Lawrence Block

J.P. Keller sorozat

Bérgyilkos

Bérgyilkos a célkeresztben

Bérgyilkos mindörökké

Bérgyilkos inkognitóban

Tartalomjegyzék

Bérgyilkos

Fülszöveg

J. P. Keller az átlagos nagyvárosi magányos fickó. Nem él rosszul, szép lakása van. Keresztrejtvényt fejt. Tévét néz. Nagyokat sétál a kutyájával a parkban. Egészen addig, amíg meg nem szólal a telefon. Keller ekkor összepakol, repülőre száll, elutazik Amerika másik felébe, és megöl valakit.

Végül is, ez is csak egy munka. Mindenki jó valamiben. Keller például abban, hogy golyót repítsen mások fejébe. Vagy csontozókéssel szúrjon le valakit. Vagy dróttal öljön. Vagy ciánnal. Pénzért. Mert ez a munkája.

De vajon ez az élete is? Erre a kérdésre ő is nagyon szeretné tudni a választ.

Hadnagyra hallgat

Keller a United repülőtársaság gépével repült Portlandig. New York és Chicago közt a gépen elolvasott egy magazint, megebédelt az O'Hare repülőtéren, majd Chicago és Portland között megnézett egy filmet. Helyi idő szerint háromnegyed három volt, amikor kézipoggyászával a kezében leszállt a gépről, s még így is egy órát kellett várnia a Roseburg felé induló csatlakozásra.

Ám amikor meglátta, mekkora gépen kellene repülnie, átsétált a Hertz autókölcsönzőhöz és bérelt egy kocsit pár napra. Megmutatta nekik a jogosítványát és a hitelkártyáját, mire adtak neki egy alig ötezer kilométert futott Ford Taurust. Arra már nem vette a fáradságot, hogy a Portlandből Roseburgbe szóló jegyét visszaváltsa.

Az autókölcsönzős kislány megmutatta, hogyan tud rákanyarodni az I5-ös útra. Keller felhajtott az autópályára, és három kilométerrel a megengedett sebességhatár alá állította be a tempomatot. Mindenki a sebességhatár fölött szokott vezetni, de ő nem sietett, mert nem szerette volna, ha valaki közelebbről is megvizsgálja a jogosítványát. Nem volt vele semmi gond, de nem árt az óvatosság.

Még mindig világos volt, amikor a második kijáratnál lekanyarodott Roseburg felé. A Douglass Innben foglalt szobát a Stephens utcában. Minden gond nélkül odatalált. Az utcai fronton adtak neki egy földszinti szobát, de Ő inkább egy emeletihez ragaszkodott.

Kicsomagolt, lezuhanyozott. A telefonkönyvben volt egy térkép Roseburgről. Tanulmányozta, belőtte, hova kell mennie, majd kitépte a térképet a telefonkönyvből és elindult járni egyet. A kis nyomda a Jackson utcában volt pár sarokkal feljebb, egy trafikos és egy műtermi fotós között, amelynek kirakata tele volt esküvői képekkel. A Gyorsnyomda a bejárati ajtó mellett akciós árú esküvői meghívókat hirdetett, talán azért, hogy a fotóstól kifele jövő párok egy füst alatt ezt is elintézhessék.

A Gyorsnyomda persze zárva volt, ahogy a trafikos, a műtermi fotós, és a még egy ajtóval odébb székelő ékszerzálogház is. Ahogy Keller elnézte, a környéken minden zárva volt. Nem időzött sokat. Két sarokkal lejjebb talált egy mexikói éttermet, amely elég szutykosnak tűnt ahhoz, hogy valódi mexikói ételt szolgáljanak fel. Az utcán vett egy újságot, és azt olvasta, mialatt csirkeraguját ette. A csirke finom volt és nevetségesen olcsó. Ha ez az étterem New Yorkban lenne, gondolta Keller, akkor legalább háromszor ennyibe kerülne minden, és az utcán állnának sorba az emberek, hogy bejussanak.

A pincérnő vékony volt, szőke és még csak távolról sem mexikói. Rövidre vágott haja kiemelte filléres szemüvegkeretét, s az ujján egy eljegyzési gyűrűt viselt, közepén aprócska gyémánttal. Talán a vőlegényével együtt választották a szomszédos zálogházban. Talán a műtermi fotós készíti majd az esküvői képüket. S talán Bert Engleman nyomtatja ki esküvői meghívóikat. Minőségi nyomtatás, alacsony árak, megbízható szolgáltatás.

Keller reggel ismét ott állt a Gyorsnyomda előtt, és a kirakaton keresztül figyelte a bennlévőket. Egy barna hajú asszony ült a fémasztal mögött s telefonált. Egy szarukeretes szemüveget viselő, rövid ujjú inges férfi állt a fénymásolónál. Kurtára nyírt haja kihangsúlyozta tojás alakú fejét. Kopaszodott, és emiatt idősebbnek látszott, de Keller tudta jól, mindössze csak 38 éves.

Keller a zálogház kirakatánál állt, és elképzelte, amint a pincérlány a vőlegényével kiválasztja az eljegyzési gyűrűket. Persze valamit bele is vésetnek a gyűrű belső részébe, oda, ahol senki se látja, csak ők. Albérletben fognak majd lakni? Egy ideig, határozta el Keller, amíg összespórolják egy lakás kezdőrészletét. Egy kis lakásét, hogy aztán nagyobbá költözzenek, amikor már rákaptak az önálló élet ízére.

A sarki papírboltban Keller vett egy üres jegyzettömböt és egy fekete filctollat. Négy papírt tépett ki a tömbből, mire elégedett lett az eredménnyel. A Gyorsnyomdában a barna hajú asszony elé tolta a papirost.

– A kutyám megszökött – magyarázta. – Arra gondoltam, hogy nyomtattatok néhány szórólapot és kiragasztom őket.

ELVESZETT KUTYA, írta a papírra. KEVERÉK, FÉLIG NÉMETJUHÁSZ.

– Remélem, megtalálja – mondta az asszony. – Kan kutya? Gondolom, ha egyszer Hadnagy a neve, nem?

– Kan – válaszolt Keller. – Talán ezt is bele kellett volna írnom?

– Szerintem nem fontos. Nem akar jutalmat felajánlani? Általában szoktak, bár nem tudom, van-e jelentősége. Ha én megtalálnék egy kutyát, nem törődnék a jutalommal. Minél hamarabb vissza akarnám adni a tulajdonosának.

– Nem mindenki olyan rendes, mint maga – válaszolta Keller. – Talán mégis írnom kellene valamit a jutalomról. Nem is gondoltam rá. – Rátámaszkodott a pultra és a papírt bámulta. – Nem is tudom – mondta végül. – Az egész olyan szedett-vedettnek tűnik, nem? Talán meg kéne kérnem magukat, hogy nyomtassák ki rendesen.

– Talán – mondta az asszony. – Ed? Idejönnél egy pillanatra, hogy ránézz erre?

A férfi szarukeretes szemüvegben odasétált, és kijelentette, hogy egy elveszett kutya esetében a kézírásos szórólap sokkal hatásosabb.

– Személyesebbé teszi – mondta. – Szívesen kinyomtatom magának, de véleményem szerint ez sokkal hitelesebb. Feltéve persze, ha valaki megtalálja a kutyát.

– Nem világpolitikai jelentőségű dolog, hogy elveszett – mondta Keller. – A feleségem ragaszkodik hozzá, én pedig szeretném, ha valaki megtalálná, de van egy olyan érzésem, hogy nem fog előkerülni. A nevem Gordon, Al Gordon.

– Ed Vandermeer – válaszolt a férfi. – Ő pedig a feleségem, Betty.

– Örvendek – bólintott Keller. – Ötven elég lesz ebből a szórólapból, gondolom. Több mint elég, de maradjunk ötvennél. Sokáig tart míg lehúzzák?

– Most rögtön megcsinálom. Három perc alatt kész vagyunk, három dollár ötven lesz a vége.

– Remek – bólintott Keller. Lecsavarta a filctoll kupakját és a papír fölé hajolt: – Csak pár szó a jutalomról.

Hotelszobájában Keller feltárcsázta a számot, amely White Plainsben csörgött ki. Amikor a nő felvette a kagylót, így szólt:

– Dot, hadd beszéljek vele. – Pár percig várakozott, majd így folytatta: – Itt vagyok. Ő az, semmi kétség. Most éppen Vandermeer a neve. A feleségét viszont még mindig Bettynek hívják.

A férfi White Plainsben megkérdezte, mikor ér vissza.

– Mi van ma? Kedd? Péntekre foglaltam repülőjegyet, de lehet, hogy pár nappal tovább tart. Találtam egy jó éttermet, a motelben pedig lehet fogni az HBO-t. Nem kapkodom el. Fölösleges lenne: Engleman úgyse megy sehova.

Keller a mexikói étteremben ebédelt. Ezúttal nemcsak csirkét, hanem marhát és disznót is rendelt: mindenből egy keveset. A pincérnő megkérdezte, piros vagy zöld csilit kér.

– Amelyik erősebb – válaszolta Keller.

Talán egy nagy lakóautót vesznek, gondolta. Nem túl tágas, ám olcsó – kezdetnek kiváló. De lehet, hogy mégis egy kétszintes sorházat vásárolnak, s a tetőteret kiadják. Abból pedig nemcsak a kamatokra telik, hanem egy másik, kisebb lakás kezdőrészletére is. És azt is ki lehet adni. így kerül az ember egy szempillantás alatt az ingatlan bizniszbe. Nincs többé felszolgálás, s a férj is abbahagyhatja a munkát a fafeldolgozóban, hogy soha többé ne kelljen aggódnia a létszámleépítés miatt.

Miből lesz a cserebogár, gondolta Keller.

Délután a városban sétált. Az egyik fegyverboltban a tulajdonos, McLarendon megmutatott neki pár vadászpuskát és karabélyt. A falon ez a felirat állt: A FEGYVEREK NEM ÖLNEK MEG SENKIT, HACSAK NEM CÉLZOL PONTOSAN. Keller politikáról és társadalmi, gazdasági kérdésekről cserélt eszmét McLarendonnal. Nem volt nehéz kitalálni, mi az álláspontja, s azt Keller gyorsan a magáévá is tette.

– Amit igazán venni szeretnék – kezdte Keller –, az egy pisztoly.

– Meg akarja védeni a tulajdonát és saját magát – bólintott McLarendon.

– Erre gondoltam.

– És a szeretteit.

– Őket is.

Keller hagyta, hogy a férfi eladjon neki egy revolvert. A szabályok értelmében azonban csak négy nappal a vásárlás után vihette volna el a fegyvert.

– Maga forrófejű? – kérdezte McLarendon. – Hazafelé menet kihajol majd az ablakon és lelő egy járőrt?

– Nem tartom valószínűnek.

– Akkor hadd mutassak egy trükköt. Visszadatáljuk ezt a nyomtatványt négy nappal, s máris viheti a pisztolyt. Maga nem tűnik olyannak, mint aki könnyen elveszti a fejét.

– Mr. McLarendon, maga remek emberismerő.

– Ebben a szakmában – vigyorgott a férfi – csak így lehet.

Roseburg pont ideális méretű város. Az ember beül a kocsijába, tíz percig vezet, és máris a semmi közepén találja magát.

Keller megállította a Taurust a padkánál, leállította a motort, és lehúzta az ablakot. Az egyik zsebéből elővette a revolvert, a másikból pedig a töltényeket. A forgópisztoly, amelyet McLarendon állandóan maroklőfegyvernek hívott, egy 38-as revolver volt. McLarendon szeretett volna valami nagyobbat, erőteljesebbet eladni Kellernek, aki ha hagyja magát, most egy AK-47-es géppisztollyal üldögél a kocsijában.

Keller berakta a töltényeket a revolverbe, majd kiszállt a kocsiból. Egy sörös doboz feküdt úgy húsz méterre az út mellett. Keller fél kézzel célzott. Néhány évvel ezelőtt a tévében a rendőrök két kézzel kezdtek el célozni. Most már csak ezt látta az ember: a tévé zsaruk kilesnek egy ajtó mögül, bevetődnek egy nyitott ablakon, miközben fegyverüket két kézzel markolják, mint a locsolócsövet a kertben. Keller szerint ostobán néztek ki. Félig öntudatlannak kellene lennie, hogy így fogja a fegyverét.

Meghúzta a ravaszt. A revolver visszaütött a kezében, s a töltény jó egy méterrel a sörös doboz mellett csapódott a földbe. A lövés hangja sokáig visszhangzott a levegőben.

Keller mást is célba vett: egy fát, egy virágot, egy ökölbe szorított kéz nagyságú fehér kődarabot. De nem tudta rászánni magát arra, hogy ismét tüzeljen, hogy ismét megtörje a csendet. Különben is, mi értelme van a célba lövésnek? Ha a revolvert használja, éppen elég közel lesz ahhoz, hogy ne tévesszen célt. Megközelíted a célt, célzol, tüzelsz. Nem fizikatudomány elsütni egy revolvert. Még csak nem is idegsebészet. Bárki meg tudja tenni.

Az egyetlen kilőtt töltény helyére újat tett, majd a töltött fegyvert a kesztyűtartóba dugta. A maradék töltényeket a markába öntötte, majd széles mozdulattal szétszórta őket az út mellett. Az üres dobozt is eldobta, és visszaült a kocsiba.

Minek cipeljem, gondolta.

A városba visszaérve a Gyorsnyomda felé hajtott, hogy meggyőződjön róla, még mindig nyitva van. Aztán a térképet követve a város északi része felé indult, hogy megtalálja a Cowslip-köz 1411-et, egy holland típusú faházat. A gyep gondosan nyírt és dühödten zöld volt. A házhoz vezető járdát pedig vörös bazsarózsák szegélyezték.

Az utca végén megfordult, majd két házzal lejjebb leparkolt Englemanék háza előtt. „Edward Vandermeer” – olvasta Keller a nevet a telefonkönyvben. Különös álnév. Kíváncsi volt, hogy ő maga választotta-e a nevet, vagy készen kapta. Talán az utóbbi, gondolta. – Itt az új neve – mondhatták Englemannek –, és mostantól itt fog élni, és ezt fogja csinálni.

A helyzet önkényessége vonzónak tűnt Keller számára, hisz jó az, ha a döntés nehézségeitől néha megfosztják az embert. Itt az új neved, meg az új jogosítványod, rajta persze az új neveddel. Az új életedben szereted a krumplipürét, allergiás vagy a méhcsípésre és a kedvenc színed a mélykék.

Betty Englemant most Betty Vandermeernek hívták. Keller eltűnődött, vajon a keresztneve miért maradt a régi. Nem bíztak eléggé Englemanben, hogy mindig az eszébe jutna a felesége új neve? Féltek tőle, hogy egy oda nem illő pillanatban kicsúszik a száján: „Betty drágám”? Vagy csak figyelmetlenek voltak, nemtörődömök?

Az Engleman házaspár fél hét körül ért haza a munkából egy Honda Civic-kel. A jelek szerint hazafele jövet megálltak bevásárolni. Míg Engleman beállt a garázs elé, a felesége bevitte a teli papírzacskókat.

Keller figyelte, ahogy a fények felgyúltak a házban. De nem mozdult. Már sötét volt, amikor visszaindult a motelbe.

Az HBO-n egy filmet adtak egy gengszterbandáról, akik egy texasi város bankját akarták kirabolni. Az egyik gengszter egy nő, akinek a férje szintén a banda tagja, de megcsalja őt egy másik gengszterrel. Keller szerint ennél jobb recept nem is kellett egy kisebbfajta katasztrófához. A film végén hatalmas lövöldözés volt, majd lassított felvételben mindenki meghalt.

Amikor a film véget ért, felkelt, hogy kikapcsolja a tévét. A készülék tetején ott feküdtek a szórólapok. ELVESZETT KUTYA. KEVERÉK, FÉLIG NÉMETJUHÁSZ. HADNAGYRA HALLGAT. TEL: 555-1970. JUTALOM.

Kiváló házőrző, gondolta Keller. Szereti a gyerekeket.

Már majdnem elmúlt dél, amikor felkelt. Elment a mexikói étterembe és enchiládát rendelt. Alaposan meglocsolta csípős szósszal. A pincérnő kezét figyelte, ahogy elé rakta az ételt, majd ahogy elvette az üres tányért. A fény megcsillant a gyűrű parányi gyémántján. Talán a férjével majd ő is a Cowslip-közbe költözik, gondolta, egy holland típusú faházba. Persze nem most rögtön, hisz először a lakóautóval kezdik, majd a társasházzal folytatják, de azért a lelkük mélyén egy fura tetejű, holland típusú faházra vágynak. Mi is annak a fura tetőnek a neve? Manzárd? Vagy emelt nyeregtető?

Keller arra gondolt, hogy tudnia kellene a különbséget. A világ tele van mindenféle dolgokkal, amelyekről nem tudja, mit jelentenek, tele van házakkal, amelyeknek nem tudja pontosan, milyen tetejük is van.

A sarkon vett egy napilapot, azt olvasgatta kávézás közben: az ingatlanhirdetéseket böngészte. A házak igen olcsónak tűntek. Kétszer annyiért tudna venni itt egy földszintes házat, mint amennyit kétheti munkáért kap.

Volt egy széfje egy bankban, amelyről senki sem tudott. Olyan néven bérelte, amelyet soha nem használt más célra, és abban a széfben volt annyi készpénz, amennyiért ott helyben meg tudott volna venni egy házat.

Feltéve persze, hogy ennyi készpénz senkinek nem tűnik fel. Akinél egy kicsivel több készpénz volt, arról rögtön azt tételezték fel, hogy pénzt mos a kábítószer-maffiának.

De ennek semmi jelentősége nem volt. Úgysem vesz itt házat. A pincérnő vehet majd itt magának egy holland típusú, emelt nyeregtetős faházat. Vagy manzárdtetőset.

Engleman a felesége asztala fölé hajolt, amikor Keller besétált a Gyorsnyomdába.

– Jó napot! – nézett fel Kellerre. – Megtalálta Hadnagyot?

Emlékszik a nevemre, gondolta Keller.

– Ami azt illeti – válaszolta –, a kutya magától visszajött. Talán csak a jutalomra pályázott.

Betty Engleman felnevetett.

– Látja, milyen hatásosak voltak a szórólapjai – folytatta Keller. – Még azelőtt visszahozták a kutyát, hogy kiragaszthattam volna őket. De szerintem szükség lesz még rájuk. Hadnagynak gyakran van mehetnékje. Nem lennék meglepve, ha megint meglépne.

– De mindig visszajön – bólogatott Betty.

– Most viszont másért jöttem – kezdte Keller. – Nemrég költöztünk ide, és ahogy maguk is sejthetik, egy új üzleti vállalkozást akarok indítani. Szükségem lesz egy megbízható nyomdára, és arra gondoltam, hogy leülhetnénk átbeszélni a részleteket. Van ideje egy kávéra?

Engleman szemeiből alig lehetett valamit kiolvasni.

– Persze – válaszolta. – Miért ne?

Ahogy a kávézó felé sétáltak, Keller a kellemes időjárást dicsérte, Engleman pedig kicsivel mögötte ballagva helyeselt. A sarkon Keller odafordult Englemanhoz:

– Nos, Bert, megisszuk azt a kávét?

Engleman megdermedt, majd így szólt:

– Tudtam.

– Tudtam, hogy tudja. Abban a pillanatban tudtam, ahogy pár perce bejöttem. Honnét?

– A telefonszám, amit a szórólapon megadott. Feltárcsáztam tegnap éjjel. Soha nem hallottak Mr. Gordonról.

– Szóval már tegnap éjjel tudta. Nem lehet, hogy csak rosszul jegyezte meg a telefonszámot?

– Nem bíztam semmit a véletlenre – rázta meg a fejét Engleman. – Megtartottam egyet a szórólapból, és rögtön tárcsáztam a számot, mihelyst kitette a lábát. Se Mr. Gordon, se elveszett kutya. Különben is, abban a pillanatban tudtam, amikor először besétált az ajtón.

– Igyuk meg azt a kávét – mondta Keller.

Bementek a Szivárvány Kávézó nevű helyre, és kávét rendeltek. Engleman édesítőt tett a kávéjába és olyan sokáig kevergette, hogy annyi idő alatt akár az aprócska márványgolyók is felolvadnak. Régebben könyvelő volt a keleti parton, s annak a férfinak dolgozott, akit Keller telefonon tájékoztatott. Amikor az FBI egy maffiaellenes ügyben rá akarta húzni a vizes lepedőt Engleman főnökére, ő tűnt a leggyengébb láncszemnek. Engleman nem volt bűnöző, szinte semmit sem csinált, ami törvénybe ütközött, de így is azt mondták neki, nagyon sokáig börtönben fog ülni. Persze ha tanúskodik, akkor kap egy új nevet és elköltöztetik az ország egy másik, biztonságos szögletébe. Ha mégsem ezt választja, akkor a feleségével egy aprócska rácson keresztül fog beszélgetni havonta egyszer egy nagy üvegtábla mögött, s legalább tíz éve lesz arra, hogy hozzászokjon.

– Hogy talált meg? – kérdezte Engleman Kellert. – Valakinek Washingtonban sokat járt a szája?

– Ördöngös dolog – rázta meg Keller a fejét. – Valaki meglátta az utcán, felismerte és követte hazáig.

– Itt, Roseburgben?

– Kétlem. Nem kirándult a feleségével úgy egy hete?

– A fene – mondta Engleman. – Nemrég San Franciscóba mentünk a hétvégére.

– Ez lehetett az.

– Azt hittem, biztonságos. Senkit nem ismerek San Franciscóban, soha az életben nem jártam ott. A feleségemnek születésnapja volt, eszünkbe sem jutott, hogy nem biztonságos. Egy lelket sem ismerek ott.

– Valaki pedig mégis ismeri magát.

– És követett hazáig?

– Nem tudom. Talán csak leírták a rendszámtábláját, s valakivel kinyomoztatták. Az is lehet, hogy a hotelben megnézték a bejelentőkönyvet. Változtat ez valamin?

– Semmin.

Engleman a csészéje fölé hajolt és hosszasan bámulta a kávéját.

– Már tegnap este is tudta – mondta Keller. – Része a tanúvédelmi programnak. Nem kéne ilyenkor felhívnia valakit?

– Van valaki – válaszolta Engleman. – De nem olyan jó ez a program – rakta le a kávéját. – Remekül hangzik, amikor elmesélik, mi fog történni, de a gyakorlati megvalósítás hagy némi kívánnivalót maga után.

– Ezt már más is mondta – bólintott Keller.

– Egyszóval senkit sem hívtam fel. Mit tudnának tenni? Tegyük fel, hogy megfigyelik a házat meg az üzletet, magát meg letartóztatják. Még ha magára is tudnak bizonyítani valamit, abból nekem mi hasznom lesz? Megint költöznünk kell, mert a főnökei küldenek egy újabb embert. Igaz?

– Úgy hiszem.

– Én nem mozdulok innen. Már háromszor kellett költöznünk, és még csak azt sem mondták meg, hogy miért. Szerintem a program része, hogy az első pár évben rendszeresen költöztetik az embert. Ez az első város, ahol igazán megszerettünk. És most már végre az üzlet is elkezdett pénzt hozni. Szeretem csinálni. Nem megyek innen.

– A város is szépnek tűnik.

– Az is – mondta Engleman. – Sokkal szebb, mint amilyennek elsőre látszik.

– Arra nem gondolt, hogy megint könyvelő lesz?

– Soha – vallotta be Engleman. – Egy életre elegem lett belőle. Nézze meg, hova jutottam.

– Nem csak bűnözőknek lehet dolgozni.

– És én honnét tudjam, ki bűnöző és ki nem? Soha többé nem akarok olyan munkát végezni, amiben mások üzletének a szennyesebbik részével kell foglalkoznom. Inkább foglalkozom a saját üzletemmel, a feleségemmel az oldalamon. Ha megáll az utcán és benéz az ablakon, minket lát. Ha borítékra, névjegykártyára vagy esküvői meghívóra van szüksége, mi kinyomtatjuk.

– És hogy tanult bele a szakmába?

– Franchise az egész. Bárki meg tudja tanulni húsz perc alatt.

– Nem viccel?

– Nem. Húsz perc alatt bárki.

Keller belekortyolt a kávéjába. Megkérdezte Englemant, hogy beszélt-e róla a feleségének. Mint kiderült, egy szót se.

– Ez jó – mondta Keller. – Maradjon is így. Egy fickó vagyok, aki új üzletbe kezd, és szüksége van egy nyomdászra. Az üzletről beszélgettünk, pénzügyekről. Mondja nyugodtan, hogy nem szeretek nők előtt ilyen dolgokról beszélni, így aztán kettesben leültünk és megittunk egy kávét.

– Ahogy gondolja – mondta Engleman.

Szerencsétlen, ijedt kis mókus, gondolta Keller.

– Én nem akarom magát bántani, Bert. Ha akartam volna, akkor most nem beszélgetnénk. Odatartanám a pisztolyt a fejéhez, s tenném azt, amit tennem kell. Lát nálam pisztolyt?

– Nem.

– A helyzet az, hogyha én nem teszem meg, akkor küldenek valaki mást. Ha dolgom végezetlen megyek vissza, akkor tudni akarják, miért. Azaz valamit ki kell találnom. Egész biztos benne, hogy nem fog meglépni?

– Dehogy. Elegem van a bujkálásból.

– Pompás. Akkor kitalálok valamit – mondta Keller. – Van még pár napom, hogy gondolkozzam.

Másnap Keller reggeli után kocsiba ült és elment az egyik ingatlanügynök irodájába, akinek a hirdetésén megakadt a szeme. A nő, aki egykorú lehetett Betty Englemannel, megmutatott neki három házat. Egyszerű épületek voltak, mégis kényelmesek és jó árfekvésűek. Negyven- és hatvanezer dollárba kerültek. Keller bármelyiket megvehette volna a széfjében lévő készpénzből.

– Ez pedig itt a konyha – mutatta a nő. – Itt a fürdőszoba, az meg a kerítés.

– Majd hívom – vette el Keller a névjegykártyáját. – Éppen egy üzlet kellős közepén vagyok, és sok minden függ attól, hogy az hogyan sikerül.

Másnap együtt ebédelt Englemannel. A mexikói étterembe mentek, és Engleman semmihez sem kért csípős szószt.

– Emlékszik – mondta Kellernek. – Valaha könyvelő voltam.

– Most meg nyomdász. A nyomdászoknak bírniuk kell a csípős ételt.

Ebéd közben megittak egy-egy üveg Carta Blancát. Amikor a pincérnő elvitte az üres tányérokat, Keller rendelt még egy üveggel, Engleman pedig kávét kért.

– Ha lenne egy kertes házam kerítéssel, akkor lehetne egy kutyám is, és nem kellene a miatt aggódnom, hogy elszökik – mondta Keller.

– Akkor nem – helyeselt Engleman.

– Kissrác koromban kaptam egy kutyát – folytatta Keller. – De csak két évig volt az enyém, amikor tizenegy-tizenkét éves lehettem. Hadnagy volt a neve.

– Hadnagy – nézett fel Engleman.

– Nem volt benne német juhász vér. Aprócska kis terrier keverék volt.

– És elszökött?

– Nem. Elütötte egy autó. Megőrült a kocsiktól. Valahányszor jött egy, kirohant az úttestre. A sofőr nem tehetett róla.

– És miért lett a neve Hadnagy?

– Elfelejtettem. Aztán amikor megírtam a szórólapot, valami nevet mégiscsak kellett adnom a kutyának. Ilyenek jutottak eszembe, hogy Csibész, Zsömle meg Betyár. Bármilyen kutyának lehet ilyen neve. Aztán eszembe jutott a Hadnagy. Nem is tudom, mióta nem gondoltam arra a kutyára.

Ebéd után Engleman visszament a Gyorsnyomdába, Keller pedig a motelnél beült a kocsijába. Ugyanazon az úton vezetett ki a városból, amelyiken pár napja, amikor a revolvert vette. Ezúttal néhány kilométerrel odébb állította le a kocsit az út mentén.

A revolvert elővette a kesztyűtartóból, kihúzta a tárat, a töltényeket a tenyerébe rázta. Először azokat szórta szét, majd ránézett a fegyverre, s azt is behajította a bozótba.

McLarendon csalódott lenne, gondolta Keller. Ilyen gorombán bánni egy ilyen remek fegyverrel. Talán mégsem ismeri annyira az embereket.

Beült a kocsiba és visszavezetett a városba.

A Gyorsnyomda zárva volt hétvégén. Szombat délután Keller felhívta Englemant, s megkérdezte, nincs-e kedve kocsikázni egyet.

– Magáért megyek – mondta.

Engleman a ház előtt várta. Beült melléje és bekötötte a biztonsági övet.

– Szép kocsi – mondta.

– Bérlem – válaszolta Keller.

– Gondoltam, hogy nem kocsival jött. Azért ez megakasztotta bennem az ütőt, tudja? „Menjünk el kocsikázni.” Hallottunk már ilyet épp elégszer a filmekben.

– Akár a maga kocsijával is jöhettünk volna – felelte Keller. – Megmutathatná nekem a környéket.

– Megtetszett a város?

– Nagyon – válaszolta Keller. – Eltűnődtem. Tegyük fel, hogy itt maradok.

– Nem küldenének maga helyett valaki mást?

– Gondolja, hogy küldenének? – fordult felé Keller. – Nem tudom. Senki nem vadászott magára olyan nagyon. Egy ideig biztosan, de utána mindenki elfelejtkezett magáról. Aztán valami buzgómócsing kiszúrja magát San Franciscóban. Elmondja a megbízómnak, ő meg ideküld engem. De mi van, ha egyszerűen nem megyek vissza…

– Mert annyira megragadta Roseburg szépsége – folytatta Engleman.

– Nem is tudom, Bert. Egyáltalán nem tűnik rossz helynek. Abba kell ezt hagynom.

– Mit?

– Hogy Bertnek hívom. A neve most már Ed. Azaz így kéne hívnom, nem? Mit gondol, Ed? Öreg haver?

– És én minek hívjam magát?

– Az Al megteszi – felelte Keller. – Most forduljak balra?

– Nem, még egy sarok vagy kettő – válaszolta Engleman. – Van egy hátsó út, amelyik nagyon szép.

– Hiányzik, Ed? – szólalt meg Keller jó pár perc elteltével.

– Hogy neki dolgozzak?

– Nem, nem az. A város.

– New York? Soha nem laktunk ott. Westchesterben volt házunk.

– Mégis, a nyüzsgés, az nem hiányzik?

– Nem.

– Kíváncsi vagyok, nekem vajon hiányozna-e.

Mindketten elhallgattak. Öt perc is eltelhetett, mikor Keller megszólalt:

– Az apám katona volt. A háborúban ölték meg, amikor még nagyon kicsi voltam. Hadnagy volt. Talán ezért is lett ez a kutya neve.

Engleman egy szót sem szólt.

– Leszámítva persze azt, hogy az anyám hazudott – folytatta Keller. – Szerintem soha nem volt férje, és mindig az volt az érzésem, hogy nem tudta, ki az apám. De ezt akkor nem tudtam, amikor elneveztem a kutyát. Ha jól belegondolunk, ostoba név ez egy kutyának. Hadnagy. Ami azt illeti, ennél már csak az ostobább dolog, hogy az ember az apja után nevezi el a kutyáját.

Vasárnap a motelszobájában maradt, és meccset nézett a tévében. A mexikói étterem zárva volt, így aztán a Wendy'sben ebédelt, és a Pizza Hutban vacsorázott. Hétfőn délben ismét a mexikói étteremben ült. Olvasta az újságot, és azt rendelte, amit először: csirkeragut.

Amikor a pincérnő a kávét hozta, Keller felnézett az újságjából.

– Mikor lesz az esküvő?

A pincérnő értetlenül bámult rá.

– Az esküvő – ismételte Keller, s rámutatott a gyűrűjére.

– Ó – mondta a lány. – Nem vagyok eljegyezve vagy ilyesmi. Anyám az első férjétől kapta. Soha nem viseli, így aztán megkérdeztem, hordhatom-e, ő meg igent mondott. A másik kezemen szoktam hordani, de ezen kényelmesebb.

Furcsa, de Keller dühös lett, mintha a lány széttörte volna azt a képet, amelyet róla alkotott. Ugyanannyi borravalót hagyott az asztalon, mint mindig, majd sétálni indult. Bolyongott az utcákon, meg-megállt egy kirakat előtt, aztán ment tovább.

Ami azt illeti, gondolta, akár ő is elvehetné a lányt. A gyűrű már meg is van. Ed nyomtatná az esküvői meghívókat, de kit is hívna meg az esküvőre?

Aztán pedig vehetnének egy kertes házat, meg egy kutyát.

Röhejes, gondolta. Az egész úgy, ahogy van röhejes.

Vacsoraidő volt, és nem tudta, mit tegyen. Nem akart a mexikói étterembe menni, de perverz módon hűtlenségnek érezte volna, ha máshova megy. Még egy mexikói vacsora, és megbánja, hogy eldobta a pisztolyt. Lenne mivel főbe lőnie magát.

Felhívta Englemant.

– Nézze – kezdte. – Fontos dologról van szó. Tudunk találkozni az üzletben?

– Mikor?

– Amilyen hamar csak tud.

– Épp most ültünk le vacsorázni.

– Annyira azért nem kell rohanni – mondta Keller. – Mennyi most az idő? Fél hét? Mi lenne, ha egy óra múlva találkoznánk?

Keller a fotós ajtajában várt, amikor Engleman leparkolt a Hondájával.

– Nem akartam tönkretenni az estéjét – fordult felé Keller –, de van egy ötletem. Be tudunk menni az üzletbe? Valamit meg akarok nézni.

Engleman kinyitotta az ajtót és bementek. Keller végre kitalálta, miként maradhatna úgy Roseburgben, hogy nem kell aggódniuk a megbízó miatt White Plainsben.

– Ez a masina – mutatott az egyik fénymásolóra – hogyan működik?

– Mi érdekli?

– Az a gomb mire való?

– Ez itt?

Engleman előrehajolt, mire Keller előhúzott a zsebéből egy drótot és Engleman nyaka köré tekerte. Egy szempillantás alatt megfojtotta, halkan, gyorsan és hatékonyan. Keller meggyőződött róla, hogy Engleman holtteste nem látszik a kirakaton keresztül, letörölte az ujjlenyomatát mindenhonnan, amit megérinthetett. Lekapcsolta a villanyt és bezárta az ajtót.

Mivel már előzőleg kijelentkezett a motelból, egyenesen Portlandba hajtott, pár mérfölddel a sebességhatár alatt. Egy félóráig csendben vezetett, majd bekapcsolta a rádiót és egy olyan adót keresett, amelyiket képes volt elviselni. Nem talált ilyet, ezért kikapcsolta a rádiót.

Valahol félúton így szólt:

– Most úgy őszintén, Ed, mi tehettem volna?

Megállás nélkül keresztülvezetett Portlanden. A repülőtér mellett kivett egy szobát, reggel leadta a kocsit a kölcsönzőnél, és a kávéját kavargatta a terminálban, míg nem hívták a járatát.

Rögtön White Plainst tárcsázta, amikor New Yorkban leszállt a gépről.

– Minden rendben van – mondta. – Holnap majd beugrom. Most csak haza akarok menni, hogy egy jót aludjak.

Másnap délután White Plainsben Dot megkérdezte tőle, hogy tetszett neki Roseburg.

– Helyes város – felelte Keller. – Helyes város, kedves emberek. Ott akartam maradni.

– Ó, Keller – sóhajtott a nő. – Csak nem néztél meg pár házat?

– Nem igazán.

– Valahány helyre mész – mondta Dot –, mindig oda akarsz költözni.

– Szép város – bizonygatta Keller. – És nagyon olcsó ott az élet az ittenihez képest. Ha hiszed, ha nem, de még forgalmi adó sincs az államban.

– A forgalmi adó olyan nagy problémát jelent neked, Keller?

– Nyugodt életet lehet ott élni.

– Egy hétig – legyintett a nő. – Aztán begolyóznál.

– Úgy gondolod?

– Ugyan már, Keller – mondta a nő. – Roseburg, Oregonban? Viccelsz.

– Azt hiszem, igazad van – vonta meg Keller a vállát. – Egy hétig talán bírnám, aztán begolyóznék.

Néhány nappal később a tisztítóba vitte a ruháit, de előtte átnézte a zsebeket. Egy Roseburg térképet talált. Kihajtogatta, igyekezett megtalálni rajta az ismerős helyeket. A Gyorsnyomdát, a motelt, a mexikói éttermet, ahol olyan gyakran evett. A fegyverboltot. A házakat, amelyeket megnézett. Az egész csak egy nagyon-nagyon távoli emléknek tűnt.

Keller lóháton

A reptéri újságosstandnál Keller a regények polcáról egy westernt emelt le. A borító teljesen átlagos volt: a Marlboro-reklámokról mintázott férfi, magas és szálkás, egy kisváros poros utcáján sétál, csípőjén egy pisztollyal. Kellernek sem a szerző, sem a könyv címe nem mondott semmit. Ami megragadta a figyelmét, az a borító tetején álló mondat volt.

– Ezer mérföldet lovagolt – olvasta Keller –, hogy megöljön egy férfit, akit nem ismert.

Kifizette a könyvet és belecsúsztatta a táskájába. Amikor a gép már a levegőben volt, Keller előszedte a könyvet, és a borítót bámulva azon gondolkozott, vajon miért is vásárolta meg. Nem olvasott sokat, s ha mégis, westernt soha.

Talán nem is azért vette a könyvet, hogy elolvassa, hanem talizmánnak.

Azért az egyetlen mondatért. Nem elég, hogy a könyvbéli férfi ezer mérföldet lovagol, de mindezt azért teszi, hogy megöljön valakit, akit még csak nem is ismer? Mennyi ideig tart egy ezermérföldes út lóháton? Egy remek ménesből származó versenyló durván négy perc alatt képes teljesíteni egy kétmérföldes távot, de persze ilyen gyorsan nem tud egész álló nap vágtázni, ahogy egy sprinter sem képes a maratoni távot lefutni százméterenkénti tíz másodperces sebességgel.

Mennyit lehet egy nap lovagolni? Ötven mérföldet? Az két nap alatt száz mérföld. Magyarán, az ezermérföldes távot húsz nap alatt lehet megtenni lóháton. Három hét nyeregben, s az ember az utazás végére bárkit szívesen megölne, legyen az ismeretlen vagy közeli hozzátartozó.

Vajon mennyit kapott a hosszú távú lovas ezért az útért? Ő is szakmabéli lett volna? Keller megfordította a könyvet és elolvasta a fülszöveget. Valami lovas bolyong a mai Arizona területén, hogy megbosszuljon egy polgárháborús sérelmet.

Felejtés és megbocsátás, tanácsolta magában Keller a lovasnak.

Ő ugyan kicsivel többet utazott, mint ezer mérföld, s azt is egy repülőgépen, ám neki is az volt a megbízása, hogy öljön meg egy férfit, akit nem ismer. És ő is Vadnyugat felé tartott, először Denverbe, majd onnan Casperbe, Wyomingban, végül egy Martingale nevű városba. Ez már épp elég ok volt arra, hogy megvegye a könyvet, de ahhoz is elég volt, hogy elolvassa?

Megpróbálta. Pár oldallal végzett, amikor a légikísérők megjelentek az italokkal. Pár perc múlva folytatta, maga előtt gyümölcslével, kezében sózott mogyoróval. Valószínűleg elaludhatott, mert arra ébredt, hogy a stewardess felébreszti, és elnézést kér, amiért nem tud gyümölcstálat hozni, ugyanis elfogyott. Keller megnyugtatta, hogy semmi baj, megteszi az aktuális menü is.

– Vagy hozhatok egy speciális hindi tálat is, mindenki dicséri.

Keller elképzelte, ahogy a tálról lecsavarnak egy sárga-piros színű kendőt, alatta pedig kígyók tekeregnek összevissza a rizs között. Inkább maradt az aktuális menünél. Mindent megevett, az édességet kivéve. Aztán ismét elaludt, és csak akkor ébredt fel, amikor a Stapleton repülőtéren landoltak.

A westernt a vacsora közben bedugta az előtte lévő szék támlájára erősített zsebbe, hogy a majrézacskó és a vészkijáratokat mutató ábrák közt végezze. Az utolsó pillanatban azonban meggondolta magát és mégis magával vitte a könyvet.

Egy órát várt a Casperbe tartó gépre, és egy újabb órát töltött a levegőben. Az Avis autókölcsönzőnél egy jó kedélyű fiatalember üdvözölte, aki, miután Keller mutatott neki egy Connecticuti jogosítványt és egy American Express hitelkártyát, lendületesen átadta neki a Dale Whitlock néven bérelt kocsi kulcsait.

A kulcsok egy Chevrolet Caprice-hez tartoztak. Ahogy Keller az autópályán haladt végcélja felé, eltűnődött az autón. Könnyű volt vezetni, nem hajtották agyon, a klíma pedig pompásan működött. Mindennel meg volt elégedve, kivéve a színével. Rikító világoskék volt, s Keller úgy érezte, hogy ha már ezer mérföldet utazott azért, hogy megöljön egy férfit, akit nem ismert, akkor ehhez megfelelő színű autó dukál. Sötétkék. Vagy barna. Vagy éppen mély narancssárga, olyan, mint a lemenő napé.

Egy órán át, vezetett a Martingale nevű városkába, amely az I25-ös autópálya mellett feküdt, valahol félúton Casper és Sheridan között. Elég csak egyetlen pillantást vetni a tájra, és az ember rögtön tudja, hogy elhagyta a keleti partot. Hegyek a távolban, széles kék ég fölöttük. Az utcán pedig olyan házak, amelyek között nyugodtan lehetett volna forgatni egy westernfilmet. Egy marhatáp bolt a cowboy-csizmakereskedés mellett, lejjebb egy olyan lelakott hotel, hogy a szalonba belépve teljesen természetes lenne megpillantani Wild Bill Hickokot, amint pókerezik, vagy éppen Doc Hollidayt, amint az egyik sarokban éppen tébécés tüdejét köpi ki egy örömlány ölébe.

Voltak persze szupermarketek és benzinkutak is a városban, meg egy kéttermes mozi, egy Toyota-szalon, egy Pizza Hut és egy Burger King. Nehéz lett volna tehát eltéveszteni, hogy melyik évszázadban is jár az ember. Keller megpillantott egy férfit, aki a Pizza Hutból sétált ki, pont úgy, mint egy cowboy egy westernfilmben. Akár hiteles is lett volna Stetson kalapjában és csizmájában, ha éppen nem egy kisteherautóba száll be.

A széles Fő utca jobb oldalán álló, vadnyugati jelenetet idéző hotel neve Martingale volt.

Keller elképzelte, ahogy besétál és a pultra dobja hitelkártyáját. A pult mögött álló férfi – akit Henry Jones játszott minden westernfilmben – azt mondaná, hogy nem fogadhat el hitelkártyát. – És p-p-p-apírpénzt sem – dadogná, szemével idegesen keresve, hol bújhat el, amikor a lövöldözés kitör. Keller ekkor egy ezüstdollárt dobna a pultra. – Néhány napig itt leszek – mondaná. – Ha marad valami visszajáró, vegyél magadnak új hózentrógert. Henry Jones ekkor lepillantana a nadrágtartójára, hogy mi a baj vele.

Keller sóhajtott egyet, megrázta fejét, és egyenesen az autópálya melletti Holiday Inn felé kanyarodott. Tele voltak szabad szobával, így minden gond nélkül kapott egy nemdohányzó szobát a harmadik emeleten. A recepciós lány nagyon fiatal volt, nagyon szőke és nagyon csinos, és semmi sem emlékeztetett benne Henry Jonesra.

– Remélem, jól érzi magát nálunk, Mr. Whitlock – mondta. Nem dadogott.

Kicsomagolt, lezuhanyozott, majd az ablakból a naplementét nézte.

Pontosan olyan naplemente volt, amilyenbe a főhős a film végén belelovagol, csak port és egy vékony szőke lányt hagyva maga után, aki könnyes szemmel kiáltana utána: – Remélem, jól érezte magát nálunk, Mr. Whitlock.

Elég legyen, mondta Keller. Maradj a valóságnál. Ezer mérföldet repültél azért, hogy megölj egy férfit, akit nem ismersz. Végezd el a munkát. A naplemente várhat.

Keller ugyan nem ismerte a férfit, de a nevét tudta. A férfi White Plainsben adott neki egy papírdarabot, rajta nyomtatott nagybetűkkel, a célszemély nevével.

– Georges Crowder – olvasta Keller hangosan. – Mit keres az az „s„ a George végén? Franciásan kell, kiejteni a keresztnevét?

Válaszképpen csak egy vállrándítást kapott.

– Martingale, Wyoming – folytatta Keller. – Miért is? Merre is van Wyoming? Közel van ez a Martingale valamihez?

A férfi egy újabb vállrándítás kíséretében odaadott neki egy fényképet. Vagy legalábbis annak egy részét. Láthatóan egy nagyobb fotóból tépték ki: a csípőjétől fölfele látszó férfi a kép tanúsága szerint élete javarészét a szabad ég alatt töltötte. Keller nem tudta miért, de úgy érezte, hogy a férfi nagydarab. Semmi nem látszott a fotón, amiből erre következtethetett volna, de ő mégis így érezte.

– És mit csinált?

Még egy vállrándítás, amely azonban sokat jelentett Kellernek. Ha a férfi nem tudta, Crowder mit követett el, akkor biztos, hogy nem őellene követte el. Ami azt jelenti, hogy a férfinak a White Plains-i irodában semmiféle személyes érdeke nem fűződött a megbízáshoz. Szigorúan üzleti ügy.

– És ki a megrendelő?

A férfi ezúttal a fejét rázta. Ami vagy azt jelentette, hogy nem tudta, ki fizeti a számlát, vagy azt, hogy tudta, de nem akarta megmondani. Keller nem tudta eldönteni. A férfira a White Plains-i irodában nem lehetett ráfogni, hogy bőbeszédű lett volna.

– És mekkora az időhatár?

– Az időhatár – ismételte a férfi, akinek a jelek szerint nagyon tetszett a kifejezés. – Amennyi szükséges. Egy hét, kettő. – Előrehajolt, megveregette Keller térdét. – Nem kell elkapkodni. Pihenj egy kicsit.

Keller kifele menet megmutatta a papírdarabot Dotnak.

– A keresztnevét hogy ejtenéd ki? Franciásan vagy angolosan?

Dot megvonta a vállát.

– Jesszusom – mondta Keller. – Éppen olyan borzalmas vagy, mint ő.

– Senki sem olyan borzalmas, mint ő – felelte Dot. – Keller, mi jelentősége van annak, hogy hogyan ejti ki a keresztnevét?

– Csak kíváncsi voltam.

– Akkor maradj ott a temetésre – javasolta Dot. – A pap biztosan helyesen ejti ki a nevét.

– Sokat segítettél.

Csak egy Crowder volt a martingale-i telefonkönyvben. Georges Crowder egy telefonszámmal, cím nélkül. A telefonkönyv fele így nézett ki. Keller szerette volna tudni, miért. Vajon mindenki tisztában volt vele, hogy ki hol él egy ilyen kisvárosban? Vagy sátrakban laktak, és a telefonszámok mögött rádiótelefonok rejtőztek?

Mégiscsak a vidéki élet, határozta el Keller. Úgyis kint laknak a semmi közepén, a postájukat összeszedik a postafiókban, így aztán minek egy rendes cím?

Remek. A célszemély valahol kint élt a vadon közepén, s még a címe sem volt meg. Csak egy telefonszám, ennyi állt Keller rendelkezésére. Azzal meg mit kezd? Hívja fel és kérdezze meg, hogy talál oda? „Hello, a nevem Dale Whitlock és még nem találkoztunk, de azért utaztam ezer mérföldet, hogy…”

Hagyjuk.

Visszavezetett a városba, és megebédelt a Magányos Fa nevű kávézóban, amely egy jobb napokat megélt faépület volt, alig egy utcányira a Martingale Hoteltól. A kávézó nevét egy fatáblára faragták és felszögelték a bejárat mellé. Keller elképzelt egy magányos fenyőt vagy tölgyet a semmi közepén, amely egyszerre szolgált a marhapásztoroknak útjelzőként és értékes árnyékként a tűző nap elől.

Keller az étlapból megtudta, hogy a magányos fa kifejezés valamiféle lószerszámot – egész pontosan hámfát – takart. Továbbra sem volt világos a számára, hogy a szerszám miként működött vagy mire használták, de az biztos, hogy nem a semmi közepén állt, útjelzőként – vagy árnyékként – szolgálva a marhapásztoroknak.

Keller a séf napi ajánlatát rendelte, sült csirkét hasáb krumplival és borsszósszal. Olyan éhes volt, hogy bármit képes lett volna megenni az íze ellenére is.

Nem akarsz itt élni, mondta magának.

Ettől megnyugodott. Ahogy Martingale-ben körbeautózott, óhatatlanul is Roseburg jutott az eszébe. Roseburg ugyan nagyobb volt, de semmiféle vadnyugati hangulatot nem árasztott magából. Mindkét aprócska város az ország nyugati részén volt, olyan környéken, ahova Keller soha nem jut el magától. Roseburgben a képzelete egy kicsit önállósította magát, s nem szerette volna, ha ugyanez történik most is.

Mégis, amikor belépett a Magányos Fa ajtaján, eszébe jutott a mexikói étterem Roseburgben. Ha itt is olyan finom lenne az étel, és olyan jó lenne a kiszolgálás…

De ez a veszély nem fenyegette.

Ebéd után Keller kilépett a lengőajtón, végigsétált az utca egyik oldalán, majd a másikon. Arra lett figyelmes, mintha furcsa lenne a járása: azok szoktak így járni, kicsit merev csípővel, akik sokáig ültek lovon.

Keller egyszer ült életében lovon, s képtelen volt felidézni, milyen volt a járása, miután leszállt a nyeregből, így aztán ez a mostani járás nem jöhetett az akkori élményből. Csak a rengeteg, tévében látott westernfilmből ragadhatott rá önkéntelenül a naplementék és a széles vásznak lovasainak járása.

Most már tudta, hogy nem kell aggódnia a város vonzereje miatt. Soha nem akarna ideköltözni. A képzeletében ugyanis egy utazónak látta magát, magányos lovasnak, mesterlövésznek, aki megérkezik, elvégzi a dolgát és megy tovább.

Ez egy jó fantáziakép, döntötte el. Ebből nem lehet semmi baj.

Keller a hotelszobájában megint nekikezdett a könyvnek, de nem tudott koncentrálni. Bekapcsolta a tévét, váltogatta a csatornákat az éjjeliszekrényhez erősített távkapcsolóval. A westernfilmek pont olyanok, mint a rendőrök, döntötte el. Egyik sincs kéznél, amikor szüksége lenne rá. Ugyanis valahányszor a tévé előtt ült és váltogatta a csatornákat, mindig beleakadt egy John Wayne- vagy Randolph Scott- vagy Joel McRea-filmbe. Vagy a Gunsmoke, esetleg a Rawhide ismétlésébe. Netán egy spagetti-westernbe Lee Van Cleeffel vagy Clint Eastwooddal. Nem múlt el hét, hogy valamelyik csatornán el ne csípett volna egy filmet a feledhetetlen rosszfiúk egyikével: Jack Elammal, Strother Martinnal. Vagy a fiatal Lee Marvinnal, A férfi, aki lelőtte Liberty Valance-t című filmben.

Az azért sok mindent elmondott egy emberről, ha a fiatal Lee Marvin volt a kedvenc színésze.

Kikapcsolta a tévét, felütötte a telefonkönyvet és megkereste Georges Crowder számát. Akár fel is tárcsázhatná, s ha valaki felveszi, akkor megtudná, hogyan kell kiejteni Crowder nevét. – Crowdert keresem – mondaná. – Georges Crowdert? – kérdeznék a vonal túlsó végén. – Őt nem – mondaná ekkor Keller s lerakná a kagylót, hadd legyen min tűnődniük.

Persze nem ezt mondaná, hanem dünnyögne valamit a félretárcsázásról. Jó ötlet ez a telefonálás? Lehet, hogy megijesztené vele Crowdert, aki sokkal óvatosabb lenne ezután. Bár az is lehet, hogy már most is nagyon óvatos. Keller ezt nem szerette ezekben a megbízásokban: nemhogy a megbízót nem ismerte, még a célszemélyről sem tudta, kicsoda.

Ha a hotelból telefonálna, akkor annak nyoma lenne a telefonszámlán, és könnyen össze lehetne kötni Dale Whitlockot Georges Crowderrel. Nem mintha ennek jelentősége lenne, hisz Keller dolga végeztével úgyis felaprítja a Whitlock-személyazonosság minden részletét. De mégse akart extra kellemetlenséget okozni az igazi Dale Whitlocknak.

Ugyanis volt egy igazi Dale Whitlock, akinek Keller már így is épp elég kellemetlenséget okozott anélkül, hogy belekeveri egy gyilkosságba.

A férfi White Plainsben igen egyedi módszereket alkalmazott. Ismert egy férfit, akinek volt egy olyan masinája, amellyel teljesen eredeti American Express hitelkártyát tudott hamisítani. Aztán ismert másvalakit, aki meg tudta szerezni az American Express kártyatulajdonosainak a kártyaszámát, nevét és a címét. És már készen is voltak a hamis kártyák valódi kártyatulajdonosok nevével és persze számlájával. Nem kellett a miatt aggódni, hogy a kártya tulajdonosa bejelenti az ellopott kártyát, hisz az továbbra is ott volt a tárcájában. A hamis kártya tulajdonosa ész nélkül költhetett, s a tulaj csak akkor szerzett tudomást a dologról, amikor megkapta a számlakivonatot.

A jogosítvány is valódi volt. A gyakorlatban persze ezt is hamisították, és a fényképről természetesen Keller nézett vissza, nem Dale Whitlock. Ám valakinek sikerült bejutnia Connecticut Állam Közlekedési Nyilvántartójának számítógépes rendszerébe, így a jogosítványon Whitlock jogosítványának száma szerepelt.

Régebben minden sokkal egyszerűbb volt, gondolta Keller. A lovagláshoz nem kellett jogosítvány, ahogy a ló bérléshez sem kellett hitelkártya. Az ember vett – vagy lopott – egy lovat, s amikor belovagolt egy városba, senki nem kérte a személyijét. Talán még a nevét sem kérdezte meg senki, s ha mégis, pontosan tudta, hogy mire számíthat. – A nevem Tex – mondja az idegen, s innentől kezdve mindenki így hívja egészen addig, amíg bele nem lovagol a naplementébe. – Viszlát, Tex! – integet utána a szőke lány. – Remélem, jól érezte magát nálunk.

A jelek szerint Martingale éjszakai élete a földszinti bárban pezsgett a legjobban. Keller nyugtalan volt, ezért lement, hogy csöndben és nyugodtan megigyon egy pohárral. A süppedő szőnyegű bárnak puha fényei és remek hangszórói voltak. Tizenöt-húszan lehettek a helyiségben, mindannyian jól érezték magukat, vagy legalábbis úgy néztek ki.

A pultnál Keller egy Coorst kért. A zenegépből Barbara Mendrell szólt: valami dalt énekelt a megcsalásról. Amikor Barbara befejezte, egy duó, amelyet nem ismert, kezdett rá egy dalra a megcsalásról. Aztán jött Hank Williams örökzöldje, A te csalfa szíved.

Kellernek ekkor kezdett valami gyanússá válni.

– Imádom ezt a dalt – mondta a szőke nő.

Ez egy másik szőke volt, nem az a csinos kis jószág a hotelből. Ő magasabb volt és teltebb alkatú. Szoknyát viselt és olyan tehenészlányos blúzt, tele hímzéssel.

– A jó öreg Hank – mondta Keller, hogy mondjon valamit.

– A nevem Jane.

– Az enyém meg Tex.

– Tex! – nevetett fel a nő hangosan. – Mikor hívták utoljára Texnek?

– Eddig még senki – ismerte el Keller. – De ez nem jelenti azt, hogy senki sem fog.

– Hova valósi, Tex? Ne haragudjon, de ez a név valahogy a torkomon akad. Ha azt akarja, hogy Texnek hívjam, viseljen legalább csizmát.

– A ruhámról látja, hogy nem vagyok cowboy?

– A ruhájából, az akcentusából, a frizurájából. Ha nem a keleti partról jött, akkor én szűz vagyok.

– Connecticutban élek.

– Tudtam!

– A nevem pedig Dale.

– Ezt megtarthatja. Mármint ha mégis cowboynak készülne. A ruháján változtatni kell, meg a beszédén, és a haját is rendesen meg kell fésülni, de a Dale remek kezdés. Van mellé családnév is?

Bele a közepébe, gondolta Keller.

– Whitlock.

– Dale Whitlock. Ez majdnem tökéletes. Elég csak bemutatkoznia, s a sarki fűszeresnél máris hitelbe kapja a cigarettadohányt. Csak a neve alapján. Felesége van, Dale?

Ilyenkor mi a helyes válasz? A nő kezén ott volt a gyűrű, a zenegépből meg egy újabb nóta szólt a megcsalásról.

– Martingale-ben nincs – válaszolta.

– Ó, ez tetszik – villantak fel a nő szemei. – A magam részéről nagyon pártolom a regionális házasság intézményét. Én is házas vagyok Martingale-ben, de most nem ott vagyunk. A városhatár a Fő utcán húzódik.

– Ebben az esetben – mondta Keller –, meghívhatom egy italra.

– Maguk keleti partiak – nézett rá a nő. – Maguk aztán nem pazarolják az időt. Valami trükknek kellett lennie a dologban.

Keller nem panaszkodhatott a nők ügyében. Néha-néha szerencsésnek mondhatta magát, bár nem volt olyan a megjelenése, ami miatt a nők utána fordulnak. Az is igaz, hogy a csábításra sem helyezett olyan nagy hangsúlyt. Pár évvel ezelőtt elolvasott egy könyvet Hogyan szedjünk fel nőket címmel, és az tele volt olyan mondatokkal, amelyek sikerét a szerzők garantálták. Keller ostobának tartotta őket. Abban nem kételkedett, hogy a mondatok működtek, csak éppen azt nem hitte, hogy neki is működnének.

Ez a nő azonban már azelőtt kikezdett vele, hogy észrevette volna. Ez gyakran előfordult, akkor pedig különösen, ha az ember egy férjes asszony társaságában ült egy olyan bárban, ahol csak és kizárólag a megcsalásról szóló dalokat játszottak. Mindenki tudta, hogy a másik miért van ott, így rögtön a lényegre tértek. Ilyen dolgok gyakran előfordultak tehát, de vele soha, így aztán nem is bízott az egészben.

Valami biztos történni fog. A nő hazatelefonál és kiderül, hogy a gyerekének magas láza van. Vagy besétál a bárba a férje, bedob egy érmét a zenegépbe, és felcsendül, A lehető legjobbkor hagytál el, Lucille című nóta. Ekkor a nőt látványosan marcangolni kezdi a lelkiismerete, vagy éppen eszméletlenre issza magát Keller számlájára.

– Megkérdezném, hogy nálad-e vagy nálam – mondta nő –, de mindketten tudjuk, erre mi a válasz. Mi a szobád száma?

Keller megmondta neki.

– Menj csak fel – szólt a nő. – Egy perc és én is ott vagyok. Csak nehogy elkezdd nélkülem.

Keller megmosta a fogát, és egy kis arcvizet locsolt magára. Nem jön fel, mondta magának. Vagy feljön, de azt várja, hogy fizessek neki, ami azért csökkentené a románc báját. Vagy felbukkan a férje, és akkor közösen találhatnának ki valamit, amivel a rendőrség és a bíróság egy ideig elbabrálhat.

Vagy merev részeg lesz, mire felér. Vagy én leszek impotens. Vagy valami.

– Azannyát – sóhajtott a nő. – Cowboy vagy te csizma nélkül is. Annak hívlak, aminek akarod – Texnek, Slimnek vagy bárminek – csak hallgass rá, és gyere, amikor hívlak. Meddig maradsz a városban, Dale?

– Még nem tudom. Egy pár napig.

– Üzleti ügy, ugye? Miben utazol?

– Egy nagyvállalatnak dolgozom – válaszolta Keller. – Néha repülőre ülök és elutazom oda, ahol helyzet van.

– Nem nagyon akarsz róla beszélni.

– Gyakran dolgozunk a kormánynak – felelte Keller. – Nem szerencsés beszélnem róla.

– Ne is mondj többet – nyújtózott el a nő az ágyon. – Jesszusom, már ennyi az idő!

Amíg a nő zuhanyozott, Keller kezébe vette a westernt és magában újraírta az ominózus mondatot. Megölt ezer mérföldet, hogy meglovagoljon egy nőt, akit nem ismert. Néha ő is lehet szerencsés. A csillagok a helyükön voltak az égbolton, a világegyetemet uraló erők úgy döntöttek, hogy megérdemelt egy aprócska ajándékot. Mégsem volt oka a gyanakvásra.

A nő elzárta a vizet a fürdőben, majd kijött és felvette a könyvet Keller mellől az ágyról.

– Ez meg micsoda? – kérdezte. – Ezer mérföldet lovagolt, hogy megöljön egy férfit, akit nem ismert. Tudod, Dale, ez azért vicces. Ahogy ott álltam a zuhany alatt és habtestemet szappanoztam, eszembe jutott valami.

– Igen?

– Ezt csak azért mondtam, hogy ne feledd, mi van a szoknya és a blúz alatt. Ó, mire is gondoltam? Arra gondoltam, hogy ez a férfi talán a CIA-nek dolgozik, hogy valamiféle zsoldos, aki válasz lehet néma óhajaimra.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy ez egy remek este volt, Dale, de nem lenne az maga a mennyország, ha azért jöttél volna, hogy megöld a férjem?

Atyaisten. Ő lett volna a megbízó? A találkozásuk a bárban csak valami jópofa és ártatlannak tűnő módja volt annak, hogy beszéljenek? Lehet, hogy ennyire ostoba lenne? Egy bárban fölszedni egy pasit, akit a férje meggyilkolására bérelt fel?

De hogy ismerhette fel? Csak Dot és a férfi White Plainsben tudta, hogy most éppen milyen nevet használ. És ők nem mondják el senkinek. A nő meg még azelőtt mozdult rá, hogy bemutatkozott neki. Felismerte? A ruhájáról láttam, hogy maga egy bérgyilkos. Vagy valami hasonló.

– Yarnell – mondta a nő. – Hobart Lee Yarnell, és azt szereti, ha az emberek Bartnak hívják, de e helyett Hobie-nak szólítják. Szerinted miféle ember lehet a férjem?

Nem olyanféle, akit meg kell ölnöm, gondolta Keller. Megnyugtató volt a felismerés, de a nő kérdése még ott lógott a levegőben.

– Olyasféle, akivel ritkán történik az, amit ő akar.

– Pontosan – nevetett a nő. – Pedig próbálkozik rendesen. Tudod, én kedvellek téged, Dale. Rendes fickó vagy. De ha ma este nem te vagy kéznél, találok valaki mást.

– Pedig azt hittem, hogy az arcvizem volt olyan ellenállhatatlan.

– Azt meghiszem. A házasságom miatt gyakran megfordulok itt. Sok érmét tömtem már bele a zenegépbe.

– Gondolom, ugyanannyi nótát hallgattál meg a megcsalásról.

– Még ha csak hallgattam volna. De nem működik. Másnap reggel ugyanarra ébredek: még mindig a felesége vagyok.

– Miért nem válsz el tőle?

– Már gondoltam rá.

– És?

– Úgy neveltek fel, hogy ne higgyek benne – válaszolta a nő. – De nem erről van szó. Mert arra is neveltek, hogy ne higgyek a hűtlenségben. Talán a pénz is szerepet játszik benne – tűnődött el. – Nem akarlak untatni a részletekkel, de nem járnék valami jól, ha elválnék.

– Ez bizony baj.

– De a pénz annyira nem érdekel. Egy embernek pontosan annyi pénzre van szüksége, amennyire szüksége van, s az apámnak van pénze. Nem hagyja, hogy éhen haljak.

– Akkor…

– Csak éppen imádja Hobie-t – nézett vádlón Kellerre, mintha ő tehetne az egészről. – Együtt vadásznak fácánra, együtt pecáznak, és apa úgy gondolja, Hobie a legnagyszerűbb ember, akivel valaha találkozott, így aztán meg se akarja hallani azt a szót, hogy válás. Biztos vagyok benne, hogy Georges Crowder szíve megszakadna, ha a kicsi lánya el akarna válni.

Mindig bejön, ha az ember a száját csukva tartja, a fülét pedig nyitva. Éppen most megtudta, hogy Georges Crowder nevét angolosan kell kiejteni.

És most?

Miután a nő elment, Keller is lezuhanyozott, majd föl-le járkált a szobában, megpróbálva rendbe rakni magában a történteket. Érkezése után alig néhány óra leforgása alatt sikerült ágyba bújnia egy nővel, akiről kiderült, hogy a célszemély odaadóan szerető lánya, s egyben – nagy valószínűséggel – a megbízó hűtlen felesége.

Vagy mégsem? Georges Crowder gazdag ember volt, és a várostól északra élt a birtokán, amelyet csak hobbiból tartott. Az olajon szedte meg magát alaposan, mert az olajon csak alaposan lehet meggazdagodni. Vagy alaposan tönkremenni. A gazdagoknak pedig vannak ellenségeik, akiknek keresztbe tettek egy ügylet során, olyanok, akik hasznot húzhatnának a halálukból.

Mégis úgy tűnt azonban, hogy Yarnell a megbízó. Egyfajta drámai szükségszerűség lengte be az ügyet. Egy nő felszedi őt a bárban, aki a célszemély lánya. Akkor viszont a férje csak a megbízó lehet. Mert így kerek a világ.

Amit most tenni kell… Keller pontosan tudta, mit kell tennie. Néhány óra alvás után össze kell pakolnia, és a dolgok természetes alakulását megfordítva bele kell lovagolnia a ropogós hajnal első sugarába. Az első repülővel vissza New Yorkba, és megőrizni Martingale romantikus emlékét. Férfiak ennél sokkal többet is utaztak már, hogy ágyba bújjanak egy nővel.

Megmondja a férfinak White Plainsben, hogy keressen valaki mást. Néha csak ez volt a megoldás. Senki nem hibáztatná, csak ne csináljon persze belőle rendszert. Elmondaná, hogy lebukott.

Ami azt illeti, tényleg lebukott. Méghozzá szakszerűen és alaposan.

Reggel felkelt és összecsomagolt. Már a reptérről fel fogja hívni a férfit White Plainsben, de legkésőbb New Yorkból. A hotelszobából nem akart telefonálni. Amikor majd az igazi Dale Whitlock megpróbálja kideríteni, mennyit és mire költöttek a kártyájáról, előbb-utóbb szemet szúrna neki a hívás. És Keller nem akart semmiféle nyomot hagyni maga után.

Eszébe jutott Jane és az együtt töltött este. A nő emlékétől játékos hangulatba került. Megnézte, mennyi az idő. Nyolc óra, a keleti parton két órával később, azaz emberi az időpont egy telefonra.

Whitlock otthonát tárcsázta Connecticutban, Rowaytonban. Egy nő vette fel a kagylót. Keller egy politikai közvélemény-kutató cég munkatársaként mutatkozott be. Olyan kérdéseket tett fel, amelyek hosszú választ igényeltek a nőtől.

– Köszönöm a válaszait – mondta végül. – További szép napot.

Na ezt magyarázza meg Whitlock az American Expressnek. Befejezte a pakolást, és már az ajtón kívül volt, amikor megakadt a szeme a westernen. Magával vigye? Hagyja itt a takarítónőnek?

Felemelte, elolvasta a mondatot a borítón, sóhajtott. Most lovagolna bele a naplementébe Randolph Scott? Vagy John Wayne? Clint Eastwood? Vagy a fiatal Lee Marvin?

Biztos, hogy nem.

Mert akkor nem lenne miről filmet forgatni. Egy férfi belovagol a városba, feltérképezi a helyzetet, találkozik egy nővel, ágyba bújik vele, aztán visszaül a lovára és ellovagol? Ha valaki ebből csinál filmet, akkor azt még a filmklubokban sem vetítenék.

De ez nem egy film.

Hanem…

Ránézett a könyvre és szerette volna bevágni a sarokba. Ehelyett sóhajtott egyet és kipakolt.

Keller éppen egy kávézóban ült, amikor egy kisteherautó állt meg szemben, és két férfi szállt ki belőle. Egyikőjük Georges Crowder volt. A másik kicsit alacsonyabb, tíz kilóval és húsz évvel fiatalabb. A kinézete alapján Crowder fia.

A veje volt, mint kiderült. Keller követte a két férfit az üzletbe, ahol az eladó Georges-ként és Hobie-ként üdvözölte őket. Crowder hosszú listát húzott elő a zsebéből, rajta csupa olyan dologgal, amikről Keller el sem tudta képzelni, mire valók.

Amíg a boltos összeszedte Crowder rendelését, Keller alaposan megnézte a cowboy csizmákat. A hegyes orrúak különösen hasznosak lennének New Yorkban, a sarokban megbúvó csótányok ellen. A magas sarok miatt legalább három centivel magasabbnak látszana. Kíváncsi volt, vajon olyan furcsán érezné-e magát a csizmában, mint egy tini lány élete első magas sarkújában. Georges és Hobie láthatóan remekül érezték magukat hegyes orrú, emelt sarkú csizmájukban. Ám ugyanilyen remekül érezték magukat masnira kötött nyakkendőjükben és hatalmas cowboy kalapjukban is. Keller biztos volt benne, hogy ő röhejesen érezné magát ilyen ruhákban.

A két férfi egy pár, gondolta Keller. Egyformán néztek ki, egyformán öltözködtek, és úgy tűnt, roppant módon kedvelik egymást.

Keller a hotelszobájában az ablak előtt állt és a parkolót nézte, majd a szemben álló két hegyet. Pár évvel ezelőtt a munkája Miamiba szólította, ahol összetalálkozott egy kubaival, aki arra figyelmeztette, hogy hotelben soha ne lakjon feljebb az első emeletnél.

– Mert mi van, ha sürgősen kell elhagynod a szobát? – kérdezte a férfi. – Földszint, semmi gond. Első emelet, semmi gond. Második emelet, és kitöröd a lábad.

A gondolatmenet logikája meggyőzte Kellert, aki egy ideig külön figyelmet fordított arra, hogy megfogadja a férfi tanácsát. Aztán véletlenül megtudta, hogy a kubai nemcsak az emeletektől félt, de nem volt hajlandó sem liftbe, sem repülőre szállni. Ami első körben egy öreg profi jó tanácsának tűnt, az nem volt más, mint egyszerű fóbia.

Kellernek eszébe jutott, hogy még soha az életben nem kellett sürgősen elhagynia semmiféle szobát az ablakon keresztül. Ez persze nem jelentette azt, hogy soha nem kell sietősen távoznia, de úgy döntött, ez olyan kockázat, amellyel együtt tud élni. Szerette a felső emeleteket. És talán a kockázatot is.

Felemelte a kagylót és tárcsázott. Amikor a nő beleszólt a kagylóba, Keller csak ennyit mondott:

– Tex vagyok. Ha hiszed, ha nem, az üzleti megbeszélésem lemondták. Teljesen üres a délutánom.

– Ott vagy, ahol hagytalak?

– Szinte meg sem mozdultam.

– Ne is tedd – válaszolta a nő. – Mindjárt ott vagyok.

Kilenc körül Keller inni akart egyet, de nem a házasságtörők és kedvenc muzsikájuk társaságában. Beült a Chevroletjébe és addig vezetett, amíg nem talált egy ígéretesnek tűnő helyet a város szélén. Joe's Bar volt a hely neve. Kívülről semmi hivalkodót nem talált benne. Belül pedig állott sörtől és hányaveti vízvezeték szereléstől bűzlött. A fények fakók voltak. A padlót fűrészpor borította, a falon halott állatok fejei, lógtak. A vendégek kizárólag férfiak voltak, s emiatt Keller megakadt egy pillanatra. Jó pár meleg bár New Yorkban mindent megtett volna azért, hogy így nézzen ki, bár Keller el nem tudta képzelni, miért. De ez a bár minden volt, csak nem melegeknek italt felszolgáló hely.

Egy imbolygó bárszékre ült fel és sört rendelt. A többiek békén hagyták, ahogy egymást is. A zenegépből hol szólt a zene, hol nem. Néha egy alak odasétált és bedobott egy érmét, amikor már nem bírta elviselni a csendet.

A dalok egy témát boncolgattak, figyelte meg Keller. Voltak Próbálok-annyit-inni-hogy-elfelejtsem-azt-a-nőt típusú nóták és voltak Még-jó-hogy-balszerencsés-vagyok-mert-így-legalább-tudom-milyen-a-szerencse típusú dalok. Egy dal sem szólt arról, hogy A-szerelmünk-összetart, arról meg végképp nem, hogy Ennyi-bűnnel-még-bőven-bejutunk-a-mennyországba.

– Egy újabb átkozott nap – szólalt meg egy hang Keller könyökénél.

Meg se kellett fordulnia, tudta, hogy ki az. Lehet, hogy a hangot ismerte fel Keller, de nem. Inkább a szükségszerűséget ismerte fel, a sorsszerűséget. Ki más kezdene vele beszélgetni, mint Yarnell egy olyan helyen, ahol senki nem beszélgetett senkivel sem? Ki más lehetne?

– Egy újabb átkozott nap – helyeselt Keller.

– Nem hiszem, hogy találkoztunk.

– Csak átutazóban vagyok.

– Nincs is annál jobb – bólogatott Yarnell. – A nevem Bart.

Nincs visszaút, mondta magának Keller.

– Dale.

– Örülök, hogy találkoztunk, Dale.

– Szintúgy, Bart.

– Hé, Hobie – jelent meg előttük a csapos. – A szokásosat?

– És még egyet Dale-nek – bólintott Yarnell, aki Bourbont ivott tisztán.

Valaki nem bírta tovább és belenyomott egy érmét a zenegépbe. Kisvártatva felcsendült Az újabb magányos söröspohár.

– Hallottad, hogy szólított? – kérdezte Yarnell.

– Nem figyeltem.

– Hobie-nak hívott – mondta Yarnell. – Mindenki így hív. Hamarosan te is így fogsz szólítani, még ha nem szeretnéd, akkor is.

– A világ szörnyű hely – értett egyet vele Keller.

– Hogy neked mennyire igazad van – sóhajtott Yarnell. – Én se mondhattam volna jobban. Nős vagy, Dale?

– Most éppen nem.

– „Most éppen nem” – ismételte Yarnell. – Mit nem adnék azért, ha én is ezt mondhatnám.

– Bajok vannak?

– Nős vagyok, de egy másik nőbe vagyok szerelmes. Azt hiszem, ez már bajnak nevezhető.

– Annak.

– A világ legcsinosabb, legkedvesebb, leggyengédebb, legszeretetreméltóbb teremtménye – mondta Yarnell. – Amikor azt suttogja, hogy „Bart”, az sem számít, hogy mindenki más Hobie-nak szólít.

– Nem a feleségedről beszéltél, ugye? – találgatott Keller.

– Dehogy! A feleségem egy tenyeres-talpas, gonosz lelkű, kőszívű trampli. Utálom azt a nőt. A barátnőmet viszont szeretem.

Egy ideig csöndben voltak, ahogy a többiek is. Aztán megszólalt a zenegép: A szívemet, ha kivehetném.

– Ma már nem írnak ilyen dalokat – mélázott Yarnell.

Hál' istennek.

– Gondolom, nem én vagyok az első, aki ezzel a javaslattal előáll, de nem gondoltál még…

– Arra, hogy elhagyjam Jane-t? – fejezte be Yarnell. – És vegyem el Editet, miután elváltam?

– Valami hasonlóra gondoltam.

– Nem múlik el óra, hogy ne jutna eszembe, Dale. Éjjel-nappal csak ez jár az eszemben. Emiatt iszom, csak éppen semmit nem tudok tenni.

– Miért nem?

– Van egy férfi – folytatta Yarnell –, aki egyszerre az apám helyett apám és a legjobb barátom. A legremekebb ember, akivel valaha találkoztam. Egyetlen hibát követett csak el: született egy lánya. Én meg a legnagyobb hibát azzal követtem el, hogy elvettem azt a lányt. És ez az ember egy dologban erősen hisz: a házasság szentségében. Szerinte a válás a legrondább káromkodás.

Egyszóval Yarnell nemhogy nem oszthatta meg az apósával, hogy a házassága maga a pokol, még csak nem is tehetett ellene semmit. Nem volt más választása, minthogy ezt az Editet titokban látogatja. Az egyetlen ember, akivel a nyűgeiről beszélhetett, megint csak Edit volt, aki pár hétre elutazott, így Yarnell jobb híján magányosan üldögélt a bárban és minden arajáró idegennek kiöntötte a szívét. Amiért ugyan elnézést kért, de…

– Semmi baj, Bart – nyugtatta meg Keller. – Egy férfi nem tarthat mindent magában.

– Értékelem, hogy Bartnak szólítasz. Őszintén. Még Georges is Hobie-nak szólít, pedig őnála jobb barátot ember nem kívánhat. Előbb-utóbb mindenki Hobie-nak szólít.

– Nos – mondta Keller – én kitartok, amíg csak lehet.

A hotelszobában Keller a lehetőségeit mérlegelte.

Megölheti Crowdert. Nem túlkomplikálva, egyszerűen, ahogy a megbízás eredetileg szólt. És akkor mindenki problémája megoldódna. Jane és Hobie végre elválhatnának.

Ugyanakkor viszont mind a ketten elveszítenék azt az embert, akiről azt gondolták, hogy a zacskós leves óta nála nagyszerűbb dolog nem történt az emberiséggel.

Feldobhat egy huszonöt centest is, és így dönthetné el, kinek kell mennie. Ha írás lenne, akkor Jane egész hátralévő életében megcsalhatna egy szellemet. Ha fej lenne, akkor Yarnell végre Edité lehetne. De ebben az esetben csak idő kérdése lenne, hogy Edit is Hobie-nak kezdje szólítani. Innét pedig csak egy lépés, hogy Edit a Martingale Hotel bárjában a zenegép mellett hallgassa a Szerelmi románc akciós áron című dalt.

Keller azon is eltűnődött, van-e olyan megoldás, amely nem eredményezi a népesség összlétszámának csökkenését. Viszont azt is tudta, hogyha van is ilyen megoldás, az nem az ő eszébe fog jutni.

Ha az embernek valami orvosi problémája volt, akkor szakorvostól függő kúrában részesült. Egy sebésztől igazán nem lehetett elvárni, hogy megmasszírozza az ember gerincét, gyógyteákat írjon fel, majd közösen imádkozzon a pácienssel. Problémától függetlenül egy sebész első dolga, hogy körülnéz és keres valamit, amit ki- vagy le lehet vágni.

Erre tanították, így látta a világot, ez volt a dolga.

Keller szintén a sebészi megoldást részesítette előnyben. Amíg mások aktív pszichoterápiát javasolnak, addig ő a szike után nyúlt.

Meg kell ölni mindenkit, gondolta mérgesen, aztán majd Szent Péter kiválogatja, ki érdemelte meg, és ki nem. Persze belelovagolhatott volna a naplementébe is, fülét-farkát behúzva.

Másnap reggel Keller kocsiba ült és Sheridanbe vezetett, ahol felült az első Las Vegasba induló gépre. A jegyéért készpénzzel fizetett, és a John Richards nevet használta. Salt Lake Cityben a TWA repülőtársaság pultjánál megvette a jegyét Las Vegasba, megint készpénzzel fizetett, ezúttal az Alan Johnson nevet használva.

Las Vegasban a hosszú távú parkolóban úgy sétált körbe, mintha a kocsiját keresné. Pár perc elteltével egy kopaszodó férfi leparkolt egy kétéves Plymouth-szal, a csomagtartóból kivette két nagy bőröndjét, és rákötözte őket egy alumíniumból készült, összecsukható csomaghordozó kocsira. Akárhova is ment, eleget pakolt ahhoz, hogy egy jó ideig ott legyen.

Mihelyst a férfi eltűnt, Keller letérdelt a csomagtartó alá, és addig matatott, míg meg nem találta a kocsi pótkulcsát. Valahányszor kocsit tört fel, mindig a pótkulcsot kereste először, s minden ötödik próbálkozásnál sikerrel járt. Mosolyogva állt fel: a kulcs jó ómen.

Keller gyakran járt az elmúlt években Las Vegasban. Nem szerette a várost, de jól ismerte. A Caesars Palace-nél megállt és odaadta a Plymouth kulcsát a parkoló őrnek. Egy nyolcadik emeleti ajtón addig kopogott, míg a vendég neki nem állt hangosan méltatlankodni.

– Friss híreket hoztam Martingale-ből, Miss Bodine. Az isten szerelmére, nyissa már ki az ajtót.

A nő kinyitotta az ajtót, de a láncot nem akasztotta ki. Annyi idős lehetett, mint Jane, de idősebbnek nézett ki. Fekete haja összevissza állt, az arcán a tegnapi smink nyomai.

– Crowder halott – mondta Keller.

A nő sok mindent kérdezhetett volna, kezdve azzal, hogy „Mi történt”, bezárólag azzal, hogy „Kit érdekel?” A nő azonban nem ezt kérdezte.

– Maga egy komplett hülye – mondta. – Mit keres itt?

Hiba.

– Engedjen be – mondta Keller.

A nő meg beengedte. Újabb hiba.

A parkoló őr visszahozta Keller Plymouth-át és láthatóan örült a borravalónak. A parkolóban egy Toyota Camry állt a Plymouth helyén, így Keller megpróbált a lehető legközelebb leparkolni. A kocsi ugyan két sorral lejjebb állt, de Keller remélte, hogy a kopaszodó férfi megtalálja a Plymouth-t és nem, kezd el aggódni kezdődő Alzheimer-kórja miatt.

Keller Denverbe Richard Huiként repült, míg Sheridanbe David Edwardsként. Keller a gépen elgondolkozott Edit Bodine-on, aki a jelek szerint elcsúszott a fürdőszoba nedves padlóján a Caesars Palace-ben és betörte a koponyáját a fürdőkád sarkában. Mivel Keller az ajtóra kiakasztotta a „Kérem, ne zavarjanak” táblácskát, és a leghidegebb fokozatra állította a légkondicionálót, csak találgatni tudott, mikor fedezik fel a holttestet.

Keller úgy gondolta, csak Edit lehet a megbízó. Mivel Jane és Hobie is úgy gondolták, hogy a világ Crowder körül forog, ezért ki más maradt? Crowder maga, aki hirtelen szuicid rohamot kapott? Egy régi ellenség, üzleti vetélytárs?

Nem. Edit volt az egyetlen lehetőség. A megbízók egyik része vagy találkozni akart Kellerrel, persze nem olyan esetlenül, ahogy a Yarnell-házaspár tette, hanem előzetes egyeztetés alapján. A megbízók másik fele pedig feltűnően nem volt ott a tett helyszínén: jó messzire elutazott. Keller ezért repült Las Vegasba.

És a miért? Crowder pénzéért, mi másért. Hobie Yarnell megőrült Editért, de nem hagyhatta el a feleségét, hisz akkor Crowder szíve megszakad. S ha mégis elhagyja, akkor üres kézzel távozik a házasságból. Annak sem lett volna értelme, ha Edit Jane-t teteti el láb alól, hisz Jane-nak nem volt pénze. Ám ha Crowder meghal, akkor Jane az örökös, s vele bármikor történhet valami.

Erre jött rá Keller. Ha pontosan tudni akarja Edit indokait, akkor meg kellett volna kérdeznie, ez pedig időpocsékolásnak tűnt. Továbbá, Keller nem érezte úgy, hogy közelebbről meg kellett volna ismernie a nőt. Abból csak baj lesz, ha az ember beszélgetni kezd a megbízóval.

Ha Keller azért lovagolt ezer mérföldet, hogy megöljön egy férfit, akit nem ismert, akkor az a legkevesebb, hogy a dologról senkinek egy szót sem szól. Senkivel nem kell beszélni: se a célszeméllyel, se a megbízóval, senkivel. Ha mégis lett volna mondanivalója, azt mindig belesúghatta a lova fülébe.

Sheridanben leszállt a repülőgépről – aznap a negyedikről – és beült a Chevroletjébe, amelynek a színével egyre jobban megbarátkozott. A Martingale-be vezető úton végig betartotta a sebességhatárt, majd a város előtt pár mérfölddel lelassított, ahogy mindenki más. Egy balesetnél helyszíneltek az észak felé vezető sávban. Emiatt a dél felé vezető sávban a forgalomnak nem kellett volna lelassulnia, de mindenki levette a gázról a lábát, hogy megnézze, a többiek mi miatt lassítottak le.

A szobájában összepakolt, aztán rájött, hogy még nem mehet el. A megbízó halott volt, de ez nem változtatott semmin: mivel hivatalosan azt sem tudhatta, ki a megbízó, illetve azt sem, hogy a megbízó meghalt, a munkáját továbbra is el kellett végeznie. Persze hazamehet és bejelentheti, hogy nem tudta végrehajtani a megbízást, s hátradőlhetne, várva, mire elér a hír a férfihoz White Plainsben: a megbízó meghalt. Ez ugyan megkönnyítené a dolgát, de nem kapna sem elismerést, sem pénzt. Az pedig szinte biztos, hogy a megbízó már előre fizetett. Ha volt egy közvetítő a megbízó és a White Plains-i férfi között, ő már átadta a pénzt. Annak meg igen kevés az esélye, hogy a férfi White Plainsben visszaadná a pénzt az időközben, elhalálozott megbízónak – nem mintha bárki ezt kérné tőle. Ehelyett minden egyes centet megtart magának, hisz miért is fizetne Kellernek egy olyan munkáért, amelyet nem végzett el?

Keller elgondolkodott. Nagyon úgy tűnt, hogy a legjobb dolog, amit tehet, az a kivárás. Mennyi időbe telik, míg egy besurranó tolvaj vagy a szobalány felfedezi Edit Bodine holttestét a hotelszobában? És mennyi idő alatt ér el a halálhíre White Plainsbe?

Minél többet tűnődött rajta, annál biztosabbnak tűnt, hogy vagy nagyon lassan, vagy soha. Ha több közvetítő is részt vett az ügyletben – ahogy az szokott történni –, akkor az üzenet valószínűleg soha nem jut el Martingale-ből Gardához, a férfihoz White Plainsben.

A legegyszerűbb talán mégis az, hogy meg kell ölni Crowdert és kész.

Nem, gondolta Keller. Ezer mérföldet, illetve jóval többet utazott azért, hogy megöljön egy férfit, akit nem ismert. Szó sem lehet róla, hogy ezek után ne ölje meg.

Várni fog, döntötte el. Nem akart kocsiba ülni, repülőre meg pláne nem.

Kinyújtózott az ágyon és becsukta a szemét.

Rettenetes álma volt. Az éjszaka közepén a sivatagban sétált, elveszetten, vacogva, végtelenül egyedül. Aztán egy ló ügetett elő a semmiből, a hátán pedig egy gyönyörű nő ült, hatalmas hajzuhataggal, szemei csillogtak a holdfényben. Kinyújtotta a kezét, Keller pedig felkapaszkodott mellé a nyeregbe és így lovagoltak együtt. A nő meztelen volt. Keller is, de ezt eddig valahogy nem vette észre.

Egymásba szerettek. Szavak nélkül elmondtak egymásnak mindent, ismerték a másikat, ahogy saját magukat. Aztán Keller belenézett a nő szemébe, aki nem volt más, mint Edit Bodine. Halott volt. Keller ölte meg anélkül, hogy tudta: ő álmai asszonya. De ezzel már nem lehetett mit kezdeni, soha nem lehet visszacsinálni, a szíve mindörökre összetört.

Remegve ébredt fel. Öt percig le-föl járkált a szobájában, próbálta elválasztani a valóságot az álomtól. Nem aludt sokat. Már alkonyodott: a napja csak nem akart véget érni.

Micsoda pokoli álom, gondolta.

Semmi érdemlegeset nem talált a tévében, olvasni nem volt türelme. Felemelte a telefont, és Jane számát tárcsázta.

– Dale vagyok – kezdte. – Itt ülök, és…

– Ó, Dale – szakította félbe a nő. – Olyan figyelmes vagy, hogy telefonáltál. Nem szörnyű, ami történt? Nem ez a legszörnyűbb dolog, ami történhetett?

– Ó.

– Most nem tudok beszélni – szipogott Jane. – Annyi minden jár a fejemben. Soha az életben nem voltam ilyen zaklatott. Köszönöm, Dale, hogy ilyen figyelmes vagy.

Jane letette a kagylót, Keller meg bámult maga elé. A nő, hacsak nem volt jobb színésznő, mint gondolta, teljesen kétségbeesettnek hangzott. Meg volt lepve, hogy Edit Bodine halálhíre ilyen hamar elért hozzá, de azon még jobban meg volt lepve, hogy ilyen érzékenyen érintette. Volt valami, amiről nem tudott? Hobie felesége és szeretője jó barátok lettek volna? Vagy több volt köztük, mint barátság? Jesszusom.

A fiatal Lee Marvin élete sokkal könnyebb lehetett.

Ugyanaz a csapos volt a pult mögött, mint előző este.

– Nem hiszem, hogy Hobie-t ma este itt találná – mondta a férfi. – Gondolom, hallotta, mi történt.

– Aha – felelte Keller. Hobie és Edit afférja nem lehetett túl titkos, ha mindenki a férfit vigasztalta.

– Borzalmas – folytatta a férfi. – Szörnyű nagy veszteség a városnak. Martingale soha nem lesz a régi nélküle.

– Ez a szörnyű hír – mondta Keller óvatosan. – Lehet, hogy nem hallottam róla. Pontosan mi is történt?

A motelszobájából felhívta a repteret. A következő járat Casperbe csak másnap reggel indult. Persze ha vezetni akart volna Denverbe…

De nem akart Denverbe vezetni. Foglalt egy jegyet a reggeli gépre, Whitlock nevét és hitelkártyáját használva.

Most már aztán nincs miért itt maradni tovább, ahogy Georges Crowder holttestét éppen most balzsamozzák. Crowder karambolozott az I25-ös autópálya észak felé vezető sávjában tegnap éjjel. Emiatt kellett lelassítania.

Ugyan nem tud maradni a temetésre, de küldjön virágot? Világos volt, hogy nem. Az indíttatás azonban csak nem akart elmúlni.

Feltárcsázott egy virágküldő szolgálatot és egy tucat vörös rózsát rendelt Mrs. Dale Whitlocknak Rowaytonba. Dale Whitlock hitelkártyájával fizetett. Megkérte a nőt a vonal túlsó végén, hogy tűzzenek egy kis kártyát a virágok mellé: „Csak azért, mert szeretlek. Dale.”

Ez volt a legkevesebb, amit megtehetett.

Két nap múlva White Plainsben ült és részletesen beszámolt a munkáról.

– A balesetek mindig nagyon jók –, mondta neki a férfi.

A balesetek és a természetes halál – ezek a legjobbak. Néha persze hasznos tud lenni egy látványos haláleset, mert akkor jobban átmegy az üzenet, de a balesetnél nincsen jobb.

–Remekül megrendezted – dicsérte meg a férfi.

Még ha ezt meg lehetett volna rendezni, gondolta Keller. Először is, Crowdernek észak felé kellett vezetnie a kisteherautójában. Aztán egy részeg, munkanélküli juhásznak, Danny Vasco néven, eszetlen tempóban, kisteherautója gázpedálját padlóig nyomva kellett száguldania dél felé az északi sávban. Vascónak ekkor neki kellett csúszni egy iskolabusznak, majd egy terepjárónak, hogy aztán frontálisan belerohanjon Crowderbe.

Remekül megrendezett.

Ha a férfi White Plainsben tudta, hogy a megbízó halott, ennek semmi jelét nem adta. Kifelé menet Dot megkérdezte Kellertől, hogyan ejti ki Crowder a nevét.

– Georges. Angolosan – felelte Keller.

– Tudtam, hogy kideríted – nyugtázta Dot. – Jól vagy, Keller? Furcsának tűnsz.

– Csak ámulok a sors kiszámíthatatlanságán.

– Akkor jó – mondta a nő. – Már azt hittem, valami baj van.

Keller a vonaton New York felé tovább tűnődött a sors kiszámíthatatlanságán. Amikor Martingale-ből utazott hazafele, arról próbálta meggyőzni magát, hogy kis Las Vegas-i kirándulása nemcsak idő-, hanem pénz- és emberélet pocsékolás is volt. Ha vár egy napot, Danny Vasco elintéz mindent az autópályán.

De ez soha nem történt volna meg.

Vegas-i útja nélkül nem lett volna baleset. Az egyik esemény elindított egy folyamatot, amely nélkül a következő dolog nem történik meg. Keller nem tudta megmagyarázni, nem is értette, de tudta, hogy így van.

Minden úgy történt, ahogy történnie kellett. Először összetalálkozott Jane-nel a Megcsalás, nem ámítás bárban, majd belefutott Hobie-ba a Kiégett szívek kocsmájában. Semmit nem tehetett azért, hogy ezeket a találkozásokat elkerülje, ahogy azt sem kerülhette el, hogy megvegye azt a westernt, amely megadta az alaphangot az eseményeknek.

Keller remélte, hogy Mrs. Whitlocknak tetszenek a virágok.

Keller pszichiáternél

– Volt ez az álmom – mondta Keller. – Ami azt illeti, le is írtam, ahogy javasolta.

– Remek.

Keller, mielőtt lefeküdt a kanapéra, levette a zakóját és a szék hátára terítette. Felkelt a kanapéról, elővette a zakója zsebéből a jegyzetfüzetét, aztán visszaült a kanapéra, fellapozta a füzetet és megkereste az álmát. Gyorsan végigolvasta a jegyzeteit, becsukta a füzetet, majd bizonytalanul ült, nem tudva, hogy folytassa.

– Ahogy magának megfelel – mondta Breen. – Lefekszik, tovább ül, amelyik kényelmesebb.

– Mindegy?

– Nekem teljesen.

És melyik volt a kényelmesebb? Az ülő testhelyzet sokkal természetesebbnek tűnt egy beszélgetéshez, míg a fekvő mellett a hagyomány szólt. Keller kinyújtózott, feltette a lábát.

– Egy házban élek, de ez inkább egy kastély. Végtelen folyosók és tucatnyi szoba.

– Ez a maga háza?

– Nem, csak ott élek. Ráadásul annak a családnak a szolgálatában állok, amelyé a ház. Olyanok, mint valami arisztokraták.

– És maga a szolgájuk.

– Igen, kivéve, hogy nagyon kevés a dolgom, és magukkal egyenrangúként kezelnek. Együtt teniszezem velük. Mert van egy teniszpálya a ház mögött.

– És ez a munkája? Hogy teniszezzen velük?

– Nem, ezt csak példaként mondtam arra, hogy mennyire egyenlőként kezelnek. Egy asztalnál eszem velük, ahelyett, hogy a földszinten ennék a többi szolgával. Nekem az egerek a munkám.

– Az egerek?

– A ház tele van egerekkel. Együtt vacsorázom a családdal, a tányérom tele van finom étellel, aztán bejön egy pincér fekete nyakkendőben, lerak elém egy letakart tálat. A fedő alatt egy cetlin ez áll: „Egér.”

– Ez az egy szó?

– Ennyi. Felkelek az asztaltól, és követem a szolgát a folyosón, aki bevezet egy félig kész szobába. A padló tele van apró egerekkel, legalább húsz vagy harminc van belőlük. Nekem pedig meg kell ölnöm őket.

– Hogyan?

– Agyontaposom őket. Ez a leggyorsabb és legemberségesebb módszer. De mégis zavar, és nem akarom agyontiporni őket. Ám minél hamarabb végzek, annál hamarabb folytathatom a vacsorámat, mert nagyon éhes vagyok.

– Akkor megöli az egereket?

– Igen – felelte Keller. – Az egyik majdnem meglép, de még időben rálépek, mielőtt az ajtóhoz érne. Aztán ott ülök az asztalnál, és mindenki beszélget, nevet, de az én tányéromat elvitték. Ekkor nagy kavarodás támad, és végül visszahozzák a tányéromat a konyhából, de az étel nem ugyanaz, mint előtte.

– Igen?

– Egerek – válaszolta Keller. – Meg vannak nyúzva és meg vannak főzve, a tányér meg tele van velük.

– Megeszi őket?

– Ekkor ébredek fel – mondta Keller. – Éppen a legjobbkor.

– Óh – mondta a pszichiáter.

Breen magas volt és esetlen, hosszú lábakkal. Sötétzöld inget és barna kordbársony zakót viselt. Úgy nézett ki, mint aki a gimnáziumban a fő stréber volt, de mostanra valahogy sikerült elfogadtatnia magát a különcségeivel együtt, vagy éppen azok ellenére.

– Óh – mondta Breen megint, karba tette a kezét, majd megkérdezte Kellertől, szerinte mit jelent az álom.

– Maga az orvos – felelte Keller.

– Maga szerint azt jelenti az álma, hogy én orvos vagyok?

– Nem. Azt hiszem, maga az, aki legjobban meg tudja mondani, mit jelent az álmom. Talán csak annyit, hogy nem kéne csokoládés jégkrémet ennem lefekvés előtt.

– Mondja csak meg, mit jelenthet az álom.

– Lehet, hogy egy macskának látom magam.

– Vagy hóhérnak? Keller nem szólt semmit.

– Kezdjük el a felületén boncolgatni a dolgokat. – folytatta Breen. – Egy nagy cég alkalmazásában áll, és az úgynevezett „problémás ügyekért” felelős, bár maga más kifejezést használt.

– Lebonyolítónak hívnak minket – válaszolta Keller. – De igaza van, a problémás ügyekkel foglalkozunk.

– Általában nincs túl sok dolga. Sok ideje és lehetősége van a pihenésre, jól él. Akár teniszezhetne is, s a gazdagok és hatalmasok asztalánál is ehetne. De amikor felfedezik az egereket, kiderül, hogy maga nem más, mint egy szolga, akinek ez a dolga.

– Értem – bólintott Keller.

– Akkor folytassa. Magyarázza meg nekem.

– Elég világos, nem? Ha van egy probléma, akkor hívnak, és én megyek. Mindent félbehagyok és megoldom a problémát. Gyakran kegyetlen módszereket kell alkalmaznom, hisz máshogy nem lehet embereket kirúgni, vagy éppen részlegeket bezárni. Meg kell csinálnom, de ez az egész olyan, mintha egereket taposnék agyon. Aztán visszaülök az asztalhoz és kérem a vacsorámat, ami egyfajta fizetség?

– A kompenzációja, igen.

– Kompenzációként kapok egy tányér egeret – fintorgott Keller. – Vagyis az ellentételezésemet mások elpusztítása után kapom. A fizetségem az ő kárukra jár nekem. Akkor ez egy bűntudat-álom?

– Maga mit gondol?

– Szerintem bűntudat. Az én jólétem mások balszerencséjéből fakad. Igaz?

– A felszínen igen. De ha mélyebbre ásunk, talán más összefüggéseket is felfedezhetünk. Nem véletlenül választotta ezt a munkát. A gyökerek szerintem a gyerekkorába nyúlnak vissza – kulcsolta össze Breen a kezét, majd hátradőlt a foteljében. – Tudja, minden összefügg. Semmi sem létezik csak magában, semmi sem véletlen. Még a neve sem.

– A nevem?

– Peter Stone. Gondolkozzon csak el rajta a következő találkozásunkig.

– Gondolkozzam el a nevemről?

– A nevéről, és hogy mennyire illik magához. És… – pillantott Breen a karórájára –, azt hiszem, az időnk lejárt.

Jerold Breen rendelője a Central Park West és a 94. utca sarkán lévő házban volt. Keller a Columbus sugárúton felszállt egy buszra, öt megálló után leszállt, majd leintett egy taxit. A sofőrnek megmondta, hogy vezessen keresztül a Central Parkon. Mire az 50. utcához ért, majdnem biztos volt abban, hogy nem követték. Vett egy kávét, majd a járdán állva lassan kortyolta, közben nyitva tartotta a szemét. Átsétált az úttesten a házhoz, amelyben az Első sugárúton a 48. és 49. utca között lakott. Az épület a háború előtt épült, art deco stílusú előcsarnokkal és liftkezelővel.

– Mr. Keller – üdvözölte a liftkezelő. – Csodaszép napunk van, ugye?

– Csodaszép – helyeselt Keller.

Keller egy egyszobás lakásban élt a tizenkilencedik emeleten. Ha kinézett az ablakán, az ENSZ-székházat látta, az East Rivert és Queenst. Minden november első vasárnapján az ablakából figyelte a New York-i maraton résztvevőit, amint átfutottak a Queensboro hídon.

Keller, ha csak tehette, igyekezett soha el nem mulasztani ezt a látványt. Órákon keresztül ült az ablakban, nézte, ahogy elhaladnak előtte először a világklasszis futók, aztán a kocogok, majd a leglassabbak, némelyik sétálva, némelyik vánszorogva. A verseny a Staten Islanden kezdődött és a Central Parkban végződött, de amit Keller az egész maratonból látott, az csak pár száz méter volt, ahogy a cél felé haladtak. A látvány néha a könnyekig megindította, de meg nem tudta volna mondani, miért.

Erről akár beszélhetne is Breennel.

A pszichiáter kanapéjára egy nő segítségével került. Donna aerobic oktató volt, és Keller az edzőteremben találkozott vele. Néhányszor elmentek vacsorázni, és az a pár alkalom, amikor ágyba bújtak, éppen elég volt arra, hogy nyilvánvaló legyen szexuális inkompatibilitásuk. Keller hetente két-három alkalommal lement az edzőterembe, hogy nehéz fémtárgyakat emelgessen le-föl, s amikor összefutottak, mindig barátságosan elbeszélgettek.

Egy alkalommal Keller éppen az egyik útjáról tért vissza, és arról mesélt Donnának, hogy milyen szép városban járt.

– Keller – mondta a nő –, ha valaki született New York-i, akkor te vagy az. És ezt te is tudod, nem?

– Azt hiszem.

– Ennek ellenére állandóan arról álmodozol, hogy milyen remekül élhetnél Észak-dakota déli részén. Valahány helyre mész, új életet találsz ki magadnak.

– És ez rossz dolog?

– Ki mondja ezt meg? De szerintem egy pszichiáternél mind a ketten remekül szórakoznátok.

– Szerinted pszichiáterre van szükségem?

– Szerintem javadra válna – válaszolta a nő. – Hetente párszor idejössz, ugye? Használod a lépcsőgépet meg a Nautilust, igaz?

– Inkább csak súlyt emelek.

– Mindegy. Nem azért csinálod, mert nagyon le vagy lakva.

– Azért csinálom, hogy formában maradjak.

– És mert jólesik.

– És?

– Ahogy én látom, nyitni akarsz a világ felé – válaszolta a nő. – Utazol összevissza az országban, mindenhol ingatlanügynököket keresel meg, és sorra nézed a házakat, amiket soha nem veszel meg.

– Ez csak néhányszor fordult elő. És mi a baj ezzel? Gyorsabban múlik az idő.

– Valójában te sem tudod, miért teszed – folytatta a nő. – Tudod, hogy a pszichoterápia egy kaland, egyfajta felfedezés. Olyan, mintha idejönnél az edzőterembe. Olyan… Tudod mit? Felejtsd el. Fölösleges róla beszélni, és úgysem érdekel.

– Talán mégis érdekel – felelte Keller.

Donna, nem meglepő módon, maga is pszichiáterhez járt. De a terapeutája egy nő volt, és abban egyetértettek, hogy Keller egy férfival mégiscsak jobban tudna együtt dolgozni. Donna, ex-férje nagyon elégedett volt a Breen nevű pszichiáterével a West Side-on. A nő ugyan soha nem találkozott a férfival, és az exével sem volt valami felhőtlen a viszonya, de…

– Semmi gond – mondta Keller. – Majd én rácsörgök.

Amikor felhívta Breent, Keller Donna exének a nevét használta referenciaként.

– De kétlem, hogy emlékezne rám – magyarázta Keller. – Egy partin futottunk össze, és az óta nem láttam. De amit mondott, az valahogy megérintett, s úgy gondoltam, kipróbálom.

– A megérzés nagy tanítómester – válaszolta Breen.

Keller Peter Stone-ként mutatkozott be, és megbeszélt vele egy időpontot. Az első találkozáskor beszélt a munkájáról egy nagy konglomerátumnál, amelynek nem mondta meg a nevét.

– Egy kicsit régimódiak, amikor a pszichoterápiáról van szó – mondta Breennek. – Ezért nem is adom meg sem a nevem, sem a telefonszámom, és mindig készpénzzel fizetek.

– Az élete tele van titkokkal – nyugtázta Breen.

– Attól tartok, így van. A munkám megköveteli.

– Itt nálam őszinte lehet és nyitott. Az egész arról szól, hogy olyan titkokat fedezünk fel, amelyeket még saját magával sem osztott meg. Ami elhangzik a rendelőmben, azt védi a „gyónási titok”, de „feloldozást” nem adhatok.

– Oké – válaszolta Keller.

– Persze vannak titkok, amelyeket meg akar tartani magának. Ezt én tiszteletben tartom. Nincs szükségem a címére, sem a telefonszámára, kivéve, ha le kell mondanom egy találkozást. Azt javaslom, hogy pár órával a megbeszélt időpont előtt hívjon fel, így nem kell fölöslegesen jönnie. Ha viszont magának kell lemondani egy találkozót, akkor legalább huszonnégy órával előtte tegye meg, mert különben azt is ki kell fizetnie.

– Ez fair – bólintott Keller.

Hetente kétszer ment. Hétfőn és csütörtökön, délután kettőkor. Nehéz lett volna megmondani, hogy mit értek el. Keller néha teljesen eleresztette magát, elnyújtózott a kanapén és szabadon beszélt a gyerekkoráról. Máskor meg úgy érezte, hogy az ötvenperces terápia során, borotvaélen táncol: az egyik oldalról mindent el akart mondani, a másikról pedig mindent magában akart tartani.

Senki nem tudta, hogy terápiára jár. Egyszer összefutott Donnával, aki megkérdezte, felhívta-e Breent.

– Gondolkoztam róla – felelte Keller. – De aztán valaki mesélt nekem egy masszőrről, aki a svéd és a thai masszázst vegyíti, és meg kell mondanom neked, szerintem messze többet ér, mint az, hogy valaki a fejemben turkáljon.

– Ó, Keller – mosolyodott el Donna –, nehogy megváltozz.

Keller hétfő délután mesélt Breennek az álmáról az egerekkel. Szerda reggel csörgött a telefon.

– Látni akar – mondta Dot.

– Indulok – válaszolt Keller.

Felvett egy zakót és egy nyakkendőt, majd fogott egy taxit, a Grand Centralnál pedig felült egy White Plains felé tartó vonatra. Ott ismét leintett egy taxit. A Washington Boulevard felé irányította, és a Norwalk sarkán kiszállt. Amikor a taxi eltűnt, Keller feljebb sétált a Norwalkon a Taunton Place felé, majd balra fordult. A második ház az utca jobb oldalán egy nagy, régi viktoriánus épület volt, körbe rácsos faterasszal. Csöngetett. Dot beengedte.

– Fent van a dolgozószobájában – üdvözölte Kellert. – Már vár téged.

Keller felment az emeltre és negyven perc múlva lejött. Egy Louis nevű fiatalember visszavitte az állomásra. Az úton egy bokszmeccsről beszélgettek, amelyet mindketten láttak.

– Én azt szeretném – mondta Louis –, hogy bárcsak lenne egy némító gomb a távirányítón, amivel csak a kommentátort lehet elnémítani, de a tömeg meg a meccs zaját nem. A pofonok hangját lehetne hallani, nem az állandó ostoba morgást. – Keller azon tűnődött, hogy vajon lehet-e ilyen távirányítót csinálni. – Nem látom, miért ne – felelte Louis. – Minden egyebet meg tudtak csinálni. Ha embert küldtek a Holdra, akkor csak el lehetne némítani Al Bernsteint.

Keller visszavonatozott New Yorkba, otthonról elintézett pár telefonhívást, majd összepakolt. Fél négykor elsétált a sarokra, leintett egy taxit, és kiment a JFK-re. Miután megkapta a beszállókártyáját a negyed hétkor Tucsonba induló gépre, leült a váróban.

Eszébe jutott, hogy fel kell hívnia Breent a csütörtöki terápia miatt. Keller lemondta a másnapi találkozót, de Breen azt mondta, hogy mivel huszonnégy órán belül tette, ezért Kellernek ezt is ki kell fizetnie, hacsak nem tud egy másik pácienst a helyére találni.

– Semmi gond – mondta Keller. – Remélem, hétfőre visszaérek, de nem lehet biztosra mennem. Soha nem tudom, mennyi ideig leszek távol. Ha nem tudok ott lenni, egy nappal előtte telefonálok.

Keller Dallasban átszállt, és éjfél előtt nem sokkal Tucsonban volt. Ugyan nem volt nála más csomag, mint a táskája, mégis odaállt a poggyászkiadóhoz. Egy cérnavékony férfi állt ott széles karimájú szalmakalapban, kezében egy táblával, rajta a felirattal: „NOSCAASI”. Keller pár percig figyelte, hogy meggyőződjön róla, rajta kívül senki nem nézi a férfit, majd odament hozzá:

– Tudja, Dallastól idáig ezen gondolkoztam. Arra jöttem rá, hogy ez Isaacson, csak éppen visszafele.

– Így van – felelte a férfi. – Pontosan. – Olyan elismeréssel nézett Kellerre, mintha a japán haditengerészet kódját fejtette volna meg. – Nincs poggyásza, ugye? Én is így gondoltam. A kocsi kinn áll.

A férfi a kocsiban mutatott neki három fényképet, mindegyik ugyanazt a testes, sötét bőrű, fényes, fekete hajú férfit ábrázolta. Bozontos bajsza volt, éhes disznószemeit még bozontos szemöldöke sem tudta eltakarni, az orrán kitágult pórusok.

– Ez Rollie Vasquez – folytatta a férfi. – A mocsokláda nem indulna eséllyel egy szépségversenyen, ugye?

– Úgy hiszem.

– Menjünk – mondta a férfi. – Megmutatom, hol lakik, hol eszik, és hol nyugszanak majd a hamvai. Rollie Vasquez, ez az életed.

Két órával később a férfi kirakta Kellert a Ramada Inn előtt, majd odaadta neki a szobája és a kocsija kulcsát.

Minden el van intézve – nézett Kellerre. – A kocsi a szobájához legközelebb eső lépcsőnél áll. Mitsubishi Eclipse, megbízható közlekedési eszköz. A színe állítólag szürke a forgalmi szerint, de valójában ezüstkék. A forgalmi a kesztyűtartóban.

– Valami mással együtt, remélem.

– Az is ott van. Bezárva persze, de a slusszkulcs azt is nyitja. És a csomagtartót is. És ha fölfordítja a kulcsot, az akkor is kinyit mindent, mert ennek a kulcsnak csak egy oldala van. Ezt azért jól kitalálták a japcsik, el kell ismernie.

– Mit találnak ki legközelebb?

– Talán nem tűnik olyan nagy dolognak – felelte a férfi –, de annyi időt elveszteget az ember azzal, hogy megkeresi a megfelelő kulcsot, majd összevissza forgatja őket.

– Hajjaj – értett egyet Keller.

– Nekem mondja? – kérdezte a férfi. – A tank tele van. 95-ös megy bele, de ami most a tankban van, azzal akár négyszáz mérföldet is elkocsikázhat.

– És a gumik? Felejtse el. Vicc volt.

– És milyen jó – mosolygott a férfi. – „És a gumik?” Ez tetszik.

A kocsi ott volt, ahol a férfi mondta, a kesztyűtartóban pedig a forgalmi mellett ott volt egy. 22-es kaliberű félautomata Hortsmann Sun Dog, töltve. A pisztoly meg egy teli tár. Keller becsúsztatta a pisztolyt és a tárat a táskájába, majd egyenesen felment a szobájába.

Zuhanyozás után leült és felrakta a lábát a dohányzóasztalra. Minden el volt intézve, és ez egyszerűbbé tette a dolgokat. Ugyanakkor néha jobban kedvelte, ha csak egy név és egy cím volt minden, amin el kellett indulnia, és senki nem egyengette az útját. Ez így egyszerű volt, de ki tudja, ki milyen nyomokat hagyott maga után? Ki tudja, a pisztolyt mikor és mire használták, vagy mit mondana a NOSCAASI-táblát tartó zöldbab, ha a rendőrök lekapcsolnák, és jól megráznák?

Egy okkal több, hogy gyorsan elvégezze a munkát. Éppen elég ideig nézett régi filmeket a tévében, hogy elaludjon, aztán addig aludt, míg fel nem kelt. Amikor kiment a kocsihoz, magával vitte a táskáját is. Vissza akart még jönni a hotelbe, de ha mégsem sikerülne, akkor sem hagyna maga után semmit, ujjlenyomatot sem.

Denny'snél reggelizett. Egy körül a Figueorán egy mexikói étteremben ebédelt. Késő délután a várostól északra vezetett, fel a hegyekbe, és addig ott volt, míg a nap le nem ment. Aztán visszament a hotelbe.

Csütörtök volt. Péntek reggel borotválkozás közben csörgött a telefon. Hagyta, hadd csöngjön. Aztán megint megszólalt, épp' amikor indulni készült. Most sem vette fel, de megint letörölt mindent, amit megérinthetett. Végül kiment a kocsihoz.

Délután kettőkor követte Rolando Vasquezt a Saguro Lanes bowling pálya férfivécéjébe, és háromszor fejbe lőtte. A kis pisztoly még a kicsempézett helyiségben sem csapott nagy zajt. Mielőtt bement az épületbe, a pisztoly csöve köré csavart egy hipermodern hőszigetelő anyagot, amely úgy tompította le a fegyver hangját, hogy sem a súlyát, sem a kezelhetőségét nem befolyásolta. Ha a modern tudomány ilyen anyagok előállítására képes, akkor biztos el lehet némítani Al Bernsteint.

Vasquezt a padlón, a pisztolyt egy fél mérfölddel odébb lévő lefolyóban, a kocsit pedig a reptéri parkolóban hagyta.

Hazafelé azon gondolkozott, hogy mi szükségük volt rá. Adtak egy kocsit, egy fegyvert meg fényképeket. Miért nem csinálták saját maguk? Azért kellett iderepülnie New Yorkból, hogy agyontiporjon egy egeret?

– Arra kért, hogy gondolkozzam el a nevemről – mondta Breennek.

– A jelentőségéről.

– De nem látom, milyen jelentősége lehetne. Nem én választottam magamnak, ugye.

– Hadd, javasoljak valamit – válaszolt Breen. – Van egy olyan metafizikai elmélet, hogy az életünkben mindent mi magunk választunk. Még a szüleinket is mi magunk választjuk, s minden, ami az életünkben történik, ennek a választásnak, akaratnak a manifesztációja, így aztán nincsenek véletlenek.

– Nem tudom, hogy ezzel egyetértek-e.

– Nem kell egyetértenie. Egyelőre csak fogadjuk el feltételezésként. Nos, ha feltételezzük, hogy maga választotta a nevét, akkor ez mit mond nekünk?

Keller kinyújtózott a kanapén, de egyáltalán nem élvezte a beszélgetést.

– A Stone ugye követ jelent. A Peter meg a pénisz szlengben. Ha a kettőt összeadom, akkor az erekciót jelent, nem?

– Nem tudom.

– Vagyis az a fickó, aki a Peter Stone nevet adja magának, az bizonyítani szeretne. Aggódik a szexuális teljesítménye miatt. Ezt akarta hallani?

– Én azt akarom hallani, amit maga akar mondani – válaszolta Breen.

– Aggódik a szexuális teljesítménye miatt?

– Nem hittem volna, hogy aggódok – gondolkozott el Keller. – Bár azt nehéz lenne megmondani, hogy mennyire aggódtam, mielőtt megszülettem, éppen a tájban, amikor a szüleimet készültem kiválasztani, azon tűnődve, vajon milyen nevet fognak ők nekem választani. Annyi idősen feltételezhetően elég macerásan hozhattam volna össze egy erekciót, így azt hiszem, volt mi miatt aggódnom.

– És most?

– Nincsenek problémáim azzal, hogy hogyan teljesítek. Nem vagyok már tinédzser, amikor egy éjjel háromszor-négyszer is akciókész voltam, de ezt ki is akarná ennyi idősen? Elvégzem a feladatot.

– Elvégzi a feladatot.

– Igen.

– A feladatot.

– Van ezzel valami baja?

– Mit gondol?

– Ezt ne csinálja – mondta Keller. – Ne válaszoljon egy kérdésre egy újabb kérdéssel. Ha kérdezek valamit, és nem akar válaszolni, akkor ne tegye. De ne dobjon vissza egy másik kérdést. Idegesít.

– Elvégzi a feladatot. De mit érez, Mr. Peter Stone?

– Érzek?

– Kétségtelen, hogy peter a szlengben a péniszt jelenti, de van korábbi jelentése is. Emlékszik, mit mondott Jézus Péternek? „Te Péter ezen a sziklán fogsz templomot emelni nekem.” Mert Péter annyit tesz, hogy szikla. Azaz a keresztneve és a családneve is egyaránt követ jelent. Hova jutunk ezzel? Kő. Kemény, ellenálló, kérlelhetetlen. Érzéketlen.

– Elég – mondta Keller.

– Amikor az álomban megöli az egereket, mit érez?

– Semmit. Elvégzem a feladatom.

– Érzi a fájdalmukat? Büszke a munkájára? Érez valami borzongást, netán szexuálist, a haláluk kapcsán?

– Semmit – válaszolta Keller. – Semmit nem érzek. Megállhatunk egy pillanatra?

– Jól érzi magát?

– Csak a gyomrom vacakol.

– Akarja használni a fürdőszobát? Hozzak egy pohár vizet?

– Nem, most már jobb. Ha felülök, mindjárt elmúlik. Már el is múlt.

Keller az ablakánál ült és nem a futókat nézte, hanem a Queensboro hídon áthömpölygő autókat és a neveken tűnődött. Az bosszantotta különösen, hogy semmi szüksége nem volt egy államilag elismert metafizikusra, aki megmondja neki, mit jelent az álneve. Egyértelműen ő választotta a Peter Stone nevet, de nem úgy, ahogy egy lélek először elhatározza, mely szülőtől akar megszületni, majd a választott nevét is beléjük plántálja. Akkor találta ki az álnevet, amikor először felhívta Breent. Neve? Keller pedig mondta. Stone. Peter Stone.

Keller nem volt ostoba. Hideg, kemény, kérlelhetetlen igen, de nem ostoba. Ha a névjátékot akarja játszani, elég csak a saját nevével elbabrálni, azzal, amelyikkel születése óta él.

A teljes neve John Paul Keller volt, de soha nem hívta senki másként, mint Keller. Még a legközelebbi ismerősei közül is kevesen tudták a keresztneveit. A lakásbérleti szerződése, és a tárcájában lapuló összes plasztikkártya J.P. Keller névre szólt. („A dolgozószobájában vár téged, Keller.” „Ó, Keller, nehogy megváltozz.” „Nem tudom, Keller, hogyan mondjam, de ez a kapcsolat nem igazán elégíti ki az igényeimet.”)

Keller. Németül pincét jelent. Az kinek jó, hogy tudja, a neve mit jelent egy idegen nyelven? Elég csak megváltoztatni egyetlen magánhangzót. Keller = Killer. Azaz gyilkos.

Ez így elég világos, nem?

A kanapén Keller becsukta a szemét.

– Azt hiszem, a terápia működik.

– Ezt miért mondja?

– Tegnap éjjel találkoztam egy lánnyal, megittunk pár pohárral, aztán felmentem hozzá. Ágyba bújtunk – és nem tudtam semmit sem csinálni.

– Nem tudott semmit sem csinálni?

– Ha precíz akarok lenni, akkor ez így nem igaz. Tudtam volna rendelni egy pizzát, tudtam volna írni egy levelet. Elénekelhettem volna a My Funny Valentine-t. Azt azonban nem tudtam megtenni, amit mindketten reméltünk. Azaz lefeküdni vele.

– Impotens volt.

– Tudja, magának éles az esze. Semmi nem kerüli el a figyelmét.

– Engem okol azért, mert impotens volt.

– Tényleg? Ez még nem jutott eszembe. Abban sem vagyok biztos, hogy magamat okolom-e. Megmondom őszintén, sokkal inkább szórakoztatott az élmény, mint elkeserített. És ő sem volt ideges, talán azért, mert megkönnyebbült, hogy én nem lettem ideges. Nem tudja, hogy melyik név jelenti az agyagot? Lehet, hogy le kellene cserélnem ezt a Petert.

– Hogy hívták az apját?

– Az apámat? – kérdezte Keller. – Jézusom, micsoda kérdés. Ez meg honnan jött?

Breen nem szólt semmit.

Keller sem, jó pár percig. Aztán becsukta a szemét és belekezdett:

– Soha nem ismertem az apámat. Katona volt. Ütközetben esett el, mielőtt én megszülettem. Vagy a születésem előtt hajózták be, és csak akkor halt meg, amikor én pár hónapos voltam. De az is lehet, hogy eltávozáson volt, amikor én megszülettem, a térdére ültetett, és azt mondta, büszke rám.

– Van ilyen emléke?

– Semmi – felelte Keller. – Az egyetlen emlékem róla az, hogy az anyám mesélt róla, és emiatt vagyok összezavarva, mert minden alkalommal mást mondott. Egyszer meghalt, mielőtt megszülettem vagy egy kicsivel az után, másszor úgy halt meg, hogy soha nem látott, megint másszor meg úgy, hogy a térdére ültetett. Remek asszony volt, de sok mindenben ködösen fogalmazott. Egyetlen dologban volt csupán biztos: az apám katona volt. És Koreában esett el.

– A neve pedig…

– Keller volt – fejezte be a mondatot Breen helyett. – Ugyanaz volt, mint az enyém. De egy kicsit szakadjunk el a nevétől, mert vannak ennél fontosabb dolgok is. Ezt hallgassa meg. Anyámnak volt egy képe róla: egy jóképű fiatal katona díszegyenruhában, olyan simléderes sapkában. A kép aranyszínű keretben állt az öltözőszekrényén, és mindig mondta nekem, hogy ő az apám. Aztán egy napon a kép nem volt ott. „Már nincs meg” – mondta az anyám. És kész. Akkor már idősebb voltam, hét-nyolc éves, és soha többet nem szólt a képről. Pár évvel később kaptam egy kutyát. Hadnagynak neveztem el apám után, mert hadnagyi rangban szolgált. Jó pár év múlva két dolog jutott az eszembe. Egy: ostoba dolog egy kutyát Hadnagynak hívni. Kettő: ki hallott arról, hogy valaki a kutyáját az apja után nevezi el? De akkor ez nekem egyáltalán nem tűnt szokatlannak.

– Mi történt a kutyával?

– Impotens lett. Befogná? Sokkal fontosabb dologról akarok beszélni, mint a kutya. Tizennégy vagy tizenöt éves lehettem, és délutánonként sokat segítettem egy fickónak, aki mindenféle munkákat végzett a környéken. Pincéket takarítottunk, szemetet vittünk ki, meg ilyenek. Egyszer egy ajándékbolt csődbe ment, vagy a tulajdonos halt meg, nem tudom, és mi raktuk rendbe a pincét az új bérlőnek. Tele volt a padló dobozokkal, benne mindennel, amit el tud képzelni. Nekünk meg mindent szét kellett válogatnunk, mert a fickó, amit csak tudott, eladott. De nem lehetett mindent átnézni, mert csak az időnket vesztegettük volna. Épp' az egyik dobozt néztem át, és mit húzok ki belőle? Az apám fényképét. Ugyanazt a képet, ami az anyám éjjeliszekrényén volt. Ugyanaz az egyenruha, ugyanaz a sapka. Mit keres itt az a kép az apámról, ami eltűnt?

Breen egy szót sem szólt.

– Még mindig emlékszem, mit éreztem. Olyan volt, mintha az Alkonyati zóna egyik részét nézném. Aztán belenyúlok a dobozba és előhúzom az első dolgot, amit a kezembe akad. Ugyanaz a kép volt az apámról.

Az egész doboz tele volt képekkel. A képek egyik felén a katona volt, a másikon meg egy lófarkas szőke lány, nagy mosollyal az arcán. A dobozban képkeretek voltak. Az olcsó kereteket csomagolták így: egy képpel bennük, mert így jobban el lehetett adni őket. Szóval az anyám nem csinált mást, mint vett egy keretet benne a képpel huszonöt centért, és azt mondta, az apám van a képen. Aztán amikor idősebb lettem, kidobta.

Az egyik fotót hazavittem magammal. Egy szót sem szóltam az anyámnak, de egy ideig őriztem a keretet, benne a képpel. Kiderítettem, hogy a képet a második világháború alatt készítették. Azaz a képen nem lehetett az apám, mert akkor más volt az egyenruha.

Ekkor azt hiszem, tudtam már, hogy a történet, amit az apámról mesélt, nem volt más, mint egy kitalált történet. Nem hiszem, hogy tudta volna, ki volt az apám. Szerintem egy este berúgott és elment valakivel. Vagy valakikkel. Mit számít? Amikor terhes lett, elköltözött, és azt mondta mindenkinek, hogy a férje katona. Vagy azt, hogy elesett.

– És mit érez, ha erre gondol?

– Mit érzek? – rázta meg Keller a fejét. – Ha rávágok a kezemre egy kalapáccsal, maga megkérdezné, hogy mit érzek?

– És maga arra sem tudna válaszolni – felelte Breen. – Van egy kérdésem. Ki volt az apja?

– Most mondtam…

– De valaki mégis teherbe ejtette az anyját. Az lehet, hogy maga vagy éppen az anyja sem ismerte azt a férfit, de neki köszönheti, hogy megfogant. Hacsak nem hiszi el a szeplőtlen fogantatást.

– Nem – válaszolta Keller. – Ettől a téveszmétől megkíméltek.

– Akkor mondja meg nekem, ki volt a maga apja. Nem az alapján, amit az anyja elmondott, vagy amit magától kitalált. Most nem a gondolkodó, racionális énjét kérdezem, hanem az ösztönit. Ki volt az apja? Mi volt az apja?

– Katona volt – felelte Keller. – Hadnagy.

Keller felfelé sétált a Második sugárúton, s egy kisállat-kereskedés előtt találta magát. Nézte a kirakatban ugrándozó kölyökkutyákat.

Bement a boltba. Az egyik falon egymásra pakolt ketrecekben kölyökkutyák és macskák voltak. Keller jókedve elszállt, ahogy a ketrecekre nézett. Hirtelen elszomorodott.

Elfordult és körbenézett. Madarak ketrecekben, kígyók és teknősök terráriumokban, trópusi halak akváriumokban. Ezekkel semmi baja nem volt. A kölyökkutyák látványát nem viselte.

Kiment a boltból. Másnap beugrott egy állatmenhelyre, s megnézte a befogadásra váró kutyákat a ketrecekben. Ezúttal a szomorúság sokkal erősebb hullámban tört rá, és úgy érezte, mintha szorítaná a mellkasát. Valami biztos látszódott az arcán, mert a fiatal eladólány megkérdezte tőle, minden rendben van-e.

– Csak megszédültem – válaszolta Keller.

A lány az irodában megnyugtatta, hogy ha kifejezetten egy bizonyos fajta kutya érdekli, akkor talán tudnak segíteni. Felírják a nevét, aztán amikor egy ilyen kutya kerül hozzájuk…

– Nem hiszem, hogy érdemes lenne kutyát tartanom – mondta Keller. – Túl sokat utazom. Nagy felelősség lenne egy kutya.

A lány nem válaszolt, Keller szavai pedig visszhangzottak a csendben.

– Viszont szívesen támogatnám a munkájukat – folytatta Keller.

Elővette a tárcáját, kihúzott néhány bankjegyet, és anélkül nyújtotta át őket a lánynak, hogy megszámolta volna.

– Névtelen adomány – mondta. – Nem kell róla papír. Sajnálom, ha raboltam az idejét. Sajnálom, hogy nem fogadhatok be egy kutyát. Köszönöm. Nagyon köszönöm.

A lány mondott valamit, de Keller nem figyelt. Kirohant az ajtón.

– „Támogatni akarom a munkájukat”, ezt mondtam a lánynak, aztán kirohantam a menhelyről, mert nem akartam, hogy megköszönje. Vagy kérdezősködjön.

– Mit kérdezett volna?

– Nem tudom – felelete Keller.

Másik oldalára fordult a kanapén, így Breen helyett a falat nézte.

– „Támogatni akarom a munkájukat.” Amikor azt sem tudom, mit is csinálnak pontosan. Néhány állatnak gazdát találnak. De mit csinálnak a többiekkel? Elaltatják őket?

– Talán.

– És én mit akarok támogatni? A gazdi találást vagy az elaltatást?

– Maga mondja meg.

– Már így is túl sokat mondtam el – mondta Keller.

– Vagy nem eleget. Keller nem válaszolt.

– Miért szomorította el a ketrecben lévő kutyák látványa?

– Éreztem a szomorúságukat.

– Az ember csak a saját szomorúságát érezheti. Miért érzi át egy ketrecben lévő kutya szomorúságát? Maga is egy ketrecben van?

– Nem.

– Meséljen a kutyájáról, Hadnagyról.

– Rendben van – válaszolta Keller. – Az menni fog.

A következő találkozás alkalmával Breen így szólt:

– Maga soha nem volt nős.

– Soha.

– Én viszont igen.

– Tényleg?

– Nyolc évig. Ő volt a recepciósom. Ő egyeztetett időpontot a pácienseimmel, ő vezette be őket a várószobába. Most nincs recepciósom, csak egy üzenetrögzítőm. Két páciens között lehallgatom az üzeneteimet, aztán időpontot egyeztetek. Ha az elején is üzenetrögzítőt használok, sok kellemetlenséget spórolok meg magamnak.

– Rossz volt a házassága?

Úgy tűnt, Breen nem hallotta a kérdést.

– Én gyerekeket akartam. Nyolc éve alatt három abortusza volt úgy, hogy egyről sem tudtam. Egy szót sem szólt. Aztán egy nap a fejemhez vágta az egészet. Előtte elmentem egy orvoshoz, s az eredmények azt mutatták, hogy termékeny vagyok, magas spermaszámmal, így aztán beszélni akartam az ő orvosával. „Te ostoba, már három gyerekedet megöltem, miért nem hagysz már végre békében?” Azt mondtam neki, el akarok válni. Erre azt válaszolta, hogy az nem lesz olcsó mulatság.

– És?

– Nyolc évig voltunk házasok. Kilenc éve váltunk el. Minden hónapban kiállítok egy csekket a feleségtartásról és feladom postán. Ha rajtam múlna, inkább elégetném a pénzt.

Breen elhallgatott. Pár másodperc, hallgatás után Keller szólalt meg.

– És ezt miért mondta el nekem?

– Nincs különösebb oka.

– Van ennek valami köze a pszichémhez? Rá kéne jönnöm valamire, és a fejemhez kapni: Ó, már értem, hát persze! Hogy' is lehettem ilyen vak?

– Maga megosztotta velem a problémáit – válaszolta Breen. – Ezért cserébe én is meséltem az én problémáimról.

Néhány nap múlva Dot telefonált. Keller felült a vonatra. White Plainsben Louis várta, aki elvitte Kellert a Taunton Place-re. Alig egy óra múlva Keller ismét a vasútállomáson volt, ahol felült az első, Manhattan felé tartó vonatra. Az órájára nézve úgy időzítette a hívását, hogy Breen üzenetrögzítője válaszoljon.

– Peter Stone vagyok – mondta Keller. – San Diegóba utazom üzleti ügyben. Néhány napig nem tudok menni. Időben szólok, mikor jövök vissza.

Mi mást mondhatott volna Breennek? Semmi más nem jutott az eszébe. Lerakta a kagylót, összecsomagolt, majd felült a Philadelphiába tartó vonatra.

Senki nem várta az állomáson. A férfi White Plainsben mutatott neki egy fotót, majd adott egy papírcetlit egy névvel és egy címmel. A kérdéses férfi egy pornókönyvesbolt tulajdonosa volt ötsaroknyira az Independence Halltól. A bolttal szemben egy kocsma volt, amely első ránézésre kitűnő helynek tűnt arra, hogy a helyet szemmel tartsa. Ám amikor Keller bement, világossá vált előtte, csak akkor maradhat itt feltűnés nélkül, ha megszabadul a nyakkendőjétől és a zakójától, majd legalább húsz percig hempergőzik a sárban.

Az utca végén lévő étterem sarkában álló asztalról Keller még éppen rálátott a bolt foncsorozott kirakatára. Rendelt egy kávét, majd besétált a könyvesboltba, ahol ketten dolgoztak. Egyikőjük egy sötét hajú, szomorú szemű indiai vagy pakisztáni fiú volt, a másik pedig az-az előre ugró állkapcsú, kidülledt szemű férfi, akinek a fényképét White Plainsben látta.

Keller elsétált egy falnyi videokazetta előtt, majd belelapozott a magazinokba. Úgy tizenöt perce lehetett a boltban, amikor a fiú bejelentette, hogy elmegy vacsorázni.

– Már ennyi az idő? Rendben van, de most az egyszer gyere vissza hétre – válaszolta az idősebb férfi.

Keller ránézett az órájára: hat óra volt. A többi vevő hátul a videó-bokszokban volt. De a fiú látta az arcát, és különben is, mire a nagy rohanás?

Találomra felkapott pár magazint, és kifizette Őket. A férfi zacskóba rakta az újságokat, majd a zacskót alaposan leragasztotta. Keller berakta a zacskót a táskájába, majd elindult, hogy találjon egy hotelszobát.

Másnap elment egy múzeumba, megnézett egy filmet, és hat után tíz perccel a boltban volt. A fiatal fiúnak nyoma sem volt, feltételezhetően egy tál curryvel töltötte a vacsoraidejét. A férfi a pénztárgép mögött volt, a három vevő közül kettő a videokazettákat nézegette, egy meg a magazinokat.

Keller csak nézegetett, és remélte, hogy minél előbb eltűnnek. Ahogy a videokazetták előtt állt, a műanyagdobozok hirtelen ketrecbe zárt kölyökkutyákká váltak. Bár csak egy pillanatig tartott, Keller nem tudta, valóban hallucinált-e, vagy csak váratlanul beugrott neki a menhelyen tett látogatása. Akármi is volt, nem tetszett neki.

Az egyik vevő elment, de a másik kettő maradt, ráadásul még valaki betévedt. Egy félóra múlva, pedig a fiatal fiúnak is vissza kellett jönnie, ha nem előbb.

Keller odament a pénztárhoz, és igyekezett idegesebbnek látszani, mint amilyen valójában volt. Zavart pillantás, ide-oda rebbenő tekintet.

– Beszélhetnénk négyszemközt? – szólalt meg mély hangon.

– Miről?

– Valami egyedi dologról – válaszolt Keller lesütött szemmel, behúzott vállakkal.

– Ha kisgyerekekről van szó – felelte a férfi –, akkor ne vegye sértésnek, de rossz helyre fordult. Az ilyen dolgokról semmit nem tudok, nem is akarok tudni róluk, és azt sem tudom, hol találja meg azt, amit keres.

– Semmi ilyesmiről nincs szó – válaszolt Keller.

Bementek a hátsó szobába. A férfi becsukta az ajtót, és éppen megfordult volna, amikor Keller tenyere élével odavágott a férfi nyaka és válla találkozásához. A férfi térdei megroggyantak, Keller pedig egy szempillantás alatta nyaka köré tekerte a drótot. Egy perc múlva már az utcán sétált, egy óra múlva meg a Manhattan felé tartó Metrolineren ült.

Amikor hazaért, észrevette, hogy a magazinok még mindig a táskájában vannak. Ez figyelmetlenség volt. A zacskót el kellett volna dobnia még előző éjjel, de egyszerűen elfelejtkezett róluk, még ki sem nyitotta a zacskót.

Most sem látta, miért kellene kinyitnia. Kisétált a folyosóra és bedobta az egészet a szemétégetőbe. A lakásában töltött magának egy gyenge scotch-ot vízzel, majd megnézett egy dokumentumfilmet a Discovery Channelen. Kipusztuló esőerdők – még egy átkozott dolog, ami miatt aggódni kell.

– Ödipusz – mondta Jerold Breen, kezeit maga előtt tartva, ujjhegyeit egymásnak nyomva. – Felteszem, ismeri a történetet. Tudta nélkül megölte az apját és elvette a saját anyját.

– Két olyan hiba, amit eddig még sikerült nem elkövetnem.

– Valóban – felelte Breen. – De nem lehet, hogy mégis? Amikor elrepül valahova hivatalos minőségében, és problémákat old meg, akkor pontosan mit csinál? Kirúg embereket, bezár egész gyárakat, átrendez emberi életeket. Korrekt ez a leírás?

– Úgy hiszem.

– Itt feltételezhetjük az erőszakot. Kirúg valakit, kettétöri a karrierjét. Ez szimbolikusan olyan, mintha megölné. Azt pedig nem kétlem, hogy akiket kirúg, azok általában idősebbek magánál. Nem igaz?

– Mire akar kilyukadni?

– Amikor a dolgát teszi, az olyan, mintha mindig megölné a saját apját.

– Nem is tudom – válaszolta Keller. – Nem túl messzemenő a következtetés?

– No és a kapcsolata a nőkkel – folytatta Breen. – Ebben is ott van az Ödipuszi vonal. Az anyja egy elnagyolt, rendezetlen életű asszony volt, aki még a saját életében sem volt teljesen jelen, nemhogy másokkal képes lett volna kapcsolatot kialakítani. Ami az impotenciáját illeti…

– Csak egyszer fordult elő!

– Nos, az is egyenes következménye ennek a kavarodottságnak. Az anyja meghalt, ugye?

– Igen.

– Az apja pedig, akit soha nem ismert, nagy valószínűséggel szintén halott. Ebből pedig az egyetlen kiút, Peter, hogy az eddigi folyamatot szimbolikus szinten visszafordítsuk.

– Nem értem, miről beszél.

– Ezt nem is csodálom, mert nagyon törékeny folyamatról beszélek – ismerte el Breen. Keresztbe rakta lábait, egyik könyökével a térdére támaszkodott, majd állát kinyújtott hüvelykujjára tette. Kellernek nem először jutott eszébe, hogy Breen előző életében gólya lehetett. – Ha lenne egy idősebb férfi az életében – mondta Breen –, aki lehetőleg pár évvel idősebb magánál, aki egyfajta apaszerepet töltene be, akihez tanácsért és útmutatásért fordulhatna.

Keller a férfira gondolt White Plainsben.

– Ahelyett, hogy ezt a férfit megölné – fejtegette Breen –, persze szimbolikusan, hisz egész eddig ugye szimbolikusan beszéltem, nos ahelyett, hogy ezt a férfit megölné, ahogy azt tette eddig sok apafigurával, megpróbálhatná esetleg elfogadni és szeretni azt a férfit, és gondoskodni róla.

Főzzek neki vacsorát White Plainsben? Vegyek neki egy hamburgert? Csináljak neki Cézár salátát?

– Szerencsés lenne, ha különleges adottságait ennek a férfinak az épülésére fordítaná az elpusztítása helyett – húzott ki Breen egy zsebkendőt a zsebéből és megtörölte a homlokát. – Talán ennek az apafigurának az életében van egy asszony- a maga anyja, szimbolikusan –, aki az apjának rengeteg fájdalmat okoz, így aztán ahelyett, hogy az anyjával bújna ágyba és megölné az apját, ahogy Ödipusz tette, megfordíthatná a dolgok eddig természetes menetét, és szerethetné, mondjuk az apját és megölhetné az anyját.

– Oh – mondta Keller. – persze szimbolikusan.

– Szimbolikusan – felelte Keller.

Egy hét múlva Breen egy fotót nyújtott Kellernek. – Ezt Tematikus Percepciós Tesztnek hívják – mondta. – Ránéz a képre és kitalál róla egy történetet.

– Miféle történetet?

– Bármilyet – válaszolta Breen. – Ez a képzelőerő tesztje. Ránéz a kép alanyára, és elképzeli, ki lehet, és mit csinál.

A színes képen egy meglehetősen csinos barna nő volt, láthatóan méret után készült ruhában. Egy kutyát vezetett pórázon. A kutya középtermetű volt, izmos testű, és élénken figyelt. A színe a kutyatartók szerint kék volt, de mindenki más szürkének mondja.

– Ez egy nő és egy kutya – mondta Keller.

– Nagyon jó.

– A kutya tud beszélni – vett Keller egy nagy levegőt. – De más emberek előtt nem teszi. A nő egyszer hülyét csinált magából, amikor a kutyát beszéltetni akarta mások előtt. Most már azonban jobban tudja. Amikor viszont egyedül vannak, az átok kutyájának be sem áll a szája. Mindenről van véleménye: a harmincéves háború valódi okától a legjobb lasagne receptjéig.

– Nem hétköznapi kutya – jegyezte meg Breen.

– Így igaz. A nő nem akarja, hogy mások is tudomást szerezzenek a kutyáról. Attól fél, hogy elveszik tőle. A képen egy parkban vannak. Úgy néz ki, mint a Central Park.

– Vagy mint a Washington Square.

– Akár a Washington Square is lehet – értett egyet Keller. – A nő megőrül a kutyáért. A kutyáról ugyanez már nem mondható el.

– És mit gondol a nőről?

– Vonzó – felelt Keller.

– A felszínen – mondta Breen. – A valóságban teljesen más, nekem elhiheti. Mit gondol, hol él?

– Clevelandben – válaszolt Keller némi gondolkodás után.

– Cleveland? Miért éppen Cleveland, az isten szerelmére?

– Mindenkinek kell lennie valahol.

– Ha én csinálnám ezt a tesztet – mondta Breen –, akkor én azt képzelném, ez a nő az Ötödik sugárút alján él, a Washington Square-nél. Azt mondanám, hogy az Ötödik sugárút 1-ben lakik, talán azért, mert magam is ismerem azt az épületet. Tudja, egyszer én is ott éltem.

– Ó.

– Egy tágas apartmanban. És egyszer egy hónapban – folytatta Breen – megírok egy csekket egy hatalmas összegről és elküldöm arra a címre, amely valaha az enyém is volt. Egyszóval természetes, hogy ha én csinálnám ezt a tesztet, akkor ez az épület jutna az eszembe, különösen akkor, amikor erre a fényképre nézek. Úgy látom, kérdezni akar valamit – nézett Keller szemébe. – Kérdezzen csak.

– Milyen fajta a kutya?

– A kutya?

– Csak érdekelt – vont vállat Keller.

– Ami azt illeti – válaszolt Breen –, ausztráliai pásztorkutya. Úgy néz ki, mint egy korcs, nem? Higgyen nekem, nem tud beszélni. De miért nem tartja meg azt a fényképet?

– Rendben.

– Nagyszerű fejlődést mutat a terápiában – mondta Breen. – Szeretném, ha tudná, mély benyomást tesz rám a belefektetett munkájával. Tudom, hogy helyesen fog cselekedni.

Néhány nappal később Keller egy padon üldögélt a Washington Square-en. Összehajtotta az újságját és odasétált egy sötét hajú, blézeres nőhöz.

– Bocsásson meg – szólította meg Keller –, de ez nem egy ausztráliai pásztorkutya?

– De az – felelte a nő.

– Jó kiállású állat – mondta Keller. – Nem sokat lehet látni belőlük.

– A legtöbben azt hiszik, hogy korcs. Nagyon különleges fajta. Magának is van?

– Volt. A bíróság a feleségemnek ítélte.

– Milyen szomorú.

– Még szomorúbb a kutyának. Hadnagy volt a neve. Úgy értem, még most is Hadnagy a neve, hacsak a volt feleségem nem keresztelte át.

– Az ő neve Nelson, így hívjuk, de a törzskönyvében fél oldal csak a nevével van tele.

– Jár vele kiállításokra?

– Ő már mindent látott – válaszolt a nő. – Nem tudnék neki újat mutatni.

– A múlt héten a Village-ben jártam – mondta Keller. – El nem hiszi, mi történt. Összefutottam a nővel a fényképről a parkban.

– Hát nem véletlen?

– Szerintem szokatlan. Általában partikon vagy bárokban találkozom nőkkel, vagy bemutatnak minket egymásnak. De én ezzel a nővel szóba elegyedtem, és másnap reggel is összefutottam vele. Meghívtam egy capuccinóra.

– Teljesen véletlenül összefutott vele két egymást követő napon.

– Igen.

– A Village-ben.

– Lévén, hogy ott élek.

– Nem lenne szabad nyilvánosan mutatkoznia vele – fintorgott Breen.

– Miért nem?

– Nem gondolja, hogy ez veszélyes?

– Eddig egy capuccino árába került az egész – vonta meg Keller a vállát.

– Azt hittem, megállapodtunk valamiben.

– Megállapodtunk?

– Maga nem a Village-ben él – dőlt előre Breen. – Tudom, hogy hol lakik. Ne nézzen olyan meglepetten. Amikor először itt volt, az ablakból figyeltem, ahogy elment. Úgy viselkedett, mint aki nem akarja, hogy kövessék, így aztán kivártam, s amikor már nem volt olyan óvatos, követni kezdtem. Nem volt olyan nehéz.

– Miért követett?

– Hogy kitaláljam, ki is maga valójában. Kellernek hívják és az Első sugárút 865-ben, lakik. Azt pedig már régebben tudtam, hogy micsoda maga. Bárki ki tudta volna találni az álmai alapján. Aztán állandóan készpénzzel fizetett, és az egyik pillanatról a másikra elutazott. Még mindig nem tudom, kinek dolgozik, a maffiának vagy a kormánynak, de mit számít? Lefeküdt a nejemmel?

– Az, ex-feleségével.

– Válaszoljon a kérdésre.

– Igen.

– Úristen. És megfelelően teljesített?

– Igen.

– Miért mosolyog?

– Csak arra gondoltam – válaszolt Keller –, hogy több mint megfelelő volt a teljesítményem.

Breen sokáig hallgatott, szemei egy pontot bámultak valahol Keller jobb válla fölött a falon.

– Ez mélységesen kiábrándító – szólalt meg végül. – Őszintén reméltem, hogy lesz elég ereje legyőzni Ödipusz komplexusát, nem pedig újrajátssza azt. Jól mulatott, ugye? Micsoda haszontalan kisfiú is maga. Micsoda győzelmet aratott a szimbolikus apja felett! Lefeküdt a feleségével. Biztos vagyok benne, hogy vágyálmaiban teherbe ejtette őt, így magának megadja azt, amit a szimbolikus apjától megtagadott. Mi?

– Ez soha nem jutott az eszembe.

– Csak idő kérdése, eszébe jut – hajolt előre megint Breen, arcán aggodalommal. – Nagyon rossz látnom, ahogy elszabotálja a terápia sikerét. Pedig olyan jól haladt.

A hálószoba ablaka a Washington Square Parkra nézett. Sok kutya volt a parkban, de egyik sem volt ausztráliai pásztorkutya.

– Szép kilátás – mondta Keller. – Szép apartman.

– Hidd el – válaszolta a nő –, megdolgoztam érte. Felöltözöl? Mész valahová?

– Nyugtalan vagyok. Nem bánod, ha leviszem Nelsont sétálni?

– Elkényezteted – felelte a nő. – Mindkettőnket elkényeztetsz.

Keller szerda reggel fogott egy taxit és kiment a La Guardiára, ahonnét St. Louisba repült. Megivott egy kávét a White Plains-i férfi egy üzletfelével, majd az esti géppel visszarepült New Yorkba. Ott megint taxiba ült és egyenesen az Ötödik sugárútra hajtott, az apartman házhoz.

– Peter Stone vagyok – mondta a portásnak. – Mrs. Breen vár engem. A portás csak bámult.

– Mrs. Breen – folytatta Keller – a tizenhetes lakásban…

– Jesszusom.

– Valami baj van?

– Akkor nem hallotta, mi történt – sóhajtott a portás. – Bárcsak ne nekem kellene elmondanom.

– Megölte – mondta Keller.

– Ez nevetséges – rázta meg a fejét Breen. – Öngyilkos lett. Kivetette magát az ablakon. Ha érdekli professzionális véleményem, súlyos depresszióban szenvedett.

– Ha érdekli az én professzionális véleményem – mondta Keller –, akkor azt mondom, valaki segített neki kiesni az ablakon.

– Én nem erőltetném ezt a vitát – válaszolta Breen. – Ha a rendőrség gyilkosságot gyanítana, akkor talán eljutnának Mr. Stone-Kellerhez, a hidegvérű gyilkoshoz. Én pedig kénytelen lennék elmondani nekik, hogy a terápiát nagyon rosszul viselte, teljesen megszállottjává vált a magánéletemnek. Elmondom nekik, hogy képtelen voltam lebeszélni a tervéről, amivel meg akarta fordítani az Ödipusz- komplexusát. Ők meg akkor megkérdezik, miért használ álneveket, hogy mivel keresi a kenyerét. Most már érti, miért nem érdemes felverni az alvó kutyákat? Mintha csak intettek volna, Breen utolsó szavára a kutya kilépett az asztal mögül. Amikor meglátta Kellert, elkezdte a farkát csóválni.

– Ül – mondta Breen. – Látja, milyen remekül idomított kutya? Maga is leülhet.

– Inkább állok. Maga megölte a feleségét, aztán elsétált a kutyával, majd…

– A kutyát a rendőrök találták meg az, exnejem lakásán – sóhajtott Breen. – A nyitott ablak előtt nyüszített. Miután azonosítottam a holttestet és beszámoltam nekik a feleségem előző öngyilkossági kísérleteiről, felajánlottam, hogy hazahozom magammal a kutyát. Senki nem volt, aki vigyázzon rá.

– Én befogadtam volna – jegyezte meg Keller.

– De erre már nem lesz szükség, ugye? Én biztosan nem fogom hívni, hogy vigyázzon a kutyámra, vagy szeretkezzen a feleségemmel a saját lakásomban. Többé már nincs szükség a szolgálataira – mondta Breen, aki megriadni látszott saját szavaitól. Az arca megenyhült. – Így aztán vissza is térhetünk a terápia égető kérdéséhez. Nem akar ledőlni a kanapéra?

– Nem is rossz ötlet. De nem vinné át a kutyát a másik szobába?

– Attól fél, hogy félbeszakítja? Ostoba vicc volt. Majd megvár minket a váróban. Menjél csak, Nelson. Jó kutya… Ó, nem. Hogy' merészel fegyvert hozni az irodámba? Tegye el azonnal.

– Nem tehetem.

– Az isten szerelmére, miért akarna megölni engem? Nem vagyok az apja. A terapeutája vagyok. Semmi értelme annak, hogy megöljön. Semmit nem nyer vele, csak veszít. Teljesen irracionális lenne. Sőt, még annál is rosszabb. Önpusztító dolog lenne, pszichiátriai szempontból.

– Akkor még nem vagyok teljesen gyógyult.

– Mi ez? Akasztófahumor? Történetesen igaza van. Maga még nagyon messze van attól, hogy egészséges legyen, barátom. Ami azt illeti, éppen egy pszichoterápiás válság felé közeleg. Hogyan kerül ki abból, ha engem agyonlő?

Keller odament az ablakhoz és szélesre tárta.

– Nem fogom lelőni.

– Én aztán soha nem voltam szuicid alkat – lapult Breen a könyvespolchoz. – Soha.

– A volt felesége halála teljesen megrendítette.

– Ez beteges, egyszerűen beteges. Ki hinné el?

– Majd meglátjuk – válaszolta Keller. – Ami meg a pszichoterápiás válságot illeti, majd meglátjuk. Valamit biztosan ki fogok találni.

– Még hogy nincsenek véletlenek – mondta a lány az állatmenhelyen. – Egyik nap bejön és azt mondja, szeretne egy ausztráliai pásztorkutyát. Tudja, ez egy nagyon ritka faj ebben az országban.

– Nem sokat látni.

– És mit hoztak be ma reggel? Egy imádnivaló ausztráliai pásztorkutyát. Mintha kalapáccsal vertek volna fejbe, úgy meglepődtem. Nem szép állat?

– Nagyon is az.

– Azóta nyüszít, hogy idehozták. Nagyon szomorú dolog történt. A gazdája meghalt, és senki nem viselte gondját. Ó, nézze csak! Rögtön odament magához! Szerintem, szereti magát.

– Mintha egymásnak teremtettek volna minket.

– Alig hiszem el. A neve Nelson, de természetesen adhat neki más nevet is.

– Nelson – mondta Keller. A kutya a fülét hegyezte. Keller előre nyúlt, hogy megvakarja a füle tövét. – Nem, nem hiszem, hogy új nevet kellene adnom neki. Ki is volt Nelson? Valami angol hős, nem? Híres tábornok, nem?

– Admirális, azt hiszem. Az angol flotta parancsnoka, ha jól emlékszem. Beugrott? A Trafalgar téri csata?

– Valami halványan rémlik – válaszolt Keller. – Nem katona, hanem tengerész. Ez is megteszi, nem? Nos, gondolom, ki kell töltenem mindenféle papírokat, s ha jól emlékszem, fizetnem is kell valamennyit.

– Még mindig nem hiszem el ezt a véletlent – mondta a lány, amikor kitöltötték a papírokat.

– Ismertem egyszer egy embert – szólalt meg Keller –, aki váltig állította, hogy nincsenek se balesetek, se véletlenek.

– Kíváncsi lennék, ezt hogy' magyarázná meg.

– Arra én is – felelte Keller. – Gyere, Nelson, menjünk. Jó kutya.

Kutya sétáltatva, virágok öntözve

– A következő a helyzet – kezdte Keller. – Általában bőségesen van szabadidőm. Naponta legalább kétszer elviszem Nelsont sétálni. Ha szép az idő, akkor meg az egész délutánt a szabadban töltjük. Én nagyon élvezem, Nelson pedig fáradhatatlan. Szó szerint fáradhatatlan. Mivel ő egy ausztráliai pásztorkutya, ezért arra tenyésztették, hogy hatalmas falkákat tereljen megállás nélkül. Szerintem, egyvégtében el lehet vele sétálni Yonkersig és vissza, s még akkor is mehetnékje lenne.

– Soha nem voltam Yonkersben – mondta a lány.

Keller sem, de White Plains felé menet számtalanszor átutazott rajta. Ezt azonban nem látta szükségesnek megemlíteni.

– Néha viszont – folytatta Keller – sürgősen el kell utaznom üzleti ügyben, az egyik pillanatról a másikra. Kapok egy telefonhívást és két óra múlva már az ország másik felébe, repülök, s az is lehet, hogy csak két hét múlva jövök vissza. A múltkor beadtam Nelsont egy állathotelbe, de ezt nem szeretném még egyszer.

– Nem.

– Nem elég, hogy egy héttel előtte be kell jelentenem a helyigényt – mondta Keller –, szerintem a kutya sem szereti nagyon. Amikor a múltkor elmentem érte, valahogy más volt. Nem tudom hogyan megmagyarázni, de csak pár nap múlva lett a régi önmaga.

– Tudom, hogy miről beszél.

– Egyszóval azt szeretném, hogy bármikor felhívhassam – magyarázta Keller –, amikor kiderül: utaznom kell. Minden nap eljönne, megetetné, adna neki friss vizet, s elvinné kétszer sétálni. Maga ezt csinálja, nem?

– Pontosan – felelte a lány. – Vannak állandó ügyfeleim, akiknek nincs elég idejük a háziállataikkal foglalkozni. Amikor elutaznak, felhívnak engem, én meg elmegyek hozzájuk, és gondját viselem a háziállatoknak meg a növényeknek.

– Azonban arra gondoltam, hogy előtte egy kicsit jobban meg kellene ismerniük egymást Nelsonnal – javasolta Keller. – Ki tudja, hogyan fog viselkedni, amikor egyszer csak én eltűnök, és pár óra elteltével felbukkan maga. Védi a területét.

– De ha Nelson és én már ismerjük egymást…

– Pontosan erre gondoltam – bólogatott Keller. – Mi lenne, ha mondjuk eleinte hetente kétszer eljönne és megsétáltatná? Nem egy ostoba kutya, az elején tudni fogja, miről van szó. Aztán amikor el kell utaznom, maguk már rég jól összebarátkoztak. Nem védené ugatva a lakást, amikor először idejön, s nem állna ellen, amikor el akarná vinni, sétálni. Mit gondol erről? És persze, mi a tarifája?

Hamar megegyeztek. A lány hetente kétszer egy teljes órára elviszi Nelsont sétálni, kedd reggel és péntek délután. Ezért Keller heti ötven dollárt fizet. Aztán amikor el kell utaznia, a lány ötven dollárt kapna egy napra, amiért cserébe minden nap megeteti, megitatja, és kétszer elviszi Nelsont sétálni.

– Miért nem kezdjük most? – kérdezte a lány. – Mit szólsz, Nelson? Menjünk sétálni? – A kutya felismerte a szót, de bizonytalannak tűnt. – Séta, séta, séta – ismételte a lány, mire Nelson lelkesen csóválni kezdte a farkát.

Amikor kiléptek az ajtón, Keller aggódni kezdett. Lehet, hogy a lány soha nem hozza vissza Nelsont. Akkor mi lesz?

Kutya sétáltatva, növények öntözve – állt a kézzel írott hirdetésen. – Megbízható fiatal nő flórája és faunája minőségi gondozását vállalja. Hívja Andriát.

A hirdetést a szomszédos éjjel-nappali hirdetőtábláján látta. Keller itt szokott Grape-Nutsot venni magának, és Milk-Bone-t Nelsonnak. Volt egy telefonszám is, amelyet Keller leírt, majd otthonról felhívott. Most meg a kutyája egy állítólagos megbízható nő kezei között volt, akiről csak annyit tudott, hogy a saját nevét sem tudta helyesen leírni. Mi van, ha Nelsont póráz nélkül hagyja futni? Mi van, ha eladja egy élve-boncolónak? Mi van, ha beleszeret Nelsonba, és soha nem hozza vissza?

Keller bement a fürdőszobába, hosszasan nézte magát a tükörben, majd szigorúan így szólt:

– Nőj már fel.

Egy óra és tíz perc múlva Nelson és Andria visszatértek.

– Élvezet sétálni vele – mondta a lány. – A mai napért nem kell fizetnie. Olyan, mintha egy színész a próbajátékért fizetést kapna. Elég, ha kedden fizet. Azt azonban el kell mondanom, hogy a fizetés, amit ajánlott, magasabb, mint amit másoktól kapok.

– Semmi gond.

– Biztos benne? Köszönöm, van mire költenem. Viszlát kedd reggel.

A lány kedd reggel, majd péntek délután is időben jött. Amikor visszaértek a pénteki sétáról, megkérdezte Kellert, akar-e részletes beszámolót.

– Miről?

– A sétánkról – válaszolta a lány. – Hogy mit csinált. Tudja.

– Megharapott valakit? Kitalálta a csili legjobb receptjét?

– Néhány kutyatulajdonos részletes, minden egyes fára kiterjedő beszámolót szeret kapni.

– Lehet, hogy felelőtlen vagyok – mondta Keller –, de vannak olyan dolgok, amelyekről senkinek nem kell tudnia.

Néhány hét múlva Keller kulcsot adott a lánynak a lakásához.

– Semmi értelme nincs annak, hogy én itt tébláboljak, míg magát beengedem – magyarázta. – Ha nem vagyok itt, a pénzt az asztalon hagyom egy borítékban.

Egy hét múlva erőt vett magán, és elment otthonról egy fél órával azelőtt, hogy a lány megérkezett. Amikor a borítékra ráírta a nevét, furának tűntek a betűk, ezért legközelebb megkérdezte a lányt.

– A hirdetésen a nevét „i”-vel írta, így betűzi vagy csak félreírta?

– Mindkettő – felelte a lány. – Eredetileg „e„ betűvel írom, ahogy mindenki más a világon, de az emberek európai módon ejtették ki. Ándré-a. Ezt meg utálom. Ezért írtam át az „e”-t „i”-re, így a legtöbben helyesen ejtik: Ándri-a. Néha persze összefutok olyannal is, aki Ándrájának ejti, ami egyáltalán nem hangzik úgy, mint egy név. Azt hiszem, megváltoztatom a nevem, az lesz a legegyszerűbb.

– Ez azért túlzásnak tűnik.

– Úgy gondolja? Tizenhat éves korom óta kábé minden évben megváltoztatom a nevem. Állandóan szóba jöhető neveken tűnődök. Mit szól ahhoz, hogy Hastings?

– Nemes hangzású.

– Igaz, de nemes hangzású nevet akarok valójában? Sokat gondolkoztam a Jane-en is, de a kettőt össze sem lehet hasonlítani.

– Két külön világ – értett egyet Keller.

– Amikor eljön az ideje – mondta Andria –, tudom, mi lesz a helyes döntés.

Keller egyik reggel kilenc körül ment el Nelsonnal otthonról s csak délután egy után keveredtek haza. Éppen a nyakörvet vette le Nelsonról, amikor megszólalt a telefon.

– Keller, annyira hiányzol. Ezer éve nem láttalak. Nem akarsz valamikor meglátogatni? – kérdezte Dot.

– Valamikor – felelte Keller.

Megtöltötte Nelson tálját vízzel, majd fogott egy taxit, elment a Grand Centralra, ott pedig felült egy White Plains felé tartó vonatra. Most nem várta kocsi, ezért itt is leintett egy taxit. A Taunton Place-en a régi viktoriánus ház előtt szállt ki a kocsiból. Dot a teraszon ült, virágmintás otthoni ruhában, és jeges teát szürcsölgetett.

– Fent van – mondta Kellernek. – Valaki van nála. Nem ülsz le addig? Tölts magadnak jeges teát. Meleg nap van, nem?

– Annyira nem – ült le Keller, majd egy Vilma Flintstone arcával díszített termoszból teát öntött magának. – Szerintem Nelson szereti a hőséget.

– Néhány hónapja azt mondtad, szereti a hideget.

– Úgy hiszem, szereti az időjárást – vonta meg a vállát Keller. – Talán egy földrengés ellen sem lenne kifogása. – Elgondolkodott egy pillanatra. – Lehet, hogy tévedtem – ismerte be. – Nem hiszem, hogy egy földrengés alatt biztonságban erezné magát.

– Én sem, Keller. És mikor találkozhatom végre Nelsonnal, a csodakutyával? Miért nem hozod egyszer magaddal?

– Egy napon – forgatta Keller a kezében a termoszt. – Kavicsok – mondta, majd megszólalt egy csengő. Elsőre egy hosszú, majd két rövid. – Mit is mondott Frédi a sorozatban? Egyszerűen nem jut az eszembe, pedig itt van a nyelvem hegyén.

– Subidubidú?

– Subidubidú, ez az. Volt egy dal Ugi bugi bébi címmel, de ennek semmi köze nem volt a Kőkorszaki Szakihoz.

– A csengő azt jelenti, hogy felmehetsz hozzá – nézett rá Dot szúrósan. – Nem kell rohannod, idd csak meg a teád. Vagy vidd magaddal.

– Subidubidú – felelte Keller.

Az állomásra már volt, aki kivigye, így húsz perc múlva Keller a vonaton ült. Ahogy hazaért, tárcsázni akarta Andriát, de aztán eszébe jutott, hogy mit mondott a lány a múlt pénteken. Vagy kedden. Elköltözött, és még nincs telefonja. Csipogóm viszont van.

– Ezt még az után is megtartom, hogy lesz telefonom – mondta a lány. – Mert lehet, hogy éppen kutyát sétáltatok, magának meg mondjuk sürgősen szüksége, van rám. Hogy érne akkor el?

Keller felhívta a csipogó számát, majd a gépi hang után beütötte a saját telefonszámát. A lány öt perc múlva visszahívta.

– Úgy hiszem, csak pár napig leszek oda, de talán egy hétig is.

– Semmi gond – nyugtatta meg a lány. – Kulcsom van a lakáshoz. A liftes fiú ismer, azaz fel fog engedni. Nelson meg úgyis tudja, hogy én vagyok a buggyant nagynénikéje. Ha elfogy a kutyatáp, veszek majd. Mi van még?

– Nem tudom. Maga szerint bekapcsolva hagyjam neki a tévét?

– Ha elmegy otthonról, bekapcsolja neki a tévét?

Ami azt illeti, Keller alig hagyta magára Nelsont. Egyre többet vitte magával a kutyát, és egyre többet maradt otthon vele. Nelson alapjaiban változtatta meg az életét. Soha nem sétált ennyit azelőtt, és otthon sem volt annyit, mint azelőtt.

– Nem hagyom bekapcsolva – mondta végül Keller. – Soha nem érdekli igazán az, amit nézek.

– Művelt kutyának tűnik – válaszolt Andria. – Próbálta már az Alkonyati zónát?

Keller Omahába repült, ahol a célpont egy telemarketing cég vezetője volt. A férfit Dinsmore-nak, hívták és a feleségével meg a gyerekeivel egy szépen nyírt füvű kertes házban élt. Gyerekjáték lett volna kiiktatni, de valami helybéli nagymenő megpróbálta és célt tévesztett. Dinsmore tudta hát, mire számíthat, és ennek megfelelően elővigyázatos volt. A házában elsőrangú biztonsági berendezés volt, a gyepen pedig egy biztonsági őr figyelt. Jelölt és jelöletlen rendőrautók gurultak el lassan a ház előtt minden órában.

Felvett ezen kívül egy testőrt is, akit reggel felhívott, s aki onnéttól kezdve egész nap nem mozdult mellőle. A testőr egy vadul kidolgozott izomzattal rendelkező, rövidre vágott, sárga hajú fiatalember volt. Úgy nézett ki, mint egy öltönybe bújtatott profi birkózó.

Keller úgy látta, hogy hacsak nem bérel egy gépet és bombázza le a házat a célponttal együtt, nehéz dolga lesz. Az irodát alaposan őrizték, csak fényképes igazolvánnyal lehetett belépni az épületbe. S ha még be is jutott az ember a főbejáraton, Dinsmore irodájának bejárata előtt a sárga hajú testőr ült, aki egész nap az Iron Man legújabb számát lapozgatta.

Keller úgy gondolta, az egyetlen helyes megoldás az, hogy hazamegy. Visszajön hat hét múlva. Addigra a testőr agyát elöntik a szteroidok és összeköltözik egy medvével, vagy Dinsmore unja meg fenyegető jelenlétét és kirúgja. Ha mégis megmarad a testőr, hát biztosan kevéssé figyel. A rendőrökről nem beszélve.

Kellernek csak várnia kellene a kedvező alkalomra, az pedig biztosan eljön.

Ez volt az egyetlen dolog, amit nem tehetett. Bárki is akarta Dinsmore-t holtan, nem volt hajlandó várni.

– Az idő, na abból van kevés – mondta a White Plains-i férfi helyi embere. – Katonák, fegyverek – szóljon, mennyi kell. Ha kell pár srác néhány kocsiban, akik elállják az autója útját, semmi gond.

Remek. A Delta Force Kommandó omahai vendégszereplése. Nem is olyan régen Keller még azt képzelte, hogy ő egy szótlan magányos farkas, aki belovagol a városba, hogy megöljön egy férfit, akivel soha nem találkozott. Most meg Lee Marvin jelent meg szemei előtt, amint egy rakás vesztesből álló kommandó élén rajtaüt az ellenen.

– Majd meglátjuk – mondta. – Kitalálok valamit.

A negyedik éjjelen Keller sétálni indult. Szép volt az idő, így kocsiba ült és a belvárosba vezetett, ahol egy gyalogos férfi senki figyelmét nem kelti fel. De valami nem stimmelt, és csak egy negyedóra múlva jött rá, mi is az.

Hiányzott a kutya.

Keller évekig egyedül volt. Megszokta, megszerette. Gyerekkora óta magának való volt, természetéből fakadóan titkolózó; ezek a tulajdonságok pedig a szakmája alapkövetelményei voltak.

Egyszer a Soho egyik boltjában meglátott egy második világháborús angol plakátot. Egy férfi kacsintott rá a rajzról, szája egyenes vonal. A felirat így szólt: „Amit tudok, megtartom magamnak”. Órákon keresztül gondolkozott arról, megvegye-e a plakátot. Másnap visszament a boltba, hogy megkérdezze, mennyibe kerül. Nem volt drága, de a plakátot nézve Keller rájött, mennyire nyomasztó lenne a ravasz arc állandó jelenléte, ahogy mindig feléje kacsint a szobájában. A rajzon lévő férfi a privát szféra tiszteletben tartására buzdít, de puszta jelenléte mond ellent a kívánt céljának. Hogy' lehetne megcsókolni egy lányt, miközben ez az arc néz az emberre? Vagy orrot piszkálni?

A plakát üzenete azonban vele maradt. Akár vonaton ült White Plains felé, akár repülőn egy távoli város felé, ahol a szolgálataira volt szükség, akár hazafelé egy sikeres akció után, állandóan a rajzon látható, egyenes szájú angol mottója járt a fejében. Amit tudott, azt megtartotta magának.

A terápia is megzavarta. Az egésznek csak akkor volt értelme, ha megnyílt. De hogy' lett volna képes elmondani egy pszichológusnak a West Side-on, amit nem mondana el egy idegennek a vonaton vagy egy nőnek az ágyban? Így aztán az álmairól mesélt és gyerekkori emlékeiről, remélve, hogy Dr. Jerold Breen is megtartja magának mindazt, amit tud. A végén persze Breen magával vitte a sírba a tudását, Keller pedig visszatért a hallgatás életre szóló megszokásához.

Ezt a megszokást azonban Nelson megváltoztatta.

A legjobb dolog a kutyákkal kapcsolatban, legalábbis Kellernek így tűnt, hogy lehet hozzájuk beszélni. Sokkal jobb hallgatóság, mint az emberek. Nem kell a miatt aggódni, hogy halálra unják magukat, vagy hogy az adott történetet már hallották régebben, vagy hogy kevesebbet gondolnak az emberről az alapján, amit megosztott velük. Bármit el lehet mondani nekik abban a biztos tudatban, hogy ők nem adják tovább. Sőt, attól sem kellett tartani, hogy egy túlfűtött vita során egyszer csak előhozakodnak azzal, amit hallottak.

Ami nem azt jelentette, hogy nem figyeltek. Keller biztos volt, hogy Nelson figyel rá. Amikor a kutyához beszélt, nem érezte úgy, mintha egy falhoz vagy teknőshöz, esetleg egy akváriumnyi aranyhalhoz beszélne. Nelson nem feltétlenül értette meg, amit Keller mondott neki, de egy biztos: nagyon erősen figyelt.

Keller pedig elmondott neki mindent. A vágy akkor tört rá, amikor terápiára járt. Meg akart nyílni, régi titkokat megosztani, felfedni mélyen rejlő valóját. Keller vágya most kiteljesedhetett, amikor Nelsonnal sétált, vagy esténként együtt üldögéltek.

– Soha nem készültem arra, hogy ez lesz a munkám – mondta Keller egyik délután a parkban. – Egy ideig csak olyan alkalmi dolog volt, néhányszor megtettem, de a munka nem én voltam. Közben azonban eggyé váltam a munkámmal, és észre se vettem. Akkor jöttem rá, amikor összetalálkoztam egy ügyféllel, aki már hallott rólam. Nagyon meglepett, ahogy beszélt velem. Nem tudom, félelem volt-e vagy tisztelet, de zavarba jöttem, mert úgy kezelt, mint egy gyilkost. Akkor még nem tudtam, hogy valóban az vagyok.

– Emlékszem, középiskolában volt pályaválasztási tanácsadás. A gyerekkel közösen kitalálták, mik az elképzeléseik, és hogyan lehet azokat megvalósítani. Nekem azok az évek igencsak elmosódottak voltak. Úgy éltem akkoriban, mint akinek enyhe agyrázkódása van: mindent egy függönyön keresztül láttam. Aztán amikor rám került a sor pályaválasztás ügyben, ötletem sem volt, mit mondjak. Volt egy teszt, benne olyan kérdésekkel, hogy mit csinálnék szívesebben: fűnyírást, káposztaárulást, vagy éppen hímzést. És én nem tudtam befejezni a tesztet. Egyszerűen nem értettem a kérdéseket.

– Aztán egy nap arra ébredtem, hogy van karrierem, ami abból áll, hogy embereket likvidálok. Soha nem vonzott ez a munka, különösebb képességeim sem voltak, de kiderült, hogy nem is kellenek. Egyetlen dolog kell ehhez a munkához: képesnek kell lenned rá. Először azért tettem meg, mert valaki megkért rá. Másodszor azért tettem meg, mert valaki megkért rá. Mielőtt észbe kaphattam volna, ez lett a munkám. És elkezdtem fejleszteni magam technikai dolgokban. Pisztolyok, egyéb fegyverek, fegyvertelen módszerek. Hogyan közelítsek meg embereket.

Dolgok, amiket nem árt tudni.

– Ami azt illeti, nincs túl sok különleges tudnivaló. Ez nem olyan karrier, amit középiskolában tanítanak. Erre nem készül fel az ember. Talán történnek olyan dolgok, amik felkészítenek, de ezt nem választja az ember.

– Elfelezzünk egy hot dogot? Vagy menjünk haza?

Amikor Keller visszatért magányos sétájáról, csak nézte a telefont és azt kívánta, bárcsak fel tudná hívni Nelsont. Soha nem vett üzenetrögzítőt, mert potenciális veszélyforrást látott benne, de azért most jól jött volna. Feltárcsázhatná a számát, és Nelson hallaná őt.

És ha őszintén kinyílna, és mindent elmondana, akkor az egész ott lenne a szalagon, és bárki hozzá tudna férni. Nem, döntötte el, mégiscsak jó, hogy nem vett egy üzenetrögzítőt.

Másnap délben Keller a bérelt kocsijában ült, amikor Dinsmore a testőrével leparkolt az Old Markét negyedben. Keller néhány percig odakint várt, majd amikor talált egy parkolóhelyet, leállította a kocsit és utánuk ment. A pincérnő Dinsmore-tól két asztalra ültette le. Keller rákkoktélt rendelt, és csendben figyelte, ahogy a célpont és testőre fejenként egy hatalmas steaket tüntetnek el.

Néhány órával később Dotot tárcsázta White Plainsben.

– A fickón legalább húsz kiló súlyfölösleg van. A szemem láttára evett meg egy akkora steaket, mint egy aknafedő – mondta. – Ráadásul a fél sótartót rászórta. Szerinted ezek az emberek mennyire sietnek? Akárhova is mennek, ilyen étrend mellett egy infarktus pillanatok alatt odaviszi őket.

– Nincs jobb halálok a természetes halálnál – felelte Dot. – De tudod, mint mondanak az időről, Keller?

– Pénz?

– Subidubidú – mondta Dot.

Dinsmore és a testőre másnap is ugyanannál az asztalnál ültek, ugyanabban az étteremben. Most azonban egy harmadik férfi is velük volt. Úgy tűnt, mintha Dinsmore üzlettársa lenne. Keller nem hallotta, miről beszélnek, mert ezúttal távolabb ült, de azt tisztán látta, hogy Dinsmore és a társa komoly arccal beszélnek, miközben a testőr igyekezett egyforma figyelmet fordítani a steakjére és többiekre az étteremben. Keller egy újságpapírba temetkezett, valahányszor a testőr feléje nézett.

Dinsmore egyszer csak felállt, Keller pulzusa pedig megemelkedett. Mielőtt mozdulhatott volna, a testőr is állt már, majd mindketten kisétáltak a mellékhelyiségbe. Keller maradt a helyén és ette tovább carbonara spagettijét.

A szeme sarkából figyelte őket, ahogy visszajöttek. A testőr gyorsan körbepásztázta a termet, Dinsmore meg leült és megsózta a félbehagyott steakjét.

Szinte anélkül, hogy gondolkozott volna, Keller megmarkolta a sószóróját. Üvegből készült, és vékony volt, mint egy rolni aprópénz. Ha meg akar ütni valakit, a sószóró remek extra erőt ad az ütésbe.

Ki gondolná, hogy egy átkozott sószóró halálos fegyver is lehet.

Aznap este Keller pár pohárral megivott vacsora után. Még a motel felé menet is érezte őket. Körbesétálta az épületet párszor, hogy felfrissüljön, aztán amikor felment a szobájába, felhívta Nelsont.

Annyira nem volt részeg, hogy azt képzelje, a kutya felveszi a telefont. De úgy tűnt neki, ez is egyfajta kapcsolatteremtés. A telefon csöng. A kutya hallja, ahogy csöng. Az ugyan nem várható el tőle, hogy felvegye a telefont, de Keller így is megérinthette a kutyát. Legalábbis az egyik telefontársaság reklámja szerint.

Ennek semmi értelme, gondolta végül. Mégis tárcsázta a számot. De semmibe sem kerül, nyoma sem marad a hívásnak, hát mi baj lehet belőle?

A vonal foglalt volt.

Az első reakciója – még ha egy pillanatra is –, paranoiás féltékenység volt. A kutya felhívott valakit és Kellerről beszélgettek.

Az érzés a gondolattal együtt olyan gyorsan elmúlt, ahogy jött. Keller csak csóválta a fejét a saját érzései kiismerhetetlenségén. A többi lehetséges magyarázat hullámként tört fel, egyik valószerűtlenebb, mint a másik.

Nelson véletlenül meglökhette az asztalt, és leverte a telefont. Igen, de Andria akár séta előtt, akár séta után visszatette volna a kagylót. Valószínűleg azonban a távolsági vonalak annyira túlterheltek voltak, hogy egy New York-i hívás mindenképpen foglaltat jelzett.

Néhány perccel később újra tárcsázott, de a vonal megint foglalt volt.

Fel-le járkált a szobában. Mindenképpen fel akarta hívni a központot, hogy derítsék ki, mi a baj a telefonjával, de leküzdötte a késztetést. Végül megint felemelte a kagylót, harmadjára is tárcsázott. Ezúttal kicsöngött. Hagyta csöngeni a telefont, miközben elképzelte Nelson éber szemeit és figyelő füleit.

– Jó kutya – mondta Nelson. – Hamarosan otthon vagyok.

A péntek reggelt a hotelben töltötte. Tizenegy körül felhívta az éttermet az, Old Districtben. Dinsmore mindig fél egykor érkezett, ezért Keller negyed egyre foglalt asztalt.

Időben érkezett és ribizli szörpöt rendelt. Dinsmore asztala két személyre volt megterítve. Ha minden jól megy, gondolta Keller, még időben otthon lehet, hogy Nelsont elvigye sétálni.

Fél egykor Dinsmore asztala üres volt. Tíz perccel később két üzletasszonyt ültettek le az asztalhoz. Keller megette az ebédjét anélkül, hogy tudta volna mit eszik, ivott egy csésze kávét, fizetett és elment.

Szombaton moziba ment. Vasárnap megint csak moziba ment, majd az Old Markét környékén sétált. Vasárnap éjjel a szobájában ült és a telefont bámulta. Már kétszer hazacsörgött, azt mondva magának, hogy valamiféle telepatikus kapcsolatot létesít a kutyájával. Egy kortyot sem ivott, és tudta, hogy botorság, amit csinál, de csak azért is telefonált.

Odanyúlt a készülékhez, tárcsázni akart, de mielőtt megtette, észbe kapott. Lement a szobájából egy nyilvános fülkébe, ahonnét Andria csipogóját tárcsázta, majd beütötte a telefonszámát. Nem tudta, hogy a lány csipogója egyáltalán képes-e hét számjegynél többől álló számot fogadni, s ha igen, akkor Andria hajlandó-e egy távolsági hívást kezdeményezni. Az is lehet, hogy éppen Nelsont sétáltatja. Vagy valamelyik más ügyfél állatával foglalkozik. Akart-e vajon itt állni akár egy órát is, mire Andria esetleg visszahívja? A szobájából nem telefonálhat, mert ha a lány visszahívja, akkor először a központ jelentkezik, s Andria nem tudja, kit keressen. Még ha ki is találná, ki kereste, a hotel portásának a Keller név vajmi keveset mondana, hisz nem akarta, hogy Omahában akár a nevére is emlékezzenek. Szóval…

A telefon szinte azonnal csöngeni kezdett. Megragadta a kagylót, beleszólt, mire a lány válaszolt:

– Mr. Keller?

– Andria – mondta Keller, aztán semmi nem jutott az eszébe. Megkérdezte, hogy van a kutya.

– Remekül – nyugtatta meg a lány –, de szerintem, hiányolja magát – folytatta Andria. – Örülni fog, amikor hazajön.

– Nekem is hiányzik – vallotta be Keller. – Ezért is telefonáltam. Reméltem, hogy már tegnapelőtt vissza tudok menni, de egy kicsit hosszadalmasabban mennek itt a dolgok. Néhány nap, esetleg több.

– Semmi gond.

– Csak azért szóltam, hogy tudja – mondta Keller. – Nézze csak, köszönöm, hogy visszahívott. Visszahívom, ha akarja. És persze a hívását is fizetem.

– Már fizet is érte – válaszolta Andria. – Ugyanis a maga lakásából telefonálok. Remélem, nem baj.

– Dehogy – mondta Keller. – De…

– Amikor megszólalt a csipogóm, csak magára gondoltam, mert ki más hívna engem Omahából? Szóval arra gondoltam, hogy ha már úgyis éppen itt vagyok magánál, akkor a telefonját is használhatom, hisz úgyis magát hívom.

– Persze.

– Ami azt illeti – folytatta a lány –, elég sok időt töltök itt magánál. Szép a lakás, csendes, Nelson meg nem szeret egyedül lenni. Látja, most is felfigyelt, ahogy kimondtam a nevét. Azt hiszem, tudja, kivel beszélek. Nem akarja üdvözölni?

– Nos…

Elég ostoba helyzet volt, ahogy üdvözölte a kutyát a telefonban, megdicsérte, amiért ilyen rendes, s megnyugtatta, hogy hamarosan otthon lesz.

– Nagyon izgatott lett – vette Andria vissza a kagylót. – Nem ugatott, szinte alig ugat…

– Ez a dingó vér.

– De sokat nyüszített és kaparta a padlót. Hiányzik neki. Mi jól vagyunk itt ketten, de örülni fog, amikor újra láthatja.

Keller hétfőn negyed egykor az étteremben volt. A pincérnő felismerte, és rögtön ahhoz az asztalhoz vezette, ahol pénteken ült. Dinsmore asztala négy személyre volt megtérítve, közepén egy FOGLALT táblával.

Fél egykor, két öltönyös férfi jelent meg Dinsmore asztalánál. Mivel Keller egyiket sem ismerte fel, kételkedni kezdett terve megvalósíthatóságában. Aztán megjött Dinsmore a birkózó kíséretében.

Keller figyelte őket, ahogy ettek. A három férfi, jóleső étvággyal tüntette el a húsokat, közben nagyokat kortyoltak italukból, és erőteljes gesztikulációval beszélgettek. A birkózó mindeközben tűkön ülve őrködött.

Túl sokan vannak, gondolta Keller. Várjunk még egy napot.

Másnap ugyanabban az időben érkezett, a pincérnő pedig odavezette az asztalához. Dinsmore asztalán két teríték volt, középen a FOGLALT tábla. Keller felkelt és kiment a mosdóba, ahol magára zárta az ajtót.

Néhány perccel később felbukkant, lassan vágott keresztül az asztalok között. Dinsmore asztalánál megbotlott, de szerencsére meg tudott kapaszkodni.

Körbepillantva látta, hogy senki nem figyelt rá.

Az asztalához visszatérve leült és várt. Fél egykor Dinsmore-nak nyoma sem volt. Mi történik, ha másvalakit ültetnek majd le az asztalhoz? Nem tudja visszacsinálni, ugye? Mivel mindenhol emberek ültek, látta, hogy szó sem lehet róla.

Kockázatos terv. Túl sok minden sülhet el rosszul. Ha átbeszélhetné a tervet először Nelsonnal…

Ésszel, figyelmeztette magát.

Dinsmore és a birkózó végre felbukkantak. A célpont idegesnek tűnt, a testőr pedig unottnak. Egy rövid pillanatig a pincérnő habozott, hogy hova ültesse őket, de aztán rájött, hogy van foglalt asztaluk és odavezette őket.

Keller nagyon szeretett volna már az ajtón kívül lenni. A báránysültjét tologatta a tányéron: ízetlennek tűnt, de bármi más annak tűnt volna. Mi lenne, ha pénzt rakna az asztalra és eltűnne? Vagy mégis inkább üljön itt és várjon?

Tizenöt perccel az után, hogy megérkeztek, Dinsmore felkiáltott, a torkához kapott és rábukott az asztalra. Fél óra múlva Keller már leadta bérelt kocsiját a reptéren, és kifizette a jegyét.

A repülőtérről hazafelé Keller végül is leküzdötte a késztetést, hogy megállítsa a taxit és vegyen valamit Nelsonnak. St. Louisban át kellett szállnia, és míg a csatlakozásra várt, az ajándékboltban keresgélt valamit Nelsonnak. De mihez kezdene a kutya egy baseballsapkával vagy egy kávésbögrével? Mit szeretett volna jobban? Egy Cardinals feliratú pólót vagy egy dzsekit, amely a Gateway Archot reklámozza?

– Alig evett pár falatot – mondta a pincérnő az omahai étteremben a bárányra mutatva. – Becsomagoltassam?

– Bocsánat – mondta végül Keller, mert nem tudta, mit válaszoljon. – Kicsit felkavart, ami a másik asztalnál történt. Az a szegény férfi… – mutatott Dinsmore asztala felé.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy semmi baja – mondta a pincérnő. – Szerintem már a kórházi ágyában virgonckodik és flörtöl a nővérekkel.

Kellernek efelől kételyei voltak.

– Hello, Mr. Keller – üdvözölte a liftes. – Jó ideje nem láttam, uram.

– Jó újra itthon.

– A kutya nagyon fog örülni, ha meglátja – mondta a férfi. – Az a Nelson, az aztán egy kutya.

Egy olyan kutya, amelyik nincs otthon, felejtette el a liftes hozzátenni. Keller a lakásba belépve hívta Nelsont, de nem kapott választ. Kipakolt, és úgy döntött, addig vár a zuhanyozással, míg a lány visszajön Nelsonnal.

Akár többször is megzuhanyozhatott volna. Negyven percen keresztül ült a tévé előtt, amikor meghallotta Andria kulcsait a zárban. Ahogy kinyílt az ajtó, Nelson farkát őrülten csóválva odarohant Kellerhez és majdnem feldöntötte.

Csodálatos érzés volt. Az elégedettség hatalmas hullámokban öntötte el. Letérdelt a kutyához és játszani kezdett vele.

– Sajnálom, hogy üres lakásra kellett hazajönnie – mentegetőzött Andria. – Ha tudtam volna, hogy jön…

– Semmi baj.

– Azt hiszem, én akkor megyek is. Biztosan fáradt és le akar feküdni.

– Egy pár óráig biztosan nem – felelte Keller. – De lezuhanyoznék. Az egész napot reptereken és repülőgépeken töltöttem.

– Ismerem az érzést – bólintott a lány. – Milyen nap van ma, Nelson? Kedd? Akkor legközelebb pénteken találkozunk. – Megveregette a kutya fejét, majd ránézett Kellerre. – Akarja, hogy pénteken jöjjek a szokásos sétára?

– Természetesen.

– Akkor jó, mert már nagyon várom. Nelson a kedvenc ügyfelem – simogatta meg ismét a kutya fejét. – Köszönöm a pénzt és a bónuszt is. Rendes magától. Ha ki kell vennem egy hotelszobát, lesz miből kifizetnem.

– Hotelszobát?

– Nem akartam mondani – sütötte le Andria a szemét –, de rossz lenne a lelkiismeretem, ha nem tenném. Nem tudom, mit fog gondolni, de én csak azért is elmondom, jó?

– Oké.

– Egy kicsit itt laktam – bökte ki Andria.

– Egy kicsit…

– Itt laktam. Tudja, ahol eddig laktam, nem volt valami jó hely. Pár embert felhívhattam volna, de arra gondoltam, hogy Nelsonnal milyen jól kijövünk, és sok időt tölthetnék vele, ha…

– Egy kicsit itt lakna.

– Igen – felelte a lány. – Pontosan ezt tettem. De nem aludtam az ágyában, Mr. Keller…

– Miért nem?

– Gondoltam, hogy nem örülne neki. És a kanapé is nagyon kényelmes.

Igyekezett úgy itt lenni, hogy szinte nyoma se legyen, magyarázta Kellernek. Minden reggel bevetette a kanapét, az ágyneműt pedig berakta a szekrénybe. És olyan sokat nem is volt itt, mert Nelson mellett van még pár ügyfele.

– Kutyasétáltatás, növényöntözés – bólintott Keller.

– Macska- és madáretetés, meg a halak. A 65. utcában él egy házaspár, akiknek 17 madaruk van. Állandóan azt érzem, hogy ki akarom nyitni a kalickájukat, hogy kirepülhessenek az ablakon, el, messzire. De nem teszem, mert egyfelől a tulajdonosok roppant mérgesek lennének, és a madaraknak sem lenne nagy kaland. Szerintem nem sokáig bírnák a szabadban.

– Ebben a városban biztosan nem.

– Egyik nap valamelyik kiszabadult a kalickájából – mesélte Andria. – Rossz volt látni, ahogy röpködött körbe-körbe, neki mindennek. Az ablak nem volt nyitva, így nem repülhetett ki, de ötletem sem volt, hogy tudnám visszacsalogatni a ketrecébe.

– Végül mit csinált?

– Az összes energiámat a szívcsakrámra fókuszáltam, és ezt a rengeteg nyugtató szívenergiát a madár felé küldtem. És a madár megnyugodott. Kinyitottam a kalicka ajtaját, ő meg berepült.

– Nem viccel?

– Rögtön erre kellett volna gondolnom – folytatta a lány. – De ha az ember pánikba esik, pont a legegyszerűbb megoldás nem jut az eszébe.

– Így igaz – helyeselt Keller. – Hadd, kérdezzek valamit. Van hol aludnia ma éjjel?

– Még nincs.

– Még nincs?

– Nem tudtam, hogy ma este hazajön. Mindjárt felhívok pár embert…

– Ha úgy gondolja, nyugodtan maradhat. Szívesen látom.

– Azt nem tehetem.

– Miért nem?

– Mert maga itthon van. Nem volt helyes, hogy itt maradtam, amikor maga nem volt itthon.

– Mondtam, hogy nem baj. Legalább Nelson nem volt egyedül.

– Mindegy, most meg itthon van. Semmi szüksége egy vendégre.

– Egy éjszakán nem múlik semmi.

– Nos – mondta a lány. – Lehet, hogy kicsit késő bárkit is felhívni.

– Akkor itt marad.

– De csak egy éjszakára.

– Persze.

– Köszönöm – mondta a lány. – Igazán.

Keller kiszállt a zuhany alól és a tükör előtt állva azon tűnődött, megborotválkozzon-e. De ki hallott arról, hogy lefekvés előtt borotválkozzon meg valaki? Az ember reggel borotválkozik, nem este.

Persze akkor nem, ha arra számít, hogy az arcát nemcsak a párnához nyomja az ágyban.

Elég, mondta magának.

Lefeküdt, lekapcsolta a villanyt, Nelson meg felugrott melléje, szokása szerint háromszor körbefordult, majd ő is lefeküdt.

Amikor Keller reggel felkelt, Andria nem volt sehol. Ottlétének egyetlen nyoma egy cetli volt, amelyen biztosította Kellert, hogy pénteken jön Nelsonért. Keller megborotválkozott, megsétáltatta a kutyát, majd kivonatozott White Plainsbe.

Megint nagyon meleg volt, így Dot a teraszon várta egy kancsó limonádéval.

– Keller, te pályát tévesztettél. Remek diagnoszta lennél. Alighogy megállapítottad, mi a baja, a férfi természetes halállal el is távozott az élők sorából.

– Történnek ilyen dolgok.

– Bizony – helyeselt Dot. – Ha jól tudom, beledőlt a tányérjába. A foltok talán örökre ott maradnak a nyakkendőjében.

– És milyen szép volt az a nyakkendő.

– Szívrohamot kapott, ahogy hallottam – mondta Dot. – Remélem, igazuk van, mert nagyon ritka, hogy valaki meghal, a szíve meg ver tovább. Hogy csináltad Keller?

– Az összes energiámat a szívcsakrámba irányítottam – válaszolta Keller. – És akkor ezt az energianyalábot feléje küldtem, s ezt a szíve már nem tudta elviselni.

– Ha találgatnom kellene – nézett rá szúrósan Dot –, azt mondanám, hogy kálium cianid.

– Talált.

– Hogyan?

– Kicseréltem a sótartókat. Az övében a só tetejére cianid kristályokat raktam. Mindent alaposan megsózott.

– Márpedig az káros az egészségre. Nem érezhette volna meg a cián ízét?

– Amennyi sót használt, szerintem még a hús ízét sem érezte. Különben is, amikor rájössz, hogy nem ízlik…

– Már arccal a lasagnében vagy. A cián kimutatható, nem? Nem találják meg a boncolásnál?

– Csak akkor, ha keresik.

– És ha megnézik a sótartót?

– Amikor Dinsmore rosszul lett, páran odasiettek megnézni, mi lehet vele. Segíteni akartak – vonta meg Keller a vállát.

– Milyen rendes tőlük. És egyikőjük talán felkapta a sótartót?

– Nem lennék meglepve.

– És eldobta valahol az étterem és a reptér közt félúton?

– Ezen sem lennék meglepve.

Keller felment az emeletre beszámolni a férfinak.

– Keller, aggódni kezdek miattad – mondta Dot, amikor Keller lejött az emeletről. – Szerintem lassan elpuhulsz.

– Ó?

– Csak egy ok lehetett, amiért elhoztad a sótartót.

– Hogy ne bukkanjanak a cián nyomára.

– Ha mégis elkezdik a ciánt keresni, akkor a félbehagyott steaken is megtalálják – rázta Dot a fejét. – Arra gondoltál, hogy senki nem keres ciánt, s valaki az ottmaradt sótartót használva véletlenül meghal.

– Kerülni kell a feltűnést.

– Aha.

– És azt is, hogy embereket öljek meg ok nélkül.

– Mennyire egyetértek veled, Keller – sóhajtott Dot. – De szerintem akkor is kezdesz elpuhulni. A szívcsokira vagy mifenére koncentrálsz, meg minden.

– Csakra – javította ki Keller.

– Ám legyen. Mi az?

– Gőzöm sincs.

– Hamarosan megtudod, ha így folytatod. Keller, lassan kezdesz emberi lenni. A kutyával kezdődött, s ha nem figyelünk, a jövő héten bálnákat fogsz menteni. Még a végén jó útra térsz.

– Ez nevetséges – felelte Keller.

De hazafele a vonaton végig erről gondolkodott. Lehet benne valami? Nem valószínű, de mégsem volt egészen biztos. Ha hazaér, meg kell beszélnie Nelsonnal.

Keller karmája

Keller húsz percig ült Dot mellett a konyhában, White Plainsben. A tévében egy bevásárlócsatorna adása ment.

– Mindig ezt nézem – mondta Dot. – Soha nem veszek semmit. Mihez kezdenék egy cirkónium fülbevalóval?

– Akkor miért nézed?

– Én is pont ezt kérdem magamtól, Keller. Még nem tudtam válaszolni, de egy dologban biztos vagyok. Szeretem, hogy megszakítás nélküli. Folyamatos.

– Folyamatos?

– Megszakítás nélküli. Soha nem szakítják meg az adást a reklám kedvéért.

– De az egész csatorna egy nagy reklám – mondta Keller.

– Az azért más.

Megszólalt a csengő. Dot felkapta az intercomot, pár pillanatra figyelt, majd jelentőségteljesen bólintott Kellernek.

Felment a lépcsőn és tizenöt-húsz percet töltött el a férfinál. Lefele jövet megállt a konyhában és töltött magának egy pohár vizet. Állt a mosogató mellett és nem kapkodta el az ivást. Dot a tévét nézte és folyamatosan a fejét rázta.

– Ékszerek – legyintett. – Ki vesz ennyi ékszert? Mit csinálnak vele?

– Nem tudom – felelte Keller. – Kérdezhetek valamit?

– Hajrá.

– Jól van? – intett a fejével az emelet felé.

– Miért?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Hallottál valamit?

– Nem, semmit. Csak fáradtnak tűnik.

– Mindenki fáradt – vonta meg Dot a vállát. – Az élet egy 24 órás állás, és ettől mindenki elfárad. Semmi baja.

Keller leszállt a Grand Centrálon, majd taxival hazament. Nelson az ajtóban várta őt, fogai közt a pórázával. Keller elnevette magát, majd feltette Nelsonra a pórázt. Telefonálnia kellett, megszerveznie az útját, de ez várhatott. A kutyáját vitte le sétálni inkább.

A folyó felé mentek. Nelson szeretett ott lenni, de Nelson mindenhol szeretett lenni. Soha nem múló lelkesedéssel sétált. Az aksija soha nem merült le. Ha sikerült is a végletekig kifárasztani, tíz perc pihenő után már megint kész volt az újabb menetre.

Persze azt sem lehetett elfelejteni, hogy neki kétszer annyi lába volt, mint egy embernek. Keller szerint ennek azért volt jelentősége.

– Elutazom – fordult Nelsonhoz. – Nem sok időre, de soha nem lehetek biztos, meddig maradok el. Néha reggel repülőre ülök és estére már itthon is, vagyok. Másszor meg egy hétig is távol vagyok. Ahogy hazaérünk, rögtön felhívom Andriát.

A kutya élénken hegyezte a fülét a lány nevének hallatára. Keller látott számos táblázatot arról, hogy melyik faj mennyire intelligens. Abban ugyan nem volt biztos, hogy az ausztráliai pásztorkutya hol van a rangsorban, de csak az élmezőnyben lehetett. Semmi nem kerülte el a kutya figyelmét.

– Amúgy is holnap vinne sétálni – mondta Nelsonnak. – Akár hagyhatnék is neki egy levelet a pórázod mellett, de inkább biztosra mennék. Az első dolgom az lesz, hogy felhívom.

Mivel Andria lakáshelyzete – a karrierjével egyetemben – még mindig megoldásra várt, ezért Keller továbbra is csak a csipogóján keresztül tudta a lányt utolérni. Tárcsázta a számot, beütötte a sajátját, a lány pedig alig negyedóra múlva visszahívta.

– Hello – üdvözölte. – Hogy van a kedvenc ausztráliai pásztorkutyám?

– Remekül – felelte Keller. – De hamarosan magányos lesz és szüksége lesz társaságra. Holnap reggel el kell utaznom.

– Van ötlete, hogy mennyi időre?

– Nehéz lenne megmondani. Lehet, hogy egy nap, de az is lehet, hogy egy hét. Gondot okoz?

– Nem! Az időzítés tökéletes – sietett Andria megnyugtatni Kellert. – A barátaimnál lakom egy ideje, de nem nagyon működik a dolog.

Mondtam nekik, hogy holnap elcuccolok, és éppen azon kezdtem tűnődni, most mi lesz. Ugye fantasztikus, ahogy mindig kapunk valami váratlan útmutatást, mi legyen a következő lépésünk?

– Fantasztikus – értett egyet Keller.

– Persze ehhez az kell, hogy maga is beleegyezzen. Mármint, hogy ott maradjak a lakásában. Egyszer már előfordult, és akkor nem bánta. De lehet, hogy most mégis.

– Semmi gond – mondta Keller. – Nelson nem lesz egyedül, akkor pedig miért is ne? Aztán maga nem rendetlen és nem csinál felfordulást.

– Átmeneti hajléktalan vagyok, de nem rendetlen – nevetett a lány. – Igazán köszönöm, Mr. Keller. A barátaim, akiknél laktam, nem jönnek ki túl jól egymással. Én meg ott ragadtam kettőjük között. A lányból féltékeny szörnyeteg lett, a fiú meg erre úgy gondolta, hogy akkor ad rá okot is. Tegnap este egy hosszú szőrű tacskó lábait kezdtem elkoptatni, mert nem akartam kéznél lenni. Örülni fogok, hogy eljöhetek onnét holnap reggel.

– Figyeljen – mondta Keller. – Minek várna? Miért nem jön át már ma éjjel?

– De maga csak holnap reggel megy el.

– És akkor? Ma este még sok dolgom van, holnap meg nagyon korán elmegyek. Nem leszünk útban egymásnak. És legalább a barátaitól is hamarabb megszabadul.

Miután lerakta a telefont, Keller kiment a konyhába és feltett egy kávét. Miért ajánlotta fel a lánynak, hogy aludjon itt? Tűnődött. Az ilyesmi egyáltalán nem volt rá jellemző. Mi köze volt ahhoz, hogy Andria még egy éjjelt eltölt-e a feleség gyűlölködő pillantásai és a férj tapogató kezei között?

Ráadásul még azzal is megkönnyítette a lány döntését, hogy holmi sok esti elfoglaltságot és korai indulást emlegetett. Még nem foglalta le a jegyét, és estére semmi programja nem volt.

Azaz: jegyet kell foglalni, és ki kell találni valamit az estére.

A foglalás egy telefonba került, az esti program szintúgy. Keller éppen öltözködött, amikor Andria megérkezett. Csíkos kertésznadrág volt rajta, hátán egy erdőzöld hátizsák. Nelson odafutott hozzá. A lány még időben rakta le a hátizsákját, hogy a kutya ne döntse fel.

– Nos – kezdte Keller –, maga már biztosan aludni fog, amikor én hazajövök, s valószínűleg még azelőtt elmegyek, hogy maga felébredne, így aztán most búcsúzom. Nelson napirendjét már ismeri, és azt is tudja, mit hol talál.

– Még egyszer nagyon köszönöm – mondta a lány.

Keller taxival ment az étteremhez, ahol egy Yvonne nevű nővel beszélt meg találkozót. A Learning Annex „Hogyan fejtsük meg a balti konyhaművészet rejtelmeit?” elnevezésű kurzusán ismerkedtek össze, s az óta párszor randevúztak. Rögtön egyetértettek, hogy elképesztő pofátlanság a kurzus tárgyát konyhaművészetnek hívni. Azóta többször mentek el együtt vacsorázni, de soha nem balti étterembe. Ma este olaszra esett a választás, és hosszasan ecsetelték egymásnak, milyen remek ötlet volt megint egy olasz étterembe jönni, mondjuk egy litván helyett.

Vacsora után moziba mentek, onnét meg taxival Yvonne lakásához, tizennyolc saroknyira Kellerétől. Ahogy a nő bedugta a kulcsot a zárba, Keller felé fordult. A jó éjszakát csókon már kapcsolatuk elején túlestek, így Keller látta, a nő készen áll egy csókra. Ugyanakkor azt is érezte, hogy Yvonne istenigazából mégsem akarta annyira azt a csókot, ahogy ő sem. Mivel mindketten ettek fokhagymát, így az nem jöhetett szóba, ki kit sért, illetve óv meg. Keller nem tudta Yvonne vonakodásának okát, de tiszteletben tartotta.

– Nos – mondta –, jó éjszakát, Yvonne.

A nő egy pillanatra zavarba jött a csók elmaradása miatt, de hamar túltette magát rajta.

– Igen, jó éjszakát – fogta meg Keller kezét és szorította meg bajtársiasan. – Jó éjszakát, John.

Jó éjszakát mindörökre, gondolta magában, ahogy a Második sugárúton sétált hazafelé. Soha nem hívja Yvonne-t, ahogy a nő sem keresi majd őt. Egy közös vonásuk volt: mindketten erőteljes fenntartásokat tápláltak az észak-európai konyhaművészet irányában, erre pedig aligha lehet egy kapcsolatot alapozni. Nem pattant fel köztük az a bizonyos szikra. Yvonne vonzó volt, de semmi több.

Ez gyakran előfordult, ami azt illeti.

Az Első sugárúton megállt egy bárnál. A vacsorához ivott egy kis bort, és mivel reggel tiszta fejjel akart indulni, így nem maradt sokáig. Elszopogatott egy sört, hallgatta a zenegépet, és bámulta magát a bár mögötti tükörben.

Milyen magányos alak vagy, mondta a tükörképének.

Ha ilyen gondolatok törnek az emberre, ideje hazamenni. Addig azonban nem akart indulni, míg Andria nem tette el magát másnapra. De ki tudja, Andria mikor fekszik le? Keller maradt hát a bárban, befejezte a sörét, s hazafelé megállt még egy csésze kávéra.

Amikor benyitott az ajtón, a lakás sötét volt. Andria a szófán aludt, vagy csak tettette. Nelson a lábánál aludt, de amikor meghallotta Kellert, felkelt, megrázta magát és csöndben odament hozzá. Keller bement a hálószobába, Nelson követte. Amikor Keller becsukta a hálószoba ajtaját, Nelson szokatlanul mély torokhangot hallatott. Keller nem tudta, hogy a hang mit jelenthet. Annyit azonban sejtett, hogy lehet valami köze a bezárt ajtóhoz és a mögötte alvó Andriához.

Bebújt az ágyba. A kutya a zárt ajtó előtt állt, mintha arra várna, hogy kinyíljon.

– Gyere ide, Nelson – hívta Keller. A kutya megfordult és ránézett. – Gyere, Nelson – ismételte.

A kutya felugrott az ágyra, szokásához híven háromszor körbefordult, majd a szokott helyére lefeküdt. Keller úgy látta, mintha fél szívvel csinálná, de a kutya ennek ellenére egy pillanat alatt elaludt.

Amikor felébredt, a kutya nem volt sehol. Ahogy Andria és Nelson póráza sem. Keller megborotválkozott, felöltözött, és még azelőtt elment, hogy Andria visszaért volna Nelsonnal. Taxival kiment a La Guardiára, ahol felszállt a St. Louis felé induló gépre.

A Hertznél bérelt egy Ford Tempót, majd hagyta a pult mögött álló lánynak, hogy elmagyarázza, merre kell mennie a Sheraton felé.

– A bevásárlóközpont után rögtön jobbra fordul – fejezte be a lány segítőkészen.

Keller befordult a bevásárlóközpont parkolójába, leparkolt és megjegyezte, hol hagyta a kocsit. Pár évvel ezelőtt egy bérelt kocsival megállt valahol Detroit kertvárosának egyik bevásárlóközpontja előtt anélkül, hogy megjegyezte volna, hol parkol és milyen a kocsi, ami tőle akár még most is ott állhat.

Bement az épületbe és keresett egy sportboltot, ahol vadászkéseket is árultak. A jelek szerint egy ilyen bolt volt. Persze másféle boltok is voltak, köztük egy ékszerüzlettel, ahol a maga valójában is meg lehetett tekinteni – sőt megvásárolni – a hőn áhított, televízióból jól ismert cirkónium fülbevalót. Keller azonban a Hoffritzba ment be, ahol rögtön megakadt a szeme a konyhakéseken. Gyorsan kiválasztott egy tizennégy centis pengéjű csontozókést.

Persze magával hozhatta volna a saját kését is, de akkor fel kellett volna adni a csomagját, amit, ha csak rajta múlt, soha nem tett. A helyszínen is könnyen be lehetett szerezni a szükséges felszerelést. A legnehezebb az volt, hogy meggyőzze az eladót: a szett többi darabjára nincs szüksége. Pedig a fiú mindent bedobott. Keller megtudta, hogy ezeket a remek késeket évekig nem kellett élezni. És akkor mi van? Ő úgyis csak egyszer fogja használni.

Mindent megtalált: a Fordot, a Sheratont, és még egy üres parkolóhelyet is a hotel előtt. Táskáját a csomagtartóban hagyta. Örült volna, ha a késhez tok is jár, de konyhakésekhez ritkán adnak. Kellernek így improvizálnia kellett. A bejárat előtti tartóból kiemelt egy FedEx borítékot, beledugta a kést, így sétált be a hotelbe.

És akkor eszébe jutott egy ötlet.

Megnézte a kezében lévő papírt: St. Louis, Sheraton, 314-es szoba.

– A célpont szakszervezeti vezető – mondta Kellernek a férfi White Plainsben. – Sokan félnek, hogy eljár a szája.

Nemrégiben történt, hogy egy bronxi rehabilitációs központ alapítói megijedtek, hátha a könyvelőjük beszélni fog. Felbéreltek hát pár suhancot 150 dollárért, hogy öljék meg a nőt. A két suhanc követte a nőt az irodából. Két sarokkal odébb mögéje léptek, és az egyik tizenhat éves fiú közvetlen közelről fejbe lőtte. Huszonnégy órán belül rendőrkézen volt a két srác, két nap múlva pedig az az agytröszt is, aki felbérelte őket.

150 dollárért pontosan ezt kapja az ember, gondola Keller.

Odalépett a telefonhoz és tárcsázta a 314-et. Annyi ideig csöngött ki, hogy Keller azt hitte, senki nincs a szobában. Végül egy férfi felkapta a telefont.

– Igen?

– FedEx – mondta Keller.

– Mi?

– Federal Express. Csomagot hoztam.

– Ez őrület – méltatlankodott a férfi.

– 314-es szoba, ugye? Egy perc és fenn vagyok.

A férfi tiltakozott, hogy ő ugyan nem vár csomagot, de Keller a mondat közepén lerakta a kagylót, és lifttel felment a harmadik emeletre. A folyosó üres volt. Határozottan kopogott a 314-es ajtaján.

– FedEx – mondta hangosan. – Csomag.

Elfojtott hangok hallatszottak a túloldalról. Majd csend. Keller újból kopogásra emelte a kezét, amikor a férfi kiszólt:

– Mi a fene ez?

– Csomag magának – mondta Keller. – Federal Express.

– Az nem lehet – válaszolta a férfi. – Rossz szobaszámot kapott.

– 314-es. Ez áll a csomagon meg az ajtón is.

– Az pedig nem lehet. Senki nem tudja, hogy itt vagyok. – Ezt csak úgy hiszed, gondolta Keller. – Kinek van címezve?

Kinek is?

– Nem tudom elolvasni.

– Ki a feladó?

– Az is elmosódott – felelte Keller. – Szinte semmit nem lehet elolvasni a címzésen, csak annyit, hogy Sheraton, 314-es szoba. Ez meg az.

– Ez röhejes – morgott a férfi. – A csomag nem nekem jött és kész.

– Tegyük fel, hogy átveszi – javasolta Keller. – Aztán megnézi, mi van benne, s ha valóban nem magának jött, akkor leadja a portán, mi meg majd visszavisszük.

– Hagyja az ajtó előtt.

– Nem lehet – mondta Keller. – Alá kell írnia.

– Akkor meg vigye vissza, mert nekem nem kell.

– Visszautasítja a küldeményt?

– Nagyon jó – mondta a férfi az ajtó túloldaláról. – Gyorsan tanul, mi? Igen, képzelje, visszautasítom a küldeményt.

– Nekem mindegy – vont vállat Keller. – De akkor is alá kell írnia. Tegyen egy x-et a borítékon a „Visszautasította” négyzetbe, és írja alá.

– Az isten szerelmére – sóhajtott a férfi. – Máshogy nem szabadulok meg magától, ugye?

A férfi elfordította a kulcsot a zárban, majd résnyire kinyitotta az ajtót és kiszólt:

– Hadd mutassam meg, hol kell aláírnia – mondta Keller, maga előtt tartva a borítékot.

Az ajtó lassan kinyílt. A küszöbön álló férfi magas és izmos volt, kopaszodott, s a hotel törülközőjét leszámítva, melyet a dereka köré tekert, meztelen. Amikor odanyúlt a borítékért, Keller belökte a szobába, s azzal a mozdulattal megszúrta a férfit a bordái alatt, a szív felé irányítva a csontozókés pengéjét.

A férfi azonnal elesett. Ott feküdt a hátán a franciaágy előtti szőnyegen. Az ágynemű gyűrött volt és erősen használt, állapította meg Keller. Az öltözőszekrényen egy üveg scotch állt.

Az éjjeliszekrényeken pedig egy-egy pohár. Ruhák feküdtek mindenütt. Egy nadrág, egy zakó, egy szoknya, egy melltartó…

Melltartó?

Keller a csukott fürdőajtóra pillantott. Jesszusom, gondolta. Ideje menni. Csak a kést és a FedEx borítékot…

– Harry? – nyílt ki a fürdőszoba ajtaja. – Mi a fene tör… Akkor meglátta Kellert. A szemébe nézett, erősen.

A nő szája sikításra görbült.

– A szíve – kiáltotta Keller. – Jöjjön ide és segítsen gyorsan!

A nő nem értette, mi történik, de Harry ott feküdt a földön, mellette meg egy rendes kinézetű fickó öltönyben, aki lassan feléje mozdult és mentőkről meg újjáélesztésről beszélt halk, megnyugtató hangon. A nő még mindig nem értett semmit, de legalább nem sikított, így Kellernek volt bőven ideje arra, hogy közelebb kerüljön hozzá.

A nő nem volt része a megállapodásnak, de ott volt, és csak nem tudott a fürdőszobában maradni, nem, neki ki kellett nyitnia az ajtót, ki kellett jönnie, és ekkor meglátta az arcát, és ezzel minden el volt intézve.

A vértől megtisztított és gondosan letörölgetett csontozókést Keller a hoteltól pár mérföldre egy esőcsatornába, a FedEx borítékot apró darabokra tépve egy reptéri kukába dobta. A Ford Tempó visszakerült a Hertzhez, ahol Keller készpénzzel fizetett, majd az Americannel Chicagóba repült. Az O'Hare repülőtéren egy meglepően jó étteremben kései ebédet rendelt, majd vett egy jegyet a United New Yorkba tartó járatára, amely éppen akkor landolt a La Guardian, amikor a csúcsforgalom már lecsendesedett. A járat indulásáig csak nézelődött és a landoló, felszálló gépeket figyelte a terminál ablakából, közben ausztrál sörét kortyolgatta. Amikor megunta, odament a tévéhez: Oprah Winfrey hat törpével beszélgetett. A készülék le volt halkítva, amit Keller nem bánt. A kamera néha körbepásztázta a nézőket, kik közt aránytalanul sok kis növésű ember volt. Keller megbűvölten nézte a tévét, s ellenállt a kísértésnek, hogy felidézzen akár egyetlen egy Hófehérkés viccet is.

Azon tűnődött, vajon hiba lenne-e még aznap visszamennie New Yorkba? Mit gondolna Andria?

Majd elmondja neki, hogy gyorsan végzett a dolgával. Különben is, mit számít, hogy Andria mit gondol?

Keller megivott még egy ausztrál sört, és nézte a felszálló repülőket. A gépen kávét kért és elrágott két csomag földimogyorót. A La Guardian megállt az első telefonfülkénél és felhívta White Plainst.

– Ez gyors volt – mondta Dot.

– Gyerekjáték.

Fogott egy taxit, és az 59. utcai hídhoz irányította a sofőrt, pontosan megadva neki a legjobb útvonalat. A lakásánál párszor csöngetett, mielőtt a kulcsát használta volna. Nelson és Andria nem voltak otthon. Lehet, hogy egész nap sétáltak. Lehet, hogy ő meg St. Louisban volt, ahol megölt két embert, amíg a kutyája és Andria egész nap a Parkban lófráltak.

Csinált magának egy szendvicset, majd bekapcsolta a tévét. Elbűvölten ragadt le az egyik bevásárló csatornánál. Sporttal kapcsolatos ritkaságokat árultak: labdákat, ütőket, sisakokat, sapkákat, pólókat, és mindegyik egy híres sportoló aláírásával volt ékesítve. Az aláírt ritkaságok mellé egy eredetiséget tanúsító oklevél is járt, amely már önmagában jól mutatott bekeretezve a falon. Cirkónium fülbevalók férfiaknak.

– Amikor azt a szót hallják, hogy kék ütő, ki jut az eszükbe? – érdeklődött a műsorvezető. – Ki jut az eszükbe? Én megmondom, nekem ki jut az eszembe. Mickey Mantle.

Keller nem tudta, neki mi vagy ki jutna az eszébe a kék ütő hallatán, de bizonyosan nem Mickey Mantle. Még mindig ezen tűnődött, amikor Nelson betrappolt a szobába, mögötte Andriával.

– Amikor meghallottam, hogy a tévé be van kapcsolva – kezdte a lány –, először arra gondoltam, én hagytam így, de mivel be sem kapcsoltam, ezért nem valószínű, ugye? Aztán arra gondoltam, hogy valaki betört, de egy betörő miért akarna tévét nézni munka közben? Nem nézik, hanem lopják őket.

– Telefonálnom kellett volna a reptérről – mondta Keller. – De nem gondoltam rá.

– Mi történt? Törölték a járatát?

– Nem – rázta a fejét Keller. – Hamar végeztem.

– Hűha – nézett Kellerre a lány. – Nelsonnal mi a szokott módon nagyszerűen éreztük magunkat. Imádok sétálni vele.

– Nagyon jól viselkedik – értett egyet Keller.

– Nem csak az. Iszonyú lelkes.

– Tudom, mire gondol.

– Mindennek örül – folytatta Andria –, így aztán én meg annak örülök, hogy vele lehetek. És minden érdekli. Magammal vittem a Park Avenue-ra: virágokat öntöztem, és halakat etettem. A tulajdonosok Szardínián vannak. Volt már ott valaha?

– Nem.

– Én sem, de egy nap szeretnék elmenni. Maga nem?

– Még soha nem gondolkodtam róla.

– Sebaj. Látnia kellett volna, ahogy Nelson az akvárium előtt ülve bámulta az úszkáló halakat. Ha magának is kell egy akvárium, csak szóljon, segítek. De csak édesvízi halai legyenek, mert a sós vizes akváriumot nagyon macerás rendben tartani.

– Erre emlékezni fogok.

Andria lehajolt, hogy megsimogassa a kutyát, majd felállt.

– Kérdezhetek valamit? – nézett Kellerre. – Nem baj, ha itt maradnék éjjelre?

– Dehogyis. Gondoltam, hogy itt alszik.

– Nem voltam benne biztos, de most már késő lenne bárkit is felhívni. De ha szeretne egyedül maradni az utazás után…

– Nem voltam olyan sokáig távol.

– Biztos benne, hogy nem baj?

– Persze – nyugtatta meg Keller.

Tévénézés közben az Andria által készített forró csokoládét itták. Amikor kikapcsolták a tévét, Keller levitte Nelsont egy esti sétára.

– Tényleg szeretnél egy akváriumot? – kérdezte a kutyától. – Ha nekem van tévém, akkor azt hiszem, neked is kijár egy akvárium. De néznéd, mondjuk egy hét után is? Vagy megunnád?

A kutyák ezért mások. Nem szoktak úgy beleunni valamibe, ahogy az emberek.

Keller néhány sarokkal odébb azon kapta magát, hogy elmeséli Nelsonnak, mi történt St. Louisban.

– Egy szót sem szóltak a nőről – magyarázta. – Fogadok, hogy be sem volt jelentve a szobába. Szerintem nem a felesége volt, így aztán a bejelentőn sem szerepelhetett. Ezért ment a fürdőbe, amikor a férfi ajtót nyitott, illetve a férfi ezért nem akart engem beengedni. Ha a nő még egy percig a fürdőben marad…

És ha ott marad? Úgy kiabált volna, hogy az egész hotel összecsődül, mielőtt Keller leér az első emeletre. És a rendőröknek is sokat tudott volna mesélni. Elsőként például arról, hogyan jutott be a gyilkos a szobába.

Végül is minden úgy történt jól, ahogy történt. De akkor is zavarta Kellert. A nőről egy szót sem szóltak.

Mivel a lakásban csak egy fürdőszoba volt, ezért Andria használta először. Keller egy ideig hallotta a zuhanyt, aztán egy jó ideig csend volt, majd Andria felbukkant a fürdőszobából egy alaktalan rózsaszín flanel hálóingben, amely a nyakánál kezdődött és a bokájánál ért véget. A lábujj körmei ki voltak festve, konstatálta Keller. Mindegyik különböző színűre.

Keller is megfürdött, majd belebújt a köntösébe. Andria a szófán feküdt és egy magazint olvasott. Jó éjt kívántak egymásnak, Keller a combját paskolva hívta Nelsont, majd bementek a hálószobába. Amikor becsukta az ajtót, a kutya megint azt a furcsa hangot hallatta.

Levette a köntöst, lefeküdt, és a kutya kedvenc helyét ütögetve hívta Nelsont, aki azonban ottmaradt, ahol volt – az ajtó előtt. Ugyanazt a furcsa, mély torokhangot ismételte, ezúttal talán kitartóbban, mint az előző alkalommal.

– Ki akarsz menni?

Nelson csóválta a farkát, amit Keller helyeslésnek vett. Kinyitotta az ajtót, a kutya átment a másik szobába. Becsukta az ajtót, visszafeküdt, és azon gondolkozott, vajon féltékeny-e. Rájött, hogy nemcsak a lányra lehet féltékeny, amiért Nelson vele akart lenni, hanem még a kutyára is féltékeny lehet, amiért Nelson Andriával alhat, ő meg nem.

Aprócska, rózsaszín lábujjak, mindegyik körmön más színű körömlakk.

Még mindig a féltékenységen tanakodott magában, amikor az ajtó kinyílt, Nelson pedig betrappolt.

– Magával akar lenni – mondta Andria, és gyorsan becsukta az ajtót, mielőtt Keller válaszolhatott volna.

Valóban? Úgy tűnt azonban, a kutya nem tudta, mit akar. Felugrott Keller ágyára, megfordult egyszer, majd még egyszer, de harmadjára már nem. Ehelyett az ajtó előtt állt, és megint azt a hangot adta, de ezúttal szomorúnak hangzott.

Keller felkelt és kinyitotta az ajtót. Nelson elindult, de a küszöbön megállt: egyik fele Keller szobájában, a másik a nappaliban.

– Szerintem a csukott ajtó zavarja. Mi lenne, ha nyitva hagynám? – kérdezte Andriát.

– Persze.

Keller félig nyitva hagyta az ajtót és visszafeküdt. Nelson megragadta az alkalmat és kiment a nappaliba. Néhány perc múlva viszont megint a hálószobában volt. Nem maradt sokáig: visszament a nappaliba. Miért viselkedik Nelson úgy, mint egy szülés előtt álló anya férje a várószobában? – kérdezte magától Keller. Mire föl ez a nagy bolyongás?

Becsukta a szemét, de olyan messze volt az alvástól, mint Szardíniától. Miért akart Andria odamenni? A szardíniáért? Akkor odafelé menet megállhatna Bolognában egy spagettiért, Máltán egy sólyomért, Nápolyban meg egy nápolyiért…

Már éppen kezdett elaludni, amikor Nelson visszajött.

– Nelson – kérdezte Keller. – Mi a fene bajod van? – Lehajolt, megvakarta a kutya fülét. – Jó kutya vagy. Kicsit ütődött, de jó kutya.

Kopogás hallatszott az ajtón.

Felült az ágyban. Andria volt az persze, az ajtó meg nyitva állt. Azért kopogott, hogy ne ijessze meg Kellert.

– Képtelen eldönteni, kivel akar lenni – mondta a lány. – Mi lenne, ha összepakolnék és elmennék?

– Nem – mondta Keller. Nem akarta, hogy a lány elmenjen. – Ne menjen el.

– Akkor maradnék.

Andria bejött a szobába. Mielőtt kinyitotta az ajtót, a nappaliban felkapcsolta a villanyt, de a fény kevés volt ahhoz, hogy Keller bármit is lásson a rózsaszín hálóruha alatt a lány testéből. Andria azonban egyetlen mozdulattal kibújt a hálóingből, és Keller ekkor mindent látott a lány testéből.

– Van egy olyan érzésem, hogy nagy hibát követünk el – mondta Andria. – De nem érdekel. Egyszerűen nem érdekel. Tudod, hogy értem?

– Pontosan tudom, hogy érted – felelte Keller.

– Gondolom, most azt hiszed – mondta Keller utána –, hogy ezt előre kitaláltam. Hogy Nelson nem találja majd a helyét. Bárcsak ezt mondhatnám, de ez teljes egészében az ő ötlete volt. Olyan volt, mint a két szalmabála közt választani képtelen szamár a logikai feladványban. Most meg hova tűnt Nelson?

A lány nem válaszolt. Ahogy Keller közelebb hajolt, látta, hogy Andria sír. Valamivel megbántotta volna?

– Mi baj van, Andria? – kérdezte tőle.

– Félek – ült fel a lány, karját összefonva a mellén.

– Mitől?

– Tőled.

– Tőlem?

– Csak mondd azt, hogy nem fogsz bántani – kérte a lány. – Csak ennyit mondj.

– Miért bántanálak?

– Nem tudom.

– Akkor miért mondasz ilyesmit?

– Istenem – sóhajtott a lány. Kezét a szájához emelte és rágni kezdte az egyik ujját. A körmei nem voltak festve, csak a lábán. Érdekes. – Amikor egy kapcsolatban vagyok, teljesen őszintének kell lennem.

– Igen?

– Ez még nem egy kapcsolat. Úgy értem, egyszer bújtunk csak ágyba, de mintha valami elkezdődött volna köztünk, nem?

Keller azon tűnődött, hogy a lány mire akar kilyukadni.

– Szóval őszintének kell lennem. Tudom, hogy mit csinálsz.

– Tudod, hogy mit csinálok?

– Amikor elutazol.

Ez nevetséges. Hogyan tudhatna bármit is?

– Akkor mondd el.

– Félek elmondani – nézett rá a lány. Jesszusom, talán mégis tudta?

– Hajrá – bíztatta Keller. – Nincs mitől félned.

– Te…

– Igen?

– Egy bérgyilkos vagy.

– Miből gondolod? – kérdezte Keller.

– Nem gondolom, hanem többé-kevésbé tudom – felelte a lány. – Nem tudom megmondani, honnan. Szerintem már aznap tudtam, amikor először találkoztunk. Valami különös energia vesz körül. Semmi megfogható, de mégis ott van.

– Ó.

– Megérzek dolgokat. Kérlek, ne bánts.

– Soha nem bántanálak, Andria.

– Tudom, hogy komolyan gondolod – válaszolta a lány. – Remélem, igaz is.

Keller elgondolkodott egy ideig.

– Ha ezt gondolod rólam – kezdte –, vagy pontosan tudod, vagy érzed, és attól félsz, hogy esetleg… bántanálak…

– Akkor miért jöttem be a hálószobádba? – fejezte be a lány.

– Igen. Miért?

Andria egyenesen Keller szemébe nézett:

– Nem tehettem mást.

Keller nagyon különös dolgot érzett a mellkasában. Mintha egy acéldonga szorította volna a szívét, ami most széttörött és hangos robajjal leesett. Odanyúlt a lányhoz és magához húzta.

Az ágy mellett a padlón Nelson édesdeden aludt.

Reggel közösen sétáltatták Nelsont. Keller vett egy napilapot és egy üveg tejet. A lakásban kávét főzött, míg Andria reggelit készített.

– Nézd – mondta Keller. – Nem vagyok túl jó az ilyen dolgokban, de valamit el kell mondanom. Az első az, hogy nincs miért félned tőlem. A munkám egy dolog, az életem meg egy másik. Nincs semmi okom, hogy bántsalak, s ha még lenne is, akkor se tenném.

– Tudom.

– Igazán?

– Tegnap éjjel még féltem. Most már nem.

– Oké – felelte Keller. – Még azt is el akarom mondani, hogy tudom, nincs hol laknod. Nálam addig maradhatsz, ameddig csak akarsz. Ami azt illeti, szeretném, ha maradnál. Ha akarod, a szófán is alhatsz, feltéve, hogy Nelson megengedi. Bár szerintem, nem fogja.

Amíg a lány a válaszon gondolkodott, a telefon megcsörrent. Keller grimaszolt, majd felvette.

Dot volt az.

– Fiatalember – mondta egy idős asszony meg-megtörő hangján. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy meglátogasd idős nagynénéd, Dorothyt.

– Éppen most voltam nála – emlékeztette Keller. – Csak azért, mert gyorsan és könnyen elintéztem ezt a megbízást, nem jelenti, hogy nem kéne pihennem egy újabb munka előtt.

– Keller – mondta Dot türelmetlenül. – Szállj fel a legközelebbi vonatra. Sürgős.

– Sürgős?

– Van egy kis probléma.

– Micsoda?

– Emlékszel, mit mondtál a gyerekjátékról?

– Igen?

– Eltörött, Keller – mondta Dot. – Érted?

Senki nem várta a vasútállomáson White Plainsben, így aztán taxival ment a nagy viktoriánus házhoz a Taunton Place-en. Dot a teraszon várta.

– Rendben van – üdvözölte Kellert. – Hallgatom a beszámolódat.

– Te?

– Igen. Majd elmondom neki, amit tőled hallottam.

Keller vállat vont és beszámolt arról, mi történt St. Louisban. Hova ment, mit csinált. Hamar végzett. Amikor végzett, megállt egy pár pillanatra, majd hozzátette:

– A nőnek nem kellett volna ott lennie.

– Ahogy a férfinak sem.

– Mi van?

– Rossz célpontot nyírtál ki, Keller – csóválta Dot a fejét. – Várj itt, jó? El kell mondanom őeminenciájának. Ha kávét akarsz, találsz frissen főzöttet a konyhában. Majdnem frissen főzöttet.

Keller a teraszon maradt. Beleült egy régimódi hintaszékbe, és hagyta, hogy a szék előre-hátra mozogjon vele. De a körülményekhez képest túl frivolnak találta a hintaszéket, ezért átült egy hagyományosba. De ahhoz is túl nyugtalan volt, hogy ülve maradjon. A korlátnál állt, amikor Dot visszajött.

– 314-es szobát mondtál – állt meg Keller előtt.

– És én abba a szobába mentem be – válaszolta Keller. – Ezt a szobát hívtam fel a portáról, ezek a számok álltak az ajtón. Sheraton Hotel, 314-es szoba.

– Rossz szoba.

– Leírtam – rázta Keller a fejét. – Megmondta a szobaszámot, én meg leírtam.

– A cetlit nem őrizted meg, ugye?

– Dehogyisnem! – bólogatott Keller. – Mindent megtartok. Ott van a konyhaasztalomon, rögtön a csontozókés és az áldozat tárcája mellett. Nem, persze, hogy nem őriztem meg a cetlit.

– Naná, hogy nem, de mégis jó lett volna, ha most az egyszer kivételt teszel. A célpont ugyanis az 502-es szobában volt.

– Még csak nem is ugyanazok a számok – fintorgott Keller. – Mit csinált? Szobát cserélt? Ha kapok egy nevet vagy egy fotót…

– Tudom – bólintott Dot. – Nem költözött másik szobába.

– Dot, én biztosan nem írtam le rosszul a szobaszámot.

– Tudom.

– Ha egy számot elírok, vagy felcserélem a sorrendet, akkor azt mondom, én hibáztam. De nem csinálhattam a 314-ből 502-t.

– Tudod, hogy a 314 micsoda? – kérdezte Dot Kellert, aki nem tudta.

– St. Louis körzetszáma.

– Körzetszáma? Az, amit távolsági hívás előtt tárcsázni kell?

– Az.

– Akkor nem értem.

– Sok minden nyomja a vállát mostanában – sóhajtott Dot. – Megerőltető idők járnak rá. Köztünk maradjon, de szerintem a papír rossz felét nézte, és a körzetszámot adta meg szobaszámként.

Köztünk maradjon, ismételte magában Keller. Úgy mégis, kinek mondaná el?

– Valóban fáradtnak tűnt az elmúlt hetekben. Mintha említettem is volna neked – mondta Dotnak.

– Én meg azt mondtam, ha jól emlékszem, hogy az élet egy 24 órás állás és fáradttá teszi az embereket. Mindkettőnknek igaza volt. Neked most Tulsába kell menned.

– Tulsába?

– Ott él a célpont. A jelek szerint lemondta az összes megbeszélését, és ma délután hazautazik. Nem tudom, hogy véletlen-e, vagy a két emelettel alatta történtek ijesztették meg, de gyorsan elhúzza a csíkot. A megbízó nem akarta, hogy Tulsában tegyük el láb alól, de most már nincs más választásunk.

– Én elvégeztem a munkát – mondta Keller. – És most megint meg kell csinálnom. Egyet fizet, kettőt kap lett a dologból, amikor a nő előjött a fürdőből. Most meg hármat fizet, egyet kap.

– Nem igazán – felelte Dot. – Nem vallhatja be a megrendelőnek, hogy összekeverte a számokat. Az történt ugyanis, hogy te véletlenül egy kicsit elbaltáztad a dolgot, és most helyrehozod a hibádat. Amikor túl vagyunk rajta, akkor a Télapó extra ajándékot rak majd a karácsonyfád alá.

– Télapó?

– Képletesen, Keller. Lesz majd bónusz, és még karácsonyig sem kell várnod rá.

– A megrendelő bónuszt fizet?

– Azt mondtam, te kapsz bónuszt – magyarázta Dot. – Nem azt, hogy a megrendelő fizeti. Tulsában várni fognak a reptéren, és mindent elmondanak majd. Voltál már valaha Tulsában?

– Nem hiszem.

– Imádni fogod. Oda akarsz költözni.

Keller nemhogy odaköltözni, odautazni sem akart. Lefelé menet a lépcsőn megállt és visszafordult:

– Ki volt a férfi és a nő 314-esben?

– Ki tudja? Nem Gunnar Ruthven és a felesége, annyi biztos.

– Őt látogatom meg Tulsában?

– Reméljük. Ami a párt illeti a 314-esben, nem tudom a nevüket. A férfi helyi üzletember volt, néhány vegytisztítót üzemeltetett. A nőről semmit nem tudok. Házasok voltak, de nem egymással. Ahogy hallottam, egy légyottot szakítottál félbe.

– Úgy látszott.

– A függöny meg legördült – mondta Dot. – Micsoda világban élünk, nem?

– A férfit Harrynek hívták.

– Látod? Mondtam, hogy nem Gunnar Ruthven volt az. Mi a baj, Keller? Virágokat akarsz küldeni a temetésre?

– Most hosszabb ideig leszek távol – mondta Andriának. – El kell mennem…valahova…és el kell intéznem valamit.

– Én vigyázok Nelsonra – felelte a lány. – Mind a ketten itthon leszünk, amikor megjössz.

Keller gépe Newarkról indult. Összecsomagolt és hívott egy limuzint, ami kiviszi a reptérre.

– Zavar? – kérdezte Andriától.

– Amit csinálsz? Akkor zavarna, ha nekem kéne csinálni, de mivel nem lennék rá képes, ezért nem is zavarhat. Az zavar-e, hogy ez a munkád? Nem hiszem. Ezzel keresel pénzt.

– De nem gondolod, hogy helytelen, amit teszek?

– Nem – felelte a lány hosszas gondolkozás után. – Számodra nem helytelen, mert te csinálod. Ez a karmád.

– Ez a végzetem vagy valami hasonló?

– Hasonló. Ezt kell csinálnod, hogy megtanuld a leckét, amit meg kell tanulnod ezen életed során. Nem csak egyszer vagyunk itt, tudod. Sok életet élünk.

– Te ebben hiszel, ugye?

– Sokkal inkább tudás kérdése, semmint a hité.

– Ó – mondta Keller. – És mi van azokkal, akiket… meglátogatok? Nekik ez a karmájuk?

– Szerinted nem?

– Nem tudom – vont Keller vállat. – Erről még gondolkoznom kell.

Rengeteg ideje volt, hogy a karmáról gondolkozzon. Öt napot töltött el Tulsában, mire le tudta zárni az ügyet Gunnar Ruthvennel. A repülőtéren egy Joel nevű, szomorú szemű fiú várta, aki megmutatta neki a várost, különös tekintettel Ruthven házára és irodájára. Ruthven egy kétemeletes, Tudor-korabeli utánzatú házban élt egy másfél hektáros park közepén. Az irodája pedig a Great Southwestern Bank épületében volt, egy sarokra a bíróság épületétől. Utána Joel elvitte az All American Innbe, amelyik egyike volt a repülőtér mellett elterülő többtucatnyi hotelnek.

– Azért hívják így a hotelt, hogy mindenki tudja: nem indiaiak a tulajdonosok – magyarázta Joel. – A legtöbb motel és hotel ugyanis az övék a környéken. Ennek a hotelnek a tulajdonosai elnevezték a helyet All Americannek, és még egy hatalmas táblát is kitettek, hogy a tulajdonosok és a dolgozók száz százalékos amerikaiak.

– És nem vetették le velük a táblát?

Joel megrázta a fejét.

– Úgy egy év múlva eladták a hotelt – mondta –, és az új tulajdonosok vették le a táblát.

– Nem akartak bajba kerülni?

– Nem igazán. Ugyanis indiaiak. A hotel tiszta, és még csak a recepcióra sem kell bemennie. Egy hétre előre ki van fizetve a szobája. Úgy gondoltam, nem fog ártani. Itt van a szobakulcsa, ezek a kulcsok meg azt a sor végén álló Toyotát nyitják. A papírok a kesztyűtartóban vannak egy huszonkettessel együtt. Ha nagyobb fegyvert akar, szóljon csak.

Keller megnyugtatta, hogy a 22-es tökéletes.

– Helyezze csak kényelembe magát – folytatta a fiú. – Ha éhes, akkor a túloldalon a Sizzler annyira nem is rossz. Mi lenne, ha két óra múlva eljönnék magáért, és megnéznénk azt a fickót, akihez valójában jött?

Joel időben jött érte, majd a belvárosba hajtottak és leparkoltak. Miután húsz perce ültek Ruthven irodájának épületében, Joel odahajolt Kellerhez:

– Most lép ki a liftből. Szürke, egysoros öltöny, szarukeretes szemüveg, alumínium táska a kézben, ami nekem nagyon ultramodernnek tűnik. Én a bőrtáskákat szeretem.

Keller jól megnézte magának a férfit. Ruthven magas volt és vékony, hegyes orral és erőteljes állkapoccsal.

– Biztos, hogy ő az? – kérdezte Joeltól.

– Hogy a rossebbe ne lennék biztos benne. Miért?

– Csak kérdeztem.

Joel visszavitte az All Americanbe és adott neki egy térképet Tulsáról, megjelölve rajta a fontosabb helyeket: az All Americant, Ruthven házát, irodáját és egy éttermet a város déli oldalán, amelyet különösen jónak tartott. Adott ezen kívül Kellernek egy papírt egy telefonszámmal.

– Ha bármire szüksége van – mondta. – Ha lányt akar, ha pókerezni akar, ha kakasviadalra akar menni, csak hívjon, és én elintézem. Volt már valaha kakasviadalon?

– Soha.

– Akar menni?

Keller elgondolkodott.

– Nem hiszem – mondta végül.

– Ha mégis meggondolja magát, csak szóljon. Vagy ha bármire szüksége van. – Joel egy pár pillanatig habozott. – Tudja, én nagyon tisztelem magát – mondta a fiú, de nem nézett Keller szemébe. – Én nem tudnám azt csinálni, amit maga. Nincs bennem annyi kakaó.

A hotelszobában Keller kinyújtózott az ágyon. Nincs benne annyi kakaó. Miért, benne mennyi van?

Ruthvenre gondolt, ahogy kilépett a liftből: magas és vékony. Ekkor rájött, mi zavarja annyira a férfiban. Nem olyan volt, amilyenre számított. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint Harry a 314-esből.

Tudta vajon Ruthven, hogy célba vették? Igen, határozta el Keller, ahogy követte őt a Toyotában. Egyfajta elővigyázatosság lengte körül a férfit. Ezt – Keller szerint – egy módon lehetett kezelni. Hagyni kellett, hogy biztonságban érezze magát. Néhány nap csend és béke visszabillenti majd a megszokott egyensúlyába. Rájön, hogy Harryt és a barátnőjét a féltékeny férj ölte meg, ekkor megnyugszik, kicsit elernyed, hogy aztán jöhessen Keller, aki elintézi, amit el kell, majd hazamegy.

A fegyver megfelelőnek tűnt. A harmadik délután kocsiba ült és kivezetett a városból. Betárazta a fegyvert, majd az összes golyót beleeresztette a VIGYÁZAT! SZARVASMARHÁK feliratú táblába az út mentén. Egyetlen golyója sem talált célba, de Keller belátta, ez nehezen lenne felróható a fegyvernek. Tizenöt méterre állt a táblától, ami alig volt 25 centi széles. Keller nem volt egy kitűnő céllövő, ezért úgy intézte az életét, hogy e nélkül is elboldoguljon. Ha az ember odasétál a célpont mögé és a fegyver csövét a nyakához, szorítja, akkor csak a ravaszt kell meghúznia. Ehhez nem kellett mesterlövésznek lenni. Egy dolog kellett hozzá csupán…

Mi is? Karma? Kakaó?

Újratöltötte a fegyvert, és most már erősebben koncentrált. Két lövedék célba is talált. Hihetetlen, mire képes az ember, ha erőteljesen koncentrál.

A nehéz mindössze az volt, hogy valahogy elüsse az időt. Moziba ment, boltokban nézelődött, sokat ült a tévé előtt. Joel száma megvolt még, de nem hívta fel a fiút. Nem akart nőtársaságot, és pókerezni sem akart, kakasviadalt meg pláne nem.

És küzdött a késztetés ellen, hogy felhívja Andriát.

Az egyik bevásárló csatornán az egyik műsorvezető így szólt a kolléganőjéhez: – Egyet biztosan tudunk. Az embernek nem lehet túl sok fülbevalója. – Keller nem tudta a mondatot kiverni a fejéből. Ez szó szerint igaz lehet. Tegyük fel, hogy van már ezer pár. Tízezer pár. Egymillió pár. Hol kezdődik a túl sok fülbevaló?

A nő a 314-esben nem viselt fülbevalót, de az éjjeliszekrényen ott hevert egy pár. Mennyi lehetett még neki otthon?

Végül egy hajnalon felkelt, lezuhanyozott és megborotválkozott. Összecsomagolt és a szobában letörölt mindent, amit megérinthetett. Mindig ezt csinálta, valahányszor elment a szobájából. Emiatt nem kell majd visszajönnie. Ezen a reggelen úgy érezte, ideje felgyorsítani az eseményeket. Ruthven házához vezetett, és a sarkon leparkolt. A szomszédos ház kocsibehajtóján felsétált, átmászott egy közel másfél méteres Cyclone kerítésen, majd egy pajszerrel besegítette magát Ruthven garázsának ablakán. A benn álló kocsi nem volt bezárva, így Keller beült a hátsó ülésre és nyugodtan várt.

Amikor a garázsajtó végre kinyílt, Keller lejjebb csúszott az ülésen, hogy ne lehessen észrevenni. Ruthven kinyitotta a kocsi ajtaját és beült a kormány mögé.

Keller lassan ült fel. Ruthven a slusszkulccsal babrált. De valóban Ruthven volt?

Szedd össze magad. Ki más lehetne?

Keller a férfi füléhez nyomta a pisztoly csövét, majd beleeresztette a tárat.

– Ezek gyönyörűek – mondta Andria. – Nem kellett volna semmit sem hoznod nekem.

– Tudom.

– De örülök, hogy gondoltál rám. Nagyon tetszenek.

– Nem tudtam, mit hozhatnék neked – válaszolta Keller –, mert nem tudom, mid van. De arra gondoltam, hogy fülbevalóból soha nem lehet elég.

– Ez annyira igaz – helyeselt a lány. – Nagyon kevés férfi tudja ezt.

Keller megállta, hogy ne mosolyogjon.

– Amióta csak elmentél – kezdte a lány –, azon törtem a fejem, amit mondtál. Hogy szeretnéd, ha itt maradnék. De azt szeretném tudni, most is így érzed-e, vagy csak akkor reggel érezted így.

– Szeretném, ha maradnál.

– Én is szeretnék maradni – mosolygott a lány. – Szeretek az energiád körül lenni. Szeretem a lakásod, a kutyád és téged is.

– Hiányoztál – mondta Keller.

– Te is nekem. De jó volt úgy itt lenni, hogy te nem vagy a közelben. A te lakásodban felkelni reggel, gondját viselni a kutyádnak. Tartozom egy vallomással. Az ágyadban aludtam.

– Hol máshol aludtál volna, az isten szerelmére?

– A szófán.

Keller ránézett. A lány elpirult.

– A lábujjaidra gondoltam Tulsában – vallotta be Keller.

– A lábujjaimra?

– Az a sok szín.

– Ó – bólintott Andria. – Nem tudtam eldönteni, milyen színűre fessem őket, aztán eszembe jutott, hogy Isten is hadilábon állt a színekkel, ezért teremtette a szivárványt.

– Szivárványlábujjak – mondta Keller. – Attól tartok, egyenként a számba kell vennem őket. Mindegyik rózsaszínű szivárványlábujjat. Mit szólsz hozzá?

– Ó – mondta a lány.

– Mi történik, ha valakit véletlenül ölnek meg – kérdezte később Keller.

– Hogy történhet ilyen?

– Mondjuk egy körzetszámból egy hotelszoba száma lesz. Emberi hiba, géphiba, bármi. Minden és mindenki hibázhat.

– Nem igaz – felelte a lány.

– Nem?

– Emberek követnek el hibákat – felelte a lány. – De olyan nincs, hogy hiba és véletlen.

– Az meg hogy lehet.

– Súlyzózol a szobádban – magyarázta a lány –, és a súlyzó véletlenül kirepül az ablakon. Ekkor egyértelműen hibáztál.

– Mondjuk.

– Valaki a szomszéd házba akar jönni, de a taxisnak véletlenül azt mondja, hogy te házad előtt tegye ki. A súlyzó meg zuhan lefele. Az a valaki hibát követett el.

– Az utolsót.

– Legalábbis ebben az életében – helyeselt a lány. – Mind a ketten hibáztatok, de ha összefüggéseiben nézed a dolgot, akkor senki nem követett el hibát. Azt a valakit agyoncsapta egy súlyzó.

– Nem egy véletlen hiba áldozata?

– Nem, mert ennek így kellett történnie.

– Ha meg nem kellett volna így történnie…

– Akkor nem történik meg – bólintott Andria.

– Ha pedig így kellett volna történnie, akkor meg is történt.

– Bizony – mondta a lány.

– Karma?

– Karma.

– Szivárványlábujjak – hajolt előre Keller –, nagyon örülök, hogy itt vagytok.

Keller fényes páncélban

Amikor a telefon megcsörrent, Keller éppen befejezte a New York Times keresztrejtvényét. Úgy tűnt, hogy ez a nap is egyike lesz azoknak, amikor képes az összes mezőt megtölteni. Ez viszonylag gyakran előfordult, de hetente egyszer vagy kétszer mégis belefutott egy lehetetlen feladatba. A vízszintesen egy négybetűs brazíliai fafajta egyik betűje a függőleges ötbetűs európai erszényes egy másik betűjével találkozik. Nem érzett különösebb örömet vagy bánatot afelett, hogy éppen megfejtette-e az aznapi keresztrejtvényt, de a sikeres napokat jobban megjegyezte.

Lerakta a ceruzáját, és felvette a telefont.

– Keller, olyan régen láttalak már – mondta Dot.

– Már indulok is – válaszolta Keller, és lerakta a kagylót.

Dotnak igaza volt, gondolta Keller, jó ideje nem járt már White Plainsben. A férfitól már hónapok óta nem kapott megbízást, és ilyenkor az ember könnyen berozsdásodik, amin a keresztrejtvényfejtés végleg nem segít.

Pénze volt bőven. Keller jól élt: egy szép lakás az Első sugárúton, kilátással a Queensboro hídra, jó ruhák, kellemes éttermek. Nehéz lett volna azzal megvádolni, hogy szórja a pénzt. A megbízások ellenértékét bankok széfjeibe tette, álnéven fenntartott bankszámlákra fizette be. Ha hirtelen esős napok jönnek, őnála van esernyő.

Ez persze nem jelenti azt, hogy ha az embernek van balesetbiztosítása, akkor mindenáron lábtörésre bazírozik.

– Jó fiú – vakarta meg Nelson füle tövét. – Itt várjál, míg hazajövök. Vigyázz a lakásra, jó?

Éppen az ajtót nyitotta ki, amikor a telefon megint csörögni kezdett. Hagyja csak? Jobb felvenni.

– Keller, rám tetted a kagylót? – kérdezte Dot.

– Azt hittem, végeztünk.

– És ezt miből gondoltad? Azt mondtam „hello”, nem pedig azt, hogy „viszlát”.

– Azt sem mondtad, hogy „hello”. Jó ideje nem láttál, ezzel kezdted.

– Ez azért mégiscsak közelebb áll a „helló”-hoz, mint a „viszlát”-hoz. Hagyjuk. Még azelőtt elcsíptelek, hogy elindultál.

– Alig – válaszolta Keller. – Épp csuktam be magam mögött az ajtót.

– Rögtön vissza akartalak hívni, de az összes huszonöt centesem elfogyott. És ha fel akarsz váltatni egy egydollárost, akkor errefelé úgy néznek rád, mint aki sántikál valamiben.

Huszonöt centes? Mire kellettek Dotnak huszonöt centesek?

– Figyelj – folytatta Dot. – Tőled úgy négy sarokra van egy olasz étterem, Guiseppe Joe's a neve. Meg ne kérdezd, melyik utcában.

– Tudom, hol van.

– Az utcán a vászontető alá asztalokat állítottak fel. Gyönyörű tavaszi napunk van. Miért nem viszed el Nelsont sétálni és tévedsz véletlenül a Guiseppe Joe's felé? Még a végén összefutsz valakivel, akit ismersz.

– Szóval ez az a híres Nelson – mondta Dot. – Jóképű kutya, nem? Szerintem, szeret engem.

– Egyvalakit nem szeret – dőlt hátra Keller. – A kifutófiút a kínaiból.

– Nem bírja a burgonyaliszt szagát?

– Megugatja, pedig soha nem ugat. Félig dingó, ezért ilyen csendes.

– Nelson, a csodakutya. Mi a baj, Nelson? Nem szereted a szecsuáni csirkét? – veregette meg a kutya fejét. – Nagyobbra számítottam. Ausztráliai pásztorkutya. Mivel tehenekre vigyáz, ezért sokkal nagyobbra gondoltam. De pont jó a mérete.

Ha Keller nem keresi Dotot, akkor talán fel sem ismeri. Eddig csak a férfi házában látta a Taunton Place-en, és ott is otthonkában vagy pólóban. Most azonban méret után készült kosztümöt viselt, és a hajával is csinált valamit. Úgy nézett ki, mint valami kertvárosi asszonyság, aki bevásárolni jött.

– Nelson biztos azt hiszi, bevásárolni jöttem – mondta Dot, mintha olvasott volna Keller gondolataiban. – Nem is kéne itt lennem, Keller.

– Ó?

– Csupa olyasmit csinálok, amit nem kéne – folytatta Dot. – És veled mi van, Keller? Jó ideje nem találkoztunk. Mivel múlatod a napjaid?

Múlatom, gondolta Keller.

– Ezzel meg azzal.

– Pénzed van még?

– Úgy tűnik.

– De szívesen dolgoznál, nem?

– Persze.

– Ezért nem várhattam arra, hogy felugorj a vonatra és elgyere White Plainsbe – kortyolt bele Dot a jeges teájába. – Két dollárt kérnek ezért a vacakért? – fintorgott. – Porból csinálják. És akkor még csodálkozol, miért jövök Manhattanbe olyan ritkán? De azért jó itt kinn üldögélni.

– Kellemes.

– De te minden nap ezt csinálod. Megsétáltatod Nelsont, veszel egy újságot, kávé mellett megiszod. Múlatod az órákat, igaz?

– Múlatom. Bizony.

– Türelmes vagy, Keller, ezt el kell ismerni. Órák óta beszélek, hogy végre rátérjek a mondandómra, te meg csak nyugodtan ülsz, mintha nem lenne jobb dolgod. De épp erről szól az egész, nem? Neked sincs jobb dolgod, nekem sincs.

– Néha nincs munka – felelte Keller. – Senki nem keres…

– De keresnek.

– Ó?

– Nem vagyok itt, nem láttál engem, és nem beszélgettünk. Világos?

– Világos.

– Nem tudom, mi baj van vele, Keller. Valami történik, és én nem tudom, mi az. Mintha már nem lenne kedve hozzá. Jöttek hívások, köztük sok olyan, ami pont neked való. Nemet mondott nekik. Azt mondta, minden embere foglalt. Másokhoz küldte őket.

– És azt mondta, hogy miért?

– Persze, okot mindig lehet találni. Ezzel nem akar üzletet kötni, a másik nem fizet eleget, a harmadik meg nem hangzik kósernek. Az év eleje óta három megbízást utasított vissza. Erről a háromról tudok biztosan.

– Viccelsz.

– És ki tudja, ki hívta még, amiről én nem tudok.

– Mi lehet a baja?

– Szerintem, elmúlik – mondta Dot. – De mikor? Így aztán egy őrült dolgot csináltam.

– Ó.

– Ne nevess, oké?

– Oké.

– Ismered a Zsoldos Magazint?

– Olyan, mint a Katonadolog?

– Hasonló, de ez egy házi készítésű lap és sokkal veszélyesebb. – Dot előhúzott egy példányt a retiküljéből és odanyújtotta Kellernek. – 47. oldal. Be van karikázva, nem tudod eltéveszteni.

Az apróhirdetések között volt, a „Szolgáltatások” rovatban, pirossal bekarikázva. Különleges takarítási munkákra specializálódott szakemberek. Cím: Mérgező hulladék, Pf. 1149, Yonkers, NY.

– Mérgező hulladék? – nézett fel Keller.

– Ez nem volt olyan jó gondolat – ismerte el Dot. – Első körben nagyon jónak hangzott, hidegnek és halálosnak a megfelelő attitűddel. Erre egy rakás levelet kaptam. Kiselejtezett kemikáliák, lecsapolandó mocsarak. Hogy boldoggá tegyék a környezetvédőket. Ráadásul feltettek egy levelezőlistára is, és most állandóan levelekkel bombáznak, hogy fizessek elő mindenféle szemétkezeléssel foglalkozó szaklapra.

– De nemcsak ilyen válaszokat kaptál.

– Nem ám. Egy fél tucat olyanoktól jött, akik pontosan tudják, milyen takarításra is gondoltam. Kíváncsi voltam, milyen idióta válaszol egy ilyen hirdetésre, és igazam volt. Ötöt elégettem.

– És a hatodik?

– Géppel írva, fejléces levélpapíron – mondta Dot. – És ezt végre angolul írták. Olvasd csak el.

– Cressida Wallace, Fairview sugárút 411., Muscatine, Iowa 52761. Kedves uram vagy h…

– Ne hangosan, Keller.

Kedves Uram vagy Hölgyem, olvasta Keller magában. Őszintén remélem, hogy a takarítási szolgáltatásuk olyan, amilyenre nekem szükségem van. Ha igen, akkor nagy szükségem van a szolgálataikra. A nevem Cressida Wallace. Negyvenegy éves gyerekkönyv szerző és illusztrátor vagyok. Tizenöt éve elváltam és nincs gyerekem.

Az életem ugyan nem bővelkedett izgalmakban, de nekem azért mindig sikerült megtalálnom az örömömet a munkámban és a csendes nyugalmat a magánéletemben. De négy évvel ezelőtt egy ismeretlen pokollá tette az életem.

Nem akarok belemenni a részletekbe, de annyit elmondok, hogy egy vadidegen követ és figyel. Hogy miért pont engem, azt egyszerűen nem tudom felfogni. Nem vagyok tévébemondó, de még feltörekvő teniszcsillag sem. Ugyan nem vagyok egy lélegzetelállító szépség, de azért csúnyának sem mondanám magam. Soha nem találkoztam ezzel a férfival, így semmit nem tehettem azért, hogy rosszindulatú érdeklődését felkeltsem. Mégsem hagy békében.

A házam előtt parkol, és távcsövön keresztül figyel. Amikor elmegyek otthonról, követ. Állandóan telefonon hív. Egy jó ideje nem is veszem fel a telefont, de ez persze nem gátolja meg abban, hogy obszcén és fenyegető üzeneteket hagyjon a rögzítőmön.

Amikor ez az egész elkezdődött, Missouriban éltem, St. Louis egyik kertvárosában. Azóta négyszer költöztem, és ő mind a négy alkalommal megtalált. El sem tudom mondani, hogy a telefonszámom hányszor változtattam meg. Még akkor is megszerzi az új számom, ha titkosítom. Nem tudom, hogyan. Talán van egy társa a telefontársaságnál…

Keller végigolvasta a levelet. A zaklatás érezhetően erősödött, írta a nő a végén. A férfi azzal fenyegeti, hogy megöli, méghozzá eléggé részletekbe menően taglalva. A férfi többször betört a lakásába, míg ő távol volt. Ellopott néhány fehérneműt a szekrényből, késsel szétvágott egy festményt, a rúzsával pedig obszcén dolgokat írt a tükrére. A kocsiját is megrongálta. Az egyik betörés után vett egy kutyát. Egy hét múlva a kutya eltűnt. Kisvártatva egy üzenetet talált a rögzítőjén. Nem beszéd volt, csak nyüszítés, ugatás, szűkölés, majd a végén egy hang, amit a nő lövésként azonosított.

– Jézusom – mondta Keller.

– A kutya, ugye? Sejtettem, hogy ez nem hagy hidegen.

A rendőrség azt mondta, semmit nem tudnak tenni. Két államban védelmet kértem a bíróságtól, és meg is kaptam, de mire megyek vele? Kedvére és büntetlenül szegi meg őket. A rendőrség tehetetlen, amíg valami bűncselekményt el nem követ. Amit meg is tett, de nem hagyott elég nyomot. A rögzítőmön hagyott üzenetei sem minősülnek bizonyítéknak, mert valamivel eltorzította a hangját. Néha női hangon hagy üzenetet. Amikor először női hangot hallottam a rögzítőn, felkaptam a kagylót, mert biztos voltam benne, hogy ez nem lehet ő. De amikor beleszóltam a telefonba, a férfi mindenféle rettenetes dolgokkal vádolt meg, és szörnyű halállal fenyegetett.

Az egyik rendőr nem hivatalosan azt tanácsolta, hogy vegyek egy fegyvert. Vettem. Ha lenne rá lehetőségem, pillanatnyi habozás nélkül lelőném. De kéznél lesz a fegyver, amikor támadni fog? Kétlem. Biztos vagyok benne, hogy gondosan kiválasztott időpontban támad majd, amikor kiszolgáltatott vagyok.

Tisztában vagyok ennek a levélnek a kockázatával, hisz magukról még annyit sem tudok, mint erről a férfiről. Tudom, hogy akár zsarolásra is felhasználhatják, amit írtam. Csak annyit mondhatok, hogy az idejüket vesztegetnék. Nem fogok fizetni. Ha meg rendőrök, és a hirdetés meg valami átverés, akkor hajrá, átvertek. Nem érdekel.

Ha valóban azok, amiknek mondják magukat, akkor hívjanak fel. Titkosított a szám, de a férfi már ismeri. Mondják a telefonba, hogy „Mérgező Hulladék „. Ha otthon vagyok, felveszem a telefont. Ha nem, akkor csak tegyék le, és később hívjanak vissza.

Nem vagyok gazdag, de némi sikereket elértem a szakmámban. A pénzemet okosan fektettem be. Lehetőségeimhez mérten bármit megadok azért, hogy ez a férfi eltűnjön az életemből.

Keller összehajtogatta a levelet, visszatette a borítékba, és átnyújtotta Dotnak.

– Nos?

– Felhívtad?

– Először a könyvtárba mentem – válaszolta Dot. – A nő létezik. Egy rakás gyerekkönyvet írt. És még illusztrálja is őket. A nyuszi, aki elvesztette a fülét. Meg ilyenek.

– Hogyan vesztette el a füleit?

– Nem olvastam el a könyveket, Keller, csak megnéztem, létezik-e a nő. Aztán megnéztem az írók Ki kicsodáját. A régi címe volt benne. Webster Groves, Missouri. Aztán otthon felmentem az emeletre, és néztem a férfit, ahogy puzzle-t rak ki. Manapság ezt csinálja: puzzlekat rakosgat reggeltől estig. Amikor végez eggyel, felragasztja egy kartonra és felakasztja a falra, mint valami trófeát.

– Mióta csinálja?

– Túl régóta – felelte Dot. – Lementem a nappaliba és bekapcsoltam a tévét. Másnap egy nyilvános fülkéből felhívtam a nőt Muscatine-ban. Egyébiránt ezt is megnéztem a könyvtárban. A Mississippi mellett van.

– Mindennek kell valahol lennie.

– Mit gondolsz, Keller?

– Azt, hogy keressük a bajt – hajolt le és vakarta meg a kutya fülét. – Ha a pasi meghal, a nőt még azelőtt beviszik, hogy a holttest kihűl. Úgy fog énekelni a rendőröknek, mint egy kismadár. Mindent elmondott, pedig nem is kérdezték.

– Egyetértek. Abban a pillanatban bevall mindent, ahogy a rendőrök kopogtatnak az ajtón.

– És?

– Így aztán semmiről sem tudhat – mondta Dot. – Azt nem mondhatja el, amit nem tud, igaz? Ezt mondtam neki, amikor felvette a telefont. Mindent elmagyaráztam neki. Nincsenek nevek, semmi. Mondtam neki egy összeget. Fele előre, fele teljesítéskor. Készpénz, százasokban és ötvenesekben. Rakja bele egy borítékba és FedEx-szel küldje el John Smith névre a Mail Boxes etc. címére Scarsdale-be.

– John Smith?

– Ez jutott eszembe. Miután leraktam a telefont, elmentem Scarsdale-be és béreltem egy postafiókot John Smith néven. A tulajdonos afgán: mondhattam volna neki Psmith-t is. Jobb, mint a posta, mert rájuk lehet csörögni, hogy jött-e küldemény. Tegnap telefonáltam. Na, mi történt?

– Elküldte a pénzt?

– A felét – bólintott Dot. – „Küldje el a pénz felét, és az emberünk majd felhívja, amikor odaér. Mindent mondjon el neki, amit tudni akar. Soha nem találkozik vele szemtől szembe, de tudja a dolgát, és mindent elintéz. A végén majd megint felhívjuk, hogy hova küldje a fennmaradó összeget.”

– Azért ez lenyomozható – mondta Keller némi gondolkodás után. – A postafiók, a telefonhívások.

– Mindig van valami.

– Aha. Mennyit kértél?

– A szokott összegnél kicsivel többet.

– Aminek a felét úgy küldte el, hogy gőze sincs, kik vagyunk.

– Azaz meg is tarthatnánk. Természetesen erre is gondoltam. Ha nemet mondasz, valószínűleg ezt fogom tenni.

– Valószínűleg? Soha nem küldöd vissza.

– Talán, de még telefonálhatok párat, hogy találjak helyetted valaki mást.

– Még nem mondtam nemet.

– Gondolkozz nyugodtan.

– Ha kitudódik, baromi pipa lesz. Ezt tudod, ugye?

– Nem mondod, Keller! Soha nem jutott volna eszembe.

Keller eltűnődött. – Hadd, nézzem még egyszer a levelet – nyújtotta a kezét. Gyorsan végigolvasta. – Azok, akik ilyen megbízásokat adnak – kezdte –, talán nem is tudják, de mindig csinálhatnának valami mást. A legtöbbször van más megoldás is.

– És?

– Ő mi mást csinálhatna?

– Nelson – mondta Dot. – Tudod mi történt? A gazdád a szemem láttára győzte meg magát valamiről.

– Muscatine – mondta Keller. – Megy oda repülő?

– Ha a repülőtársaságokon múlik, akkor nem.

– És ha odaértem, csak felhívom? „Mérgező hulladék”, mondom a telefonba, és ő kijön elém a reptérre?

– „Ártalmas hulladék” – felelte Dot. – Biztonsági okokból megváltoztattam a jelszót.

– Hál' istennek – mondta Keller. – Soha nem lehetsz túl óvatos.

Amikor hazaért, felhívta Andriát és megbeszélte vele, hogy vigyázzon Nelsonra. Aztán megkereste Muscatine-t a térképen. Lehet, hogy oda lehet repülni, de legalábbis Davenportig biztosan. Ám a United Airlines óránként indított járatot Chicagóba, az O'Hare-en meg olyan észrevétlenül lehet kocsit bérelni.

Reggel repülőre szállt, Chicagóban várta egy kocsi a Hertznél, és estére már Muscatine-ban volt egy motelben. A Pizza Hutban megvacsorázott, majd a szobájában az ágy szélén ült egy ideig. Hamis papírokkal bérelt kocsit az O'Hare-en, a motelben egy másik név alatt jelentkezett be és egy hétre előre fizetett. Mégsem akarta a hotelből felhívni a megbízót. Egy amatőrrel volt dolga, és ha az ember amatőrökkel dolgozik, két elvet kell szigorúan szem előtt tartania. Az ember ilyenkor még a megszokottnál is profibb. A második pedig ebből következően: soha nem kezdünk amatőrökkel.

A motel bejáratánál volt egy nyilvános telefon – ezt már akkor észrevette, amikor visszafele jött a Pizza Hutból. Bedobott egy huszonöt centest. Két kicsengés után a rögzítő válaszolt, és egy gépi hang elismételte a telefonszám utolsó négy jegyét, majd felszólította, hogy hagyjon üzenetet.

– Ártalmas hulladék – mondta Keller.

Semmi nem történt. Még tizenöt másodpercig vonalban maradt, majd lerakta a kagylót.

Elég sokáig várt? Mi van, ha éppen kezet mosott vagy a konyhában kávét főzött? Előszedett még egy érmét, bedobta. Ugyanaz, még egyszer. „Ártalmas hulladék” – mondta megint, most azonban fél percig várt.

– Remek – mondta, majd visszament a hotelbe.

A motelben bekapcsolta a tévét és megnézte egy film második felét, amely egy nőről szólt, aki ráveszi a szerelmét: ölje meg a férjét. A film az első fele nélkül is tökéletesen érthető volt, és az is, hogy minden balul fog elsülni. Amatőrök, gondolta Keller.

Kiment a fülkéhez, megint tárcsázott. „Ártalmas hulladék”. Semmi.

A pokolba.

Az asztalán számos szórólap hevert. Egy tucatnyi a közeli éttermeket hirdette, míg egy másik a környékbeli ingatlanokat hirdetve azt ecsetelte, micsoda öröm Muscatine-ba költözni. Egy másik pedig egy kaszinóhajóra invitálta a Mississippin. Ez elsőre csábítónak tűnt. Keller egy régimódi, nagy kerekű gőzöst képzelt el New Orleans felé pöfögve, fedélzetén nők abroncsos szoknyában, férfiak galléros mellényben és madzag nyakkendőben. Azonban tudta jól, a valóság nem ilyen. Először is, a hajó egy métert sem halad előre: a horgony nem engedné. Másodszor pedig a fedélzete olyan, mint egy kaszinó Atlantic Cityben.

Inkább nem.

A táskájában talált egy újságot, amit még Chicago felé kezdett el, de nem fejezte be. Most leült, elolvasta, amit akart, a végére tartogatva a keresztrejtvényt. A megfejtés egy idézet volt, ami a bal felső sarokban kezdődött és a jobb alsóban végződött. Keller szerette ezeket, mert úgy érezte, a megfejtés így sokkal értékesebb. A mondások egy része azonban olyan, amit a kínai éttermek szerencse sütijeiben talál az ember.

Az idézeteket vagy mondásokat rejtő keresztrejtvények gyakran igen nehéznek bizonyultak. Ahogy a mostam is. Számos olyan mezőt nem tudott kitölteni, amelyek az idézet részét képezték.

Volt egy emelt díjas telefonszám a rejtvény alatt. Hetvenöt centért három kérdésre meg lehetett kapni a választ. Az ember bepötyögi a V-3-7-et a telefon gombjain, és máris megkapja a vízszintes 37-es megfejtését. Biztos számítógép adja a válaszokat, gondolta Keller. Egy ember munkáját csak nem pazarolják ilyesmire.

Az emberek tényleg felhívták a számot? A jelek szerint biztosan, hisz a szolgáltatás itt van. Keller ezt nem értette. Szerette a keresztrejtvényeket, mert megmozgatták az agyát, de amikor végleg megakadt, félredobta az újságot és élte tovább az életét.

De ha mégis annyira furdalja az oldalát a megoldás, akkor vár egy napot és kész. Minden újságban megjelenik az előző napi keresztrejtvény megoldása. Miért költené bárki is hetvenöt centet három jó válaszra, amikor pár óra múlva megkaphatja az egészet fél dollárért?

Gyerekes dolog, döntötte el. Valahol azt olvasta, hogy az ember felnőttsége egy dolgon múlik: mennyire van türelme késleltetni az élvezetet.

Megint ki akart menni a telefonhoz, de úgy döntött, késlelteti az élvezetet és elmegy zuhanyozni.

Reggel bevezetett Muscatine központjába és megreggelizett. Az étterem közönsége kizárólag férfiakból állt, legtöbbjükön öltöny volt. Keller, maga is öltönyben, reggeli közben elolvasta a helyi napilapot. Ebben is volt keresztrejtvény, de elég volt egy pillantást vetnie rá, hogy félrerakja. A leghosszabb szó hatbetűs volt: Északi szomszédunk. Keresztrejtvény kérdésében, határozta el Keller, vagy a Times vagy semmi.

Az étteremben volt egy telefon, de nem akarta, hogy Muscatine krémje kihallgassa a beszélgetését. Még akkor sem akarta ennyi ember előtt mondani, hogy „Ártalmas hulladék”, ha senki nem veszi fel a kagylót. Kiment az étteremből, és az egyik benzinkútnál talált egy magányos fülkét. Tárcsázott, és alig hogy kimondta a két szót, egy nő felkapta a kagylót és beleszólt: „Halló? Halló?”

A nő hangja kicsit fémesen hangzott, de mit is lehet várni egy vidéki telefontársaságtól? Mégis jobb volt egy emberi hanggal beszélni, mint a rögzítő gépies recsegését hallgatni.

– Semmi gond – mondta Keller. – Itt vagyok.

– Sajnálom, hogy tegnap nem tudott elérni, tudja, nem voltam itthon…

– Ebbe most ne menjünk bele – szakította félbe Keller. – A lehető legkevesebbet beszéljünk telefonon.

– Ó, hát persze. Sajnálom.

– Tudnom kell pár dolgot. Először is annak a személynek a nevét, akivel találkoznom kell.

Némi szünet után a nő habozva megszólalt.

– Úgy tudtam, hogy nem fogunk találkozni.

– A másik személynek a nevét. Akivel találkoznom kell.

– Én nem… Bocsánat. Még soha nem csináltam ilyet.

Nem mondja, gondolta Keller.

– A neve Stephen Lauderheim – mondta a nő.

– És őt hol találom meg? Gondolom, nem tudja a címét.

– Nem, sajnos nem. De a kocsija rendszámát igen.

Keller leírta. A kocsi egy kétéves fehér Subaru kombi. Ez mind nagyon hasznos, de mégse bolyonghat a városban ezt a kocsit keresve.

– Hol szokott parkolni?

– A házam előtt – válaszolta a nő. – Gyakrabban, mint szeretném.

– Gondolom, most nincs ott.

– Nem hiszem. Várjon csak… Nem, nincs itt. Viszont hagyott egy üzenetet tegnap éjjel. Egy rosszindulatú, gonosz üzenetet.

– Bárcsak lenne róla egy képem – mondta Keller. – Az sokat segítene. Ugye…

Fotó persze nem volt, de a nő elég pontosan le tudta írni. Magas, vékony, világosbarna hajú, harmincas évei vége felé jár, hosszú arc, széles áll, nagy, fehér lófogak. És van egy anyajegye az arcán, csakúgy, mint Kirk Douglasnek. És azt is tudta, hol dolgozik. Illetve, hogy hol dolgozott, amikor a rendőrség is bekapcsolódott az ügybe.

– Segít ez valamit?

– Talán – nézett Keller az égre.

– A cég neve Tiszta & Világos Szoftver – mondta a nő. – A Tyler sugárúton vannak, a Five Mile út mellett. Komputerprogramozó vagy technikus.

– Így szerzi meg a telefonszámát – bólintott Keller.

– Hogy mondta?

– Nem kell neki segítő a telefontársaságnál. Ha ért a számítógépekhez, könnyedén fel tudja törni a telefontársaság rendszerét, ahol a titkosított számok is, megvannak.

– Tényleg?

– Én ezt hallottam.

– Én reménytelenül régimódi vagyok – mondta a nő. – Még mindig írógépen dolgozom. De az legalább elektromos.

Megvolt a név, a cím, a kocsi és egy pontos leírás. Mi más kell még? Ennyi elég, döntötte el Keller.

– Nem hiszem, hogy túl sokáig elhúzódna – mondta végül.

Keller megtalálta a Tyler sugárutat, a Five Mile utat, végül a Tiszta & Világos Szoftver épületét is, amely egy nagy lapos tömb volt, kicsi parkolóval. Tíz-tizenkét kocsi állt a bejárat előtt, többségük japán, kettő közülük fehér. Subaru nem volt köztük, és a rendszámtáblák egyike sem egyezett azzal, amit Cressida Wallace adott meg neki.

Ha Stephen Lauderheim ma nem dolgozott, akkor biztos Cressidát figyelte. Keller sebességbe rakta a kocsit, megkérdezte, merre van a Fairview sugárút, majd elindult. A környéken háború előtti házak álltak, előttük magas fákkal. A 411-es házszám előtt lassan elgurulva sikertelenül kereste a fehér Subarut. Tett egy kört, majd leparkolt Cressida házától nem messze. Terebélyes épület volt, két emelet magas. Zöld folyondár futott fel egészen a földszinti ablakok tetejéig. A másodikon égett egy lámpa. Keller elképzelte Cressidát, ahogy boldog és pedagógiailag hasznos meséket gépel az erdők lakóiról elektromos írógépén.

Megebédelt, majd visszament a Tiszta & Világoshoz. Egy fehér Subaru sem állt ott. Várt egy keveset, majd ismét a Fairview sugárút felé vette az irányt. Itt sem volt fehér Subaru, és az ablakban sem égett már a villany. Keller a hotel felé indult el.

Aznap este volt egy film az HBO-n, amit meg akart nézni, de a motelben nem volt kábeltévé. Bosszús lett és azon gondolkozott, hogy átköltözik a pár száz méterrel lejjebb lévő motelbe, amelyben – a neontábla szerint – volt HBO. És vízágy a jobb szobákban. Megrázta a fejét. Elég öreg volt már ahhoz, hogy személyes jólétét háttérbe helyezze egy ilyen kérdésben. Ahogy a jelek szerint Stephen Lauderheim kiiktatása és a Muscatine-ból való gyors távozása is egyelőre háttérbe szorul.

A telefonkönyvet lapozgatta Lauderheim számát keresve. Nem volt Lauderheim a könyvben, ami nem lepte meg. Próbaképpen próbálta megkeresni Cressida Wallace számát is. Jó pár Wallace-t talált, de egyik sem volt Cressida, s egyik sem lakott a Fairview sugárúton.

Volt néhány Keller is, az egyikük keresztnevének kezdőbetűje J volt. Egy másiké J.D. Bármelyik lehetett volna John.

Ezt csak párszor csinálta. A nevét kereste idegen városok telefonkönyveiben, mintha saját magára bukkanna. Nem másvalakire ugyanazzal a névvel, hisz ez gyakran előfordult: a neve nem túl ritka. Hanem saját magára, egy teljesen idegen városban egy tökéletesen különböző életet élve.

Csak megfordult a fejében. Tényleg. Nem volt skizofrén, tudta, hogy ilyen nem lehet. Azon tűnődött, hogy egy pszichoterapeuta vajon mit tudna ebből kibogozni. Neki akadtak problémái a terapeutájával, főleg a vége felé, de egy dolgot nem szabad elvitatni tőle: voltak érdekes meglátásai. Dr. Breen egyszerűen imádta volna hallgatni, ahogy Keller saját magát keresi Muscatine-ben, Iowában.

Kiment a telefonfülkéhez, bedobott pár érmét és felhívta a lakását New Yorkban. Andria válaszolt.

– Holnap vagy holnapután otthon leszek – mondta. – De a fene tudja.

– Nem túl jó, hogy soha nem mondják meg, meddig tart a feladat.

– Ez a munka jellegéből fakad.

– De biztos elégtétellel tölt el – mondta Andria. – Odarepülsz, mindent helyreraksz, rendet viszel a káoszba és hazarepülsz.

Amikor megismerkedtek, Keller azt mondta neki, hogy egy vállalatnak dolgozik. Az a dolga, hogy ha valahol baj van, akkor ő odamegy, és rendet rak. Aztán egy este világossá vált, hogy a lány pontosan tudja, mivel keresi a kenyerét. És egészen addig nem zavarja, amíg vele nem csinálja. Most azonban úgy tűnt, mintha elfelejtette volna az egészet.

– Maradj, ameddig csak maradnod kell – mondta Andria. – Nelsonnal remekül érezzük magunkat.

– Képzeld, mit csináltam – mondta Keller hirtelen. – Megnéztem, benne van-e a nevem a helyi telefonkönyvben.

– És?

– Nem volt benne. Szerinted ez mit jelent?

– Hadd, gondolkozzam róla, jó?

– Gondolkozz nyugodtan – mondta Keller.

Másnap reggel Keller a reggeli után a Fairview sugárút felé kanyarodott, onnét pedig a szoftvercéghez. A Subaru most ott állt a parkolóban, a rendszámtábláján pedig minden szám és betű rajta volt, amelyet Cressida lediktált neki. Keller leparkolt, hogy jól lásson mindent és várt.

Dél körül többen kijöttek az épületből, kocsiba ültek és elhajtottak. Senkire nem illett rá Lauderheim személyleírása, és senki nem szállt be a Subaruba.

Fél egykor két férfi lépett ki az ajtón és a beszélgetésbe mélyedve együtt sétáltak. Mind a kettőn khaki színű nadrág, fakó farmering és edzőcipő volt, de a hasonlóság ebben ki is merült. Az egyik alacsony volt és kövérkés, hátrafésült sötét hajjal. A másik, nos a másik csak Lauderheim lehetett. Cressida nagyon pontos leírást adott róla.

A két férfi odasétált Lauderheim Subarujához. Keller követte őket egy olasz étteremhez, majd visszament a Tiszta & Világos épületéhez és leparkolt.

Háromnegyed kettőkor a Subaru megjelent és mindkét férfi visszament az épületbe. Keller egy szupermarkethez hajtott, ahol vett fél kiló porcukrot és egy tölcsért. Egy szerszámboltból pedig egy nagy csavarhúzóval, egy kalapáccsal és egy kétméteres hosszabbítóval jött ki. A Tiszta & Világos parkolójában munkához látott.

A Subaru tanksapkáján zár volt, Kellernek pedig nem volt kulcsa. A zárba dugta a csavarhúzót, rávágott egy nagyot a kalapáccsal, mire a sapka leugrott. Ekkor bedugta a tölcsért, beöntötte a porcukrot és visszatette a tanksapkát. Visszaült a kocsijába és várt.

Az alkalmazottak hat óra előtt nem sokkal kezdték elhagyni az épületet. Hatkor már csak három kocsi állt a parkolóban. Hat húszkor Lauderheim ebédpartnere jelent meg, beült egy barna Buick Centurybe és elhajtott. Két kocsi maradt. Hétkor a Subaru és a másik is még a parkolóban állt.

Keller a kocsiban ült és elmélkedett. Keveset evett reggelire: két fánkot és egy bögre kávét. Az ebédet kihagyta. Akart venni valami harapnivalót a szupermarketben, de kiment a fejéből. És most a vacsoráról is lecsúszik.

Az éhség nyűgössé tette. Két kocsi a parkolóban, az épületben két ember, maximum három. Két órája el kellett volna menniük, de akár hajnalig is maradhatnak. Lauderheim talán azt várta, hogy mindenki hazamenjen, és zavartalanul tudja zaklatni telefonon Cressidát.

Mi van, ha bemegy és elintézi mind a kettőt? A meglepetés ereje: felfogni sem lenne idejük, mi történik. Egy áráért kettő – hamar végez, és gyorsan el tud tűnni. A rendőrök úgyis egy bekattant alkalmazottra gyanakodnának. Manapság ez mindenhol előfordult, nemcsak a postahivatalokban.

Felnőtt gondolkodás, emlékeztette magát Keller. És az élvezet késleltetése. No meg professzionalizmus, mindenek felett.

Fél nyolc után Keller már új megvilágításban kezdte látni a professzionalizmus iránti elkötelezettségét. Már nem volt éhes; tajtékzott a dühtől, amelyet Stephen Lauderheim iránt érzett.

A mocsokláda.

Miért zaklat egy szegény asszonyt, aki egész életét azzal tölti, hogy cicamicákról és nyuszkókról ír? Az isten szerelmére, miért kellett elrabolnia a kutyát, majd megkínoznia és megölnie, ráadásul az egészet a nő füle hallatára? Egy golyó a fejébe túl emberi megoldásnak tűnt. Egy tölcsért kellene a szemétláda torkán ledugni, és tűzhelytisztítót leönteni rajta.

Fesd az ördögöt.

Stephen Mocsokláda Lauderheim ott állt az ajtóban, előreengedve maga előtt egy fehér köpenyes, bajuszos, szemüveges okostojást. Ugye nem egy kocsival mennek? Nem, hála istennek. Lauderheim kinyitotta a Subarut, majd váltott néhány szót az okostojással.

Még szerencse, hogy nem a parkolóban tervezte elintézni.

A szemüveges férfi hajtott ki a parkolóból elsőként. Keller ült és nézte, ahogy Lauderheim elindítja a kocsit, kifarol a parkolóból és a város felé indul.

Keller várt egy keveset, majd a Subaru után indult.

A Four Mile úton Keller megállt a lerohadt Subaru mögött. Lauderheim a felhajtott motortető alatt vizsgálta a motort.

Keller kiszállt a kocsiból és odament hozzá.

– Hallottam a furcsa zajokat a kocsijából – mondta. – Azt hiszem, tudom, mi a baj.

– Biztos a motor – válaszolta Lauderheim. – De nem értem, mi mehetett tönkre. Ilyet még soha nem csinált.

– Meg tudom javítani.

– Komolyan?

– Van egy kerékkulcsa?

– Szerintem biztosan – mondta Lauderheim, és hátrasétált a csomagtartóhoz. Megtalálta a kerékkulcsot, odanyújtotta Kellernek, majd visszahúzta. – A kerékkel semmi baj nincsen.

– Nem mondja – felelte Keller. – Adja csak ide.

– Persze, de…

– Szerintem én ismerem magát. Stephen Lauderheim, igaz?

– Igen. Találkoztunk már?

Keller ránézett a férfi széles állkapcsára és fehér fogaira. Ő volt Lauderheim, ki más lehetett volna? De egy profi mindig biztosra megy. Ráadásul nemrégiben nem bizonyosodott meg a célpont személyazonosságáról, és ugyanazt a hibát még egyszer nem akarta elkövetni.

– Cressida üdvözletét küldi – mondta Keller.

– Mi?

Keller a kerékvasat belevágta a gyomorszájába.

Az eredmény bíztató volt. Lauderheim egy borzalmas hangot hallatott, mindkét kezét a gyomorszájára szorítva térdre esett. Keller megragadta az ingénél, és a Subaru takarásában behúzta az árokba. Ekkor felemelte a kerékkulcsot és fejbe vágta Lauderheimet.

A férfi kinyúlt az árokban, még mindig eszméleténél, halkan nyögve. Csak pár ütés és vége.

Nem. Maradjunk a tervnél. A hosszabbítót előhúzta a zsebéből, majd Lauderheim torka köré tekerte. Egyik lábával rátérdelt a mellkasára és az utolsó szuszt is kiszorította belőle.

A Mississippi – a vizek legendás atyja – elnyelte a kerékkulcsot, a kalapácsot, a csavarhúzót és a tölcsért. Az üres porcukros doboz a víz felszínén lebegett.

Egy nyilvános fülkéből Keller felhívta a megbízót.

– Ártalmas hulladék – mondta, és úgy érezte magát, mint egy idióta. Semmi válasz. Letette a kagylót.

Visszament a motelbe, összepakolt, táskáját kivitte a kocsihoz. Mivel egy hétre előre fizetett, nem kellett kijelentkeznie.

Szinte kényszerítenie kellett magát, hogy megálljon a Pizza Hutnál és egyen valamit. Szeretett volna egyenesen az O'Hare reptérre hajtani és felülni az első New Yorkba tartó gépre, de ennie kellett. Máskülönben mindenféle dolgokat látott volna az észak felé vezető úton, félrerántva a kormányt valami elől, ami nincs ott, hogy aztán az árokban kössön ki. Professzionalizmus, mondta magának, és megevett egy pizzát egy nagy Pepsivel.

És megint telefonált.

– Ártalmas hulladék – mondta, s a nő ezúttal felvette a kagylót.

– El van rendezve.

– Úgy érti…

– Úgy értem, hogy el van intézve.

– Nem hiszem el. Istenem, ezt nem is tudom elhinni.

Most már biztonságban van, akarta mondani Keller. Visszakapta az életét.

Ehelyett hidegvérű profihoz illően elmondta neki, hogyan fizesse ki a maradék összeget. Készpénz, mint előző alkalommal, FedEx, de most Mary Jones nevére címezve a peekskilli Mail Boxes etc.-be.

– Nem tudom eléggé megköszönni – mondta a nő. Keller nem szólt semmit. Elmosolyodott és lerakta a kagylót.

Ahogy végigvezetett Illinoison, Keller átgondolta az egészet. Cressida üdvözletét küldi. Nem hitte el, hogy tényleg ezt mondta. Mit hitt magáról? Hogy valamiféle bosszúálló angyal? Lovag fényes páncélban?

Jesszusom.

Jó, egész nap két fánkot evett, meg egy bögre kávét ivott. Ennél tovább nem is kellett magyarázatért menni. Ez nyűgössé és mérgessé tette, ezért kezelte az ügyet személyes kérdésként.

Mindazonáltal, gondolta, ahogy leadta a kocsit és megvette a jegyét, Lauderheim egy mocsokláda volt. Senkinek nem fog hiányozni.

Ott csengett a fülében a nő őszinte köszönete, és az miért lenne baj, hogy ez jólesett neki?

– Elgondolkoztam azon – mondta Andria –, hogy saját magadat keresed a telefonkönyvekben.

– És?

– Először arra gondoltam, hogy magadat keresed. Aztán más is eszembe jutott. Szerintem csak így bizonyosodsz meg arról, hogy van hely a számodra.

– Hely a számomra?

– Nos – válaszolta a lány –, ha nem vagy ott, akkor van hely a számodra.

Nyolc-kilenc nap múlva Dot telefonált. Keller véletlenül éppen keresztrejtvényt fejtett.

– Keller – mondta –, találd ki, mit nem talált Mary Jones a postafiókjában?

– Ez különös – válaszolta Keller. – Még nem érkezett meg? Fel kéne hívnod. Talán a FedEx elvesztette a levelet és most ott fekszik valahol.

– Elkéstél, Keller. Már felhívtam.

– És?

– A hívott számon előfizető nem kapcsolható… Ott vagy még, Keller?

– Próbálok gondolkozni. Biztos vagy, hogy…

– Többször is felhívtam, ugyanaz. „A hívott számon előfizető…” Blabla. Ez elég egyértelmű.

– Az.

– A pénz nem érkezik meg, a telefont kikapcsolták. Nem gondolkoztat el ez téged?

– Talán letartóztatták – mondta Keller. – Mielőtt el tudta volna küldeni a pénzt.

– És bezárták egy sötét cellába? Magányosan? Egy magának való nőt, aki süket nyulakról ír?

– Nos…

– Hadd ugorjak egy kicsit előre – folytatta Dot. – Felhívtam a tudakozót St. Louisban.

– St. Louisban?

– Webster Groves St. Louis egyik elővárosa.

– Webster Groves.

– Ahol Cressida Wallace lakik a könyv szerint.

– De elköltözött – mondta Keller.

– Azt gondolnád, nem? De a tudakozó adott egy számot hozzá. Én meg felhívtam. Találd ki, mi történt?

– Ugyan már.

– Egy nő válaszolt. Semmi rögzítő, semmi géphangos rögzítő. „Halló?” „Beszélhetek Cressida Wallace-szal?” „Ő beszél.” Én nem erre a hangra emlékeztem. „Cressida Wallace, az írónő?” „Igen.” – ”A nyuszi, aki elvesztette a fülét szerzője?”

– És mit mondott?

– Mit gondolsz, hány Cressida Wallace van? Elsőre azt sem tudtam, mit csináljak. Kínomban azt mondtam, hogy egy muscatine-i laptól vagyok és szeretném tudni, hogy mit gondol a városunkról. Keller, a nő azt sem tudta, miről beszélek. Én mondtam meg neki, Muscatine melyik államban van.

– Akár hallhatott is volna róla – vélte Keller. – Nincs olyan messze St. Louistól.

– Talán nem utazik túl sokat. Szerintem a házában ül és írja a könyveit. Ennyit legalábbis megtudtam. És még azt is, hogy harminc éve él Webster Grovesban.

– Hol vagy most, Dot? – kérdezte Keller.

– Hogy hol vagyok? Itt állok a sarkon egy telefonfülkében, és éppen bőrig ázok.

– Menj haza – mondta Keller. – Egy óra múlva visszahívlak.

– Lássuk csak – mondta Keller két órával később. – A helyzet a következő. Stephen Lauderheim nem valami kretén volt, aki egy ártatlan nőt zaklatott.

– Ezt sejtettük.

– A Tiszta & Világos Szoftver társtulajdonosa volt egy Randall Cleary nevű alakkal együtt.

– Értem.

– Lauderheim nős volt, két gyerekkel, egy csapatban bowlingozott, és a tagja volt a Rotarynak és a Jayceesnek.

– Nem olyannak tűnik, aki kutyákat rabol el és kínoz halálra.

– Nem bizony.

– Ki bérelt fel, Keller? A felesége?

– Szerintem a társa. A cég remekül ment, és egy nagyvállalat a Szilícium-völgyből fel akarta vásárolni őket. Szerintem az egyik el akarta fogadni az ajánlatot, a másik meg nem. De talán volt egyfajta üzlettársi biztosítás is. Ha az egyik meghal, akkor a másik az üzletrészét megveszi egy előre megállapodott árért, és kifizeti az özvegyet a biztosítási összegből. Most persze a cég legalább hússzor többet ér, mint amennyiben megállapodtak.

– Ezt honnét tudtad meg, Keller?

– Felhívtam a helyi lap szerkesztőségét. Azt mondtam, hogy számítógépes szaklapnak írok Lauderheim halálának körülményeiről. Megkértem, hogy faxoljanak el mindent, amit csak tudnak Lauderheimről és a cégéről.

– Neked van faxod?

– A sarki boltnak van. A fickó Muscatine-ban csak annyit tudott, hogy a faxszám alapján valahol New Yorkban vagyok.

– Ügyes.

– Amikor megjött a fax, elolvastam, és kitaláltam, kiket lehet még felhívni. Még akár órákig is tudtam volna telefonálni, de szerintem ennyi egyelőre elég.

– Több mint elég – mondta Dot. – Keller, az a szuka felültetett minket. És még a pénzzel is adósunk maradt.

– Ezt nem értem – csóválta Keller a fejét. – Miért ver át minket? Elég elküldenie a pénzt, és én azt is elfelejtem, Iowa hol van. Tiszta minden. Csak azt kell kifizetnie, amivel tartozik és kész.

– Szarrágó – mondta Dot.

– De ennek semmi értelme. Kifizeti a díj felét látatlanban. Ha ezt megtette, akkor képzelheted, mennyi pénz lehetett a cégben.

– Megérte a befektetés – bólintott Keller.

– Megérte, persze. De ostobaság volt nem fizetni nekünk.

– Méghozzá nagy.

– Megmondom, mit gondolok – dőlt hátra Keller. – Szerintem ez nem a pénzről szólt. Egyszerűen meg akarta mutatni, ki a főnök. Miért találta volna ki, különben ezt a Cressida Wallace-sztorit? Azt hitte, hogy kiscserkész vagyok, aki egy jótett nélkül nem hajthatja álomra a fejét?

– Azt hitte, amatőrök vagyunk. És motivációra van szükségünk.

– Akkor rosszul gondolta – mondta Keller. – Most összepakolok, egy óra múlva indul a gépem, és még Andriát is fel kell hívnom. Megkapjuk a pénzünket, Dot. Ne aggódj.

– Egy percig sem aggódtam – felelte Dot.

Keller azon tűnődött, melyikük lehetett Cleary. A kövérkés, akivel Lauderheim ebédelni ment? Vagy az okostojás a fehér köpenyben, akivel az este kijött az épületből?

Vagy egy harmadik, akit még nem látott. Könnyen lehet, hogy Cleary aznap nem is volt a városban, hogy jó alibije legyen.

Mindegy. Ahhoz, hogy valakit felhívjunk, nem kell tudni, hogy néz ki.

Clearynek – csakúgy, mint elhalálozott társának – titkosított száma volt. De a Tiszta & Világos Szoftvernek nem. Keller a motelszobájából telefonált. Ezúttal abban szállt meg, amelyikben volt HBO. Egy elektromos hangtorzító ketyerét vett az Abercrombie & Fitchnél. Ezt használta, amikor a vonal túlsó végén lévő nőnek azt mondta, Randall Clearyvel akar beszélni.

– Mit mondjak, ki keresi?

– Cressida Wallace – felelte Keller.

Alig egy perc várakozás után megszólalt egy férfihang, amelyet Keller nem ismert fel.

– Cleary – szólt a hang. – Kivel beszélek?

– Ó, Mr. Cleary – mondta Keller. – Cressida vagyok.

– Az nem lehet.

– De igen – folytatta Keller. – Tudomásomra jutott, hogy visszaélt a nevemmel, és én ettől roppant ideges lettem.

Cleary hallgatott. Keller kikapcsolta a hangját elváltoztató kütyüt.

– Ártalmas hulladék – mondta a saját hangján. – Maga ostoba barom.

– Volt egy kis probléma – nyögte Cleary. – Máris küldöm a pénzt.

– Miért nem jelentkezett?

– Akartam. El sem hiszi, mennyire elfoglalt voltam.

– Miért kapcsoltatta ki a telefonját?

– Biztonsági okokból, tudja.

– Aha – mondta Keller.

– Fizetni fogok.

– Azt elhiszem. Ma. FedEx-szel elküldi a pénzt. Mary Jonesnak holnap meg kell kapnia a csomagot. Értve vagyok?

– Abszolúte.

– És az ár is megváltozott. Emlékszik, hogy mennyit kell küldenie?

– Igen.

– Akkor azt szorozza be kettővel.

Csend.

– Ez lehetetlen. Az isten szerelmére, ez zsarolás.

– Nézze – mondta Keller. – Tegyen magának egy szívességet és gondolja át.

Csend, ezúttal rövidebb.

– Rendben van – mondta végül Cleary.

– Készpénzben, és holnapra ott legyen.

– Megegyeztünk.

Keller felhívta Dotot, megvacsorázott, majd visszament a motelbe. Mivel itt volt HBO, ezért teljesen természetes, hogy egy kedvére való filmet sem talált.

Másnap reggel alaposan bereggelizett a Denny's-nél. Elvezetett Davenportba, ahol bement egy sportboltba és egy szerszámüzletbe. Kettő körül a hotelból felhívta White Plainst.

– Cressida Wallace vagyok – mondta. – Nem keresett senki sem telefonon?

– Ez tényleg működik – konstatálta Dot. – Úgy hangzol, mint egy nő.

– Pedig a lelkemben egy kicsi lány vagyok.

– Nagyon vicces. Kapcsold ki azt, valamit, jó? Egy női hangot hallok a te hanglejtéseddel és artikulációddal. Hadd halljam azt a Kellert, akit olyan jól ismerek.

Kikapcsolta a ketyerét.

– Most jobb?

– Sokkal. A csomag megjött.

– Az összeg is teljes?

– Bizony.

– Azt hiszem, ez a masina sokat segített – mondta Keller. – Látta, hogy mindent tudunk.

– Amúgy is fizetett volna – nyugtatta meg Dot. – Csak rá kellett dörrentened egy kicsit. Valld be, hogy élvezed az új játékszered. Mikor jössz haza?

– Még maradok egy kicsit.

– Miért is?

– Várok még pár napot – felelte Keller. – Cleary most ideges, állandóan a háta mögé nézeget. A jövő hét elejére majd megnyugszik.

– Értem.

– Amúgy meg – folytatta Keller – Muscatine nem rossz hely.

– Ó, Keller.

– Mi a baj?

– „Nem rossz hely.” Szerintem ezt még senki sem mondta Muscatine-ról.

Még a kereskedelmi kamara elnöke sem.

– Akkor sem rossz hely – erősködött Keller. – A motelben meg van HBO. A sarkon meg egy Pizza Hut.

– Senkinek ne mondd ezt el, Keller, mert tömegestül költöznek majd oda New Yorkból.

– És dolgom is van.

– Például?

– Mondjuk úgy, hogy fémmegmunkálás. És Andriának is akarok venni valamit.

– Ugye nem fülbevalót.

– Egy nőnek nem lehet túl sok fülbevalója – jegyezte meg Keller.

– Ebben ez egyben teljes mértékben egyetértek veled.

Keller lerakta a kagylót, és a szerszámboltban vásárolt speciális fűrésszel levágta a sportboltból származó vadászfegyver mindkét csövét. Aztán gondolt egyet, és a levágott csöveket tovább darabolta. Élesre töltötte a fegyvert és a matrac alá tette. Kocsiba ült, a Mississippinél megállt, és a vízbe dobta a fűrészt, a cső darabjait és a megmaradt töltényeket. Mérgező hulladék, gondolta, és a fejét csóválva elképzelte, mi minden heverhet a folyó fenekén.

Egy ideig csak céltalanul autózott, élvezve a szép napsütést, majd visszament a hotelbe. Randall Cleary pedig biztos nyugtatta magát, hogy minden rendben, most már biztonságban van, nincs miért aggódnia. De mégsem volt teljesen nyugodt.

Néhány nap múlva már az lesz. Lassan meggyőzi magát, hogy nem kellett volna bedőlnie Keller blöffjének, vagy legalábbis nem kellett volna kétszeres árat fizetnie. De végül is csak pénzről volt szó, abból meg van neki rengeteg.

Ostoba amatőr.

Melyik is Randall Cleary? A kövérkés a vicces bajusszal? Vagy az okostojás? Esetleg egy harmadik?

Hamarosan megtudja.

Keller hátradőlt. Profinak érezte magát, magabiztosnak. Feltette a lábát a székre. A jelek szerint az élvezet késleltetése előbb-utóbb meghálálja magát.

Keller döntése

Keller a bérelt Plymouth volánja mögül figyelte a kövér férfi házát. Hatalmas volt, az oszlopos bejárat előtt kaviccsal felszórt, kör alakú kocsifelhajtóval és bitang nagy kerttel. Keller, aki gyerekkorában épp elég időt töltött fűnyírással, azon tűnődött, hogy mennyit kaphatna ezért a gyepért egy kölyök.

Nehéz megmondani. Az a baj, hogy nem volt viszonyítási alapja. Neki hajdanán pár dollárt fizettek egy kertért, de azok parányiak voltak, szinte postabélyeg nagyságúak a kövér ember kertjéhez képest. Figyelembe véve a gyep kiterjedését és a dollár értékének lassú csökkenését az évek során, mennyit lehet ezért elkérni? Húsz dollárt? Ötvenet? Többet?

A válasz, gyanította, az volt, hogy azok, akiknek ekkora nyírni való zöld felületük van, nem környékbeli srácokat bérelnek fel rozoga fűnyírókkal. Nem, nekik kertészeik vannak, akik az évszaknak megfelelő gépekkel és berendezésekkel felszerelve jelennek meg. Nyáron füvet nyírnak, ősszel lehullott leveleket gyűjtenek, télen meg havat takarítanak. És ezért ráadásul a kövér embernek havonta egy bizonyos átalánydíjat kell csak fizetnie, ami meg se kottyan neki, mert nagy valószínűséggel a cégére számláztatja a díjat, vagy leírja az adójából. Illetve, ha vállalkozó kedvű könyvelője van, akkor mindkettőt.

Kellernek, aki egy egyszobás lakásban élt Manhattan közepén, nem volt nyírnivaló füve. Az épület előtt van egy fa, amelyet a Kertészeti Vállalat ültetett és tart rendben szorgalmasan. A levelei ősszel lehullnak ugyan, de az összeszedésükkel senkinek nem kell bajlódni. A szél szépen elfújja őket. Amikor a hó nem olvad el saját magától, akkor a házfelügyelő elsöpri a járdáról, csakúgy, ahogy rendben tartja a liftet, kicseréli a kiégett villanykörtéket a hallban, és elvégzi az apróbb vízvezeték-szerelési munkákat is. Kellernek nem kellett túl sokat tennie azért, hogy rendben tartsa az életét. Kifizette a bérleti díjat, s a többiről mások gondoskodtak.

És ez így pont jó volt neki. Ennek ellenére, amikor a munkája az ország másik szögletébe szólította, gyakran eltűnődött. Álmai egy, egyszerűbb és nyugodtabb életről szóltak. Egy kezelhetőbb életről.

A kövér ember háza Cincinnati egyik hivalkodó, északi elővárosában minden volt, csak nem kicsi és szerény. Keller nem tudta pontosan, a kövér ember mivel foglalkozik azon kívül, hogy sok látogatót lát vendégül és nem kevés időt tölt a kocsijában. Keller azt sem tudta megmondani, hogy a kövér ember munkája mennyire lehet megterhelő, de sejtette, hogy az. Egy dolgot tudott: valaki ki akarta kezelni a kövér embert az életből.

Keller itt lépett be a képbe természetesen; ezért ült az Avistól bérelt kocsijában a kövér ember birtoka előtt. Egyáltalán birtok volt ez? Hol húzódik a határ egy ház és egy birtok között? Mérettől függött? Értéktől? Némi gondolkodás után úgy döntött, mind a kettőtől. Egy téglaépület a keleti 66. utcán csupán ház volt, nem birtok, még akkor sem, ha öt-hatszor többet ér, mint a kövér ember birtoka. A másik oldalon viszont az is igaz, hogy ha egy lakókocsit beállítunk egy húszholdas föld közepére, attól az még nem lesz birtok.

Továbbra is ezen tűnődött, amikor karórája csipogni kezdett, jelezve, hogy a biztonsági őrjárat öt perc múlva megjelenik. Elfordította a slusszkulcsot, vetett még egy pillantást a kövér ember házára (vagy birtokára), majd elhajtott.

A motelszobájában bekapcsolta a tévét, és a nélkül váltogatta a csatornákat, hogy fel kellett volna kelnie a fotelből. Észrevette, hogy mostanában a jobb hotelekben távirányítót is adnak a tévéhez. Sokáig a távirányító oda volt erősítve az éjjeliszekrényhez, ami csak akkor szerencsés, ha az ember az ágyból nézi a tévét. Egyéb esetekben csak nyűg. Fel kell kelni a fotelből, odasétálni az éjjeliszekrényhez, hogy csatornát váltsunk. Ennyi erővel a tévéhez is oda lehetne sétálni.

Mindez azért volt, hogy a lopásokat megakadályozzák. Egy szabadon fetrengő távirányító könnyen belecsusszanhat egy vendég bőröndjébe.

A lámpák is asztalhoz voltak erősítve, ahogy a tévékészülékek is. De ki akarná a lámpát vagy a tévét mozgatni? A távirányítóval már más a helyzet. Ennyi erővel a törülközőket is le lehetne láncolni.

Kikapcsolta a tévét. Most bezzeg, hogy könnyen válthat csatornákat, természetesen semmit nem talált, amit szívesen nézett volna. Felkapott egy színes magazint, lapozgatta. Már a negyedik éjszakát töltötte a hotelben, és még mindig nem tudta kitalálni, hogyan ölje meg a kövér embert. Biztos van rá mód, mert mindig volt, de még nem jött rá, mi is legyen az.

Tegyük fel, hogy van egy akkora háza, mint neki. Néha olyan házakról szokott ábrándozni, amelyeket meg is tud venni, s amelyekben szívesen élne. Bármikor meg tud vásárolni készpénzért egy átlagos házat az eldugott pénzéből, de egy ekkora épületnek a részletére sem lenne elég a biztonsági tartaléka. Talán a telekre. Talán. (Na tessék. Mettől telek egy telek, és mettől birtok? Vagy az elnevezés attól függ, hogy merre járunk? Északon és keleten birtok, délen és nyugaton pedig telek?)

Jó, tegyük fel, hogy van pénze nemcsak a házra, hanem a fenntartásra is. Tegyük fel, hogy nyer a lottón, és fel tud fogadni egy kertészt, egy bennlakó házvezetőnőt és ki tudja kit még. Élvezné vajon a festményeket és a szőnyegeket a szobák tucatjaiban? Élvezné a sétát a kertben, hallgatva a madarakat, szagolva a virágokat?

Nelson biztosan, gondolta Keller. Boldogan loholna a gyepen.

Pár percig ült, majd a fejét rázta. Odanyúlt a telefonhoz és feltárcsázta a saját számát.

– Hat. Üzenete. Van – közölte vele a rögzítő.

Az első öt nem is volt üzenet, mert a hívó letette. A hatodik hang tulajdonosát ismerte.

– Hello, E.T. Telefonálj haza.

Keller a legközelebbi sarokról telefonált haza. Dot válaszolt, és a hangja felderült, ahogy meghallotta Kellert.

– Végre megvagy – mondta. – Hívtalak párszor.

– Csak egy üzenetem volt.

– Még azt az egyet sem akartam hagyni. Gondoltam, megkérem hogyishívjákot.

– Andria.

– Szóval őt, hogy mondja meg neked, kerestelek. De nem vette fel. Gondolom, elsétált Nelsonnal, Bronxba. Hagytam hát egy üzenetet, s most beszélgetünk. Gondolom, még nem fejezted be azt, amiért odautaztál.

– Nem olyan egyszerű, amilyen lehetne – válaszolta Keller. – Hosszadalmas lesz.

– Más szóval barátunknak még mindig van pulzusa.

– Hacsak nem tanult meg a nélkül élni.

– Nos – mondta Dot –, ennek örülök. Tudod, mit kéne csinálnod, Keller? Szerintem ki kéne jelentkezned abból a hotelból és gépre kéne szállnod.

– Hazafelé?

– Gyors vagy Keller, de mindig is az voltál.

– A megbízó visszalépett?

– Nem igazán.

– Akkor…

– Repülj haza – mondta Dot –, aztán ülj vonatra és gyere el White Plainsbe. Egy pohár jeges tea mellett mindent elmagyarázok.

Nem jeges tea volt, hanem limonádé. Keller a Taunton Place-i ház erkélyén ült egy fonott székben és itta a limonádét. Doton kék és fehér házi ruha volt, a lábán meg fehér papucs.

– Tegnap hozta a postás – mutatta Dot. – Szélharangok. Az egyik bevásárlócsatorna gyenge pillanatomban kapott el.

– Még szerencse, hogy nem zsebpecabot.

– Akár az is lehetne – bólogatott Dot –, amennyit csilingel. Illetve nem csilingel. De mit szólsz ehhez a véletlenhez? Ott vagy Cincinnatiben, és befut egy hívás egy neked való munkával.

– Nem mondod.

– De igen. És mit gondolsz, honnét jött ez a hívás?

– Cincinnatiből.

– Egy hangszóró a helyes válaszért.

Keller összehúzta a szemöldökét.

– Tehát van két megbízás ugyanabban a városban – mondta. – Magától értetődik, hogy egy füst alatt igyekszem elintézni mind a kettőt. Spórolhatnék a repülőjegyen, a szállodai szobáról nem is beszélve. No, nem mintha számítana. Ehelyett itt vagyok, egyik munkát sem végeztem el. Ennek így semmi értelme. Valami másról is szó van.

– Még egy hangszóró.

– Sztereóhangzás – mondta Keller. – A két megbízás összefügg valahogy, amiről még azelőtt érdemes tudnom, hogy rálépnék a saját lábamra.

– Azt meg nem szeretnénk.

– Helyes. Mi a kapcsolat? Ugyanaz a megbízó mind a két munkára?

Dot a fejét rázta.

– Akkor két megbízó. Ugyanaz a célponté a kövér embernek sikerült úgy felbosszantania két embert, hogy egymástól függetlenül felhívtak minket?

– Az lenne csak érdekes.

– Vannak olyanok, akik bosszantásban nagyon profik – értett egyet Keller. – De nem erről van szó.

– Nem.

– Különböző célpontok.

– Attól tartok.

– Két megbízó, két célpont. Ugyanaz a hely, ugyanaz az időpont. Több egyezés nincs. Akkor? Segíts nekem, Dot.

– Keller – mondta Dot –, remekül csinálod.

– Négy különböző ember. Van egyszer a kövér ember, és a megbízó, aki felbérelt minket. Aztán van a kettesszámú megbízó és a kettesszámú célpont. És…

– Dereng valami? Látod már?

– A kövér ember felbérelt minket – mondta lassan Keller –, hogy öljük meg az eredeti megbízót.

– Egy újabb hangszóró.

– A felbérel minket, hogy öljük meg B-t, és B felbérel minket, hogy öljük meg A-t.

– Érdekes a matematikai megközelítés, de igaz.

– A megbízások csak közvetítőn keresztül jöhettek – folytatta Keller. – A kövér ember nem egy észkombájn. Lehet, hogy egy kicsit mocskos a keze, ahogy több üzletembernek is, de ő nem hívna fel minket.

– Azaz szólt egy közvetítőnek – értett egyet Dot.

– Ahogy a másik fickó is. Egy másik közvetítőnek.

– Úgy ám.

– És mindegyik közvetítő minket hívott fel – nézett Keller a plafonra. – És ő mit csinált, Dot? Igent mondott mindegyiknek?

– Pontosan ezt tette.

– Az isten szerelmére, miért? Már van egy megbízónk. Arra nem fogadhatunk el megbízást, hogy őt öljük meg, pláne nem olyantól, aki már célpontként szerepel a listánkon.

– Etikai problémáid vannak, Keller? – kérdezte Dot.

– Ez nagyon finom – emelte fel a poharát Keller. – Porból készült?

– Házi. Igazi citrom, igazi cukor.

– Zongorázni lehet a különbséget – mondta Keller. – Etika? Mit tudok én az etikáról? Ez nem helyes üzleti magatartás, ennyi. Mit gondol majd a közvetítő?

– Melyik?

– Amelyiknek az ügyfelét megöljük.

– Te mit csináltál volna, Keller? Mit tettél volna az ő helyében akkor, amikor pár nap elteltével befut a második hívás?

Keller ezen elgondolkozott.

– Azt mondom, hogy most éppen nincs szabad emberem. De két hét múlva már lesz, amikor visszajön Arubáról.

– Arubáról?

– Akárhonnét. Aztán amikor a kövér ember már kihűlt, akkor felhívom a közvetítőt és megkérdezem, áll-e még a megbízás. Erre a közvetítő azt mondja: „Az ügyfelem meggondolta magát”. Még akkor is tiszta az ügy, ha sejti, ki tette el láb alól az ügyfelét. Egyetértesz?

– Teljes egészében – bólogatott Dot.

– De ő nem ezt csinálta – folytatta Keller. – Meg vagyok lepve. Mégis mit gondolt? Attól tart, hogy többé nem keresik majd? Erről van szó?

Dot szótlanul nézett rá. Keller a szemébe nézett, és valamit kiolvasott a pillantásából.

– Ó, nem – mondta.

– Azt hittem, javulni fog – mondta Dot. – Bár hazudnék, ha azt mondanám, nem kívántam, hogy mégse jöjjön rendbe.

– Ez érthető.

– Egyszer rossz szobaszámot adott neked, de a végén azért minden jól sült el.

– Nekünk legalábbis igen – értett egyet Keller. – Ugyanez a fickóról nem mondható el.

– Nem igazán – bólintott Dot. – Aztán egyszer csak történt valami, és az összes megbízást visszautasította. Azt reméltem, hogy az orvos majd Prozacot ír fel neki.

– Prozacot? Nem is tudom. Az effajta munkában…

– Én is ezen tűnődtem. Szerintem nem volt depressziós, csak melankolikus. Mindegy végül is, mert egyik sem hatékony.

– Katasztrofális – nézett Keller maga elé.

– Amúgy meg soha nem menne el orvoshoz. Kicsit zavaros, talán az időjárástól van. Ha alacsony a légköri nyomás, akkor nem lehet mást tenni, mint a teraszon ülni, és jeges teát inni. Aztán egy pillanat alatt vége van, jön a jó kanadai levegő, és minden megint a régi.

– Régi szép idők – bólintott Keller.

– Tegnap telefonált, aztán leszólt, hogy vigyek fel neki kávét – folytatta Dot. – „Szólj Kellernek, van egy munka a számára Cincinnatiben”, mondta.

– Déjá vu.

– Te mondtad, Keller. Olyan déjá vu, mint még soha.

Dot magyarázata alapos és részletekbe menő volt. Mit mondott a férfi, Dot mit gondolt, mit jelentett, valójában mit akart, satöbbi. A lényeg a következő: az eredeti megbízó, Barry Moncrieff annyira megörült, hogy a problémái hamarosan véget érnek a kövér férfival, hogy legalább egy olyan emberrel megosztotta az örömét, aki nem tud titkot tartani. A hír eljutott a kövér férfihoz, Arthur Stranghez.

Míg Moncrieff elfeledkezett arról, hogy a fölösleges beszéd mire vezet, Strang élénken emlékezett a régi igazságra: a legjobb védekezés a támadás. Telefonált egy párat, míg a valaki végül feltárcsázta a Taunton Place-i számot, és a férfi elfogadta megbízást.

Amikor Dot rámutatott a komplikációkra – az új kliens már rajta volt a láb alól elteendők listáján, és ezért az fizetett nekik, aki most az új célpont lett –, világossá vált, hogy a férfi az első megbízásról teljes egészében elfeledkezett.

– Azt se tudta, hogy Cincinnatiben vagy – magyarázta Dot. – Gőze nem volt arról, hogy már odaküldött téged. Azt hitte, a kutyádat sétáltatod, feltéve, hogy emlékszik a kutyádra.

– De amikor elmondtad neki…

– Nem értette, mi a bajom. Egyre csak magyaráztam neki. Aztán rádöbbentem, mit is csinálok. El akartam fújni egy villanykörtét.

– Mint egy gyertyát – mondta Keller.

– Ahogy mondod. Egyszerűen nem értette. „Keller remek fickó, majd ő megoldja. Tudni fogja, mit kell csinálnia”, mondta.

– Ezt mondta?

– Szó szerint. Úgy látszik, mintha valamit nem értenél, Keller – nézett rá Dot. – Nehogy azt mondd, hogy tévedett.

Keller eltűnődött.

– A kövér ember tudja, hogy felbéreltek valakit – mondta végül. – Ez megmagyarázza azt, hogy miért olyan nehéz a közelébe férkőzni.

– Ha végzel a munkával, illetve vele – nézett rá Dot –, akkor vállat vonok, és hagyom az egészet. De szerencsénkre vagy éppen szerencsétlenségünkre időben lehallgattad a rögzítődet.

– Le én.

– Egy szavadba kerül, és felhívom mindkét közvetítőt és visszamondom a megbízásokat. A legjobb emberünk egy síbaleset során lábát törte, így keresniük kell valaki mást. Most mi van?

– Síbaleset? Nyáron?

– Chilében, Keller. Vagy akárhol. Használd a képzelőerődet. Így vagy úgy, mi kiszállunk az ügyből.

– Talán ez a leghelyesebb.

– Talán. De nem a pénztárcánk szempontjából. Te egy fillért sem kapsz, mi visszafizetjük az előleget, azok ketten meg Cincinnatiben vagy másvalaki után néznek, vagy egyszerűen lelövik egymást. Én nagyon utálok pénzt visszaadni.

– A felét előre fizették, ugye?

– Aha. A szokott módon.

Keller megvakarta a fejét, erősen gondolkodott.

– Menj haza – mondta Dot. – Vakargasd meg Andria fülét és csókold meg Nelsont. Vagy fordítva? Aludj rá egyet, és szólj, mire jutottál.

Keller leszállt a vonatról a Grand Centrálon, hazasétált, liftbe szállt, kinyitotta az ajtót. A lakás csendes volt és sötét, pont olyan, mint amikor elment otthonról. Nelson tányérja a konyha sarkában volt. Keller ránézett, és úgy érezte magát, mint a hősi halált halt katona anyja, aki érintetlenül hagyta a fiú szobáját. Tudta, hogy ideje eltenni vagy kidobni a tányért, de nem volt rá szíve.

Kicsomagolt és lezuhanyozott, majd lement a sarki étterembe és evett egy burgert. Utána sétált egyet, de nem élvezte. Hazament, telefonon jegyet foglalt. Megint összepakolt, aztán taxival kiment a JFK-re.

A repülőtérről felhívta White Plainst.

– Úton vagyok – mondta Dotnak.

– Állandóan meglepsz, Keller – válaszolta Dot. – Azt hittem, egy éjszakát legalább otthon töltesz.

– Nincs miért.

Szünet.

– Valami baj van, Keller?

– Andria elment – felelte Keller, magát is meglepve. Nem akarta elmondani, egyelőre legalábbis nem.

– Nagy kár – sóhajtott Dot. – Azt hittem, boldogok vagytok.

– Én is.

– Ó.

– Meg kell találnia önmagát.

– Tudod, ezt már többször hallottam, és soha nem értettem, mi a fenéről beszélnek. Hogy veszted el magad? Aztán honnét tudod, hogy hol keressed önmagad?

– Ezen én is eltűnődtem.

– Andria nagyon fiatal, Keller.

– Bizony.

– Túl fiatal hozzád, lehetne mondani.

– Lehetne.

– Mégis hiányzik. Gondolom, Nelsonnak is.

– Mindketten hiányoznak – vallotta be Keller.

– Úgy értettem, mindkettőtöknek hiányzik a lány – mondta Dot. – Várj csak. Mit mondtál az előbb?

– Indul a gépem – rakta le a kagylót Keller.

Cincinnati repülőtere a folyó túloldalán, Kentuckyban volt. Mivel Keller aznap reggel vitte vissza az Avishoz a bérelt kocsiját, ezért úgy gondolta, praktikus lenne egy másik kölcsönzőhöz menni. A Budgetnál bérelt egy Hondát.

– Japán kocsi – ecsetelte a férfi a pult mögött. – De itt gyártják Amerikában.

– Micsoda megnyugvás – mondta Keller.

Az előző moteltól nem messze vett ki szobát, majd egy étteremből felhívta Dotot. Rengeteg kérdése volt Barry Moncrieffről, aki egyszerre volt az Egyes Számú Megbízó és a Kettes Számú Célpont. Dot ahelyett, hogy válaszolt volna, inkább kérdezett.

– Hogy érted, hogy mindketten hiányoznak? Hol van a kutya?

– Nem tudom.

– A kutyáddal lépett meg? Ezt mondod?

– Együtt mentek el – pontosított Keller. – Senki sem lépett meg.

– Oké. Elvitte a kutyádat. Csak nem arra kellett neki Nelson, hogy önmaga keresésében segítsen neki? Mikor tűnt el? Míg Cincinnatiben voltál?

– Korábban – felelte Keller. – És nem tűnt el. Leültünk, beszéltünk, és úgy gondolta, jobb, ha Nelsont is magával viszi.

– Beleegyeztél?

– Többé-kevésbé.

– Többé-kevésbé? Ez, mit jelent?

– Ezen magam is eltűnődtem. Azt mondta, nincs igazán időm foglalkozni Nelsonnal. Sokat utazom és… Nem tudom.

– De Nelson már jóval azelőtt a te kutyád volt, hogy Andriával találkoztál. Azért fizettél neki, hogy sétáltassa, amikor te nem vagy otthon.

– Igen.

– Aztán az egyik dolog követte a másikat, és a lány hozzád költözött. Végül Andria egy nap azt mondja, neki meg kell találni önmagát, és elviszi magával a kutyát.

– Így történt.

– És elmentek.

– El.

– Nem tudod, hogy hova, és azt sem, hogy mikor jönnek vissza.

– Nem ám.

– Mikor történt ez, Keller?

– Úgy egy hónapja. Vagy hat hete.

– Egy szót sem szóltál.

– Nem.

– Én meg mondtam, hogy paskold meg a kutya fejét és csókold meg a lányt, és te egy szót sem szóltál.

– Előbb-utóbb elmondtam volna.

Egy ideig mind a ketten hallgattak. Aztán Dot megkérdezte, most mit fog csinálni.

– Mivel? – kérdezett vissza Keller.

– Mivel? A kutyáddal és a barátnőddel.

– Sejtettem, hogy erre gondolsz – mondta Keller. – De ennyi erővel kérdezhettél volna Moncrieffről és Strangről. Ugyanaz a válasz. Nem tudom, mit fogok csinálni.

A helyzet megoldása végül mégis egyszerűnek bizonyult. Neki kellett döntenie. Neki kellett eldöntenie, hogy melyik megbízásnak tesz eleget, és melyiknek nem.

Hogyan hoz az ember ilyenkor döntést? Ketten akarták igénybe venni a szakértelmét, de csak az egyik megbízást teljesítheti. Ha Keller mondjuk egy festmény, lenne, akkor pofonegyszerű a dolog. A kép árverésre kerül, s aki a legtöbbet fizeti, az aggathatja otthon a szófa fölé legújabb szerzeményét. De a szolgáltatásait bajos lenne árverésre bocsátani, hisz az ár szabott, ráadásul mind a ketten elfogadták. Mindegyik megbízó kifizette a felét előre, s amikor Keller végez, akkor valamelyikőjüknek ki kell fizetnie a fennmaradó összeget. A másiknak visszajárna az előleg, de az ugye nem lenne abban a helyzetben, hogy vissza is kérje.

Ebben az értelemben az üzlet, jövedelmezőbb a szokottnál, hisz a szokott ár másfélszeresét kapja meg. A vége ugyanaz: ha Moncrieffet öli meg, akkor Strang fizeti a maradékot. Ha Stranget, akkor Moncrieff.

Melyik legyen?

Moncrieff telefonált először. A férfi White Plainsben megegyezett vele, és egy ilyesfajta megállapodás külön kitétel nélkül is kizárólagos. Az ember megbízást ad arra, hogy a szakember öljön meg valakit. Az már magától értetődő, hogy a kiszemelt áldozat nem veheti igénybe ugyanannak a szakembernek a szolgáltatásait.

A megbízó tehát Moncrieff, ezért minden Stranggel kötött megállapodás érvénytelen. A Strangtől származó pénz sokkal inkább extra profit, semmint érvényes és kötelező erejű előleg. Még azt is lehetne mondani, hogy a Strangtől származó előleg elfogadása teljesen helyénvaló taktikai lépés volt, hisz Strang nyugodtan hátradől, és biztonságban érzi magát.

A másik oldalon viszont…

A másik oldalon viszont Moncrieffnek nem kellett volna pofáznia, mert Strang tudja, hogy vadásznak rá, és sokkal, sokkal óvatosabb. Moncrieff volt az, aki csicsergett a kövér ember megöletéséről, aki emiatt emelte fel a telefont, keresett meg egy közvetítőt, aki a végén eljutott a férfihoz White Plainsben.

És Moncrieff pletykálkodása miatt lett Strang olyan nehezen megközelíthető célpont. Máskülönben Keller már rég könnyedén kiiktatja őt, és maga mögött tudja a megbízást. Ahelyett, hogy egyedül üldögél egy motelben Cincinnatiben, üldögélhetne egyedül manhattani lakásában is.

Moncrieff saját maga sodorta veszélybe az öregemberre adott megbízását, amelyet olyan sietve adott le. Akár azt is lehetne mondani, hogy az ő könnyelműsége miatt semmis a megbízás. Amely esetben a férfi White Plainsben teljesen jogosan fogadta el az előleget és Moncrieff megbízását.

Ami azt jelentette, hogy a kövér ember a jóhiszemű megbízó, és Moncrieff a jóhiszemű célpont.

A másik oldalon viszont…

Moncrieff egy méregdrága tetőtéri lakásban lakott egy toronyház tetején, nem messze a Riverfront Stadiontól. A Cincinnati Reds otthon játszott aznap este. Keller jegyet vett, meg egy olcsó távcsövet és megnézte a meccset. Olyan messze ült a pályától, hogy nem ő volt az egyetlen néző távcsővel. Egy apa a fiával ült mellette, mind a ketten hoztak magukkal kesztyűt abban a reményben, hogy egy arra tévedő labdát elkaphatnak majd. Egy ütő sem vágta ki a labdát, és mindegyik csapat ütött pár igen hosszút, de a labda nem szállt feléjük. Ez persze nem gátolta meg őket abban, hogy minden hosszabb ütést kitartó reménykedéssel és izgalommal várjanak.

Keller ezen eltűnődött. Ha egy baseballt akarnak, akkor nem lenne egyszerűbb venni egyet a boltban? Ha meg izgalomra vágynak, akkor megkérik az eladót, hogy dobja fel a labdát, amit a fiú szépen elkaphat.

A meccs szüneteiben Keller Moncrieff lakása felé fordította a távcsövét. Kíváncsi volt, vajon Moncrieff szereti-e a baseballt, s ha igen, akkor lakása kiváló fekvését kihasználva nézi-e a meccset az ablakból. Persze sokkal komolyabb távcsőre lett volna szüksége, mint amilyen Kelleré, de ha Moncrieff meg tud engedni magának egy ilyen lakást, akkor biztosan futja neki egy komolyabb távcsőre is. Olyanra, amelyikkel nemcsak a Szaturnusz gyűrűit lehetett megszámolni, hanem a dobó homlokán a ráncokat is.

Ennek körülbelül annyi értelme volt, mint a meccsre kesztyűt hozni. Ha egy olyan ember, mint Moncrieff meg akarja nézni a meccset, akkor vesz egy éves bérletet a legjobb páholyba. Bár az is lehet, hogy mostanság inkább az ablakából nézi a meccset vagy tévén, mert az biztonságosabb.

Keller ugyanis úgy látta, Moncrieff semmit nem bíz a véletlenre. Ha nem is találta ki, hogy a kövér ember válaszcsapásként felbérelt valakit, akkor is természeténél fogva óvatos embernek tűnt. Biztonságos épületben lakott, ritkán ment el otthonról, s olyankor is mindig volt vele valaki.

Mivel Keller képtelen volt etikai alapon dönteni, a gyakorlati megoldás felé fordult. Az ő munkája nem eszetlen lövöldözésből állt. Azért senki sem fizet neki extra bónuszt, hogy a nyílt utcán hátba lő valakit egy gépfegyverből. S ha már kettőből kellett választani, akkor miért nem azt, amelyiket könnyebb megölni?

A Philadelphia Phillies megverte a Cincinnati Redst hosszabbításban, de Keller különösebben nem törődött az eredménnyel: már három teljes napja igyekezett megválaszolni a kérdést: melyiket? Annyi világos volt, hogy egyik sem könnyű. Mind a ketten egy erődben laknak, az egyik fenn a magasban, a másik meg egy óriási gyep közepén. Egyiket sem lehetetlen megölni – senkit sem lehetetlen –, de mindegyik egyformán nehéz.

Előző nap sikerült közelebbről is megnéznie Moncrieffet. Futárnak adta ki magát, akinek rossz címet adtak. Míg Moncrieff épületének portása értetlenkedve vizsgálta a csomagot, Moncrieff megjelent, oldalán két széles vállú fiatalemberrel, akiknek a zakója alatt árulkodó duzzanatok voltak. Moncrieff ötven körüli, kopaszodik, lebiggyedő szájjal és vadászkopóra emlékeztető állkapoccsal.

És ő is kövér volt. Keller azon nyomban őt nevezte volna kövér embernek Arthur Strang helyett, ha őt látja meg először. Moncrieff nem úgy volt kövér, ahogy Strang, de véletlenül sem nézi senki anorexiásnak. Keller szerint Strang úgy negyven-ötven kilóval volt nehezebb Moncrieffnél. Strang gurult, Moncrieff meg totyogott, akár egy pingvin.

A hotelben Keller azon kapta magát, hogy a tévében a délutáni meccs összefoglalóját nézi. Kikapcsolta a tévét, kézbe vette a távcsövet, és azon gondolkozott, miért is vette meg. És mit fog csinálni vele. Azon kapta magát, hogy elképzeli, Andria mennyire örülne a távcsőnek: lenne mivel néznie a madarakat a Central Parkban. Elég, mondta magának, és elment zuhanyozni.

Egyiket sem lesz egyszerű megölni, de azért voltak ötletei, hogyan férhet a közelükbe. A nehézségi fok, ahogy egy olimpiai bajnok búvár mondta, nagyjából ugyanaz. Ahogy a kockázat is.

Ekkor eszébe jutott valami. Hátha egyikőjük megérdemli a sorsát.

– Arthur Strang – mondta a nő. – Szerintem kövéren született. Tudja, már akkor is kövér volt, amikor megismertem. De akkor még csak nehéz volt. Most meg…

A nőt Marie-nek hívták. Magas volt, nem túlságosan meggyőző vörös hajjal. Harmincas évei elején járhatott, döntötte el Keller. Telt ajkak, nagy szemek. Az alakja is csinos volt, de Keller szerint pár kilót fogyhatott volna. De ezt nem akarta megemlíteni.

– Amikor találkoztam vele, nehéz volt, súlyos – folytatta a nő. – De méret után készült olasz öltönyöket hordott, és elfogadhatóan nézett ki. De pucéran? Ne is beszéljünk róla.

– Ne is – bólogatott Keller.

A nő egy pillanatra megzavarodott, de egy korty ital helyrerázta. – Mielőtt összeházasodtunk – mesélte Marie –, néhány kilót sikerült fogynia. Aztán egybekeltünk, és utána két kézzel habzsolt. Tudja, képletesen szólva.

– Egy kézzel evett?

– Ó, dehogy! – kuncogott a nő. – Három évig voltunk házasok, és legalább évi 10-15 kilót szedett fel. Aztán három éve elváltunk. Látta mostanában? Akkora, mint egy ház.

Mint egy kétemeletes a kertvárosban, de messze nem akkora, mint amekkora a birtokán van.

– Tudja Kevin – tette a nő Keller karjára a kezét –, iszonyú a füst itt bent. Már hoztak is törvényt ellene, de mégis mindenki dohányzik. Mit csinálnak? Letartóztatják őket?

– Szívjunk egy kis friss levegőt – javasolta Keller, mire a nő arca felderült. Keller a nő lakásában az ablaknál állt. Marie a fotelben ült.

– Tudja, Kevin, a férjemnek volt pár furcsa szokása.

Keller bólintott, és azon gondolkozott, használta-e már a Kevin nevet, így vagy úgy, tetszett neki, ahogy a nő mondta.

– Ami azt illeti – tette a nő keresztbe a lábát –, Arthur szexuálisan aberrált.

– Tényleg?

– Olyan dolgokat akart velem csinálni – igazgatta a harisnyáját –, amiket el sem hinne, ha elmondanám.

– Ó.

Marie elmondta.

– Visszataszítónak találtam – emlékezett. – De ő erősködött, és ez is része volt annak, hogy elváltunk. De akar hallani valami nagyon különöset?

– Hogyne.

– A válás után – mesélte a nő – nekem is kitágult egy kicsit a látóköröm. Talán nehéz lesz elhinnie, Kevin, de hogy is mondjam, vannak perverz dolgaim.

– Nem mondja.

– Emlékszik, mit meséltem Arthurról? Az igazán visszataszító dolgot? El kell ismernem, hogy többé már nem találom gusztustalannak. Ami azt illeti…

– Igen?

– Ó, Kevin – sóhajtott a nő.

Marie perverz volt, valóban. És lelkes. Keller utána belátta: tévedett a két-három kiló súlyfölösleggel kapcsolatban. Minden dekának megvolt a maga helye.

– Csak úgy eszembe jutott – szólt vissza az ajtóból –, hogy a volt férjed szerette a kutyákat?

– Ó, Kevin – mosolyodott el a nő. – És én azt gondoltam, hogy én vagyok a perverz. Nem sok ez egy kicsit? Kutyák?

– Nem úgy gondoltam.

– Persze, hogy nem. Kevin, életem, ha nem lépsz ki most rögtön az ajtón, akkor itt foglak. Kutyák!

– Mint házőrzőket – kérdezte Keller. – Szereti a kutyákat? Vagy utálja őket?

– Amennyire én tudom – felelte Marie –, Arthur Strangnek nincs véleménye a kutyákról. Soha nem kerültek szóba.

Laurell volt Barry Moncrieff második exfelesége, és semmi érdemit nem tudott mondani Barry súlyáról vagy arról, hogy mit szeretett csinálni a lehúzott függönyök mögött. Moncrieff titkárnőjeként szerette el a férfit első feleségétől, aztán tett arról, hogy az utóda az íróasztal mögött hímnemű legyen.

– Aztán a rohadék beiratkozott egy fitnesz-szalonba – mondta a nő. – És összejött az edzőjével. Engem meg összegyűrt és eldobott, mint egy használt papír zsebkendőt.

Laurell nem tűnt olyannak, akibe az ember belefújná az orrát. Vékony, sötét hajú nő volt, akivel legalább olyan könnyen össze tudott ismerkedni, mint Marie Stranggel. És ágyba is bújni. Laurell ugyan nem osztott meg vele semmi érdekeset exférje esetleges aberrációiról, de Kellernek nem volt oka panaszra.

– Ó, Kevin – sóhajtott a nő.

Talán a név teszi, gondolta Keller. Ha gyakrabban használja, több szerencséje lehet a nőknél.

– Most, hogy egyedül laksz, nem gondoltál arra, hogy vegyél egy kutyát? – kérdezte.

– Túl sokat vagyok távol – felelte a nő. – Nekem se lenne jó, és a kutyának se.

– Ez sokakra igaz – értett egyet Keller. – De előbb vagy utóbb mégis megszokják az állatot.

– Akár így is lehet – mondta a nő. – De tudod, mit mondanak. Ami sose volt a tied, az nem hiányozhat.

– Az exednek nem volt kutyája?

– Amíg engem el nem hagyott azért a bűvös érintésű lotyóért, nem.

– Neki van kutyája?

– Ő maga egy kutya, szívem. Olyan az arca, akár egy rottweilernek. De már ő sincs a képben. Az utódlása is várat magára.

– Szóval nem tudod, hogy Barry Moncrieff szereti-e a kutyákat?

– Házőrzőre gondolsz, ugye? Szerintem a kutyák teljesen hidegen hagyják. Hogy is kerültünk ehhez az ostoba témához? Miért nem fekszel ide mellém, Kevin és csókolsz meg?

Mindkét férfi jótékonykodott. Strang a művészeteket támogatta, Moncrieff pedig a betegségek ellen harcolt és a hajléktalanokat etette. Mindketten könyörtelen üzletember hírében álltak. Mindkettő elvált, gyermektelen. Egyiknek sincs kutyája, és nem is volt, amennyire ki tudta deríteni. Egyiknek sem voltak heves kutyaellenes érzései. Sokkal egyszerűbb lett volna, ha kiderül: Strang tagja az Élveboncolást Ellenzők Ligájának és a küzd az állatkínzás ellen, Moncrieff pedig hétvégenként kutya viadalokra jár Kentuckyba, és komoly pénzeket tesz fel arra, melyik állat múlik ki előbb.

De Keller semmi ilyesmit nem tudott kideríteni. És minél többet gondolkozott, annál világosabbá vált előtte, hogy ez alapján azért mégsem dönthet. Hogyan lehetne élet-halálkérdésben döntő az, hogy ki mit érez a kutyák iránt? És ehhez Kellernek mi köze volt? Neki sem volt kutyája ugyanis.

– Egyik sem Albert Schweitzer – mondta Dotnak –, és egyik sem Hitler. Valahol a két véglet közt van mind a kettő. Morális alapon nem lehet döntést hozni. Ez szimpla gyilkosság.

– Nem az – válaszolta Dot. – Ez a baj, Keller. Cincinnatiben vagy és az óra ketyeg.

– Tudom.

– Morális döntések. Ebben a szakmában nehéz lenne morális döntésekről beszélni.

– Igazad van – helyeselt Keller. – És ki vagyok én, hogy ilyen döntést hozzak?

– Ne szégyenlősködj, Keller – dörrent rá Dot. – Figyelj csak, van egy őrült ötletem. Mi lenne, ha felhívnám mind a két közvetítőt és megkérném őket, lépjenek kapcsolatba az ügyfeleikkel. Magyarázzák el, hogy a szituáció sajátos volta és az előre nem látott nehézségek miatt a teljes összeget előre kérjük.

– Szerinted belemennének?

– Ha az egyik belemegy – mondta Dot –, akkor ez eldönti a kérdést, nem? Azt teszed el láb alól, amelyik előre mindent kifizetett. A másik meg kifizeti a fennmaradó összeget, és elégedett vevőként távozik.

– Ez briliáns ötlet. Kivéve…

– Rájöttél, ugye? – vágott Dot Keller szavába. – Az fázik rá, amelyik együttműködik, és előre fizet. Azzal jutalmazzuk az együttműködéséért, hogy eltesszük láb alól. Mi ironikus, ha ez nem, Keller?

– És mi van akkor, ha mind a ketten belemennek? – kérdezte Keller.

– Egy tapodtat sem jutottunk előre, Keller.

– Igen?

– Miután átbeszéltük, csak egyetlen lehetőség maradt. Van egy huszonöt centesed?

– Talán. Miért?

– Dobd fel – javasolta Dot. – Fej vagy írás. Írás.

Keller fogta az érmét, amit előzőleg feldobott, beleejtette a készülékbe és tárcsázott. Amíg kicsöngött, eltűnődött, mennyire bölcs dolog egy ilyen kérdésben fej vagy írás alapon dönteni. Borzasztóan önkényesnek tűnt neki ez a megoldás, de az életben talán minden ilyen önkényesen történt. Lehet, hogy a felhők fölött van egy szakállas öregember, aki élet-halálkérdésekben pénzfeldobással dönt, majd vállat von, és itt összeszalad két vonat, ott meghal valaki szívinfarktusban.

– Hadd, beszéljek Mr. Stranggel – mondta a telefonba. – Mondja csak neki, hogy egy megbízás ügyében keresem.

Olyan sokáig váratták, hogy Kellernek még egy érmét be kellett dobnia a készülékbe. Végül Strang szólt bele a kagylóba. Kellernek úgy tűnt, mintha felismerné a hangját, bár soha nem hallotta még. A hang telt volt, mint egy operaénekesé, de minden muzikalitástól mentes.

– Nem tudom, kicsoda maga – vágott bele Strang. – És soha nem beszélek olyanokkal üzletről telefonon, akiket nem ismerek.

Kövér, gondolta Keller. Még a hangja is kövér volt.

– Nagyon bölcs – válaszolta Keller. – Valóban kellene üzletről beszélnünk, és valóban nem telefonon. Találkoznunk kellene, de senki nem tudhat róla. – Hallgatta Strang válaszát. – Maga a megbízó – mondta. – Reméltem, hogy tud majd javasolni egy helyszínt és egy időpontot. – Megint hallgatta a kövér embert. – Remek – mondta. – Ott leszek.

– Ez meglehetősen szokatlan – jegyezte meg Strang olyan hangon, amit Pavarotti soha nem adott volna ki. – Nem értem, mi szükség van erre.

– Higgye el, hogy van – mondta Keller.

Lerakta a kagylót, és ránézett a markában tartott érmére. Eszébe jutott a férfi White Plainsben, meg a nagy szakállú a felhők fölött. A hosszú, fehér szakállú, aki érméket dobott fel, majd ennek megfelelően irányította az univerzumot. Eszébe jutott a saját élete, és az, hogy emberek ki-be járkálnak benne.

Méregette a huszonöt centest a kezében – nem mintha lett volna érzékelhető súlya –, majd feldobta és a kézfejére fordítva, elkapta.

Fej.

A telefonkagylóért nyúlt.

– Ez jeges tea – mondta Dot. – A múltkor jeges teát ígértem és limonádét kaptál.

– És milyen jó limonádét!

– Ez pedig jó jeges tea, ami azt illeti. Valódi teából.

– És valódi jégből, lefogadom.

– A teás zacskókat egy kancsó hideg vízbe rakom – magyarázta Dot –, ki a napra, és néhány órára otthagyom. Aztán a kancsót berakom a hűtőbe.

– Egyáltalán nem forralod fel?

– Nem kell. Éveken keresztül úgy csináltam, de aztán rájöttem, hogy ez így nem jó. De elfelejtettem, hol tartottam. Jeges tea. Megvan. Amikor hívtál, azt mondtad: „Úton vagyok. Remélem, kész a limonádé.” Tehát limonádéra számítottál, és jeges teát kaptál. Érted, Keller? Mindig mást kapsz, mint amit vársz.

– Addig, amíg jeges teáról és limonádéról van szó, engem nem zavar – vont Keller vállat.

– Mindig is gyorsan alkalmazkodtál az új helyzetekhez – nyúlt Dot a poharáért. – Ez az egyike erősségeidnek. – Hátrahajtotta a fejét, és a plafont nézte. – Ha már erről beszélünk. Voltál fenn nála, beszéltél vele. Mit gondolsz?

– Szerintem, jól van.

– Mint régen?

– Azt azért nem mondanám. Elmagyaráztam neki, mi történt. Azt mondta, helyesen cselekedtem. Azt hiszem, lövése sem volt, miről beszélek.

– Ez gyakran előfordul vele.

– Tea íze van, tudod? És még csak fel sem forralod?

– Csak ha sietek. Keller?

Keller felnézett. Dot szemben ült vele, keresztbe tett lábakkal, házi papucsban.

– Miért ölted meg mind a kettőt? Ha csak ez egyikkel végzel, akkor a másik kifizeti a fennmaradó részt. De így nem kapunk egy fillért sem.

– Csak az előleget.

– Bizony. De a maradékot senki nem fizeti ki. Nemcsak hogy a másodikat ingyen intézted el, még pénzedbe is került.

– Tudom.

– Akkor ezt magyarázd el nekem.

Keller egy jó ideig elgondolkodott. Végül Dotra nézett:

– Nem tetszett a procedúra.

– A procedúra?

– A döntéshozatal procedúrája. Ilyenkor nem lehet dönteni. A pénzfeldobás meg nem segít. Mert még ekkor is én döntöttem, elfogadva a fejet vagy az írást. Nem tudom, érted-e.

– Ugyan csak a távolból – nyugtatta meg Dot –, de tudlak követni.

– Arra gondoltam, hogy mind a ketten ugyanazt érdemlik – folytatta Keller –, így kétszer dobtam fel a huszonöt centest. Elsőre fej lett, a másodikra írás. Ekkor mindkettejükkel megbeszéltem egy találkozót.

– Találkozót.

– Mindegyik nagyon ügyesen tudott titkos találkát szervezni. Strang elmondta, hogyan tudok bemenni a birtokára hátulról. A kerítés elektromos, de be lehet jutni.

– Strang beengedte a rókát a tyúkólba.

– Tyúkól nem volt, csak szerszámoskamra.

– Ahova azon a végzetes reggelen ketten mentek be, de csak egyvalaki jött ki – bólintott Dot. – Ezután találkoztál Moncrieff-fel?

– Az Omniban, a belvárosban. A kedvenc éttermében ebédelt, aminek ugyan nincs külön mosdója, de a hotel halljában van. Úgy tudtunk találkozni, hogy senki nem látott minket együtt.

– Okos.

– Mind a ketten okosak voltak. Minden jól ment, csakúgy, mint Stranggel. Moncrieffet úgy… Ezt a részt nem akarod hallani.

– Tényleg nem.

Keller csendben volt egy ideig, lassan kortyolta a teáját, figyelte a szélharangot, ahogy a szél belekapott. Végül Keller megszólalt:

– Mérges voltam, Dot.

– Ezt sejtettem.

– Jobb így, kutya nélkül.

– Tényleg?

– Jó kutya volt és nagyon szerettem, de csak a baj volt vele. Etetni, sétáltatni.

– Persze.

– Andriát is szerettem, de én világ életemben egyedül éltem. Ebben jó vagyok. Egyedül élni.

– Ezt szoktad meg.

– Így igaz. Mégis, amikor egyedül sétálok a kirakatokat nézegetve, és meglátok egy pár szép fülbevalót, már indulok is, hogy megvegyem. Aztán eszembe jut, hogy nincs miért. Vagy kinek.

– Pedig annyi fülbevalót vettél neki.

– Örült nekik – mondta Keller. – Én meg örültem, hogy ő örül. – Vett egy mély levegőt. – Egyre mérgesebb lettem. Egyre mérgesebb.

– Andriára.

– Nem. Ő nem csinált semmi rosszat. Nem volt miért haragudnom rá. – A plafon felé mutatott. – Rá voltam mérges.

– Amiért elküldött Cincinnatibe?

Keller megrázta a fejét.

– Nem rá. Hanem arra, aki fölötte van. A nagy, fehér szakállúra az égben, aki csak dobálja az érméket.

– Rá?

– Persze – bólintott Keller. – Amikor befejeztem a dolgom Cincinnatiben, már nem voltam mérges. Tettem a dolgom, ahogy mindig.

– Mert profi vagy.

– Azt hiszem.

– A szolgáltatásod pedig első osztályú.

– Az.

– Különleges nyári akcióval – mondta Dot. – Egyet fizet, kettőt kap. Vagy valami hasonló.

Keller hallgatta a szélharangokat, majd a csendet. Hamarosan vissza kell mennie Manhattanbe, és ki kell találnia, mi legyen a kutya tányérjával. Előbb-utóbb Dottal közösen ki kell találnia, mit csináljanak a férfival az emeleten. Egyelőre azonban nem akart mást, mint ott ülni a teraszon, kezében a pohár jeges teával.

Keller rivaldafényben

Keller, itallal a kezében megegyezett a rózsaszín ruhás nővel, hogy a parti remek. Átfúrta magát a főleg fiatal házasokból álló tömegen a belső udvar felé. Egy pincérnő közeledett, tálcáján magas nyakú poharakkal, melyek közül Keller egyet lecserélt az ő üres poharára. Ahogy sétált, azon tűnődött, vajon mit is iszik. Valami vodkaféleség, döntötte el, majd azt is, hogy ennél pontosabban nincs értelme meghatározni az ital kilétét. Még egyet tervezett meginni, de akár még tízet is elszopogathatott volna, hisz nem dolgozott. Hátradőlhet nyugodtan, és élvezheti az estét.

Majdnem. Nem tudott teljesen ellazítani és kikapcsolni. Hisz ha nem is dolgozott, nem csak puszta szórakozásból jött el. A ma esti kerti parti isteni alkalom volt arra, hogy felmérje a terepet, és közelebbről megnézze a célpontot. A férfi White Plainsben adott neki egy fényképet, amelyet magával is hozott Dallasba, de még a legjobb fotó sem tudja helyettesíteni a célpont megfigyelését természetes környezetében.

És micsoda fényűző környezet volt ez. Keller ugyan még nem volt benn a házban, de hatalmasnak tűnt: többemeletes építmény megszámlálhatatlan mennyiségű szobával. A kert – vagy telek? – sem volt éppen kicsi: a közel két holdon annyi fa és bokor és virág volt, hogy egy arborétumnak is becsületére vált volna. Keller semmit nem tudott a virágokról, de öt perc elteltével úgy érezte, hogy ki kellene tágítania látókörét a növények felé is. Talán a Hunteren vagy a New York Universityn vannak esti előadások a témában, de akár a Brooklyni Botanikus Kertbe is ellátogathatna. Lehet, hogy az élete teljesebbé válna, ha tudná a virágok neveit, hogy évelők-e vagy sem, és hasonlók. Milyen földet szeretnek, milyen rovarirtóval kell permetezni a leveleiket, és milyen trágyával kell öntözni a gyökereiket.

A téglából kirakott ösvényen sétálva rámosolygott egy idegenre, egy másiknak biccentett, majd az úszómedence mellett kötött ki egyedül. A medence körül tíz-tizenöt ember ült az asztaloknál, ittak és beszélgettek. A beszélgetés hangereje egyenes arányban nőtt az elfogyasztott alkohol mennyiségével. A hatalmas medencében egy fiú úszott, oda-vissza, oda-vissza.

Keller különös rokonságot érzett a fiúval. Ő ugyan úszás helyett a víz szélén állt, de legalább olyan távol volt mindenkitől, mint a gyerek. Egyszerre két partin vett részt, határozta el. Az egyik a hangos parti volt, ahol mindenki ivott és társalgott. A másikon azonban egyedül volt, és egyedülléte azonos volt az úszó fiúéval.

Hatalmas medence. A gyerek hosszában úszott, de a medence jóval nagyobbnak látszott, mint a szokásos ház mögötti pancsoldák. Kellernek fogalma sem volt, hogy a medence olimpiai méretű volt-e – azt sem tudta, az, pontosan mekkora –, így aztán annyiban maradt, hogy irdatlan nagyságú.

Évekkel ezelőtt valahol olvasott egy egyetemi csínytevésről, amikor a srácok egy úszómedencét feltöltöttek Jell-Oval. Kíváncsi volt, hány doboznyit öntöttek a zselatinos desszertből a víz helyére, és honnan vették az elképesztő mennyiséget. Ezt a medencét feltölteni Jell-Oval már egy nagyobbfajta vagyon – ám ha az embernek ekkora medencére futja, akkor a Jell-O megvásárlása sem okozhat gondot.

Vágott virágok álltak az asztalon, Keller mintha a kertben látta volna őket utoljára. Persze ennek volt értelme. Ha az ember kertjében nőnek virágok, akkor nem kell virágboltba járni.

Miért is lenne jó tudni a virágok és bokrok nevét? – tűnődött. Ismerve magát, előbb-utóbb virágokat akarna majd ültetni. Ebbe meg nem akart belemenni. A lakásában hely sem volt egy kertnek. Még egy kaktusz sem árválkodott az ablakban. Rajta kívül más élőlény nem volt a lakásában, és ezen nem is akart változtatni. Ha mégis változás állna be, akkor kihívja a féregirtókat.

Nem is érdemes megnézni, vannak-e esti előadások az egyetemeken. A Brooklyni Botanikus Kertbe sincs értelme elmenni. Ha közel akar kerülni a természethez, kimegy a Central Parkba. És ha nem tudja a növények nevét, akkor egyszerűen eléjük áll, bemutatkozik, és…Hol van a gyerek?

A medence üres volt, felszíne sima. Hova tűnt Keller társa a magányban?

Előbb gondolkozott, azután cselekedett. Ahogy hallotta, mások épp ellenkezőleg szoktak viselkedni, de vele nem ez történt. A gondolatai tiszták és világosak voltak. A medence alján van. Bajban van. Megfullad. Ekkor megszólalt egy sürgető hang a fejében, amely akár Doté is lehetett volna: Az isten szerelmére, Keller, csinálj valamit!

Lerakta a poharát az asztalra, ledobta a zakóját, lerúgta a cipőjét és kilépett a nadrágjából. Évtizedekkel korábban letette a Vöröskereszt életmentő vizsgáját. Le kell vetkőzni, hangzott az első lecke. Az a hat vagy hét másodperc, amit a vetkőzéssel tölt az ember, többszörösen meghálálja magát a gyors és akadálytalan mozgással a vízben.

A vetkőzését többen is észrevették. A medence mellett mindenkinek volt valami megjegyzése, egyik viccesebb, mint a másik. Keller alig hallotta őket. Egy pillanat múlva alsónadrágban állt, térben és időben távol az okoskodóktól, fejest ugrott, és gyorsan lemerült, keresve azt a helyet, ahol a buborékokat látta, és nem érdekelte a szemét maró klór.

Kereste a fiút. Jobbra, balra, végül megtalálta, előrenyúlt, megragadta. Lábával elrugaszkodott a medence aljától, a tüdeje égett, a felszín pedig egyre közelebb került.

Kisebbfajta tömeg vette körül Kellert, mindenki köszönetet mondott neki, gratuláltak, de Keller alig hallotta. Egy férfi megszorította a vállát, egy nő egy pohár brandyt nyújtott felé. Valaki azt mondta: „hős”, és Keller hallotta, ahogy többen is ezt ismétlik.

Különös.

Belekortyolt a brandybe. Égni kezdett a gyomra, ami azt bizonyította, kiváló minőségű az ital. A jó konyaktól mindig égett a gyomra. A fiú felé fordult. Nem lehetett több tizenkét-tizenhárom évesnél. Világos haja volt, bőrét barnára sütötte a nyári nap. A fiú már ült és a halálközei élmény minden pillanata látszott rajta.

– Timothy – szólt egy nő –, ez a férfi megmentette az életed. Nem akarsz mondani neki valamit?

– Kösz – mondta Timothy.

– Csak ennyit tudsz mondani, fiatalember?

– Ennyi bőven elég – mosolygott Keller. – Mindig kíváncsi voltam, hogy ilyenkor tényleg lepereg az ember előtt az élete?

Timothy megrázta a fejét.

– Görcs állt a lábamba – mesélte. – Az egész testem összerándult egy nagy csomóba, és én semmit nem tudtam tenni, hogy kibogozzam. Még csak eszembe sem jutott, hogy megfulladhatok. Csak küzdöttem a görcs ellen, mert nagyon fájt, és a következő dolog, amire emlékszem, hogy itt vagyok fenn és köhögök, és víz jön az orromból. – A fiú fintorgott. – Szerintem a fél medencét lenyeltem. Elég, ha rágondolok, és érzem a klór és a hányás ízét a számban.

– Timothy – forgatta a nő a szemét.

– Egyszerű beszéd – szólalt meg egy idősebb férfi. Fehér haja volt, jelentőségteljes szemöldöke, szemei élénk kékek. Egyik kezében egy pohár brandyt tartott, a másikban az üveget, amelyet előrenyújtott, hogy teletöltse Keller poharát. – „Must a fiúknak, portói a férfiaknak” – mondta. – „De egy hős csak brandyt ihat.” Ezt Samuel Johnson mondta, bár lehet, hogy nem pontosan idéztem.

– Ha nem is voltál pontos, apa – paskolta meg a kezét egy fiatal nő –, akkor is biztos vagyok benne, hogy amit mondtál, az jobb, mint az eredeti.

– Dr. Johnson – felelte a férfi. – Nála nem lehet jobban fogalmazni. „Hajón utazni annyi, mint börtönben lenni, csak az ember meg is fulladhat.” Ezt is ő mondta, s most álljon elő bárki, aki ezt találóbban meg tudja fogalmazni. – Keller felé fordult. – Egy pohár brandynél és egy szellemes Johnson-idézetnél sokkal, többel tartozom magának. A rosszcsont, akinek megmentette az életét, az unokám. A szemem fénye. Mit fénye, uram, napsugara. És mi itt álltunk kedélyesen beszélgetve és iszogatva, míg ő majdnem megfulladt. Maga éber volt, cselekedett, és ezért az isten áldja meg magát.

Erre mit lehet mondani? Semmiség? Említést sem érdemel? Biztos volt erre egy jó fordulat, talán éppen Samuel Johnson írta, de Kellernek semmi nem jutott az eszébe. Egy szót sem szólt hát, és, remélte, az arca nem látszik túl szenvtelennek.

– Még a nevét sem tudom – folytatta a fehér hajú férfi. – Ez önmagában nem különös. A vendégek felének a nevét nem tudom, és ezen nem is akarok változtatni. De a maga nevét illene tudnom, nem gondolja?

Keller mondhatott volna bármilyen nevet, de ami elsőre az eszébe jutott, az Boswell volt. Azt meg ugye nem lehet olyasvalakinek mondani, aki Dr. Johnsont idéz. Így azt a nevet mondta, amelyet az utazáshoz használt, amelyet a hotelben megadott, amelyik a hitelkártyáján és a jogosítványán szerepelt.

– Michael Soderholm – mondta Keller. – Én meg annak nem tudom a nevét, aki meghívott erre a partira. Egy hotel bárjában találkoztunk. Azt mondta, egy partira igyekszik és nincs-e kedvem vele jönni. Kicsit vicces volt az ilyen meghívás, de…

– Kérem – szólt a férfi. – Nehogy már elnézést kérjen, amiért itt van. Különben az unokám most egy vizes és klóros hullámsírban heverne. Ahogy mondtam már, a vendégek felét nem ismerem, de ettől még mindenkit szívesen látok. – Koccintott Kellerrel, majd belekortyolt az italába. – Michael Soderholm – mondta. – Svéd?

– Egy kicsi innen-onnan – improvizált Keller. – A dédnagyapám Stockholmból jött, de a többi ősöm szerte Európából. Ráadásul tizenhatod részben indián is vagyok.

– Tényleg? Melyik törzsből?

– Cseroki – felelte Keller.

– Én egynyolcad részben komancs vagyok – emelte a poharát a férfi. – Attól tartok, nem vagyunk vértestvérek. A maradék a Brit-szigetekről származik: skót, ír és angol keverék. Ahogy szinte mindenki itt, Texasban. Maga nem idevalósi, igaz?

– Nem.

– Ezen már nem változtathatunk. Hacsak úgy nem dönt, hogy ideköltözik. Még az is megtörténhet, nem? Remek itt élni.

– Apa azt gondolja, mindenkinek legalább annyira kell szeretnie Texast, amennyire ő – mondta a fiatal nő.

– Pontosan – felelte a férfi. – Egy baj van csak Texasszal: kicsit szeles. És én még be sem mutatkoztam! Mr. Soderholm, Mr. Michael Soderholm, az én nevem Garrity. Wallace Penrose Garrity. Én vagyok a hálás vendéglátója a mai estén.

Nem mondja, gondolta Keller.

A szombat esti életmentéssel meg virágokkal tarkított partiról Keller későn ért haza. Másnap a hotelben maradt és megnézte, ahogy a Dallas Cowboys megveri a Minnesota Vikingset a hosszabbításban. A játék pörgött, oda-vissza hullámzott, és a riporterek nem győzték biztosítani egymást arról, hogy micsoda pazar meccs zajlik a szemeik előtt.

Keller hajlamos volt egyetérteni velük. Minden benne volt a meccsben, ami csak kellett egy jó mérkőzéshez, és nem a játékosok hibája volt, hogy Keller nem igazán élvezte. Ritkán kapcsolt el a sportközvetítésekről, de nem kötötték le igazán. Néha eltűnődött, hogy a munkájának köze van-e ehhez. Egyik oldalról vajon mennyire érdekelte az embert egy szteroidokkal agyontömött, alaposan túlfizetett óriás touchdownja, ha napközben élet-halálkérdésekkel volt elfoglalva? A másik oldalról Keller hajlamos volt szokatlan megoldásokkal előállni egy csapat problémáit illetően. Amikor Emmit Smith állandóan áttévedt a Minnesota térfelére, Keller azon morfondírozott, hogy az edző miért nem bérel fel valakit, aki a marháját egész egyszerűen tarkón lövi?

De még mindig jobb volt focit nézni, mint golfot, ami cserébe még mindig jobb, mint golfozni. Ráadásul a szobából sem volt miért kimozdulnia. Előző éjjel a felderítése sokkal jobban – vagy sokkal rosszabbul sikerült, mint remélte. Ezek után mégis mit tehet? Leparkol a bérelt Fordjával Garrity háza előtt, és feljegyzi, ki, mikor és merre indul?

Erre semmi szükség. Már csak vacsoráig kell kibekkelnie, akkor ugyanis pont Garrityhez hivatalos.

– Még egy kis krumplit, Mr. Soderholm?

– Isteni – válaszolta Keller –, de tele vagyok. Tényleg.

– Nem hívhatjuk mindig Soderholmnak, nem igaz? – kérdezte Garrity.

– Azért maradtam ennél, mert nem tudtam eldönteni, mit kedvel jobban. Mike vagy Michael?

– A Mike remek – nyugtatta meg Keller.

– Akkor Mike. Én Wally vagyok. Vagy W.P., bár sokan egyszerűen Rozmárnak hívnak.

– De csak a háta mögött – jegyezte meg a nő, aki krumplival kínálta Kellert.

A nőt Ellen Garritynek hívták, és ő volt Timmy nagynénje és Garrity sógornője. A férje, Garrity fia, egy széles vállú férfi, Hank néven, aki látszólagos nyugalommal tűrte apja macsó beszédét.

Keller emlékezett Timothy anyjára a partiról, de sem a nevét, sem Garrityhez való kapcsolódását sem jegyezte meg. Mint kiderült, a neve Rhonda Sue Butler volt, és mindenki Rhonda Sue-nak hívta, kivéve a férjét, aki Ronnie-nak szólította. Őt Doak Butlernek hívták, és úgy nézett ki, mint aki fiatalkorában pehelysúlya miatt maradt ki az egyetemi kosárlabda válogatottból, de most már bőven beférne. Akár a birkózó csapatba is.

Hank és Ellen, Doak és Rhonda Sue. És az asztal túloldalán Vanessa, aki Wally felesége volt, de nyilvánvalóan nem lehetett sem Hank, sem Rhonda Sue anyja. Keller szerint Vanessa trófeafeleség volt, akit Garrity sikerei megtestesüléseként mutogatott. A nő alig volt fiatalabb Wally gyerekeinél. Láthatólag jó családból származott, csinos volt, és még arra is vette a fáradságot, hogy leplezze unalmát.

Íme a család. Wally és Vanessa. Hank és Ellen. Rhonda Sue és Doak. És Timothy, aki – mint elmondták Kellernek – délután már úszott, ami a vízi megfelelője a lóhátra való visszapattanásnak. Nem kapott görcsöt a lába, és mindenki a medence szélén állva figyelte.

Heten. És Keller. Azaz Mike.

– Szóval üzleti úton van – mondta Wally. – És itt ragadt a hétvégére, ami a legrosszabb dolog, ami egy üzleti úton történhet. Nem éri meg hazarepülni Chicagóba, ugye?

Wally dolgozószobájában ültek. A falakat hikori dióból készült, vörös bőrrel díszített lambéria borította, a falakon pedig mindenféle vadnyugati ereklyék lógtak: ott egy patkolóvas, itt egy bölénykoponya. Keller a konyakra igent mondott, a szivarra pedig nemet, bár amikor megérezte Wally havannájának illatát, megbánta elhamarkodott döntését. Keller ugyan nem dohányzott, de a szivar illatából ítélve a szivarozás nem szimpla dohányzás, hanem vallásos élmény volt.

– Nem igazán – felelte Keller. Chicagót adta meg Michael Soderholm lakhelyeként, bár a jogosítványt Dél-Kaliforniában állították ki. Legalábbis majdnem ott. – Mire hazarepülök, aztán vissza…

– Az egész hétvégét repülőkön töltötte. Külön szerencse a számunkra, hogy itt maradt. Most már csak azt szeretném tudni, hogyan tehetném a maga számára is szerencséssé ezt a hétvégét.

– Már megtette – mondta Keller. – Remek partin vehettem részt, ahol néhány percre hősnek érezhettem magam. Ma este pedig remek társaságban vagyok, istenit vacsoráztam, a végén meg ezt a pazar brandyt iszom.

A gyomorégése alapján valóban pazar volt a brandy.

– Én viszont arra gondoltam – kezdte Wally –, hogy megkérem, dolgozzon nekem.

Kit akar megöletni? – szaladt ki majdnem Kellerből. Aztán eszébe jutott, Garrity nem tudja, mit dolgozik.

– Azt gondolom, nem mondja meg, kinek dolgozik.

– Nem tehetem – vont vállat Keller.

– Ezt megértem. És tiszteletben is tartom. Ahogy ki tudtam venni egykét elejtett szavából, vállalategyesítéssel és felvásárlással foglakozik.

– Mondjuk.

– Abban is biztos vagyok, hogy jól fizet, és szerintem, szereti csinálni, különben már felmondott volna. Mit kell tennem azért, hogy otthagyja a cégét és munkaadót cseréljen? Egy dolog biztos: Chicago szép hely, de senki nem bánta meg, hogy ideköltözött a Nagy D-be. Nem ismerem magát, de annyit meg tudok mondani, hogy maga nekünk való ember, Dallas meg magának való város. Nem tudom, mennyit fizetnek magának, de attól tartok, meg tudom fejelni, és még érdekeltséget is tudok ajánlani egy gyorsan fejlődő vállalatban.

Keller figyelmesen hallgatta Wallyt, néha belekortyolt a brandyjébe. Hihetetlen, gondolta, hogy mik történnek az emberrel, amikre nem is számít. Olyan volt az egész, mint egy Horatio Alger regény: Gyűrött Arcú Dick megállítja a megvadult lovat, rajta a Nagyhatalmú Üzletember lányával, és arra lesz figyelmes, hogy a következő pillanatban az IBM igazgatói székében ül.

– Mégis elszívnék egy szivart – mondta végül.

– Keller – dörrent rá Dot. – Te is tudod a szabályokat. Ezt nem mondhatom el.

– Pedig fontos lenne.

– A titoktartás egyike annak, amiért a megbízó fizet – folytatta Dot.

– Ezt akarja, mi pedig megadjuk neki. Még ha az operatív ügynök…

– Operatív ügynök? – kérdezte Keller.

– Ez vagy te – mondta Dot. – Te vagy az ügynök, és most Dallasban vagy operatív. Még akkor sem derülhet ki a megbízó kiléte, ha tényleg füstölgő fegyverrel a kezedben elfognak. Tudod miért?

– Mert az operatív ügynök tudja tartam a száját.

– Tudod te – nyugtázta Dot. – Kérdés sem férhet ahhoz, hogy te tudod tartani a szádat, de ha mégse, akkor se tudnál mit mondani. Mert nem tudod, ki a megbízó.

– Hát ez az – mondta Keller. – Épp ezt szeretném tudni.

– Én pedig azt mondom, nem fogod megtudni, mert amit nem tudsz, azt nem is tudod elmondani. Az operatív ügynök soha nem tudhatja a megbízó nevét.

– Dot – mondta Keller és igyekezett sértődöttnek hangzani –, mióta ismersz engem?

– Időtlen ideje. Több élet óta.

–Több élet óta?

– Együtt voltunk az Atlantiszon, nem emlékszel? Nézd, én tudom, hogy senki nem fog elkapni téged füstölgő fegyverrel a kezedben, és azt is tudom, egy szót sem szólnál, ha mégis. De azt nem tudom elmondani neked, amit én sem tudok.

– Ó.

– Bizony. A kémiparban ezt hívják kettős biztosításnak. A megbízó megbízott valakit, aki ismer minket és ő telefonált ide. És ő nem adta meg a megbízója nevét. Miért is tette volna? S ha már erről beszélünk, Keller, te miért akarod tudni?

Kellernek már kész válasza volt.

– Lehet, hogy nem tudom egyedül elintézni.

– Igen?

– A célpont körül mindig sokan vannak – magyarázta Keller. – A legjobb megoldásnak az tűnik, hogy többekkel együtt intézem el őt is.

– Egyet fizet, kettőt kap – mondta Dot.

– Vagy hármat. Vagy négyet – folytatta Keller. – De ha az egyik ártatlan járókelőről kiderül, hogy ő a megbízó, akkor különös helyzetbe kerülünk.

– Igen. A fennmaradó összeg kifizetése finoman szólva is kérdésessé válik.

– Ha mondjuk, tudnánk, hogy a megbízó Montanában pisztrángozik, akkor nincs gond. De ha itt van Dallasban…

– Jó lenne tudni, ki az – ismerte el Dot. – Adj nekem pár órát, aztán hívjál vissza.

Ha tudja, ki a megbízó, akkor a megbízó balesetet szenved.

Művészi kivitelezésű balesetet. Nemcsak a rendőrség felé kellene hitelesnek tűnnie, hanem mindenki felé, aki esetleg tisztában van a megbízó eredeti szándékával. A helyi közvetítő, aki összehozta a megbízót a férfival White Plainsben, szintén gyanút fogna egy nehezen megmagyarázható haláleset kapcsán. Kitűnő balesetnek kell lennie, amelyekből Keller produkált már egy párat a karrierje során. Némi tervezést igényelt, de azért nem olyan komplikált, mint egy agyműtét. Ki kell találni egy jó módszert, aztán hajrá.

Azért mégsem olyan pofonegyszerű. Ha a megbízó mondjuk egy üzleti rivális Houstonban, Denverben vagy San Diegóban, akkor úgy kell eltűnnie pár napra a városból, hogy senki ne vegye észre. Miután kivitelezte a művészi és gyors balesetet, visszarepül Dallasba, tesz-vesz pár napig, míg közlik vele, hogy a megbízás érvénytelen. Külön személyazonosság kell Houstonba (vagy Denverbe, vagy San Diegóba), hisz túl sokat a Michael Soderholmot sem szabad használni. Ráadásul Garrity nem vehet észre semmit az egészből, Dotról és a férfiról nem is beszélve.

Mindent egybevéve sokkal komplikáltabb (bár könnyebben emészthető), mint az alternatíva.

Amely nem más, mint Wallace Penrose Garrity gyors és professzionális meggyilkolása az első adandó alkalommal.

Ezt pedig nagyon nem akarta. Az asztalánál evett, a brandyjét itta, a szivarját szívta. Nemcsak egy egyszerű állásajánlatot kapott, hanem ígéretes vezető állást ajánlott neki Garrity. Aznap éjjel alkoholtól és nikotintól enyhén kótyagos fejjel még az is átfutott az agyán, hogy él a lehetőséggel.

Miért is ne? Békésen élhetné napjait Michael Soderholmként, elvégezve mindazokat a munkákat, amelyeket Garrity rábízott. Az lehet, hogy nem volt túl sok tapasztalata, de annyira nem lehet nehéz menet közben megtanulni a szükséges dolgokat. Bármi is lenne a munka, csak egyszerűbb lehet annál, hogy városról városra röpköd és embereket öl. Meg tudná tanulni ezt a munkát. El tudná végezni a feladatot.

Az álmodozásnak annyi realitása volt, mint egy italgőzös álomnak. S ahogy reggelre az ember kijózanodik az italgőzből, úgy látja be: az álmodozásnak semmi alapja. Senki nem venné alkalmazásba anélkül, hogy ne ellenőrizné a múltját. A legegyszerűbb ellenőrzésen is elbukna, hisz Michael Soderholm annyira volt valóságos, mint a hamis jogosítvány az ő nevével.

Még, ha sikerülne is átcsúsznia az ellenőrzésen, még, ha a férfi White Plainsben engedné is elmenni, Keller tudta jól, nem menne a dolog. Már volt egy élete. Ha kicsit féloldalas is, de úgy illett rá, mint egy jól szabott kesztyű.

Egy másik élet mindig is vonzó fantáziakép. Egy gyorsnyomda Roseburgben, Ohióban, helyes kis élet egy manzárdtetős házban – ezek mind olyan álomképek voltak, amelyekkel az ember olyankor szórakoztatta magát, amikor nem volt más választása, mint élni a megszokott életét. Az álmodozás az állásról csak az utolsó a sorban.

Kocsiba ült, vett egy szendvicset és egy kávét, majd egy ideig autókázott. Egy telefonfülkénél megállt és felhívta White Plainst.

– Egy célpont, nincsenek ártatlan járókelők.

– Miért?

– Csak csináld, amit mondtam. Egyet fizet, egyet kap.

– Mert az ügyfél itt van a városban – bólintott Keller. – Könnyebb lenne, ha tudnám a nevét.

– Felejtsd el – mondta Dot. – A megbízó hosszú és nyugodt életet kíván mindenkinek, kivéve a célpontot. Lehet, hogy a célpont közelében lévők sokat jelentenek a megbízó számára. Ezt nem tudom biztosan, de a lényeg az, hogy senki másnak nem eshet bántódása. Capisce?

– Capisce?

– Olaszul van, és azt jelenti…

– Tudom, mit jelent – vágott Keller a szavába. – Csak furcsa volt a te szádból hallani. De igen, megértettem. – Vett egy mély levegőt. – Lehet, hogy nem fogok hamar végezni.

– Itt jön a jó hír – mondta Dot. – Az idő nem tényező. Nem érdekli őket, mikor végzel, csak csináld meg.

– Hallottam, hogy W.P. állást ajánlott magának – mondta Vanessa. – Remélem, elfogadja.

– Szerintem csak nagylelkű akart lenni – felelte Keller. – Jó helyen voltam jó időben, és szeretné valahogy meghálálni, de úgy gondolom, nem számít arra, hogy tényleg neki fogok dolgozni.

– Pedig szeretné – nézett rá a nő. – Különben azt ajánlotta volna: ad pénzt vagy egy kocsit. Vagy valamit. W.P. általában meg is kapja, amit akar. Vele kapcsolatban a dolgok így működnek.

Vajon Vanessa spórolt egy kis pénzt arra, hogy egyszer ne így történjen? Keller ezen gondolkozott. Valóban annyira odavolt Garrityért, amennyire látszott? Vagy csak a pénzért ment hozzá, ami ugye más megvilágításba helyezi a szavait.

Nehéz megmondani. Nehéz bármelyikükről megmondani. Hank tényleg olyan odaadó és lojális fiú volt, amilyennek látszott, aki megelégedett azokkal a koncokkal, amiket az öreg odavetett neki? Lehet, hogy titokban utálta Garrityt és más ambíciói voltak?

És mi van Garrity vejével, Doakkal? A felszínen úgy tűnt, hogy elégedett azzal, ahogy a füstbe ment focikarrierje utáni élete alakult: Garritynek végzett munkája kimerült az üzleti partnerekkel játszott golfmeccsekben és az azokat követő piálásokban. De nem forrongott legbelül, nagy álmokat dédelgetve?

És mi van Hank feleségével, Ellie-vel? Keller valahogy nehezen látta benne Lady Macbethet. Könnyedén tudott volna különböző forgatókönyveket kitalálni arról, hogy miért akarja Ellie vagy Rhonda Sue Garrityt holtan látni, de ezek a variációk olyanok, amilyeneket az ember a Dallas ismétlése közben talál ki. Ki lőtte le Jockeyt? Mindenkinek más verziója volt. Talán valamelyikük házassága válságba került. Vagy Garrity megkörnyékezte valamelyik menyét, amikor kicsit többet ivott a kelleténél. Vagy Doak és Hank izgult rá Vanessára. Vagy…

Semmi értelme találgatni, határozta el Keller. Reggeltől estig lehet különféle szcenáriókat kitalálni, de felesleges. Még ha sikerülne is rájönnie, ki a megbízó, mennyivel van előbbre? Most, hogy megmentette a fiú életét, érez valami kötelezettséget, hogy hagyja életben a nagyapját? És akkor mit fog csinálni? Megöli a fiú apját? Vagy az anyját, a nagynénjét, nagybátyját?

Persze haza is mehetne. Minden gond nélkül el tudja magyarázni a férfinak White Plainsben, miért hagyta ott Dallast. Senki nem örül, ha az operatív ügynök – így mondta Dot, ugye? – személyes okokra hivatkozva lép vissza egy megbízástól. Ha ez szokássá válik, az már más helyzet, de Keller ilyet még soha nem csinált. Ő megbízható profi. Kicsit talán bogaras, de ettől még profi. Megmondják neki, mit csináljon, ő pedig megcsinálja.

Azaz, ha személyes okokra hivatkozva visszalép, akkor a döntését tiszteletben kell tartani. Nyugodtan elteázik Dottal a teraszon és kész.

Másnap pedig valaki más indul Dallasba.

Így vagy úgy, de a megbízást teljesíteni kell. Ha egy bérgyilkos meggondolja magát, akkor a helyére pillanatokon belül egy másik áll. Ha nem Keller húzza meg a ravaszt, akkor valaki más.

Keller saját magát hibáztatta, amiért belevetette magát a medencébe. Nem kellett volna mást tenni, mint elfordítani a fejét és hagyni, hogy a kissrác megfulladjon. Néhány nappal később simán elintézi Garrityt. Igen könnyen lehet beállítani öngyilkosságnak, amely a kisfiú halála felett érzett gyász és elkeseredés egyenes következménye.

Nem, mondta, ahogy belebámult a tükörbe. Nem, neked be kellett ugranod a medencébe. Hőst akartál játszani. Le kellett vetkőznöd gatyára, és be kellett bizonyítanod, hogy nem véletlenül kaptad a Vöröskereszttől az életmentő papírost.

Hova is lett az a tanúsítvány?

Eltűnt, csakúgy, mint minden más gyerek- és fiatalkorából. Az érettségi bizonyítványa, a kiscserkész jelvényei, a bélyeggyűjteménye, az üveggolyói és a baseballkártyái. Egyáltalán nem bánta, hogy minden elveszett: legalább annyira nem kívánta őket vissza, mint a velük járó éveket.

Azon azonban eltűnődött, valóban mi történt velük. Például az életmentő tanúsítvánnyal. Lehet, hogy a baseballkártyáit valaki kidobta, a bélyegeit meg eladta egy szaküzletnek. Egy ilyen bizonyítványt az ember nem dob ki, bár az is igaz, hogy senkinek sem kell a tulajdonosán kívül.

Talán egy szemétkupac alján hever. Vagy egy ócskásbolt polcán várja a megszállott, még Kellernél is bogarasabb gyűjtőt, aki beilleszti jelentős életmentő bizonyítvány gyűjteményébe, és most ott lóg a falon bekeretezve, hozzáértők elismerő pillantásaitól övezve.

Nem tudta, mit érezzen. Az ő bizonyítványa, amiért ő dolgozott meg. Valami különc gyűjtő falán. Egy darabka a halhatatlanságból. Ám a tanúsítványért ő dolgozott meg. ő nyúlt az oktató hóna alá, ő úszott ki vele, ő rángatta ki a medencéből. Ez az ő teljesítménye volt, az ő neve állt rajta. Az ő falán kellene lógnia, vagy sehol.

A tanúsítvánnyal kapcsolatos érzései azért mégsem voltak olyan erősek. Hisz nem volt más, csak egy darab papír. A tudás számított, és az, hogy – még a saját maga számára is meglepő módon – évtizedekkel később képes volt felidézni és hasznát tudta venni.

Emiatt volt életben Timothy Butler. Ami ugyan jó volt a fiúnak, de Kellernek nem kevés bosszúságot okozott.

Keller egy kávé mellett továbbra is Wallace Penrose Garrityről elmélkedett, akinek a jelek szerint egy darab ellensége sem volt széles e világon.

Tegyük fel, hogy Keller hagyja a gyereket megfulladni. Tegyük fel, hogy neki sem szúr szemet a sima vízfelület, ahogy senki másnak. Az ő partija volt, az ő medencéje, és az ő mulasztása, hogy felügyelet nélkül hagyta a gyereket. Garrity vigasztalhatatlan lett volna. Valószínűleg saját magát okolná a fiú haláláért.

Ha Keller ekkor teszi el láb alól, az megváltás Garritynek.

Elcsípte a pincér pillantását, és kért még egy kávét. Valami ugyanis eszébe jutott.

– Mike – jött felé Garrity kinyújtott kézzel. – Ne haragudjon, hogy megvárattam. Valaki felhívott, hogy a város déli részén lévő egyik öt-holdas telkemet meg akarja venni. Én meg nem akarom eladni neki.

– Értem.

– De a város másik felén van egy tízholdas telkem, amit viszont boldogan adnék el neki. Azt meg csak akkor veszi meg, ha úgy érzi, ő gondolt rá először. Ezért húzódott el a beszélgetés. Mit szólna egy pohár brandyhez?

– Egy pohárka jólesne.

Garrity bevezette Kellert a dolgozószobájába, és mindkettejüknek töltött.

– Miért nem jött korábban? – kérdezte Garrity. – Lemaradt a vacsoráról. Remélem, tudja, hogy az ajtóm mindig nyitva áll maga előtt, és mindig van egy hely magának az asztalomnál.

– Köszönöm – mondta Keller.

– Tudom, hogy nem beszélhet róla – ült le Garrity –, de hogy alakul a projektje?

– Lassan, de biztosan.

– Van, amit nem lehet siettetni – kortyolt Garrity a brandyjéből. A tekintete egy pillanatra elsötétült, s ha Keller nem figyel, akkor észre sem veszi.

– Nagyon fáj, Wally? – kérdezte óvatosan.

– Micsoda, Mike?

Keller lerakta a poharát az asztalra.

– Beszéltem Dr. Jacklinnel. Tudom, hogy min megy keresztül.

– Átkozott orvosok! – dörrent fel Garrity. – Megmondtam neki, hogy tartsa a száját.

– Minden további nélkül beszélt velem – mondta Keller. – Azt hitte, Dr. Edward Fishman vagyok a Mayo Klinikáról.

– Aki konzultálni akar vele.

– Valami hasonló.

– Elmentem a Mayo Klinikára – nézett maga elé Garrity –, de nem volt szükség arra, hogy felhívják Harold Jacklint. Megerősítették a diagnózisát, és azt mondták, ne nagyon vegyek tartós tejet. – Garrity sóhajtott egyet. – Nem tudták biztosan megmondani, mennyi időm van hátra. Csak annyit mondtak, hogy a fájdalom egy ideig elviselhető lesz. Aztán már nem.

– Értem.

– Egy ideig minden szervem működik majd, aztán már nem.

Keller nem szólt semmit.

– A pokolba is – egyenesedett ki Garrity. – Egy férfi a szarvánál ragadja meg a bikát, nem? Először eldöntöttem, hogy fogok egy puskát, elmegyek vadászni, és a puska véletlenül elsül vadászat közben. Aztán arra gondoltam, hogy az íróasztalomnál, tisztítás közben sül el véletlenül a puska. De nem tudtam rászánni magam az öngyilkosságra. Nem tudom, miért nem. Nem tudom megmagyarázni. Erre képtelen vagyok. Felemelte a poharát és belebámult. – Különös, hogy mennyire ragaszkodunk az élethez – mondta lassan. – Samuel Johnson mondta azt is, hogy nincs olyan hét az életéből, amelyet ne élne szívesen újra. Nekem több jutott a jóból, mint a rosszból, Mike. És még a rossz idők sem voltak olyan borzalmasak, ha érti, mire gondolok. Egy percét sem akarnám az életemnek újra átélni, de ez nem jelenti azt, hogy akár egy újabb pillanatot is szeretnék elmulasztani. Nem akarok lemaradni arról, ami jönni fog, ahogy Dr. Johnson sem. Ezért kelünk fel minden reggel, nem? Hogy megtudjuk, mi van még előttünk az étlapon.

– Azt hiszem, igaza van.

– Arra gondoltam végül, hogy úgy a legjobb elmenni, ha nem tudom, mikor és hogyan – folytatta Garrity –, így könnyebb szembenézni a halállal. Eszembe jutott egy fickó, akivel, évekkel ezelőtt találkoztam. „Ha meg akarsz öletni valakit, csak szólj nekem”, mondta. Először nevettem a javaslaton és el is felejtkeztem a fickóról. Úgy egy hónapja azonban elővettem a számát, felhívtam, ő pedig adott nekem egy telefonszámot.

– És kiadta a megbízást.

– Így hívják? Igen, kiadtam a megbízást.

– Saját magára.

Garrity bólintott. – Amikor először megláttam magát, miután kihúzta az unokámat a vízből, egy pillanatra gyanús lett. Aztán elhessegettem a gondolatot. Egy bérgyilkos nem bukkan elő a semmiből, hogy megmentse valaki életét.

– Elég szokatlan lenne – értett egyet Keller.

– Különben is, mit keresne a partin? Nem húzódna inkább háttérbe, hogy ne is lássam, aztán elkap, amikor egyedül vagyok?

– Normális esetben igen – felelte Keller. – De aztán azt mondtam magamnak, abból nem lehet baj, ha körbenézek. És a fickó a bárban megnyugtatott, hogy a fél város ott lesz a partin.

– A fél város. De nem csinált volna semmit, ugye?

– Ó, dehogy!

– Nagyon reméltem, hogy nincs ott. Nagyon reméltem, hogy nem aznap este intéz el. Élveztem a partit, és nem akartam semmiről sem lemaradni. De maga ott volt, szerencsére.

– Igen.

– Megmentette az unokámat. A kínaiak szerint, ha megmenti valakinek az életét, akkor addig felelős érte, amíg él. Mert beavatkozott a dolgok természetes menetébe. Maga szerint ennek van értelme?

– Nem sok.

– Szerintem sem. A konyhájuk nagyon jó, és náluk jobb mosodás nincs a földön, de más ügyekben elég habókos elképzeléseik vannak. Bár valószínűleg ők is ezt mondják a mi nézeteinkről.

– Valószínűleg.

Garrity a poharát bámulta. – Felhívta az orvosomat – mondta. – Azért, hogy megerősítse a gyanúját. Mi árult el? Látszik valami az arcomon vagy a mozgásomon?

Keller megrázta a fejét. – Nem találtam senki mást, akinek indítéka lett volna. Vagy ennyire haragszik magára, így csak maga maradt. Aztán egyszer-kétszer megrándult az arca, amit igyekezett leplezni. Először alig vettem észre, majd elkezdtem gondolkozni.

– Arra gondoltam, hogy így egyszerűbb lesz – dőlt előre a székben Garrity. – Egy profi majd elintéz, amikor nem számítok rá. Olyan lennék, mint egy bölény a mezőn. Az se tudja, mikor végez vele egy golyó.

– Értem.

– Nem, nem érti. A bölény nem bérelte fel a vadászt. Amennyire ő tudja, egyedül áll a mezőn. Nem rágja magát azon, hogy vajon mikor teríti le a vadász. Nem nyugtatja magát, és a hátán felálló szőrt sem próbálja elsimítani.

– Erre így soha nem gondoltam.

– Én sem – vallotta be Garrity. – Ha belegondolok, soha nem hívom fel azt a fickót. Mike, mi a fenét keres itt ma este? Ne mondja, hogy meg akar ölni.

– Azért jöttem, hogy elmondjam: nem tudom megtenni.

– Mert összebarátkoztunk?

Keller bólintott.

– Én egy farmon nőttem fel – mesélte Garrity. – Egyikén azoknak az eltűnőfélben lévő családi farmoknak, amelyekről maga is hallott. A végén a miénk is eltűnt. Nem nagy kár érte, ha engem kérdez. Voltak marháink és disznaink. Volt fejőstehenünk és tyúkólunk. Soha nem adtunk nevet azoknak az állatoknak, amikről tudtuk, hogy előbb-utóbb megesszük. A fejőstehénnek volt neve, de a borjainak már nem. Az anyakocát Elsie-nek hívtuk, de a kismalacoknak nem volt nevük.

– Érthető.

– Nem kell ahhoz kínainak lenni, hogy tisztán lássuk: azok után nem ölhet meg engem, hogy megmentette Timothy életét. És akkor azt még nem is említettem, hogy az asztalomnál evett és a szivaromat szívta. Jut eszembe, nem kér egy szivart?

– Köszönöm, nem.

– Hogyan tovább, Mike? Őszinte leszek: megkönnyebbültem. Hetek óta készültem és vártam a golyót. Most meg hirtelen kaptam egy új lehetőséget az életre. Azt mondanám, hogy erre innunk kell, de látom, hogy alig ivott a brandyjéből.

– Lenne itt még valami – felelte Keller.

Míg Garrity telefonált, Keller kiment a dolgozószobából. Timothy a nappaliban volt, egy sakktáblát tanulmányozott. Keller játszott vele, és csúnyán kikapott.

– Nem lehet mindig nyerni – mondta, amikor eldöntötte a királyát.

– Mattot adtam volna pár lépésben – közölte a fiú.

– Láttam.

Keller visszament a dolgozószobába. Garrity szivarral a kezében várta.

– Üljön le – intett. – Ha maga nem öl meg, a szivarok biztosan.

– Soha nem tudhatja.

– Telefonáltam, Mike. Minden rendben van. Gondolom, kell egy kis idő, míg a sok csatornán keresztül elérnek a főnökéhez, de előbb vagy utóbb hívni fogják, hogy a megbízó meggondolta magát. Rendezte a számlát és törölte a megbízást.

Egy ideig beszélgettek még, majd csendben ültek. Keller végül felállt, hogy neki lassan mennie kéne.

– A motelben leszek – mondta. – Ha hívnának.

– Néhány nap, gondolom.

– Talán – felelte Keller –, de soha nem lehet tudni. Ha mindenki időben telefonál, akkor még ma este hozzám is elér a hír.

– Hogy a megbízó visszalépett, maga meg hazamehet. Gondolom, nem bánja.

– Jó itt – válaszolta Keller –, de jó lesz végre otthon lenni.

– Ahogy mondani szokták: mindenütt jó, de a legjobb otthon – mondta Garrity. – És ki tudja? Lehet, hogy a szívem egyszer csak felmondja a szolgálatot. Vagy elüt egy busz, nem tudom. Belém vág egy villám?

– Még az is előfordulhat.

– Bármi előfordulhat – helyeselt Garrity. Felállt. – Mike – kezdte –, attól tartok, nem találkozunk többet. És én ezt sajnálom egy kicsit. Őszintén élveztem a társaságát.

– Én is, Wally.

– Sokat gondolkoztam azon, milyen lehet a férfi, aki ilyen munkát végez. Nem tudom, mit vártam, de nem olyat, mint maga.

Kinyújtotta a kezét.

– Vigyázzon magára, Mike. Isten vele.

Keller a hotelben vett egy forró fürdőt, majd reggelig békésen aludt. Amikor végzett a reggelivel, a recepción egy üzenet várta. Mr. Soderholm, hívja vissza az irodáját.

Az utcáról telefonált, bár már nem kellett elővigyázatosnak lennie. Erősen ügyelt arra, hogy nyugodtan, ámde kellő meglepetéssel a hangjában fogadja a hírt.

– Azt mondtad, az idő nem tényező – mondta Dotnak. – Ha tudom, hogy ennyire sürgős…

– Keller – vágott közbe Dot –, nagyon helyes, hogy vártál. A megbízó ugyanis meggondolta magát.

– Meggondolta magát?

– Tudom, ez női tulajdonság – mondta Dot –, de most már a nemek egyenlők, azaz mindenki meggondolhatja magát. Amúgy a megbízó a teljes összeget kifizeti. Rázd le a texasi port a csizmádról és gyere haza.

– Ezt fogom tenni – mondta Keller –, de talán maradok még pár napot.

– Ó?

– Akár egy hetet is. Tetszik a város.

– Keller, nehogy azt mondd, hogy szeretnél Dallasba költözni. Erről már beszéltünk.

– Semmi ilyesmi – felelte Keller. – Van ez a lány.

– Ó, Keller.

– Nagyon kedves – folytatta Keller. – És ha a megbízást visszamondták, akkor akár randizhatnék is vele, nem?

– Hajrá, csak ne akarj odaköltözni.

– Annyira azért nem kedves – mondta Keller.

Dot nevetett, és figyelmeztette Kellert, nehogy megváltozzon.

Kocsiba ült és elment moziba. Az egyik filmet már régóta meg akarta nézni. Másnap reggel összepakolt és kijelentkezett a motelból.

A város másik felén kivett egy szobát J.D. Smith néven, és négy napot előre kifizetett.

Nem volt semmiféle kedves és csinos lány. De még nem mehetett haza.

Volt valami, amit félbehagyott. Négy nap elég idő arra, hogy befejezze. Négy nap alatt Wallace Garrity elfeledkezik a hátán felálló szőrről és a készülődésről.

Négy nap alatt a fájdalom sem nagyon erősödik.

Az elkövetkezendő négy napban Keller megajándékozza Garrityt. Ha csak teheti, természetes halálnak fog látszani: baleset vagy szívinfarktus. Gyors lesz és váratlan, és amennyire lehetséges, fájdalommentes.

Garritynek ideje sem lesz felfogni, mi történt.

Keller azon gondolkozott, hogy mi legyen. Miképpen csinálja. Sokkal trükkösebb lesz, mint az eredeti megbízás, de ezt csak magának köszönheti. Azzal, hogy kihalászta a kisfiút a medencéből, belekeveredett. Megváltoztatta a dolgok természetes menetét. Felelősséggel tartozott.

Most pedig ez volt a legkevesebb, amit megtehetett.

Keller utolsó menedéke

Keller a vörös szegfű felé nyúlt, de inkább a zöldet vette kézbe. Mélyzöld volt, élénk mélyzöld. Talán az ősz egyik csodája, gondolta. A levelek vörösek és aranyszínűek lesznek, a virágok meg zöldek.

– Festett – mondta a virágárus, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Először Szt. Patrik napjára kezdték el befesteni őket. Persze ekkor adom el a legtöbbet, de máskor is visznek el pár szálat. Szeretne egyet?

Tényleg. Szeretne egyet? Keller elgondolkodott egy ideig, aztán rájött, hogy nem teheti.

– Nem – mondta. – Vörösnek kell lennie.

– Teljesen egyetértek – mondta az aprócska férfi, majd kihúzott egy rikító vöröset a vödörből. – Én is hagyománytisztelő vagyok. Zöld virágok. A méhek hogyan különböztetik meg a zöld virágot a fóliasátortól?

Keller szerint ez remek felvetés volt.

– És itt a másik. Hogyan tűzzük fel a virágot a zakóra? A gomblyuk fölé tesszük, és gombostűvel odafogjuk, vagy beledugjuk a gomblyukba?

Mivel Keller nem tudta, mi lenne a helyes megoldás, ezért kikérte a férfi véleményét.

– Nem egyszerű a döntés – tűnődött hangosan a virágárus. – De kérdem én: miért van gomblyuk a zakón, ha nem használjuk?

Keller ropogósra vasalt öltönyben, fényesre pucolt cipőben, gomblyukában a vörös szegfűvel felszállt a Metrolinerre a Penn Állomáson. Az újságosnál vett egy GQ-t, amellyel egészen Washingtonig elfoglalta magát. A tekintete olykor-olykor a gomblyukára tévedt.

Jó lett volna tudni a magazin álláspontját gomblyuk-kérdésben, de Keller semmi erre vonatkozót nem talált a lapban. A virágárus szerint, akinek azért volt némi szava a kérdésben, Kellernek nem kellett aggódnia.

– Nagyon kevés férfi tudja, hogyan kell virágot viselni – mondta a férfi. – Az egyiken nevetségesen áll, a másik meg úgy néz ki, mint egy piperkőc. De magán…

– Jól áll?

– Több mint jól – válaszolta a férfi. – Maga nagyon… hogy is mondjam, magabiztosan viseli.

Ez nem magabiztosság kérdése volt. Keller instrukciókat követett. Ilyen virágot viseljen, erre a vonatra szálljon fel, majd várjon a Union Stationon a B. Dalton könyvesbolt előtt egy bizonyos magazinnal a kezében addig, amíg – az utasításai alapján kissé szokatlan és bogaras – megbízó oda nem lép hozzá.

Kellernek egy kicsit gyerekesnek tűntek ezek az instrukciók, amelyek hallatán a férfi White Plainsben régebben simán elküldte a megbízót. Ám a férfi már alig hasonlított egykori önmagára. A vörös szegfű, a GQ magazin és a szokatlan instrukciók csak az utolsók voltak a sorban – és a legkevésbé fontosak.

– Viseld a virágot – mondta neki Dot a White Plains-i ház konyhájában. – Viseld a virágot, hónod alatt legyen ott a magazin…

–…bal kézzel hárompercenként vakarjam meg a fülem…

–…és végezd el a munkát, Keller. Ezt a megbízót legalább nem küldte el. Mi bajod van a virággal? Ne mondd, hogy Thoreau jár a fejedben.

– Thoreau?

– Ő mondta, hogy óvakodj az olyan munkától, amihez új ruhák kellenek. A szegfűkről viszont egy szót sem szólt.

Dél után tíz perccel Keller még mindig a találkozási pontnál állt, szegfűvel a gomblyukában, kezében a magazinnal. Még egy fél órát várt, mint egy jó ólomkatona, majd elment a mellékhelységbe. Úgy érezte magát, mint egy dezertőr, amikor visszatért. Megállt a helyén, szemét körbejáratva próbálta észrevenni, ki keresi őt. Nem látott senkit, így aztán csak állt és várt tovább.

Negyed kettőkor vett egy hamburgert. Kettő előtt tíz perccel egy fülkéből felhívta White Plainst. Mielőtt Keller egy szót is szólhatott, Dot bejelentette, hogy hazajöhet.

– A megbízást törölték – kezdte. – A fickó telefonált és visszamondta. Akkor már szerintem D.C. felé vonatoztál.

– Dél óta itt állok – mondta Keller. – Utálok egy helyben állni és várni.

– Mindenki utál, Keller. De te még egy kis pénzt is kapsz érte…

– Egy kis pénzt?

– Először találkozni akart veled és megbeszélni, hogy a megbízás egyáltalán kivitelezhető-e. Akkor fizette volna a díj felét előre, a maradékot pedig teljesítéskor.

– De még azelőtt lemondta, hogy találkozott velem. Túl magabiztos lettem volna?

– Magabiztos?

– A szegfű. A virágárus azt mondta, nagyon magabiztosan viselem. Talán túlságosan is, és ez nem tetszett neki.

– Keller – mondta Dot. – Még csak azt sem tudja, hogy nézel ki. Fél tizenegy körül telefonált. Te a vonaton ültél. Különben is, hogy lehet nem magabiztosan viselni egy virágot?

– Ebbe most ne menjünk bele. Ha semmit nem fizetett előre…

– Fizetett. De nem a felét.

– Akkor mennyit?

– Nem sokat, de valamit. Küldött ezer dollárt. A te részedből nem lehet nyugdíjba vonulni, de nem is csináltál mást, mint vonatoztál egyet, majd álldogáltál. Vannak, akik ennél keményebben dolgoznak és ennyit sem kapnak.

– Ők meg gondolom attól a gondolattól boldogok – válaszolt Keller –, hogy nekik mennyivel jobb, mint a szerencsétlen szomáliai éhezőknek.

– Szegény Keller. Mi lesz most veled?

– Vonatra ülök és hazamegyek.

– Keller – mondta Dot. – Nemzetünk fővárosában vagy. Menj el a Smithsonianbe. Fizess be egy túrára a Fehér Házba. – Lazíts, és érezd a virágok illatát.

Keller lerakta a kagylót és felszállt a következő vonatra.

Otthon beakasztotta a szekrénybe az öltönyét, de előtte még magabiztosan kihúzta a szegfűt a gomblyukból. A magazint még az utcán belevágta egy szemetesbe.

Ez szerdán történt. Hétfő reggel az egyik kedvenc helyén reggelizett egy görög kávézóban a Második sugárúton. A Times-ot olvasta, szalámit és tojást evett, amikor egy hang így szólt hozzá:

– Nem bánja, ha leülök? – A férfi válaszra sem várt, hanem lehuppant a bokszba, szemben Kellerrel.

Keller megnézte magának. A férfi negyven körüli volt, sötét öltönyben, semmilyen nyakkendővel. Frissen borotvált arcán nyomát sem lehetett felfedezni annak, hogy egyike lenne a szépszámú nagyvárosi buggyantaknak.

– Valami hiányzik a gomblyukából – kezdte a férfi. – Pedig olyan…

– Magabiztosan viseltem? – kérdezte Keller.

– Tudja – bólintott a férfi –, pont ezt a szót kerestem. Itt volt a nyelvem hegyén. Magabiztosan viselte.

Keller nem szólt.

– Gondolom, szeretné tudni, miről van szó.

Keller megrázta a fejét.

– Nem. A végén úgyis minden kiderül.

A férfi elmosolyodott. – Magának kötélből vannak az idegei – mondta. – Nem mintha meg lennék lepve. – Kezét zakója zsebébe mélyesztette, Keller pedig megragadta az asztal szélét, és várta, mikor kerül elő az asztal alól a pisztoly.

A férfi pisztoly helyett egy vékony bőrtárcát húzott elő, amelyet kinyitva megmutatta az igazolványát. A fotón ugyanaz az arc volt, amely Kellerrel szemben ült. Az igazolvány szerint az arc tulajdonosa egy bizonyos Roger Keith Bascomb, aki a National Security Resource elnevezésű szervezet ügynöke.

Keller visszaadta a tárcát a tulajdonosának.

– Kösz – rakta el Bascomb. – Készen állt, hogy rám borítsa az asztalt, igaz?

– Miért tettem volna?

– Hagyja csak. Éber, és ez nagyon helyes. Nem vagyok meglepve. Tudom, hogy kicsoda és micsoda maga.

– Valaki, akit félbeszakítottak a reggelijében.

– Valaki, akit a jelek szerint nem érdekel a felhajtás a magas koleszterinszintről. Szalámis tojás! Csodálom magát, Keller. A kávé is valódi, ugye?

– Az – felelte Keller –, bár nem a legjobb.

– Az én reggelim kukoricapehely – mélázott a férfi –, amit koffeinmentes kávé követ. De nem azért jöttem, mert az együttérzésére van szükségem.

Még jó, gondolta Keller.

– Nem akarom, hogy ez nagyon drámaian hangozzék – nézett rá a férfi –, de elkerülhetetlen. Mr. Keller, a hazájának szüksége van a szolgálataira.

– A hazámnak?

– Az Amerikai Egyesült Államoknak. Emlékszik?

– A szolgálataimra?

– Azokra a szolgálatokra, amelyek miatt Washingtonba utazott. Úgy hiszem, mind a ketten tudjuk, miről van szó.

– Ezzel vitába szállnék – mondta Keller.

– Vitába?

– De nem teszem.

– Helyes – nyugtázta Bascomb. – Cserébe bocsánatot kérek azért, amiért árnyékra vetődött. Meg kellett találnunk magát, és ez tűnt a legegyszerűbb megoldásnak.

– Vagyis a Union Stationtől követtek hazáig.

– Attól tartok, igen.

– Kiderítették, hogy ki vagyok és leellenőriztek.

– Így igaz – helyeselt Bascomb. – Ezt tettük. Tudja Keller, közvetlenül kellett magával kapcsolatba lépnünk.

– Miért is?

– Nincs szükség arra a férfira, mi is a neve, White Plainsben. Erről csak az érintettek tudhatnak, senki más.

– Közvetlenül velem akar dolgozni.

– Igen.

– És azt akarja, hogy…

– Azt tegye, amihez a legjobban ért, Keller.

Keller bekapott egy szelet szalámit, evett pár falat tojást, ivott egy korty kávét.

– Nem hiszem – mondta végül.

– Hogy mondta?

– Nem érdekel – dőlt hátra Keller. – Ha csináltam is valaha, amire céloz, már abbahagytam.

– Visszavonult.

– Vissza. De ha mondjuk nem is vonultam vissza, akkor sem kerülném meg White Plainst. Pláne nem olyasvalakiért, aki hülyét csinált belőlem, vörös szegfűvel a gomblyukamban.

– Úgy viselte az a virágot – mondta Bascomb –, mint aki soha nem lép ki az otthonából nélküle. Meg kell mondanom, Keller, hogy maga és a vörös szegfű egymásnak lettek teremtve.

– Ezt jó tudni – felelte Keller –, de ez semmin sem változtat.

– Ez a vonakodására is értendő.

– Hogy mondta?

– Jó tudni, mit érez – nézett a szemébe Bascomb. – Örülök, hogy elmondta. De ez semmin sem változtat. Szükségünk van magára, és maga nincs abban a helyzetben, hogy nemet mondjon.

A férfi mosolygott, és várta, Keller mit reagál. Várhatott.

– Gondolja végig – javasolta végül Bascomb. – Gondoljon a kerületi ügyészre. Gondoljon az adóhivatalra. Gondoljon a szövetségi kormány lehetőségeire és erőforrásaira – amelyek egyesek szerint súlyos visszaélésekre is alkalmasak. Gondoljon arra, mikre lehet ezeket az erőforrásokat használni egy védtelen állampolgárral szemben.

Keller ugyan nem akarta, de végiggondolta.

– És ezt most mind felejtse is el – javasolta Bascomb egy laza mozdulattal. – És gondoljon inkább arra, hogy lehetőséget kap hazája szolgálatára. Nem tudom, Keller, hogy hazafinak tartja-e magát, de ha jó mélyen magába néz, akkor bizony olyan erős hazafias érzelmeket talál, amelyek létezéséről nem is volt tudomása. Keller, maga amerikai, és most remek lehetőséget kap arra, hogy egyszerre tegyen valamit Amerikáért és mentse a bőrét.

Keller szavai még saját magát is meglepték:

– Az apám katona volt.

Egy lélek nélküli ember csak állt,

Egyre okolva, ostorozva magát,

Mert nem mondhatta: ez a szülőhazám!

Keller becsukta a könyvet és félretette. Sir Walter Scott sorait egy novellában olvasta még középiskolában. A versbéli férfit Philip Nolannek hívták, aki arra ítéltetett, hogy hontalan bolyongjon a világban, mert amikor kellett volna, nem akart hazafi lenni.

Kellernek nem volt ott a polcán a kérdéses novella, de a verset megtalálta a Bartlett's Familiar Quotations című kötetben, majd megkereste a hazafiság címszót. A legjobb idézet Samuel Johnsontól származott: „A hazafiság” – írta Dr. Johnson – „a gazember utolsó menedéke.”

Az idézet ugyan remekül hangzott, de Keller nem tudta pontosan, Johnson mit is akart mondani. Mi állhat távolabb egy gazembertől, mint a hazafiság? Anélkül, hogy túlbonyolítaná, egy hazafi minden kétséget kizáróan a jófiúk egyike. Az a minimum, hogy saját magát hazája és honfitársai szolgálatába állítja, és odaadása igen gyakran odáig terjed, hogy magát is feláldozza honfitársai szabadságáért.

Nathan Hale egyetlen dolgot bánt csak: egy élete volt csupán, amit a hazájának adhatott. John Paul Jones valóban utolsó csepp véréig harcolt. David Farragut, a torpedókat elátkozva teljes gőzzel ment a halálba.

Jófiúk, gondolta Keller.

Egy gazember ezek szerint csak rosszfiú lehetett. Akkor hogyan lehetne hazafi, vagy hogyan találhatna menedéket a hazafiságban?

Keller eltűnődött, majd arra jutott, hogy egy gazember a hazafiság látszatában találhat csak menedéket: önzetlennek tűnő cselekedeteket hajt végre saját önzése érdekében. Hamis hazafiság valódi céljai elleplezésére.

Azaz egy valódi gazember nem lehet valódi hazafi is. Vagy mégis?

Ha objektíven nézte a kérdést, akkor el kellett ismernie, hogy minden bizonnyal ő is egy gazember, ugyan nem tartotta magát annak, hanem egy átlagos magányos New York-i fickónak, aki egyedül él, ritkán eszik otthon, mosodába hordja a szennyest és a Times keresztrejtvényével, babrál a reggeli kávéja mellett. Edzőterembe jár, már az elején megpecsételt sorsú kapcsolatokba bonyolódik nőkkel, gyakran egyedül megy moziba. A mezítelen városban nyolcmillió ilyen történet volt, legtöbbjük egyáltalán nem érdekes, és ő egy volt ezek közül.

Leszámítva persze azt, hogy néha felhívták White Plainsből. Ekkor ő összepakolt, felült egy repülőre és megölt valakit.

Ezzel nehéz lenne vitába szállni. Ha egy férfi ilyeneket tesz, akkor gazember. És kész.

Most meg itt a lehetősége arra, hogy hazafi legyen.

Ráadásul úgy, hogy senki sem tudhat róla: sem Dot, sem a férfi a White Plains-i ház emeletén. Bascomb igen egyértelmű volt ebben a kérdésben:

– Egy szót se senkinek. Ha valami rosszul sül el, az történik, ami a Mission: Impossible-ben. Soha nem hallottunk magáról. Magára van utalva, s ha mégis megpróbálja valakinek elmondani, hogy a kormánynak dolgozik, akkor az arcába, nevetnek. Ha bárkinek megadja a nevem, és utánam néznek, akkor soha senki nem hallott rólam. Mert soha nem hallottak rólam.

– Mert nem ez a neve.

– A telefonkönyvet is nyugodtan lapozgathatja a National Security Resource után kutatva. Átlapozhatja a Congressional Recordot is. Senki nem tud rólunk. Hallott valaha az NSR-ről? Na látja. Ezzel nincs egyedül.

Keller még elismerést sem kap nagyon kockázatos munkájáért. A White Plains-i férfitól kapott megbízásokkal is ez volt a helyzet, de legalább jó pénzt kapott. Az NSR kizárólag a költségeit téríti meg, és azokat sem teljes egészében.

Nem a dicsőségért, az elismerésért, de még csak nem is a pénzért csinálja majd. Bascomb utalt rá, hogy nincs választása, de ez nem igaz: az embernek mindig van választása. És ő úgy döntött, hogy belemegy. Miért?

A hazájáért, gondolta.

– Békeidőben élünk – mondta Bascomb. – A szovjetek már nem fenyegetnek minket, de ez ne tévessze meg magát, Keller. A hazája állandóan háborút visel. Az ellenség pedig gyakran a határokon belül van. Néha nekünk előbb kell megtennünk velük azt, amit ők akarnak tenni velünk.

Keller úgy gondolta, hogy szabályosan megkötött nyakkendőjében és öltönyében mindennek kinéz, csak katonának nem. Mégis annak érezte magát. Katonának, aki sajátos egyenruhájában a hazáját szolgálja.

Howard Ramsgate nagydarab férfi volt, széles vállú, őszinte, nyílt arcán készséges mosollyal. Fehér inget, csíkos nyakkendőt viselt, és szürke cápabőr nadrágot. Zakója az iroda sarkában lógott a fogason.

– Jó napot – nézett fel Kellerre, amikor az belépett hozzá. – Gyönyörű napunk van, nemdebár? Howard Ramsgate vagyok.

Keller is mondott egy nevet, nem a sajátját. Nem mintha Ramsgate-nek túl sok alkalma lenne bárkinek is elmondani, de mi van, ha egy magnó forog valahol az irodában? Nem ő lenne az első ember Washingtonban, aki lehallgatja a saját irodáját.

– Örülök, hogy találkoztunk – nyújtotta kezét Ramsgate. Hózentrógert viselt, macskásat. Számtalan macskafajta ékesítette a nadrágtartóját, konstatálta Keller.

Ha valakiről azt hallja az ember, hogy áruló, akkor egy apró ember jelenik meg előttünk, gyűrött esőkabátban, egy pincelejáróba húzódva, vagy egy lepusztult kávézó hátsó asztala mögé bújva. Legkevésbé egy olyan embert képzelünk el, aki macskákkal díszített nadrágtartót visel.

– Lássuk csak – kezdte Ramsgate. – Meg volt beszélve? Nem látom a naptáramban.

– Nem. Csak erre jártam és beugrottam – felelte Keller.

– Rendben van. Hogyan jutott túl Janeane-en?

A titkárnő. Keller megfigyelte, mikor lép ki a nő egy cigarettára, és ekkor jött be.

– Nem tudom – válaszolta. – Senkit nem láttam odakinn.

– Mindenesetre itt van – bólintott Ramsgate.

– Itt bizony.

– Nos, akkor lássuk csak az egérfogóját.

Keller döbbenten bámult a férfira. Egyszer régebben rövid ideig pszichoterápiára járt, amikor volt egy nagyon életszerű álma az egerekről. Még most is emlékezett rá. De hogy a fenébe tudhatta ez az áruló, ez a kém…

– Ezt a kifejezést elég gyakran használom – mondta Ramsgate. – „Készíts egy újfajta egérfogót, és a világ a lábaid előtt fog heverni.” Emerson, ugye?

Kellernek elképzelése sem volt. – Emerson – mondta végül.

– Az ilyen idézetek – mosolygott Ramsgate – mindig Emersontól származnak. Ha mégsem, akkor Benjámin Franklintól. Egyszerű amerikai észjárás – ebben mind a ketten kiemelkedők voltak.

– Nagyok.

– Ami azt illeti – folytatta Ramsgate –, mi amerikaiak több egérfogóra regisztráltattunk szabadalmat, mint bármilyen más szerkezetre. El sem tudja képzelni, mennyiféle elképzelést dolgoztunk ki a kis rágcsálók elfogására és elpusztítására. Persze – rántott egyet a hózentrógerén – a legjobb egérfogót nem lehet szabadalmaztatni. Négy lába van és nyávog.

Keller kipréselt magából egy kuncogáshoz hasonló hangot.

– Nekem meg bőven kijutott az egérfogókból szabadalmi jogászként – mesélte Ramsgate. – És minden áldott nap látok valami újat. A legtöbb találmány, amivel ideállítanak, legalább annyira szabadalmaztatható, mint egy macska. Legtöbbjük nem működik, illetve amelyik működik, az se úgy, ahogy a feltaláló elképzelte. Néhány közülük azonban mégis szuperál, és még hasznos is annyira, hogy emelje csodálatos országunk életminőségét.

Egyszerű amerikai észjárás, gondolta Keller. Csodálatos országunk. A férfi egy közönséges áruló, mégis van pofája olyan frázisokkal élni, mint egy politikusnak.

– Most már érti, miért leszek egy kicsit izgatott, amikor valaki besétál hozzám – nézett Kellerre. – Mit hozott nekem?

– Hadd, mutassam meg – felelte Keller, majd kinyitotta a táskáját, elővett belőle egy jegyzetfüzetet és az asztalra tette.

– „Nagyon sajnálom” – olvasta Ramsgate Hózentróger. – Mit sajnál?

Keller válaszképpen satuba fogta a férfi nyakát és addig szorította, míg Ramsgate elvesztette az eszméletét. Ekkor elengedte az ernyedt testet, kitépte a lapot a jegyzettömbből, összegyűrte és beledobta a szemetesbe. A tömb első lapján egy hasonló üzenet állt: „Nagyon sajnálom. Bocsássatok meg.”

Nem biztos, hogy egy alapos laboratóriumi vizsgálaton az üzenet átmenne, de ahhoz elég volt, hogy öngyilkosságként könyveljék el az esetet, ha úgy akarják.

Odament az ablakhoz és kinyitotta. Odagurította Ramsgate székét az ablakhoz, a férfi hóna alá nyúlt, a lábára, állította, majd kilökte.

Visszagurította a széket, kitépte a lapot a tömbből, összegyűrte, bedobta a szemetesbe. Jobb lesz így, döntötte el. Nincs búcsúlevél, csak egy jegyzettömb az asztalon, aztán amikor belenéznek a szemetesbe, megtalálják a két kitépett lapot. Ramsgate akart búcsúlevelet hagyni, de mégsem tette.

Ez tetszett Kellernek. Sokkal több figyelmet fordítanak a búcsúlevélre, ha keresniük kell.

Janeane az asztalánál volt, amikor kilépett Ramsgate irodájából. A nő csacsogott a telefonon, még a fejét sem emelte fel, hogy Kellerre nézzen.

Miután Keller visszaért New Yorkba, a következő öt nap minden reggelét a Washinton Posttal kezdte, amelyet az ENSZ-székházzal szemben lévő újságosnál vett. Első reggel semmit nem talált, a másodikon azonban rábukkant egy nekrológra, amely azt tudatta, hogy egy jó nevű washingtoni szabadalmi jogász öngyilkosságot követett el. Keller megtudta, hova járt középiskolába, hol fejezte be a jogi egyetemet, milyen találmányok szabadalmaztatásában segédkezett. A gyászoló rokonokat is felsorolták: feleség, két gyerek, egy báty Lake Forestben, Illinois államban.

A nekrológ azonban egy szóval sem említette, hogy Ramsgate áruló, kém volt. Arról sem volt szó, hogy némi segítséggel vetette ki magát az ablakon. Keller kibámult a kávézó ablakán és azon gondolkozott, vajon többet tudnak-e, mint amit a nekrológban leírtak.

A következő három napban már semmit sem talált Ramsgate-ről. Ez magában nem volt gyanús – milyen gyakran írtak hosszasan egy átlagos szabadalmi jogász öngyilkosságáról? –, de Keller azon kapta magát, hogy a többi cikk sorai közt próbál olvasni, hátha talál valami elrejtett utalást Ramsgate halálával kapcsolatban. Az egyik lobbistát törvénytelen pártfinanszírozással gyanúsították. Egy japán turista életét vesztette egy utcai lövöldözés során. A Kongresszusban nagy csata várható egy törvényjavaslattal kapcsolatban. Ezek bármelyikének köze lehet Ramsgate ablakon át, történt távozásához. Hogy mi, azt pont Keller nem tudja meg, pedig neki azért ebben nem kis szerepe volt.

Az ötödik reggelen Keller éppen a polgármesteri hivatal aktuális botrányáról olvasott, amikor úgy érezte, figyelik. Lehet, hogy valaki követi őt Ramsgate halála óta? Feljegyezték azt is, hogy a napjait nem a lakásához közeli kávézóban kezdte a New York Timesszal, hanem öt sarokkal odébb a Washinton Posttal?

Átgondolta, majd rájött, hogy butaság. Akkor az is butaság volt, hogy megvette a Postot minden reggel? Napokkal ezelőtt beledobott egy kavicsot a tóba, és most azt keresi, mekkorát csobbant a kő, mekkora hullámokat vert a víz sima felszínén.

Felállt, az újságot az asztalon hagyta. Később rájött, miért is cselekedett így.

Hivatalosan is befejezettnek akarta tudni az ügyet. Amikor elvégzett egy munkát, telefonált a férfinak White Plainsbe, aki ha mást nem, hát tudomásul vette, vagy éppen megveregette Keller vállát. Elcsevegett Dottal, majd felmarkolta a pénzt. Ez utolsó volt persze a legfontosabb, de az is sokat számított, hogy a férfi tudomásul vette a sikeres és kielégítő munkavégzést.

Ramsgate-től semmi ilyesmit nem kapott. Nem kellett beszámolnia a feladat befejezéséről, nem csevegett senkivel, és persze senki nem veregette meg a vállát. Lehet, hogy szűkszavú washingtoni férfiak váltanak pár szót róla, de ezt ő ugye nem hallja. Bascomb bizonyosan elégedett az eredménnyel, de nem hívta fel és nem vetett neki oda pár elismerő szót.

Ez pedig, döntötte el Keller, így van rendjén.

Senki nem ismeri el egy katona teljesítményét. Nem szólnak dobok, nincsenek kitüntetések, parádék. Nincs szüksége visszajelzésre Bascombtól, ahogy azt sem fogja megtudni, hogy a jól elvégzett feladatnak mi is a konkrét eredménye, avagy következménye. És persze azt sem fog kiderülni, hogy miért éppen ő kapta ezt a feladatot.

Ezzel együtt lehet élni. Sőt, nem is bánja. Nincs szüksége dobokra, kitüntetésekre, parádékra. Gazemberként élt, de a hazája egyszer csak szólította. Ő pedig eleget tett a hívásnak.

Senki nem veregette meg a vállát. Senki nem hívta fel, hogy remek munkát végzett. Helyes. Maga az elvégzett munka volt az ő jutalma.

Ahogy minden katonának, úgy neki is.

Ahogy múlt az idő, Keller lassan hozzászokott a gondolathoz, hogy soha nem hall Bascomb felől. Aztán egy délután a Times Square-en állt sorba félárú színházjegyért, amikor valaki megveregette a vállát:

– Bocsásson meg – mondta a férfi, kezében egy borítékkal. – Azt hiszem, ezt elejtette.

Keller éppen válaszolni akart, hogy ő nem ejtett el semmit, de nem tette, mert felismerte a férfit. Bascomb volt az. Mielőtt bármit is szólni tudott volna, a férfi eltűnt a tömegben.

Egyszerű fehér boríték volt, alaposan leragasztva. Semmi sem volt ráírva. A súlya alapján több bélyeg kellett volna rá, nemcsak egy 32 centes. De nem volt rajta bélyeg – Bascomb nem bízott a postában.

Keller zsebre vágta. Amikor rákerült a sor, vett egy jegyet aznap estére egy ötvenes évekbeli musicalre. Megfordult a fejében, hogy két jegyet vesz, és az egyiket elrejti egy kivájt tökben. Aztán amikor este felmegy a függöny, Bascomb ott ül majd mellette.

Hazament és kinyitotta a borítékot. Egy név volt benne és egy cím a floridai Pompano Beachről, két polaroid kép: az egyiken egy férfi és egy nő, a másikon a férfi egyedül. Kilenc százdolláros bankjegyet talált még, használt bankókat, különböző sorszámmal, valamint két ötvendollárost.

Keller megnézte a fotókat. Világos volt, hogy a két kép között évek teltek el. A férfi a nő mellett fiatal volt és állt, a másikon viszont öregebb volt és ült. Csak nem tolószékben? Könnyen lehet.

Szegény ördög, gondolta Keller, aztán észbe kapott. A férfi nem érdemelt sajnálatot. A mocsokláda kém volt, áruló.

Az ezer dollár közel sem járt ahhoz, hogy fedezze Keller költségeit. Először is ott volt a repülőjegy West Palm Beachre, a bérelt autó, három éjszaka a hotelben, mire el tudta végezni a feladatot, majd egy újabb, mert az esti gépet lekéste. A Howard Ramsgate-incidensért kapott ötszáz dollárból kijött a Metroliner jegy, a hotelszoba, egy jó vacsora, és még maradt is pár dollár a zsebében. A floridai munka miatt azonban alaposan a pénztárcájába kellett nyúlnia.

Nem mintha számított volna. Mit számított pár dollár ide vagy oda?

Megspórolhatott volna egy keveset, ha hamarabb végez, de a feladat trükkösebbnek bizonyult, mint gondolta. Az áruló – Drecker, Louis Drecker volt a neve, de Keller szívesebben gondolt rá mint árulóra – egy nagy, óceánhoz közeli társasházban élt a Briny sugárúton, Pompano Beach kellős közepén. A többi lakó átlagéletkora, nem meglepő módon, hetven körül volt, és nem az áruló volt az egyetlen tolószékhez kötött nyugdíjas. Többen alumínium botokkal jártak, de a sportosabbak közül néhányan bot nélkül csoszogtak.

Ez volt az első alkalom, hogy Kellert a munkája egy ilyesfajta intézménybe szólította, így nem tudta, hogy a többi öregek otthonában is ilyen nagy hangsúlyt fektetnek-e a biztonságra, vagy csak ide nehezebb bejutni, mint a Pentagonba. A recepción a nap 24 órájában ült valaki a biztonsági kamerák előtt, amelyek a lifteket és a lépcsőket figyelték.

Az áruló napjában kétszer hagyta el az épületet: reggel és este. Mindig egy sokkal fiatalabb nő tolta a tolószékben, a homokban. Míg az áruló napozott, a nő egy spanyol nyelvű magazint olvasott és elszívott egy-két cigarettát.

Keller alaposan átgondolta, majd elvetette az ötletet, hogy bejusson az épületbe. Tegyük fel, hogy benn van. A nő az áruló lakásában él, így őt is el kellene intéznie. Ezzel ugyan nem volt problémája, hisz a civil áldozatok a modern hadviselés velejárói voltak. És még az is lehet, hogy a nő bűntársa az árulónak. Ha az egyetlen mód az áruló kiiktatására a nő megölésével jár együtt, akkor Keller habozás nélkül elintézi őt is.

Egy kettős gyilkosság azonban még errefelé sem hétköznapi dolog. Miért hívná fel a kelleténél jobban a figyelmet magára? Egy ilyen idős és magatehetetlen célpontnál a legegyszerűbb mód a természetes halál.

Ki tudja csalni a nőt az épületből? Be tud jutni, míg a nő távol van? El tud tűnni dolga végeztével azelőtt, hogy a nő visszatér?

Ezen járatta az agyát egy ideje, amikor a sors az ölébe pottyantotta a tökéletes megoldást. A reggel délelőttbe hajlott, a Nap kúszott fel a keleti égbolton, Keller pedig lelkiismeretesen követte őket a homokban, mindig a nő lábnyomába lépve (az árulóéba nehéz lett volna, hisz az ő lába soha nem érte a homokot). Az áruló az óceánnal szemben ült, csukott szemmel napozott, ráncos bőre itta magába a meleget. Pár méterrel odébb a nő a homokban feküdt egy törülközőn, olvasott, kezében cigaretta.

A nő elnyomta a cigarettát. Pár pillanat múlva a magazin kicsúszott a kezéből, feje oldalra billent: elbólintott.

Keller várt egy percet. Jobbra nézett, majd balra. Senki nem volt a közelben, de, még ha ötven méternél közelebb is van valaki, Keller akkor is akcióba lép. Ha meredten figyeli bárki, akkor sem tudatosul benne, mit lát. Arról nem is beszélve, hogy azok az esetleges idős szemek mennyit láthatnak.

Keller az áruló mögé lépett, kezét a férfi fecsegő, titkot tartani nem tudó és nem is akaró szájára szorította, majd másik kezének hüvelyk- és mutatóujjával befogta az orrát, és így állt, magában számolva egy ideig. Sokáig.

Amikor elvette a kezét, az áruló teste ernyedten süppedt a székbe. Keller kicsit feljebb húzta, hogy úgy tűnjék, mintha aludna, akár a nap simogató melegében pihenő gyík.

– Hol voltál Keller? Már napok óta kereslek.

– Elutaztam – felelte Keller.

– Elutaztál?

– Floridába.

– Floridába? Csak nem a Disney Worldben voltál? És mikor rázhatom meg azt a kezet, amelyik lekezelt Mickey Mouse-zal?

– Csak egy kis napra és homokra vágytam – mondta Keller. – Lementem a Golf-áramlathoz, Sanibel Islandre.

– Hoztál nekem kagylót, Keller?

– Kagylót?

– Hallottam, hogy csodálatos kagylókat lehet arrafelé találni – mondta Dot. – A sziget hosszában fekszik az áramlattal, ellentétben az összes többi rendes szigettel, amelyek párhuzamosak a szárazfölddel.

– Ellentétben egy rendes szigettel?

– Ez az egyetlen, amelyik hosszában fekszik. A többi a rendes, ez nem. És éppen a fekvése miatt annyi kagylót sodor partra a víz, hogy az emberek kocsiszámra hordják haza. Szerte a világból érkeznek oda kagylóvadászok. De miért is mondom ezt neked? Te vagy az, aki épp most jött vissza onnét. Akkor nem hoztál nekem kagylót, igaz?

– A komoly kagylóvadászathoz hajnalban kell felkelni – mondta Keller, miközben azon gondolkozott, tényleg így van-e. – A vadászok hajnalhasadtakor ellepik a strandot, mint a krumplibogarak a szántást.

– Szántást, mi?

– Ahol a krumpli van – felelte Keller. – Nem foglalkoztam én a kagylókkal, csak pihenni akartam.

– Lemaradtál egy munkáról.

– Ó.

– Sürgős volt, én meg nem tudtam, hol vagy és mikor jössz vissza. Igazán idetelefonálhatnál, amikor elutazol.

– Nem jutott eszembe.

– Miért is tetted volna? Soha nem mész nyaralni. Mikor voltál utoljára?

– Én mindig nyaralok – válaszolta Keller. – Itt, New Yorkban.

– Akkor épp itt volt az ideje, hogy ne csak munka miatt utazz el. Gondolom, nem egyedül voltál.

– Nos…

– Jó neked, Keller, így az se baj, hogy nem értelek utol. Legközelebb…

– Legközelebb szólni fogok – nyugtatta meg Keller. – Tudod mit? Legközelebb még kagylót is hozok neked.

Most nem kereste a nekrológot az újságokban. Még ha volt is saját napilapja Pompano Beachnek, nem lehet megvenni az ENSZ-székházzal szemben lévő újságosnál. Miami Heraldot lehet kapni, de valahogy valószínűtlennek tűnt, hogy egy vén trotliról beszámolnának, aki végleg elszenderült a napon. Ha minden ilyen halálesetről írnának, akkor nem maradna hely a hurrikánokról és bankrablásokról szóló híreknek.

Különben is, miért akart olvasni róla? A küldetést végrehajtotta, az áruló halott. Neki csak ennyit kellett tudnia.

Bascomb legközelebb két hónap múlva jelentkezett. Ezúttal azonban nem személyesen.

Telefonon. A férfi úgy hangzott, mint Bascomb, bár Keller nem, mert volna megesküdni rá. A hívás rövid volt, a hívó hangja alig volt erősebb a suttogásnál.

– Maradjon otthon holnap. Levele jön.

Másnap reggel Kellerhez valóban becsengetett egy férfi a FedEx-től. A borítékban egy fotó volt, egy papírdarab egy névvel és címmel, és egy vékony köteg százdolláros.

Tíz darab volt belőlük, bár a cím szerint Kellernek ezúttal Coloradóba kellett utaznia, egy Aurora nevű városba, ami azért egy kicsit messzebb volt, mint Pompano Beach. Elsőre zavarta, de amikor jobban belegondolt, rájött, hogy a kevés fizetésnek is van előnye. Ha minden egyes alkalommal ráfizet arra, hogy hazáját szolgálja, akkor az még inkább hazafivá teszi, ugyanis fel sem merülhetett, hogy pénzért csinálja. Hanem hazaszeretetből.

A bankjegyeket a tárcájába tette, majd megnézte magának a legfrissebb áruló fotóját.

A telefon megszólalt.

– Keller, magányos vagyok és semmi nincs a tévében – mondta Dot –, csak Jerry Springer. Gyere ki és beszélgessünk.

Keller kivonatozott White Plainsbe, majd vissza New Yorkba. Összepakolt, felhívott egy repülőtársaságot, taxival kiment a JFK-re. Amikor éjjel a gépe leszállt Seattle-ben, egy kétsoros barna öltönyt viselő magas fiatal férfi várta a reptéren. A puha kalapnak köszönhetően a férfi úgy nézett ki, mint aki a negyvenes évekből maradt itt.

A fiatal férfi – Jason néven – egy hotelnél rakta ki Kellert. Reggel a hallban találkoztak, majd Jason elvitte egy rövid városnézésre. Megnézték a Kingdome-ot, a Space Needle-t, valamint a célpont irodáját és lakását. A városon túl alig észrevehetően ott magasodott a Mount Rainier hófödte csúcsa.

Egy jobbfajta belvárosi étteremben ebédeltek. Jason elképesztő mennyiséget evett. Keller azon tűnődött, hogy hova fér az a sok étel, mert a fiatal férfin egy deka súlyfölösleg sem volt.

A pincérnő kávét töltött, amikor Jason megszólalt:

– Azon tűnődöm, hogy szerintem ma találkoztunk vele. Az ajtón jött ki, emlékszik? Szürke öltöny, kék nyakkendő? Szerintem ő Cully Wilcox.

Wilcox pont úgy nézett ki, mint a fotón. Mindazonáltal soha nem ártott, ha valaki ténylegesen megmutatta Kellernek a célpontot.

– Nagymenő – folytatta Jason, ajkai alig mozdultak. – Annál nagyobbat zuhannak, mi?

– Hogy mondta?

– Nem így szokták mondani? Minél magasabbra jut valaki, annál nagyobbat fog zuhanni.

– Igen – felelte Keller.

– Ha jól látom, most nincs túl sok kedve beszélgetni – mondta Jason. – Talán hagynom kéne, hogy kidolgozza a részleteket, nem?

– Azt hiszem – helyeselt Keller.

– Ez eltart egy ideig – mondta Keller Dotnak. – A célpont helyi nagyágyú.

– Helyi nagyágyú?

– Azt hallottam. Azaz sokkal jobban őrzik, és sokkal nagyobb a balhé, amikor végzek vele.

– A nagymenőkkel mindig így van.

– Minél nagyobb menő valaki, annál nagyobbat fog zuhanni.

– Ahogy mondod, Keller – hagyta rá Dot. – Nem kell sietned. Szagold meg a virágokat, de fű ne nőjön a talpad alatt.

Átkozott egy dolog, gondolta Keller.

Lenémította a tévét még pont azelőtt, hogy egy fiatal pár nekiállt volna ecsetelni, hogy a Certs két, két, két mentaíz egyben. Becsukta a szemét, és a hallottakat átfordította saját magára. „Keller hidegvérű bérgyilkos. Nem, Keller a hazája szolgálatában gyilkol. Két, két, két gyilkos egyben…”

Éppen elég kemény dolog egy életet rendesen élni. Két életet élni még nehezebb. Nem mondhatott nemet a férfinak White Plainsben, nem halaszthatta el a seattle-i utat. Hazája szolgálatát időlegesen háttérbe kellett helyeznie. De mennyire sürgős a coloradói megbízás?

Bascombot nem hívhatta fel, hogy megkérdezze. Kénytelen volt abból kiindulni, hogy az ő megbízása is nagyon sürgős.

Ami azt jelentette, hogy módot kellett találnia két, két, két munka egyszerre történő elvégzésére.

Pont erre volt szüksége.

Keller másfél héttel azután landolt a JFK-n egy szombat reggelen, hogy elindult Seattle-be. Mivel Chicagóban át kellett szállnia, ezért csak későn ért haza. Előző este felhívta Dotot, hogy a megbízást sikeresen végrehajtotta. Kicsomagolt, a ruháit a szennyes-tartóba tette, vett egy forró zuhanyt, majd belezuhant az ágyba.

Másnap reggel a telefon ébresztette.

– Ne mondjunk neveket – kezdte Bascomb. – Csak annyit akartam mondani, hogy szép munka.

– Ó – felelte Keller.

– Ugyan ezt soha nem csináljuk – folytatta Bascomb –, de még egy edzett profinak is elkel néha egy-egy vállveregetés. Nagyszerű munkát végzett, és azt akartam, hogy tudja: nagyra értékeljük.

– Ezt jó hallani.

– Nem csak az egység nevében beszélek. Az erőfeszítéseit sokkal, sokkal magasabb szinten is értékelik.

– Tényleg?

– A legmagasabb szinten, ami azt illeti.

– A legmagasabb szinten?

– Ne mondjunk neveket – ismételte Bascomb. – Maradjunk annyiban, hogy egy olyan ember, hálás magának, aki soha nem tüdőzte le.

Felhívta Dotot. – Mi lenne, ha holnap dél körül kimennék hozzád? – kérdezte.

– Remek – válaszolta Dot. – Csinálok szendvicseket, Keller, és piknikezünk egyet.

Amikor letette a kagylót, nem tudta, mihez kezdjen magával. Egy hirtelen ötlettől vezérelve metróra szállt, kiment a Bronxba és pár órát az állatkertben töltött. Olyan régen volt már állatkertben, hogy el is felejtette, mennyire szomorú lesz ott.

Szomorú is lett, és nem tudta megmondani, miért. Nem a ketrecbe zárt állatok látványa zavarta. Ha jól értette, akkor az állatkerti állatok jobb életet éltek, mint vadon élő társaik. Tovább éltek és egészségesebbek voltak. A vadon élők napjának egyik fele azzal telt, hogy eleséget kerestek, a másik meg azzal, hogy ne legyenek másvalaki elesége. Jól hangzott volna azt mondani, hogy unottnak tűntek. Keller szerint nem unatkoztak.

Még mindig megmagyarázhatatlanul szomorú volt, amikor felszállt a manhattani metróra. Megebédelt egy új afgán étteremben, majd moziba ment. Westernfilmet játszottak, de nem abból a klasszikus hollywoodi fajtából, amit szeretett. Még akkor sem tudta megmondani, ki a jófiú és ki a rosszfiú, amikor a film véget ért.

Keller másnap vonatra szállt, és negyven percet töltött a férfinál a White Plains-i ház emeletén. Amikor lejött, Dot friss kávéval és jeges teával kínálta.

Keller kávét kért. Dot előtt ott állt egy nagy pohár jeges tea. A konyhaasztalnál ültek. Dot megkérdezte, hogy mentek a dolgok Seattle-ben. Jól, felelte Keller.

– És hogy tetszett Seattle? Ahogy hallom, ez most mindenki kedvenc városa. Régen San Francisco volt, most meg Seattle.

– Tetszett.

– Nem akarsz odaköltözni?

Keller elképzelte, milyen lehetne a Pioneer tér környékén az egyik, gyárépületből átalakított lakóházban élni, a Pike piacon vásárolni, és a Mount Rainier láthatóságából megsaccolni, milyen is lesz az idő. De Keller mindig odaképzelte magát mindenhova. Ez azonban nem jelentette azt, hogy összepakol és költözik.

– Nem igazán.

– Hallom, remek kávét főznek ott.

– Komolyan veszik a kávét, annyi biztos – helyeselt Keller. – Talán túl komolyan. A borimádók is elég rosszak, de a kávéimádók…

– Milyen a kávéjuk?

– Jó.

– Nem hiszem, hogy meg tudnék szokni ott – mélázott el Dot. – Rossz az idő. Ahogy hallom, állandóan esik.

– Tényleg sokat esik – bólintott Keller. – De nem zavaró. Csak szemerkél.

– Esik, de nem zuhog?

– Valami hasonló.

– Mégsem bírtad az esőt.

– Hogyan?

– Eső reggeltől estig. Meg az a sok sznob a kávéval. Gondolom, ki nem állhattad.

– Nem zavart – felelte Keller óvatosan.

– Nem?

– Nem igazán. Miért?

– Csak azon tűnődtem – mondta Dot, pohara mögül Kellerre nézve –, hogy mi a fenét kerestél Denverben?

A tévében az egyik bevásárlócsatorna műsora ment, szerencsére lehalkítva. A valószerűtlenül vörös hajú műsorvezető nő egy ruhát mutatott be. Keller szerint a ruha divatjamúlt volt, de a képernyő jobb alsó sarkában növekvő számok azt mutatták, hogy a nézők folyamatosan adják le rá a rendeléseket.

– Persze tudnék találgatni, hogy mit csináltál Denverben – folytatta Dot. – Talán még annak a nevét is ki tudnám találni, akivel csináltad. Megkértem valakit, hogy küldjön pár számot a Denver Postból. És mire bukkantam? Egy hírre valami Aurora nevű helyről. Egy nő fogta magát és meghalt. Rögtön tudtam, hogy ezt csak te tehetted, annyira, a te módszereidre vall az egész.

– Ó – mondta Keller.

– És még az időzítés is smakkolt – nézett rá Dot. – Hozzád képest egy kicsit összecsapottnak tűnt a munka, de gondolom, nem volt túl sok időd, mert sietned kellett vissza Seattle-be. – Keller a tévére mutatott. – El sem hiszed, mennyit el nem adnak ezekből a ruhákból. – Gondolom, tonnaszámra.

– Te vennél egy ilyet? – kérdezte Dottól.

– Ha ingyen adnák, akkor se kéne. Úgy néznék ki benne, mint egy zsák krumpli.

– Úgy értem, bármilyen ruhát. Telefonon, anélkül, hogy felpróbálnád.

– Állandóan katalógusokból vásárolok, Keller. Az meg ugyanaz. Ha nem tetszik, visszaküldöm.

– És küldtél már vissza valamit?

– Persze.

– Ő nem tud Denverről, ugye? – intett Keller a fejével a plafon felé.

– Nem.

Keller bólintott, habozott egy kicsit, majd előredőlt a székben. – Dot – mondta –, tudsz titkot tartani?

Dot szó nélkül hallgatta Kellert, aki mindent elmesélt Bascomb kávéházi első felbukkanásától az utolsó telefonhívásig, amelyben annak a férfinak a háláját adta át Kellernek, aki soha nem tüdőzte le. Amikor befejezte, felállt, töltött magának egy kávét. Ahogy a bögrével a kezében visszaült, Dot végre megszólalt:

– Tudod mi döbbent meg, Keller? „Dot, tudsz titkot tartani?” Tudok-e én titkot tartani?

– Nos, én…

– Ha nem tudnék – folytatta Dot –, akkor mindannyian nagy bajban lennénk. Keller, én azóta őrzöm a te titkaid, amióta egyáltalán van mit őrizni. És akkor megkérded…

– Nem is kérdésnek szántam. Minek hívod azt, amikor kérdezel vagy kérsz valamit, és nem vársz választ?

– Imának.

– Költői kérdésnek – mondta Keller. – Az isten szerelmére, tudom, hogy tudsz titkot tartani.

– Akkor ezt is ezért nem mondtad el nekem – mondta Dot. – Hónapokig egy szót sem szóltál.

– Nem nagyon akartam elmondani.

– Mert államtitok – nézett rá Dot.

– Bizony.

– Egy szót se senkinek, szigorúan bizalmas. Nemzetbiztonsági kérdés.

– Aha.

– És mi van, ha kiderül, hogy én is komcsi ügynök vagyok?

– Dot…

– Hogyan lehet, hogy most egyszerre megosztod velem ezt az államtitkot? Vagy csak azért teszed, mert szóba hoztam Denvert?

– Nem, nem azért – felelte Keller. – Amúgy is elmondtam volna.

– Előbb vagy utóbb.

– Előbb. Amikor tegnap felhívtalak, hogy ma kijövök, akkor akartam még magamnak egy napot, hogy átgondoljam.

– És? – egyenesedett ki Dot.

– És úgy döntöttem, hogy elmondom neked az egészet, és megkérdem, mit gondolsz erről az egészről.

– Mit gondolok.

– Igen.

– Tudod, hogy mi a kérdés, Keller? Az, hogy te mit gondolsz.

– Valóban?

– Valóban. Mert te pontosan azt gondolod, amit én is.

– Elmondanád?

– Át-ve-rés – tagolta Dot. – Ka-pi-tá-lis át-ve-rés. Hallod, amit mondok?

– Tisztán és világosan.

– Dörzsölt a fickó – folytatta Dot –, hogy egy olyan profit, mint te be tudott ugrasztani. Azt is látom, te miért etted meg. Először is, el akartad hinni. „Fiatalember, a hazájának szüksége van magára.” A következő percben már indulsz, és idegeneket nyírsz ki aprópénzért.

– Költségtérítés. Soha nem fedezte a költségeimet, az első alkalmat kivéve.

– A szabadalmi jogász, akit a saját egérfogója vágott agyon. Szerinted, mivel bőszítette fel Bascombot?

– Gőzöm sincs.

– És a tata a tolószékben. Még szerencse, hogy időben kiiktattad, különben a gyerekeink és a gyerekeink gyerekei oroszul beszélnének.

– Ne feszegesd, Dot.

– Nem feszegetem, csak a költői kérdésedért fizetned kell. Hagyjuk. Szerinted, van annak bármi esélye, hogy Bascomb igazat mondott?

Keller már számtalanszor átgondolta, és a válasz mindig ugyanaz volt.

– Nem.

– Mitől lett gyanús? A legfelsőbb kör hálája?

– Azt hiszem. Tudod, ez azért izgalomba hozott.

– Azt el tudom képzelni.

– A legfőbb főnök. Tudod.

– Reggel a kávéjába tunkolja a fánkját, és rólad elmélkedik.

– De aztán elgondolkoztam és rájöttem, hogy ez nem lehet igaz. Még ha mondott is volna ilyesmit, akkor azt Bascomb továbbadja nekem? Ekkor kezdtem el gondolkozni az egészen.

– És bekattant.

– Be.

– Nos – mondta Dot –, mit tudunk erről a Bascombról? Nem tudjuk sem a nevét, sem a címét. Nincs túl nagy mozgásterünk, ugye?

– Szinte semmi.

– Nem is tudom. Nem is biztos, hogy olyan sok mindenre lenne szükségünk. Ugyanis tudunk valamit.

– Mit?

– Tudjuk, hogy ki az a három ember, akiket holtan akart látni – fejezte be Dot. – Innét azért el lehet indulni.

Keller egy hatalmas földszintes ház dolgozószobájában ült Maryland államban, Glen Burnie-ben. Öltöny volt rajta, nyakkendő, gomblyukában pedig egy vörös szegfű virított. Bekapcsolta a tévét, de teljesen lehalkította, és lassan kezdett rájönni: így a legjobb nézni. A csend mindent egy kicsit titokzatossá tett, még a reklámokat is.

Amikor meghallotta az autó közeledő hangját a sóderes úton, felült. Abban a pillanatban kikapcsolta a tévét, ahogy meghallotta a kulcsot a zárban. Aztán csak türelmesen ült és várt, míg Paul Ernest Farrar felakasztotta a kabátját az előszobában és bevitte a szatyrokat a konyhába.

Amikor belépett a dolgozószobába, Keller megszólalt:

– Hello, Bascomb. Szép ház.

Keller, aki gazemberként élt, számos módon vetett véget mások életének. Amennyire azonban tudta, eddig még soha nem ijesztett senkit halálra. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy Bascomb (alias Farrar) lesz az első. A férfi fehérebb lett a mésznél, hátralépett, majd a mellkasához kapott. Keller őszintén remélte, hogy nem kell mentőket hívnia.

– Nyugalom – mondta. – Csüccsenjen csak le, jó? Sajnálom, ha megijesztettem, de ez tűnt a legjobb megoldásnak. Ne mondjunk neveket, meg ilyenek.

– Mi a fenét csinál a házamban?

– Először keresztrejtvényt fejtettem. Aztán amikor besötétedett, bekapcsoltam a tévét, de teljesen lehalkítottam. Próbálta már így nézni? Sokkal jobb. Megmozgatja az ember fantáziáját – dőlt hátra Keller a székben. – Először arra gondoltam, hogy reggeli közben ugrom be magához, de meggondoltam magam. Ki tudja, tényleg kukoricapelyhet eszik-e vagy sem. A koffeinmentes kávéról nem is beszélve. Inkább este jöttem.

– Maga semmilyen körülmények között nem léphet velem kapcsolatba – mondta Farrar keményen. – Semmilyen körülmények között.

– Hagyja abba – szólt rá Keller. – Fölösleges.

Farrar a jelek szerint nem hallotta őt. – Ha már itt van – mondta –, természetesen beszélhetünk. Ráadásul van is valami, amit meg kéne tárgyalnunk. Hadd hozzam a jegyzeteimet.

Elment Keller mellett, benyúlt az íróasztal egyik fiókjába, ám Keller megfogta a vállát, és maga felé fordította a férfit.

– Üljön le – szólt rá megint –, mielőtt komplett hülyét csinál magából. Már megtaláltam a fegyverét és a golyókat is kivettem belőle. Gondolom, hülyén erezné magát, ha meghúzza a ravaszt és annyit hall, hogy klikk.

– Nem a fegyvert kerestem.

– Akkor talán ezt – nyúlt Keller a belső zsebébe. – Brit-Honduras által kiállított útlevél Roger Keith Bascomb nevére. Tudja mi az érdekes? Felütöttem a térképet, és nem találtam Brit-Hondurast.

– Most már Belize-nek hívják.

– De az útleveleken még a régi név szerepel? – kérdezte Keller. – A cég szórólapjait is megtaláltam ugyanabban a fiókban. Remek kis társaság a Kajmán-szigeteken, akik valódinak látszó útlevelekkel kereskednek. Attól félt, hogy olyan terroristák ejtik fogságba, akik nem szeretik az amerikaiakat? De mások is foglalkoznak ám hasonló dolgokkal. Eredetinek tűnő papírok. Küld nekik egy fotót meg egy csekket, aztán maga máris a National Security Resource ügynöke. Hasznos dolog, nem?

– Nem tudom, miről beszél.

Keller sóhajtott. – Rendben van – mondta. – Akkor majd én elmondom. Magát nem Roger Bascombnak hívják, hanem Paul Farrarnak. Nem kormányügynök, hanem papírtologató a társadalombiztosításnál.

– Az csak álca.

– Egyszer már volt nős – folytatta Keller. – De a felesége elhagyta egy másik férfiért. Egy bizonyos Howard Ramsgate-ért.

– Nos – nyögte Farrar.

– Ez hat éve történt. Ezt azért nehezen lehetne a pillanat hevében hozott döntésnek hívni.

– Meg akartam találni a legjobb módszert.

– Megtalált engem – mondta Keller. – És megcsináltatta velem. Bejött. Még meg is úszhatja, ha ennyiben hagyja, és nem küld le Floridába, hogy öljek meg egy tolószékes öregembert.

– Louis Drucker – bólintott Farrar.

– A nagybátyja. Az anyja testvére. Mivel nem volt gyereke, ezért mit gondol, kire hagyta a vagyonát?

– Milyen élete volt Lou bácsinak? Béna, tolószékhez kötött, fájdalomcsillapítók…

– Lehet, hogy szívességet tettünk neki – nézett rá Keller. – A coloradói nő a szomszédja volt: két házzal lejjebb élt. Nem tudom, ő miért került a listájára. Lehet, hogy visszautasította vagy megbántotta magát. Esetleg a kutyája a rondított a gyepre? De mit számít? Összevissza küldözgetett engem az országban, és embereket öletett meg velem.

– Magának nem ez a foglalkozása?

– De igen – felelte Keller –, és ez az, amit nem értek. Nem tudom, honnan szerezte meg a férfi számát White Plainsben, de megszerezte, felhívta, én meg ott parádéztam a vasútállomáson szegfűvel a gomblyukamban. Mire volt ez jó? Miért nem bízott meg minket? A végén meg fizet, és mindenki boldog.

– Nem volt annyi pénzem.

Keller bólintott. – Gondoltam, hogy erről van szó. Ellenérték nélküli megbízás, erről beszélünk. Pár rongyos dollárt fizetett nekem.

– Nézze – kezdte Farrar. – Bocsánatot akarok kérni.

– Bocsánatot?

– Igen. Őszintén. Arra a szemét Ramsgate-re egyszerűen nem volt pénzem. A másik két alkalomnál már meg tudtam volna fizetni, de akkor már volt egy kialakult kapcsolatunk. Tudja, maga hazafiságból dolgozott. És ez így biztonságosabbnak és egyszerűbbnek tűnt.

– Biztonságosabbnak.

– És egyszerűbbnek.

– És olcsóbbnak – fejezte be Keller. – Akkor legalábbis annak, de nem gondolkozott hosszú távon.

– Hosszú távon?

– Mégis – kérdezte Keller – mit gondol, most mi fog történni?

– Nem fog megölni.

– Miért olyan biztos benne?

– Már megtette volna – felelte Farrar. – Nem beszélgetnénk. Akar valamit, és szerintem én tudom is, mi lenne az.

– Egy vállveregetést – mondta Keller – a férfitól, aki soha nem tüdőzte le.

– Pénzt akar – rázta a fejét Farrar. – Azt akarja, ami jogosan megilleti. Az összeget, amit fizettem volna, ha nem vezetem félre. Igaz?

– Mondjuk.

– Mondjuk?

– Amit akarok – válaszolta Keller –, az nemcsak az az összeg, hanem egy kicsivel több. Az adóhivatal büntetőkamatnak hívja.

– Mennyi?

Keller mondott egy összeget, amitől Farrar csak pislogni tudott. Végül kinyögte, hogy ez túl sok. Alkudozni kezdtek, aminek a végén Keller arra lett figyelmes, hogy harminc százalékot engedett.

– A pénz jó részét elő tudom keríteni – magyarázta Farrar –, de nem holnapra. El kell adnom néhány kötvényt. A hét végére, legkésőbb a jövő hét elejére az egészet össze tudom szedni.

– Az remek – nyugtázta Keller.

– És lenne még munkám a maga számára.

– Munkája?

– Az asszony Coloradóban – kezdte Farrar. – Tudni akarta, hogy mi bajom volt vele. Egyszer mondott valamit, ami nagyon rosszulesett, de nem ez a lényeg. Kitaláltam, hogy hogyan lehetek egy életbiztosítás másodlagos kedvezményezettje. Túl komplikált, hogy most elmagyarázzam, de úgy működik, mint a karikacsapás.

– Biztos remek terv – állt fel Keller. – Figyeljen ide, Farrar. Hajlandó vagyok várni egy hetet, pláne akkor, ha még munka is van kilátásban. De előlegként szeretnék egy kis készpénzt látni. Biztos van itthon valamennyi.

– Hadd, nézzem, mennyi van a széfben – mondta Farrar.

– Huszonkétezer dollár – csúsztatta bele a bankjegyeket Keller egy borítékba. – Az annyi, mint ötezer-ötszáz dollár fejenként. Igaz?

– A maradékot a jövő héten megkapja – nyugtatta Farrar. – Vagy legalábbis nagy részét.

– Óriási.

– Hogy jött ki az ötezer-ötszáz? Hárman voltak, és ha a huszonkettőt elosztom hárommal, akkor hétezer-háromszázat kapok. Azaz egész pontosan – ráncolta a homlokát, ahogy számolt – hétezer-háromszázharminchármat.

– Pontosan?

– És harminchárom cent – bólintott Farrar.

Keller megvakarta a fejét. – Rosszul számolnék? Négyen vannak.

– Ki a negyedik?

– Maga – felelte Keller.

– Ha hajlandó vagyok várni – mondta másnap Dotnak –, akkor előbb-utóbb kifizeti az egészet készpénzben. De szó sem lehetett arról, hogy megérje a napfelkeltét.

– Mert ki tudja, mit csinál a marhája.

– Hát ez az – helyeselt Keller. – Farrar amatőr volt és nem egészen komplett. És egyszer már átvert.

– Az pedig éppen elég.

– Sok is – bólintott Keller. – Mindent kidolgozott a legutolsó részletig. Megbuherálja a társadalombiztosítási nyilvántartást, velem megölet teljesen ismeretleneket, a végén meg begyűjti az életbiztosításukat. Teljesen ismeretleneket!

– Általában olyanokat ölsz meg Keller, akiket egyáltalán nem ismersz.

– Én nem ismerem őket – bólogatott Keller –, de a megbízó igen. Úgy döntöttem, megtartom a mai verebet. Nem kell a holnapi túzok. Huszonkétezer dolláros veréb. Több a semminél.

– Én is úgy gondolom – mondta Dot. – De nem is munkáról volt szó, Keller. Szeretetből csináltad.

– Szeretetből?

– Hazaszeretetből. Hazafi vagy, Keller. És ez az egy számít.

– Ha te mondod.

– Én mondom. És tetszik a virág is, Keller. Nem hittem volna, hogy te virágot viselő típus vagy, de megmondom őszintén, tévedtem. Jól áll rajtad. És olyan…

– Magabiztosan viselem – fejezte be Keller. – Lehetne másképp?

Keller nyugdíjban

– Nyugdíjba? Te, Keller? – Dot ránézett, grimaszolt, megrázta a fejét. – Kicsit pihenni, rendben van. De nyugdíjba? Kétlem.

– Pedig gondolkozom rajta – felelte Keller.

– Te városi fickó vagy, Keller. Mit akarsz csinálni? Elköltözöl Roseburgbe, Oregonba? Veszel magadnak egy fakunyhót, és kosarat fonsz?

– Kosarat?

– Hagyjuk.

– Roseburg szép város – mélázott Keller. – De igazad van: New York-i vagyok. Nem költöznék el.

– De nyugdíjba akarsz vonulni.

Keller bólintott. – Kiszámoltam – magyarázta. – Meg tudom engedni magamnak. Raktam félre elég pénzt az elmúlt évek alatt, a lakásbérletem meg nem túl magas. Soha nem éltem fényűzőén, Dot.

– De költségeid mindig voltak. Például amennyi fülbevalót vettél annak a lánynak.

– Andria.

– Emlékszem a nevére, Keller. Csak nem akartam mondani, mert attól féltem, hogy sebeket szakítok fel vele.

Keller megrázta a fejét. – Besétált az életembe – mondta –, hogy sétáltassa a kutyámat, majd kisétált belőle.

– A kutyával együtt.

– Tudott ő magától sétálni – nézett rá Dotra. – Csak idő kérdése volt, hogy mikor sétál el. Egy ideig mind a ketten hiányoztak, de most már nem. Nincs bennem tüske, el is felejtettem őket.

– Úgy hangzik.

– És nem költöttem olyan sokat a fülbevalókra. Különben is, mi köze van a nyugdíjamhoz a fülbevalóknak?

– Nem is tudom. Teát?

Keller bólintott, Dot pedig teletöltötte a poharaikat. Egy kínai étteremben voltak White Plains déli részén, alig fél mérföldre a Taunton Place-től, ahol Dot és a férfi éltek. Keller javasolta, hogy ebédeljenek együtt, Dot javasolta a helyet. Az étel pont olyan volt, amilyet Keller várt: kínainak nézett ki, de kertvárosi íze volt.

– Már soha nem lesz a régi – kezdte Keller. – Vannak jobb és rosszabb napjai.

– Manapság inkább rosszabbak – mondta Dot.

– Tudom. És már beszéltünk arról, hogy előbb-utóbb kezdenünk kell valamit magunkkal. Én gondolkoztam, és arra jutottam, hogy visszavonulok.

– Bedobod a törülközőt – bólintott Dot. – Beváltod a zsetonjaid. Elsétálsz az asztaltól.

– Valami hasonló. – És?

– És mi?

– Fiatal ember vagy, Keller. Mihez kezdesz a hátralévő éveidben?

– Ugyanazt csinálom, amit most is – felelte Keller. – Csak nem utazom el évente nyolcszor-tízszer. Ha ezeket leszámítom, akkor mondhatom, hogy már évekkel ezelőtt nyugdíjba vonultam. Moziba járok, edzőterembe, olvasok, nagyokat sétálok, elmegyek színházba, alkalmanként megiszom egy sört, néha találkozom egy nővel…

– Aki alkalmasint meglép a kutyáddal.

Keller ránézett Dotra. – A lényeg az – mondta –, hogy ugyanazt csinálom, amit eddig, csak éppen nem fogadok el megbízásokat.

– Mert nyugdíjas vagy.

– Bizony. Ezzel meg mi baj van?

Dot elgondolkodott. – Még működhet is. Majdnem.

– Majdnem?

– Amiket felsoroltál – mondta Dot –, az nem te vagy.

– Ó?

– Ezekkel csak addig foglalod el magad, míg arra vársz, hogy megszólaljon a telefon. Te ezeket két munka közt csinálod. És ha nem fogadsz el több megbízást, ha végül hozzászoksz, hogy nem csörög a telefon, akkor az egyéb elfoglaltságaid válnak az életeddé. Ez meg nem elég neked, Keller. Begolyóznál.

– Úgy gondolod?

– Úgy ám.

– Értem, mire gondolsz – ismerte el Keller. – A munka mindig félbeszakít, és rendszerint bosszús vagyok, amikor megcsörren a telefon. De ha soha többet nem csörögne…

– Látod.

– A pokolba is – mordult fel Keller. – Az emberek állandóan nyugdíjba vonulnak. Még az olyanok is, akik hatvan órát dolgoznak egy héten és imádják csinálni, ők mit tudnak, amit én nem?

Dot habozás nélkül válaszolt. – Nekik van hobbijuk.

– Hobbi?

– Valami, amiben az ember teljesen el tud veszni – magyarázta Dot. – Nem számít, hogy mi az. Legyen az búvárkodás, pisztrángfogás, golf vagy éppen makramé. – Dot elfintorodott. – Szoktál makramézni?

– Nem.

– Tulajdonképpen mi is a makramé? Nincs köze a papírhajtogatáshoz, ugye?

– Rossztól kérdezed, Dot.

– Vagy ez az izé, amikor csomókat kötsz? Igazad volt, hogy rossztól kérdeztem, mert akármi is a makramé, az nem a te hobbid. Ha ez lenne, akkor akár egy házat is tudnál csomózni magadnak Colorado közepén.

– Tehát ha lenne hobbim…

– Bármilyen hobbid. Amibe teljesen bele tudsz feledkezni. Repülő-modellek, játékvasút, méhek…

– A házfelügyelő imádná a méheket.

– Akármi. Miért nem gyűjtesz valamit? Érmét, gombokat, első kiadású könyveket. Vannak, akik különböző szögesdrótokat gyűjtenek. Elhiszed ezt? Sejtetted, hogy többféle szögesdrót van?

– Gyerekkoromban volt egy bélyeggyűjteményem – mondta Keller. – Nem is tudom, mi történt vele.

– Gyerekkoromban bélyeget gyűjtöttem – mesélte Keller a bélyegkereskedőnek. – Nem tudom, mi történt a gyűjteményemmel.

– És mi történt azokkal az évekkel – sóhajtott a férfi. – Azokat sem fogja viszontlátni.

– Pontosan. Mégis azon tűnődtem, mennyit érhetne most a gyűjtemény.

– Ezt nem nehéz megmondani – felelte a férfi.

– Nem?

A férfi bólintott. – Gyakorlatilag semmit – mondta. – Öt vagy tíz dollárt albumonként. Albumostul.

Keller megnézte magának a férfit. Hetven körüli lehetett, nem kopaszodott, kék szemei éberek és tiszták voltak. Fehér inget viselt felgyűrt ujjakkal, a zsebében tollak és filatéliai eszközök voltak, amelyeket Keller gyerekkori élményei alapján könnyen azonosított: bélyegcsipesz, nagyító és fogazatmérő.

– Honnan tudom? – kérdezte a férfi. – Tegyük fel, hogy nagyon sok gyerekkori bélyeggyűjteményt láttam, és tizenkettő egy tucat. Nem voltak gazdagok a szülei, ugye?

– Nem igazán.

– Akkor nem volt a havi zsebpénze ezer dollár, aminek a felét a gyűjteménye gyarapítására fordította, ugye? Sok ilyen gyerekkel találkoztam. Elkényeztetett kölykök, de némelyiknek nagyon szép kollekciója volt. Honnét vette a bélyegeit?

– Anyám egyik barátja elhozta nekem a külföldről kapott leveleket – idézte fel Keller a férfit, aki idestova huszonöt éve eszébe sem jutott. – Persze vettem is párat, meg a többi sráccal is cseréltem.

– Mi volt a legtöbb, amit egy bélyegért fizetett?

– Nem tudom.

– Egy dollár?

– Egy bélyegért? Annyit nem.

– Ebben biztos vagyok – értett egyet a férfi. – Nem nagyon fizethetett többet egy bélyegért pár centnél. Akkor ennyit értek, ahogy most is.

– Ennyi év elteltével is? Akkor a bélyeg nem valami jó befektetés, ugye?

– Amiket fillérekért vesz, nem. Tudja, az nem számít, hogy egy bélyeg mennyi idős. Egy közönséges bélyeg mindig közönséges marad, ahogy egy olcsó bélyeg is olcsó marad. A ritka bélyegek az idő múlásával még ritkábbak lesznek, a drágák még drágábbak. Ami húsz évvel ezelőtt egy dollárba került, azért most akár a két-háromszorosát is megkaphatja. Ami öt dollárba került, az most akár harminc vagy ötven dollárt is érhet. Ami akkor ezer dollárba került, az most akár tíz- vagy húszezer dollárért cserél gazdát.

– Ez nagyon érdekes – mondta Keller.

– Az lenne? Talán csak vénember vagyok, aki szeret beszélni, és többet mond el, mint amennyit tudni szeretne.

– Szó sincs róla – könyökölt Keller a pultra. – Határozottan érdekel, amit mondott.

– Ha gyűjteni akar – kezdte Wallens –, nagyon sokféleképpen teheti. Nyugodtan mondhatom, ahány gyűjtő, annyiféle módszer és rendezőelv.

A kereskedőt Douglas Wallensnek hívták, a boltja pedig egyike volt az utolsó, utcaszinten található bélyegboltoknak New Yorkban. A kereskedés a 28. utcán volt, az Ötödik sugárúttól keletre egy háromszintes téglaépület földszintjén. Wallens még emlékezett azokra az időkre, amikor Manhattan közepén szinte minden sarkon állt egy filatéliai bolt, s amikor még a Nassau utcában csak bélyegkereskedők voltak.

– Én meg csak azért vagyok még itt, mert enyém a ház – mondta. – Különben nem tudnám kifizetni a bérleti díjat. Nem panaszkodom, ne értsen félre, de manapság csak postai úton kereskedek. Szinte senki nem jön be az utcáról, ahogy maga is látja.

A filatélia azonban továbbra is csodálatos hobbi maradt, a hobbik királya és a királyok hobbija. Még mindig akadt néhány gyerek, aki lelkesen ragasztgatta a bélyegeit az albumokba, de a számítógépek előretörésével egyre kevesebben. A felnőttek egy része – legyen idős, fiatal, gazdag vagy kevésbé az – még mindig szívesen töltötte szabadideje és jövedelme jelentős részét a gyűjteményével.

Amit pedig oly sokféleképp lehetett felépíteni.

– A tematikus gyűjtés igen népszerű – folytatta Wallens. – Állatok, madarak, virágok. Rovarok. Számtalan pillangós sor van forgalomban, hogy csak egyet említsek. Ahelyett, hogy hálóval kergeti őket, bélyegsorozatokat gyűjt róluk. – Wallens beletúrt egy fiókba és előhúzott egy védőfóliába csomagolt albumlapot. – Egyikük-másikuk nagyon szép. Vonatok, autók, festmények bélyegeken. Saját galériát állíthat össze. Sőt, vannak bélyeges bélyegek is. Látja? Múlt századi ritkaságokat ábrázoló modern bélyegek. Gyönyörűek, nem?

– Az ember csak választ magának egy kategóriát?

– Témát, ahogy filatelista körökben nevezik. Vannak klubok is, amelyekhez csatlakozhat, külön listákkal a megszerzendő bélyegekkel. Megtervezheti a saját albumát is, sőt még saját témát is kitalálhat. Gyűjthet olyanokat is, amelyek a munkájához kapcsolódnak.

Merénylők bélyegeken, gondolta Keller. Gyilkosok bélyegeken.

– Kutyák – mondta végül.

Wallens bólintott. – Nagyon népszerű téma – bólogatott. – Kutyás bélyegek. Minden fajtáról külön sorozat. Lássuk csak. Itt van például huszonnégy különböző kutyás bélyeg. Nyolc dollár plusz áfa. De ezt ne akarja megvenni.

– Nem akarom?

– Ez egy gyerek karácsonyi ajándéka. Egy komoly gyűjtő hozzá se nyúlna. Ezeknek jó része komplett sorozatok kezdő darabjai, azaz a legolcsóbb névértékkel bírók. Előbb vagy utóbb úgyis meg kéne vennie a teljes sorozatokat. A másik része meg szemét – egy filatelistának legalábbis az. Minden ország kibocsát nevetséges bélyegeket, tonnaszámra nyomtatva értéktelen színes papírdarabokat, amiket aztán gyűjtőknek akarnak eladni. És van néhány olyan ország, amelyikben havonta nem adnak fel száznál több levelet a főpostán, mégis több száz különböző bélyeget nyomtatnak. Ezeket itt nyomják Amerikában. Bizony. Azt hiszi, hogy ezeket a bélyegeket érte napfény Dubaiban, Saint Vincenten vagy az Egyenlítői Guineán? A fenéket. Engedélyezik a bélyegek kibocsátását és terjesztését némi profit reményében.

Amikor Keller kilépett az ajtón, zúgott a feje. Wallens kisebb-nagyobb megszakításokkal két órán keresztül folyamatosan beszélt. Keller pedig arra lett figyelmes, hogy issza a szavait. Képtelenség volt mindenre emlékezni, Keller azonban mindent meg akart jegyezni. Nagyon érdekes volt, amit Wallens mondott.

Több mint érdekes. Végtelenül lebilincselő.

Egy centet sem költött. Ehelyett egy ölnyi olvasnivalóval érkezett haza: egy filatelista hetilap három számával, egy havilap két számával és pár katalógussal a legutóbbi árverésekről.

Főzött egy kávét, töltött magának egy bögrével, majd leült és nekilátott a hetilapoknak. A címlapsztori azt ecsetelte, hogy hogyan kell megfelelően elhelyezni az öntapadó bélyegeket. Az „Olvasói levelek” rovat pedig tele volt felháborodott sorokkal, amelyekben a gyűjtők dühödten panaszkodtak azokra a postai alkalmazottakra, akik az értékesebb bélyegeket postabélyegző helyett filctollal húzták át.

Amikor belekortyolt a kávéjába, észrevette, hogy kihűlt. Ránézett az órájára és megértette, miért. Szünet nélkül három órája olvasott.

– Vicces – mesélte Dotnak. – Gyerekkoromban feleennyi időt sem töltöttem a bélyegeimmel, mint most. Tudod, sokat játszottam kint, és hát ismerjük, hogy egy gyerekben mennyi kitartás van.

– Mint egy őszi légyben.

– A jelek szerint azonban mégsem keveset foglalkoztam a gyűjteményemmel. Rengeteg olyan bélyeggel találkozom, amire emlékszem. Ránézek egy fekete-fehér fotóra, és meg tudom mondani, milyenek a bélyeg igazi színei. Mert emlékszem.

– Jó neked, Keller.

– Sokat tanultam a bélyegekből. Sorrendben el tudom neked mondani az összes elnököt.

– Az összesét.

– Volt egy sorozat – folytatta Keller. – George Washington volt az első elnökünk, és ő van az egycentesen. Zöld színe volt. John Adams van a rózsaszínű kétcentesen. Thomas Jefferson a háromcentesen, és így tovább.

– Ki volt a tizenkilencedik?

– Rutherford B. Hayes – vágta rá Keller. – A bélyeg meg vörösesbarna színű volt, de erre nem merek megesküdni.

– Nem is kell – nyugtatta meg Dot. – Alig hiszek a szememnek meg a fülemnek. Átkozott legyek, ha nem találtál magadnak egy hobbit. Egy hogyishívják, filatelista lettél.

– Úgy tűnik.

– Ez remek – mondta Dot. – Hány bélyeg van a gyűjteményedben?

– Egy se.

– Az meg hogy lehet.

– Először meg kell venned őket – válaszolta Keller. – De mielőtt elkezdenél vásárolni, ki kell találnod, mit is akarsz gyűjteni. És én még nem döntöttem el.

– Ó – mondta Dot. – Akkor is úgy hangzik, hogy nagyon jó nyomon vagy.

– Azon gondolkoztam, hogy milyen témát gyűjtsék – mondta Keller Wallensnek.

– Említette a kutyákat, ha jól emlékszem.

– Elgondolkoztam a kutyákon – felelte Keller. – Mindig szerettem őket. Akkortájt volt egy Hadnagy nevű kutyám, amikor bélyeget gyűjtöttem. Más témák is eszembe jutottak. De a tematikus gyűjtés olyan, mi is rá a jó kifejezés?

Wallens hagyta, hogy Keller megtalálja a szót.

– Frivol – mondta végül elégedetten, miközben azon gondolkozott, használta-e valaha ezt a jelzőt. Ha az ember filatelista lesz, akkor nemcsak az összes elnököt tanulja meg, hanem még a szókincse is növekszik.

– Ismertem pár tematikus gyűjtőt, akik nagyon elhivatottan és komolyan csinálták – mondta Wallens. – Kifinomultan. Ugyanakkor egyet kell értenem magával. A tematikus gyűjtő azt gyűjti, ami a bélyegen van, nem a bélyeget, magát.

– Ez az.

– Ezzel persze semmi baj sincsen, de magát ez nem érdekli.

– Nem.

– Akkor egy országot vagy ország csoportot gyűjthetne. Van olyan, amelyik különösen közel áll magához?

– Nyitott vagyok a javaslatai előtt.

– Javaslatok. Nos, Nyugat-Európa mindig jó választás. Franciaország és a gyarmatai, Németország és a német ajkú országok. Vagy mit szól a Benelux államokhoz? Belgium, Hollandia, Luxemburg.

– Tudom.

– A brit birodalom is jó, legalábbis amíg volt ilyen. Most már minden egykori gyarmat független, amelyek közül néhány rettenetes dolgokat követ el a bélyegkiadás ügyében. Nem mintha mi jobbak lennénk. Halott rock-sztárokat teszünk a bélyegeinkre, az isten szerelmére.

– Elolvastam az újságokat, amiket adott, és mindent gyűjteni akartam – mondta Keller. – De főleg az újabbakat…

– Tapéta.

– Azokra gondol, amiken Walt Disney-karakterek vannak?

– Ne is folytassa – forgatta a szemeit Wallens. – Tudja – dobolt az ujjaival a pulton –, azt hiszem, tudom, maga mit keres. És azt is meg tudom mondani, mit csinálnék a maga helyében.

– Mondja.

– Az egész világra kiterjedő gyűjteményt építenék – mondta Wallens. – Némi szűkítéssel.

– Szűkítéssel?

– Az elmúlt három évben több bélyeget adtak ki a világon, mint az azt megelőző száz évben. Gyűjtse az első száz évet: 1840-től 1940-ig. A klasszikusokat. Kivétel nélkül mindegyik az. Nem olyan izgalmasak vagy színesek, mint a modernek. Ezeket még metszették, és nem fotózták, és általában egyszínűek. Viszont igazi bélyegek és nem tapéták.

– Az első száz év? – kérdezte Keller.

– Tudja – válaszolta Wallens –, szívem szerint jó tíz évvel kitolnám, 1840-től 1952-ig. Akkor még beleférnének a VI. György alatt kiadott bélyegek is, Erzsébet viszont már nem. Különben is, 1952-től a brit birodalom már semmire sem volt jó. És így beleférnének a háborús és a háború utáni bélyegek is, amelyek filatéliai szempontból nagyon érdekesek, és nagyon izgalmas gyűjteni őket. Száz év szép kerek szám, de 1952-nél sokkal jobb meghúzni a vonalat.

Valami megmozdult Kellerben. – Ez nagyon-nagyon jól hangzik – mondta.

Wallens azt javasolta, hogy vegyen egy teljes gyűjteményt, így nemcsak pénzt takarítana meg, hanem lenne mire építenie is. A kereskedő hátsó szobájában két polcon csak teljes – általános és specifikus – gyűjtemények álltak. Wallens megmutatott neki egy három albumból álló kollekciót, amely az 1840 és 1949 közti éveket ölelte fel. Nem voltak benne nagy ritkaságok, magyarázta Wallens, de igen jó és értékes, stabilan jó minőségű bélyegek sorakoztak az albumokban. A gyűjtemény katalógusára ötvenezer dollár környékén volt, de ő 5450 dollárt kért az egészért.

– Tudja mit? – fordult Kellerhez. – Lekerekítem ötezerre. Ez egy jó ajánlat. Ha elfogadja, akkor komoly döntést hoz, hisz ha jól értem, eddig 32 centnél többet nem áldozott egy-egy bélyegre, és azt is csak akkor, ha levelet küldött. Nyugodtan gondolja át.

– Ezt fogom tenni.

– A kollekció szép, korrekt az ára, de nem különleges. Sok helyen árulnak gyűjteményeket, ezért nem lenne rossz ötlet, ha másoknál is körbenézne.

Miért is? – Elviszem – mondta Keller.

Keller az asztalánál ült és bélyegcsipeszével felemelt egy bélyeget, óvatosan az átlátszó, papírhátú filatasakba csúsztatta, majd beragasztotta az albumba. Wallens javaslatára vásárolt néhány új albumot, és most szisztematikusan átrendezte frissen szerzett gyűjteményét. Az új albumok sokkal jobb minőségűek voltak, de Keller nemcsak emiatt vette meg őket.

– Így megismeri a gyűjteményét – mondta Wallens. – Minden egyes darabját. Máskülönben csak újabbakat adna hozzá valaki más gyűjteményéhez. Ezekkel a sajátját teremti meg – mutatott Wallens az albumokra.

Wallensnek természetesen igaza volt. Keller teljesen belefeledkezett a processzusba, és valóban megismerte a bélyegeit. Néha olyan darabra bukkant, amelyet az előző tulajdonos nem jó helyre ragasztott be. Ezeket Keller nagy megelégedéssel rakta a megfelelő helyükre. Miközben lassan átkerültek az egyes országok az új albumokba, Keller egy pillantással meg tudta mondani, mi hiányzik, és ezekről listát készített.

Belgiumnál tartott, és eljutott II. Leopoldig. Azokra a bélyegekre, amelyekkel éppen dolgozott, külön kis cetlit erősítettek. Ezek azt tudatták franciául és flamandul, hogy a levelet nem kézbesítik vasárnap. (Ha az ember mégis vasárnapi kézbesítést akart, akkor a kis cetlit eltávolította, mielőtt felnyalta a bélyeget a borítékra.)

Keller néhány bélyegéről hiányzott ez a kis cetli, és emiatt vesztettek értékükből. Keller elhatározta, hogy mindenképpen be kell szerezni cetlivel ellátott darabokat. Éppen a listájára írta fel, amikor megszólalt a telefon.

– Keller – üdvözölte Dot. – Fogadok, hogy a bélyegeiddel szöszölsz.

– Dolgozom velük – javította ki Keller.

– Ám legyen. Ha már munkáról beszélünk. Miért nem látogatsz meg?

– Most?

– Keller, te még csak félállású filatelista vagy – emlékeztette Dot. – Még nem vonultál nyugdíjba. Hív a kötelesség.

Amikor Keller leszállt New Orleansban a repülőről, taxiba ült és egy, a francia negyed szélén álló hotelbe vitette magát. Kicsomagolt, majd tanulmányozta a várostérképet és a fotót. A képen egy középkorú férfi volt, hullámos hajjal, barnára sülten, mosolya mutatta mind a harminckét fogát. Széles karimájú panamakalapot viselt, kezében szivar füstölgőit. Richard Wickwire-nek hívták, és megölte legalább egy feleségét, de inkább kettőt.

Wickwire hat évvel ezelőtt elvette egy nagyon jól menő, kénkitermeléssel és természetes gázokkal kereskedő helyi üzletember lányát, Pam Shileent. A viharos házasság negyedik évében Pam Wickwire egyszer-csak megfulladt az úszómedencéjükben. Richard Wickwire egy ideig teljes átéléssel gyászolt, aztán a Shileen család iránti határtalan lelkesedésében elvette Pam húgát, Rachelt.

A második házasság az elsőhöz hasonlóan szintén problémás volt. Rachel, ahogy egy barát később tanúsította, féltette az életét, és elmondta: Wickwire halálosan megfenyegette. Vagy hagyja békében élni Richardot, vagy ő is könnyen belefulladhat a medencébe, ahogy a nővére tette egy óvatlan pillanatban.

Rachel mégsem fulladt meg. Wickwire inkább leszúrta: a családi barbecue készlet egyik kését egyenesen a szívébe döfte. Legalábbis ezt állította az ügyész bizonyítékokkal alátámasztva, amelyek azonban nem bizonyultak elég erősnek ahhoz, hogy a tizenkét tagú esküdtszék egyöntetű döntést hozzon. Erre újraindították az eljárást, a második esküdtszék pedig felmentette Wickwire-t.

Jim Paul Shileen ekkor ledöntött pár italt, fogta a hatlövetűjét és elindult megkeresni a vejét. Amikor megtalálta, átkozott kurafinak titulálta és nekiállt lövöldözni. Egy golyó Wickwire vállát érte, egy másik a csípőjét, egy harmadik a Wickwire társaságában lévő hölgy bal farpofáját – a maradék három pedig célt tévesztett.

Shileen feladta magát a rendőrségen. Súlyos testi sértéssel és gyilkossági kísérlettel vád alá helyezték, amely alól annak rendje és módja szerint felmentették, szigorú bírói megrovás kíséretében.

– Más szóval a bíró azt mondta neki – magyarázta Dot –, hogy „Nem maga követte el, amivel megvádolták. Még egyszer meg ne próbálja.” Shileen még egyszer természetesen nem próbálja meg, és itt jössz be te a képbe, Keller.

A sebeiből teljesen felgyógyult Wickwire ugyanabban a házban élt, amelyet Pammel és Rachellel is megosztott egy ideig. Újra megnősült. A harmadik asszony nem az a nő volt, akit Shileen megsebesített, hanem egy édes kis teremtés, aki teljesen véletlenül a második tárgyalás esküdtszékének tagja volt. A lövöldözés után meglátogatta a kórházban: az egyik dolog meg követte a másikat.

– Shileen támadása egy kicsit megijeszthette – mondta Dot –, mert a házban több testőr is lakik. Olyanok, mint az American Express kártyája.

– Soha nem lép ki az ajtón nélkülük – bólintott Keller.

– A jelek szerint nem. A megbízó úgy gondolja, hogy egy drága és hatásos robbanószerkezet mindent megoldhat. Az sem zavarja, ha az új feleség meg a testőrök is csatlakoznak Wickwire-hez. De te az ilyet nem szereted.

– Nem.

– Túl modern, túl erőszakos, túl hangos. Persze úgy hajtod végre, ahogy te akarod, Keller. Két heted van. A megbízó Európában lesz, amikor megcsinálod. Két hétig. Gondoltam, hogy ha két hét alatt nem tudod elintézni, akkor újabb két hét alatt sem menne.

– Ahogy az lenni szokott, mondta Keller. És mit szólt hozzá, a férfi az emeleten?

– Ha csak nem telepata – válaszolta Dot –, akkor nincs véleménye. Amikor bejött a hívás, nem szóltam neki.

– Gondolom, rossz napja volt.

– Nem – felelte Dot. – Történetesen jó napja volt, de mégsem kapcsoltam fel neki a hívást. Úgyis csak elszúrja. Szerinted rosszul cselekedtem?

– Ó, nem – válaszolta Keller. – Nekem ezzel semmi bajom sincs. Egy gondom van csak. Wickwire.

– Két heted van arra, hogy megoldd. Hacsak előbb ki nem nyírja a harmadik feleségét is.

Keller nézte a térképet, nézte a fotót. A címe alapján Wickwire alig pár sarokra lakott. Keller úgy döntött, hogy megnézi magának a házat. Az idő remek volt, és egy kis séta soha nem árt.

Amikor odaért Wickwire házához, megállt vele szemben és jól megnézte magának. Igyekezett beleolvadni a környezetbe, de egy nő, aki vörös rózsákat öntözött a kertjében, megszólította.

– Ott él. A feleséggyilkos.

– Ó – mondta Keller.

– Csak idő kérdése, hogy megint lecsapjon – jelentette ki a nő az öntözőkannát lóbálva. – Az új asszonyka olyan, mint a molylepke a villanykörténél. Ehhez azért elég ostobának kell lenni, nem? Nem kívánom, hogy valami baja essen, de aki ennyire buta, az inkább szüljön gyereket.

Keller egyetértett vele.

– És az após? Nem az észkombájn apjáról beszélek, hanem Mr. Shileenról. Talpig úriember, de felizgatta magát, és ugye tudja, mi történt.

– Legközelebb talán majd okosabban csinálja – mondta Keller.

– Azt hallottam – hajolt közelebb a nő –, hogy erre ő is rájött. Azt is hallottam, hogy még valamire rájött. Felbérelt egy profit Chicagóból, aki majd maffiamódra mindent elintéz.

Upsz, gondolta Keller.

Keller élvezte a sétát Wickwire házához, de ami sok, az sok: visszafele a St. Charles sugárúton felugrott egy villamosra. Másnap reggel egy bérelt Pontiac volánja mögül figyelte a házat. Az elkövetkező három nap jó részében Wickwire Lincolnját követte. Az egyik testőr vezetett, a mellette ülő másik egy ismétlőpuskát szorongatott, Wickwire meg a hátsó ülésen ült.

Ha valóban chicagói lenne, gondolta Keller, akkor nyugodtan használhatna egy, a maffia által gyakran alkalmazott módszert. Nem kellene mást csinálnia, mint Wickwire kocsija mellé húzódni, leengedni az ablakot, és egy géppisztoly egész tárát beleereszteni a hátsó ablakba. Valószínűtlennek tűnt, hogy a kocsi páncélajtókkal és golyóálló üveggel lett volna felszerelve, így ez a módszer biztosan beválna. És még a két gorilla is kapna a szórásból. Bumm! A szeles városban így intézik el az elintéznivalókat.

De ez nem az ő stílusa, gondolta Keller. Nem lenne túl nehéz felhajtani valami helyi nehézfiút, akitől fegyvert és lőszert lehet szerezni, de ő akkor sem így intézi el az elintéznivalókat. Elvégre ő New York-i. Jobban szerette a kevésbé egyértelmű, kicsit kifinomultabb megoldásokat.

Aztán arról sem szabad elfeledkezni, hogy ugyan a megbízónak bombabiztos alibije van, a zsaruk mégse hülyék, és csak össze tudják adni az egyet meg az egyet. Azaz minél amatőrebbnek látszik Wickwire megölése, annál jobb Jim Paul Shileennek.

Keller sétált egyet a francia negyedben. Mindenhol bárokat látott, amelyek eredeti New Orleans-i jazzt kínáltak köretként az eredeti New Orleans-i konyha mellé. Ha annyira bizonygatják, hogy eredeti, akkor talán nem is volt az, gondolta. Amikor egy sztriptíz klub, kiabáló embere bele akart kezdeni a mondókájába, Keller leintette: nem akart eredeti lányokról hallani eredeti mellekkel.

Hirtelen egy régiségbolt kirakata előtt találta magát. A fülbevalókat nézegette. Megfordult és visszaindult a hotelbe.

A hotelszobájában olyan gyorsasággal váltogatta a csatornákat, mintha el akarná koptatni a távirányító gombjait. Végül kikapcsolta a tévét, felkapott egy magazint, lapozgatta, majd félredobta.

Az a helyzet, hogy nem akart itt lenni. Hazavágyott a lakásába, a bélyegeihez.

Nem kellett tehát mást tennie, mint kitalálni egy jó módszert, elintézni Richard Wickwire-t, aztán gyorsan hazamehet. El New Orleansból, vissza Belgiumhoz.

Lássuk csak. Wickwire gyakran ment el otthonról, de mindig a testőrei kíséretében. Az új feleség azonban sokat volt otthon. Keller akár meg is látogathatná az asszonykát az ura távollétében.

Amikor benn van a házban, a nőt bezárja egy ruhásszekrénybe, elbújik, aztán amikor Wickwire hazajön, gyorsan elintézi őt és a testőreit, mielőtt egyet pisloghatnának. De ez súlyos chicagói megoldás. Kell lennie egy kifinomultabbnak is… És ekkor eszébe jutott.

Ha már benn van a házban, balesetnek beállítva elintézi az asszonykát. Mondjuk, belefojtja a medencébe. Esetleg eltöri a nyakát és a lépcső aljához, teszi, mintha leesett volna. Meg se tudta számolni, hányféleképpen tudná elintézni a nőt. Nagyon úgy tűnt, hogy annyi létfenntartási ösztöne volt, mint egy lemmingnek.

Aztán hadd magyarázkodjon Wickwire.

Költői megoldásnak tűnt. Wickwire kinyírja két feleségét és megússza, aztán kap egy különleges influenza elleni injekciót Louisiana államtól egy olyan gyilkosságért, amit nem ő követett el. Remek.

Elment vacsorázni, de mire visszaért, elvetette az ötletet. Több ponton is elcsúszhatott. A legnagyobb baj azonban a terv bizonytalan végkimenetelével volt. Amikor Wickwire legutoljára bíróság előtt állt, mindenki tudta, hogy bűnös, kivéve az esküdteket. Mi van, ha most is ez történik? Lehet, hogy harmadjára is szerencséje lesz.

A megbízó meg ugye azért fizetett, hogy Keller megölje Wickwire-t, nem pedig azért, hogy tőrbe csalja. És azonnali eredményt – végeredményt, gondolta Keller – akart, nem pedig egy későbbi esetlegeset. Shileen ráadásul már nem fiatal. Ha Wickwire-t mégis bűnösnek találnák, és halálra ítélnék, akkor is van annyi pénze, hogy a fellebbezési procedúrát elhúzza évekig. Keller úgy hallotta, hogy a bosszú hidegen jó, de nem fagyottan. Mennyire édes a bosszú, ha az áldozat túléli az embert?

Valami mást kell kitalálni, mondta magának Keller. Nem töri a fejét, a tudatalattija hadd dolgozzon. Kinyitotta az egyik filatéliai lapot, amelyet magával hozott: ráadásul a legfrissebb számot, mert most már előfizető volt. Megakadt a szeme egy cikken, amely a kibocsátás előtt visszavont bélyegekről szólt. Elolvasta, belekezdett egy másikba. Aztán felült, félretette az újságot.

Megvagy, gondolta.

Többször is átfuttatta az ötletet magán, de egyszer sem talált benne hibát. Különleges felszerelés kell hozzá, de semmi olyasmi, amit ne tudna beszerezni. Egyszer már sikerült hozzájutnia egyhez, Amerika szívében egy kisvárosban, az iowai Muscatine-ban. Pár száz mérfölddel odébb egy nagyvárosban csak könnyebb lehet.

Felütötte a Sárga Oldalakat, és talált is egy címet a közelben. Lerakta a kagylót, felütötte a telefonkönyvet a moteleknél, de eszébe jutott még valami, így inkább azt kezdte keresni.

A kereskedő pocakos, csapott vállú ötvenes férfi volt. Világoskék kordbársony inget viselt, aminek le lehetett gombolni a gallérját, de ő nem vette magának a fáradságot. A nadrágtartóját római érmék képei díszítették, de a bolt csak bélyegekkel foglalkozott. Az ajtóban egy profi kivitelezésű tábla tudatta az érdeklődőkkel: NEM VESZÜNK ÉS NEM ADUNK EL ÉRMÉKET.

– Semmi bajom velük – mondta a férfi, akit Hildebrandnak hívtak. – De rágógumit sem veszek. És persze el sem adok. Az egyetlen különbség az, hogy ezt nem kell tudatnom a rágógumi vásárlókkal. Semmit nem tudok az érmékről, nem értem az érméket, tökéletesen hidegen hagynak, akkor meg mi a fenéért kéne foglalkoznom velük?

Keller szemei a férfi hózentrógerére tévedtek. Hildebrand észrevette, és sóhajtott egyet.

– Nők.

Keller tudta, hogy erre válaszolnia kéne valamit, de nem tudta, mit.

– A feleségem vette a nadrágtartót – magyarázta Hildebrand. – Úgy gondolta, hogy egy bélyeges hózentróger milyen jó ajándék lenne, hisz egész életemben gyűjtő voltam, és már nagyon régóta kereskedek velük. Néhány éve vett nekem egy bélyeges nyakkendőt rajta jó pár amerikai klasszikussal: a Black Jack, a fordított Jenny, az egydolláros Trans-Mississippi. Szép bélyegek, szép nyakkendő, és valahányszor alkalmam nyílik rá, szívesen viselem. Csak kevésszer van alkalmam.

– Értem – mondta Keller.

– De bélyeges nadrágtartót nem tudott találni – folytatta Hildebrand –, így aztán megvette ezt, érmékkel. Szerinte a kettő közt nincs olyan nagy különbség. El tudja ezt hinni?

– Nehezen – válaszolta Keller.

– Eltelt ennyi év, és ő még mindig azt hiszi, hogy alig van különbség a bélyegek és az érmék között. Most úgy őszintén, mit tehetek?

– Mit is.

– Na de hova lennénk nélkülük? Mármint nők nélkül. Inkább hagyjuk – csapta össze a kezét Hildebrand. – Mit tehetek magáért?

– Dolgom van a városban – mondta Keller –, és van pár szabad órám. Gondoltam, megnézem a bélyegeit.

– Helyesen tette. Mit gyűjt? Remélem, nem bánja, hogy megkérdem.

– 1952 előttet. Minden ország.

– Azaz a legjobbakat – mondta Hildebrand, hangjában elismeréssel. – A klasszikusok. Nálam van miből válogatnia. Melyik országgal kezdené?

– Ausztriával. Még a hiányzók listája is itt van nálam.

– Ausztria – bólintott a férfi. – Foglaljon helyet. Komoly készletem van postatiszta és pecsételt bélyegekből. Akad néhány korai félpostai is, amelyeket egyre nehezebb megtalálni.

– Remek.

– Helyezkedjen kényelembe. Itt van egy csipesz, hacsak nem hozta magával a sajátját.

– Azt látja elfelejtettem.

– Néhányan azt csinálják – magyarázta Hildebrand –, hogy mindig van náluk egy csipesz a bőröndben. Hogy kéznél legyen. Ebben a dobozban csak Ausztria van. Nem kell sietnie: hátul vagyok, csak szóljon, ha tudok segíteni valamiben.

– Mr. Wickwire? A nevem Sue Ellen. Sue Ellen Bates.

– Igen?

– Biztosan nem emlékszik rám. Az étteremből? Én szolgáltam fel a koktélját és maga rám mosolygott.

– Valami rémlik – felelte Wickwire.

– Mondtam magának, hogy én mindig hittem az ártatlanságában. Amikor megint az asztalához mentem, adott nekem egy darab papírt. A telefonszámával és a nevével.

– Biztos így van, ha maga mondja. Mikor történt ez?

– Ó, már egy ideje. Eddig gyűjtögettem magamban a bátorságot, és még el is voltam utazva. Most jöttem vissza. Egy motelban lakom, amíg nem találok magamnak egy jó helyet.

– Valóban?

– Tessék, ettől féltem. Maga nem emlékszik rám. Tudtam, hogy előbb kellett volna telefonálnom.

– Ki mondta, hogy nem emlékszem? De azért mondja csak, hogy néz ki.

– Szőke vagyok.

– Ezt valahogy gondoltam.

– Vékony, de nem mindenhol.

– Mintha most már emlékeznék, ki is maga, kislány.

– És huszonnégy éves, 175 centi magas és a szemem kék.

– Van valami tetoválás vagy piercing, amiről tudnom kellene?

– Ó dehogy! Csiklandozna. És a mamám is megölne.

– Ha itt lenne, most magába harapnék.

– Na de Mr. Wickwire!

– Csak egy szófordulat. Tudja, mi lenne jó? Ha találkoznék magával. Ennél jobban nem lehet egy férfi memóriáját felfrissíteni.

– El akar vinni, vacsorázni vagy valami?

– Az nem lenne bölcs dolog. Túl sokan ismernek. És az én helyzetemben…

– Értem.

– Nem azt mondta, hogy egy motelben lakik, Sue Ellen? Melyikben is?

– Hello, itt Sue Ellen Bates beszél.

– Kicsoda?

– A nevem Sue Ellen Bates. Szőke vagyok és kék a szemem.

– Az isten szerelmére, Keller! – mondta Dot. – Mikor nősz már fel végre?

– Ezen már én is gondolkodtam.

– Már megint azt a hangtorzító kütyüt használod. Kikapcsolnád? Úgy hangzol, mint egy liba. Mint egy buta liba.

– Na de hogy mondhat ilyet?

– Legfőképp attól, hogy minden mondatot tétovázva fejezel be – felelte Dot. – Ez remek ötlet. El kell ismernem. Pontosan úgy hangzol, mint azok a kretének a plazákban, akik arra sem tudnak emlékezni, hol parkolnak az anyjuk kocsijával.

– Nos – mondta Keller –, neki tetszem.

– Kinek? Ó, már értem.

– Holnapután találkozom vele. Feljön hozzám.

– Csak holnapután?

– Nehezen tud elszabadulni.

– Sebaj, gondolom, van addig épp elég dolgod. Szerintem kiválóan el tudod foglalni magad addig.

– Én is úgy hiszem – mondta Keller.

– Ausztrália – nézett a kereskedő Kellerre. Vagy jó húsz évvel volt fiatalabb Hildebrandnál. A boltja a Rampart utcában volt, egy irodaépület második emeletén. – Van egy remek sorozatom a korai kengurukból, ha akarja látni őket. Az ausztrál államok nem érdeklik, ha már a világnak abban a felében vagyunk? Queensland, Victoria, Tazmánia, Új Dél-Wales…

– Azoknak nem hoztam el a hiánylistáját.

– Akkor legközelebb – felelte a férfi. – Tessék csipesz, és egy fogazatmérő. Csak szóljon, ha bármire szüksége van.

– Szólni fogok – nyugtatta meg Keller.

A motel Metairie-ben volt. Mielőtt Keller felhívta Wickwire-t, a motelt tárcsázta, hogy kipróbálja a hangtorzítót. Szobát foglalt Sue Ellen Bates nevére, majd kocsiba ült, odavezetett és előre kifizetett egy hetet. A szobában női fehérneműt rakott a fiókokba és összegyűrte a lepedőt.

Legközelebb akkor ment, amikor Wickwire-t várta. Egy órával a megbeszélt időpont előtt érkezett, és a Pontiacot egy közeli bevásárlóközpont parkolójában hagyta. A motelszobában felbontott egy üveg Bourbont. A két pohár mindegyikébe jó kétujjnyit töltött, az egyikre rúzst maszatolt, majd letette őket az éjjeliszekrényre. Egy kis Bourbont locsolt a szőnyegre, kicsivel többet a székre, majd a nyitott üveget a szekrényen hagyta.

Kinyitotta az ajtót, és résnyire nyitva hagyta. Bekapcsolta a tévét, keresett egy talk show-t, lehalkította. Most jött a nehezebb rész: a várakozás. Igazán magával hozhatta volna a bélyegmagazint. Már kiolvasta, de nem árt még egyszer átfutni rajta. Pár dolog biztos elkerülte a figyelmét elsőre.

A találkát kettőre beszélték meg. Egy óra ötvenkor a telefon csörgött. Keller sóhajtott, majd bekapcsolta a ketyeréjét és felvette a kagylót.

– Sue Ellen?

– Mr. Wickwire?

– Lehet, hogy kések öt vagy tíz percet. Csak szólni akartam.

– Várni fogom – mondta Keller. – Nyitva az ajtó, jöjjön csak be.

Letette a telefont, kikapcsolta a hangtorzítót, miközben azon tűnődött, mihez kezd, ha nem köti rá a telefonra időben. Rácsatlakoztatta, ezen most már fölösleges rágnia magát.

Kettő óra tízkor Wickwire-nek még nyoma sem volt. Negyed háromkor azonban kopogás hallatszott az ajtón.

– Sue Ellen?

Keller nem válaszolt.

– Itt vagy, Sue Ellen?

Wickwire óvatosan kinyitotta az ajtót. Keller mögötte állt és várt, hogy a férfi belépjen a szobába.

– Sue Ellen? Hol bujkálsz, kislány?

Keller hátulról átfogta a férfi nyakát, erősen szorította, majd a lábával berúgta az ajtót. Wickwire küzdeni próbált, vállai megfeszültek, végül elernyedt.

Keller hagyta, hogy a férfi a földre csússzon, aztán háromszor arcba rúgta. Leguggolt az eszméletlen Wickwire-hez és eltörte a nyakát. A holttestet levetkőztette alsónadrágra, az ágyra rángatta, és a maradék Bourbont a szájába öntötte. Óvatosan eldöntött egy széket, egy párnát az ablakhoz dobott, a szekrény fiókjait félig kihúzta. A készülékét lecsatlakoztatta a telefonról, a női fehérneművel együtt összepakolta, zsebre vágta Wickwire tárcáját és készpénzét.

Bezárta az ajtót, s a láncot a helyére akasztotta, majd szemét a kémlelőnyíláshoz szorította. Túl sokat nem látott, de sikerült megpillantania egy Lincoln Town Cart, ami csak Wickwire-é lehetett. Majdnem biztos, hogy a testőrök benne ültek, rettenetes zenét hallgattak, és várták, hogy a főnökük elrendezze a kiscsajt.

Vagy fordítva, gondolta Keller.

Minden felületet letörölt, amit megérinthetett, majd kimászott a fürdőszoba ablakán és a bevásárlóközpont parkolója felé indult.

A hoteljében összecsomagolt és megnézte a New York-i járatok indulását. Nem volt értelme maradnia. A munkát elvégezte, méghozzá igencsak frappánsan.

Úgy fog kinézni, mint egy klasszikus léprecsalás. A magát Sue Ellen Batesnek hívó nő odacsábítja Wickwire-t a motelbe, ahol bűntársa várja, aki pénzt követel tőle a hallgatásáért cserébe. Egy rövid dulakodás során Wickwire arca és feje megsérül, mielőtt véletlenül vagy a bűntársnak köszönhetően eltörik a nyaka.

Ekkor Sue Ellen és partnere veszi magának a fáradságot, hogy mindenhonnét eltüntesse az ujjlenyomatát, és italt öntsön le a halott Wickwire torkán. A dulakodás nyomait már nem látják szükségesnek eltüntetni, ezért gyorsan elszedik a hulla pénzét, majd eltűnnek a fürdőszoba ablakán keresztül.

Ha a rendőrök nagyon akarják, biztosan rájönnek, hogy talán mégsem így történt, de Keller szerint ennyire nem érdekli őket, mi történt Wickwire-rel. Összességében Richard Wickwire halála logikus következménye volt léha életének, és sem a rendőrség, sem New Orleans polgárai nem fogják siratni őt. Keller meg tudta érteni őket.

A női fehérneműt beledobta egy szemetesbe, a készüléket egy másikba. A zsebtolvajok és retikülrablók ősrégi hagyományait követve Wickwire tárcáját (hitelkártyák nélkül) egy postaládába gyömöszölte. A plasztik kártyákat gyorsan felaprította, és a darabokat beleejtette egy esőcsatornába.

A készpénz nem volt kevés. Keller, érthető módon, úgy döntött, hogy megtartja. Megszámolta a bankjegyeket és némi meglepetéssel konstatálta, hogy közel ezerötszáz dollárt tartott a kezében.

Eszébe jutott Hildebrand az érmékkel díszített nadrágtartójával, és az osztrák bélyegek, amiket tőle vásárolt. Volt még pár, amiken megakadt a szeme. Köztük Ausztria első bélyege, a narancssárga egykrajcáros Scott No. 1. A postatiszta bélyeg mindkét oldalán különleges nyomdai hiba volt, a katalógusban ezért 1450 dollárt jelöltek meg árként. Hildebrand ezer dollárt kért érte, de jelezte Keller felé, hogy kilencszázért is odaadná. Keller szerint ez rengeteg pénz volt egy olyan bélyegért, aminek még helye sem volt az albumában. Ráadásul egy használtat akár tizedennyiért is meg tudna venni.

De nem tudta a bélyeget kiverni a fejéből. Wickwire pénze pedig ott volt a zsebében…

Most, hogy így belegondolt, nem is kell annyira rohannia vissza New Yorkba.

Egy hónap telt el, amikor Keller telefonja megszólalt. Az asztalánál ült, a gyűjteményén dolgozott. Még mindig az újrarendezésnél tartott, de az új albumok lassan kezdtek megtelni. Pár napja fejezte be Svédországot és állt neki Svájcnak.

Felvette a telefont.

– Keller, túl sokat dolgozol. Szerintem pihenned kéne – kezdte Dot.

– Pihennem – mondta Keller.

– Épp ezt mondom. Mi lenne, ha elutaznál valahová és egy egész hétig ott is, maradnál?

– Egy hétig?

– Igazad van. Egy hét semmire sem elég. Tíz nap alatt biztosan kipihened magad.

– Mit akarsz, hova utazzak?

– Keller, Keller – mondta Dot. – Te mész nyaralni. Érdekel engem, hogy hova?

– Gondoltam, van ötleted.

– Manapság bárhol tudsz találni egy jó hotelt, ahova a saját neved alatt tudsz bejelentkezni.

– Értem.

– Repülővel menj.

– A saját nevem alatt – mondta Keller.

– Miért is ne? Használd a hitelkártyád. Talán még az adódból is le tudod majd írni.

Keller letette a kagylót és hátradőlt. Pihenni. Az isten szerelmére, ő nem szokott pihenni, nyaralni meg pláne nem. Az élete New Yorkban kész vakáció volt. Ha utazott, azt csak munka miatt tette.

Pontosan tudta, hogy miről van szó, és nem akart jobban belegondolni. Hova is utazzon? Hova?

Felvette az egyik bélyegszaklapot, fellapozta. Aztán a telefonért nyúlt és jegyet foglalt.

Az elmúlt évek során többször járt már Kansas Cityben. A megbízásokat sikerrel teljesítette, és a városról jó emlékei voltak. Meg vannak őrülve a szökőkutakért. Bárhova fordul az ember, szökőkútba botlik. Vannak más városok, amelyek ennél sokkal rosszabb dolgokért vannak oda. A szökőkutak sokkal szívmelengetőbbek, mint mondjuk a gyárkémények.

Szokatlan érzés volt a saját neve alatt utazni, a saját hitelkártyáit használni. Egyfelől élvezte, másfelől viszont kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek érezte magát. Amikor bejelentkezett a hotelba, a bejelentőlapra a saját nevét és címét írta. Ki hallott még ilyenről?

Persze nyugdíjasként mindig így csinálná. Feltéve, hogy megy majd valahova.

Kicsomagolt, lezuhanyozott, majd magára húzta az öltönyét és a nyakkendőjét, és lement a harmadik emeleti konferenciaterembe, ahol a bejáratnál elvett egy árverési katalógust.

Féltucatnyian voltak a teremben. Ketten az árverést szervező cégnek dolgoztak, a maradék négy férfi pedig csipeszekkel emelte ki és nagyító alatt vizsgálta meg az érdekesebb árverési tételeket. Mérték a fogazatot, lelkiismeretesen jegyzeteltek.

Keller a katalógussal visszament a szobájába. Magával hozta a listáját, ami most már több oldalra rúgott, leült és nekilátott. Másnap is meg lehetett nézni az árverésre váró tételeket, így Keller is odaült egy asztalhoz, kikérte azokat a bélyegeket, amelyeket kinézett magának, elővette a bélyegcsipeszét és a nagyítóját, majd az asztal fölé hajolt.

Szóba elegyedett egy nála pár évvel, idősebb férfival McEwell néven, aki St. Louisból vezetett Kansas Citybe az árverés miatt. McEwellt kizárólag Németország és a német államok és gyarmatok érdekelték, így kicsi volt a valószínűsége, hogy ugyanazokra a tételekre utazzanak. Nyugodtan beszélgethettek hát. Este az étteremben éjszakába nyúlóan társalogtak a bélyegekről, és Keller sok jó tippet kapott a férfitól a licitálással kapcsolatban. Keller hálás volt és nyúlt a számláért, de McEwell ragaszkodott hozzá, hogy felesben fizessenek.

– Az aukció három napig tart – mondta Kellernek. – Maga pedig nem egy témára szakosodott gyűjtő. Sok minden van a katalógusban, ami a maga asztala. Ne szórja a pénzt, költse inkább bélyegekre.

Keller az árverés mind a három napját a teremben töltötte. Az első napon amerikai bélyegeket kiáltottak ki, ami őt ugyan nem érintette, de nagyon élvezte az egészet. Sok tételre már előre, levélben licitáltak, de ez egyáltalán nem lassította le az árverés menetét. Jó volt szemlélőként végignézni a napot: ráérzett az ízére és beleélte magát.

A következő két napon már ő is csatlakozott az aukcióhoz.

Nem kevés készpénzt hozott magával, többet, mint amennyit költeni akart. Az első nap végén a biztonság kedvéért még vett fel készpénzt a hitelkártyájáról. Amikor véget ért az aukció, a hotelszobájában kirakta maga elé a szerzeményeit. Örült az új bélyegeknek és az alacsony áraknak, de mégis egy kicsit feszült volt, mert sok pénzt költött.

Aznap este megint McEwell-lel vacsorázott, és megosztotta vele az érzéseit.

– Tudom, hogy mit érez – nyugtatta meg a férfi. – Velem is előfordult már párszor. Emlékszem, hogy az első bélyegemért ezer dollárt fizettem. Egyetlen bélyegért.

– Emlékezetes lehetett.

– Az volt. Mérföldkő, ha érti, mire gondolok. Mondtam is a kereskedőnek: „Tudja, ez sok pénz.” Ő rám nézett és így válaszolt: „Az, de ezt a bélyeget csak egyszer kell megvennie.”

– Erre még nem gondoltam – mondta Keller.

Az aukció után még a hotelben maradt, és reggelente a New York Timesszal kezdte a napot. Csütörtökön aztán rábukkant arra a cikkre, amit keresett. Többször elolvasta, és szeretett volna telefonálni, de nem tette.

Még másnap is Kansas Cityben maradt. Elment egy múzeumba, de a nélkül sétált körbe, hogy bármit is megnézett volna alaposan. Beugrott pár kereskedőhöz. Egyikőjüket látta az árverésen, és most elköltött nála pár dollárt, de nem túl lelkesen.

Este összecsomagolt és visszarepült New Yorkba. Másnap reggel felült az első vonatra és kiment White Plainsbe.

Dot töltött neki egy pohár jeges teát, és lehalkította a tévét. Hányszor ültek így, ebben a konyhában? A mostani reggel azonban más volt. Csak ketten voltak az egész házban.

– Nehéz elhinni, hogy meghalt – mondta Keller.

– Nekem mondod? – kérdezte Dot. – Mindig nyúlok a tálcáért, hogy felvigyem neki a reggelijét és az újságot. Aztán emlékeztetem magam, hogy soha többé nem kell reggelit vinnem neki. Meghalt.

– Az a sok közös év…

– Mindkettőnknek, Keller.

– Az újság csak annyit írt, hogy természetes halállal halt meg. A részletekbe nem mentek bele.

– Nem.

– Annyira azonban nem lehetett természetes, ha elküldtél Kansas Citybe.

– Ott voltál? Kansas Cityben?

Keller bólintott. – Szép város.

– De nem akarsz odaköltözni.

– New York-i vagyok – nézett rá Keller. – Emlékszel?

– Élénken.

– Természetes halál – nézett Keller Dot szemébe.

– Mi a kérdés? Túl sokáig él az ember, az agya kezd szivaccsá változni, mindent elfelejt és összekever. Ilyenkor csak természetes, hogy meghal.

– Ennyire rossz volt a helyzet?

– Keller – kezdte Dot –, három héttel ezelőtt felbukkant egy riporter. Egy kölyök, akinek még borotválkoznia sem kell, olyan fiatal. Ez élete első megbízása a helyi lapnál. Először azt hittem, hogy ő a kézbesítő és eltévedt, de nem. Azért jött, hogy interjút csináljon vele.

– Az ember azt gondolná, hogy a szerkesztő egy tapasztalt profit küld.

– Nem a szerkesztő ötlete volt – sóhajtott Dot. – És nem is a kölyöké.

– Úgy érted…

– Elhatározta, hogy megírja az emlékiratait. Hogy itt az ideje elmondani a soha el nem mondott történeteket, elmondani, hogy hol vannak a holttestek elföldelve.

Holttestek, Keller, elföldelve.

– Jesszusom.

– Olvasta a gyerek beszámolóját valami kosármeccsről, és úgy döntött, a srác tökéletes segítőtársa lesz majd.

– Úristen.

– Folytassam? Egy ideje már nem is csöngött nála a telefon. Elintéztem, hogy az összes hívás hozzám fusson be. Erre a miatt kellett aggódnom, hogy ő kit fog felhívni. Keller, ez volt életem legnehezebb döntése.

– Azt elhiszem.

– De mi mást tehettem volna?

– Semmit – bólintott Keller. Felvette a poharát, de nem ivott belőle. – Kivel csináltattad meg?

– Mit gondolsz, Keller? Ismered a vörös kiskakas történetét?

– Nem.

– Most nem fogom elmondani, de a lényeg az, hogy amikor nem talált senkit, aki segíthetne neki, akkor maga oldotta meg a feladatot.

– Te…

– Bizony.

– Dot, az isten szerelmére! Szívesen megcsináltam volna.

– Azt akartam, Keller, hogy minél messzebb légy. Azt akartam, hogy bombabiztos alibid legyen. Hátha valaki mégis tudott róla, miben utazott. Megrázza a fát, és mindenféle érdekes dolgok potyognak le róla.

– Megértem – mondta Keller. – De talán mégis…

– Nem – rakta le Dot a poharát. – Még csak nem is volt nehéz megtennem. A legnehezebb döntés, de a legkönnyebb dolog a világon. Valami van a kakaójában, amitől elalszik, majd egy párna van az arcán, amitől nem ébred fel.

– Az ilyesmi kiderülhet a boncolás során.

– De nem volt boncolás. Nem volt már fiatal, Keller – mondta Dot. – A háziorvosa átjött, kiállította a halotti bizonyítványt, és kész. Elhamvasztattam. Ez volt az utolsó kívánsága.

– Ez?

– Honnét tudjam? Azt mondtam, hogy ez volt. Odaadták a hamvakat egy bádogdobozban. Ha valami okostojás boncolást akar, hát, tessék. De nem tudom, mit csináljak a hamvakkal. Majd kitalálom. Nincs miért sietnem.

– Nincs – értett egyet Keller.

– Ilyesmit nemcsak hogy soha nem tettem, de még eszembe sem jutott, hogy képes lennék rá. De megtettem.

– Meg.

– Gyakran gondolok rá. Idővel azonban elmúlik, nem?

– Minden rendben lesz – nyugtatta meg Keller.

– Tudom. Most sincs baj, mindössze azt kell kitalálnom, hogy mihez kezdek.

– Ezt éppen kérdezni akartam.

Dot alig észrevehetően elmosolyodott.

– Mást nem nagyon tudok tenni – mondta –, mint hogy nyugdíjba vonulok. Tettem félre pénzt, és a házat is rám hagyta. Akár el is adhatom.

– Szép pénzt kapnál érte.

– Én is úgy hiszem. És készpénzem is van, amit nem hagyott rám kifejezetten, de mivel én vagyok az egyetlen, aki tud róla, ezért…

– A tied.

– Igen. Van miből élnem. Akár még utazhatok is egy keveset. Felrakom a lábam, és óceánjárók fedélzetéről megnézek magamnak mindent.

– Nem hangzott valami lelkesnek, Dot.

– Talán azért nem – sóhajtott Dot –, mert nem is vagyok az. Szívem szerint folytatnám.

– Itt maradnál?

– Miért ne? Csinálnám az üzletet. Tudod, egy ideje már úgyis én csináltam.

– Tudom.

– Te meg úgy döntöttél, hogy visszavonulsz. Nyugdíjba mész. Ez meg azt jelenti, hogy új emberek után kellene néznem, mert azokért, akiket rajtad kívül ismerek, nem nagyon esz meg a fene.

– Nem dolgozhatsz olyanokkal, akikben nem bízol meg teljesen – helyeselt Keller.

– Tudom. Mégis az lesz a legjobb, ha kiszállok. Majd én is követem azt a tanácsot, amit neked adtam.

– Találsz magadnak egy hobbit. Mit szólnál a makraméhoz?

– Ó, Keller – mondta Dot. – Neked bejött ez a hobbi, nem? Odaadó filatelista lettél.

– Én se hittem volna, de igen.

– Fogadok, hogy találtál pár kereskedőt Kansas Cityben. Hogy múlasd az időt.

– Ami azt illeti – dőlt előre Keller –, ezért mentem oda. – Mesélt egy kicsit Dotnak az árverésről. – Hihetetlen volt – mondta. – Ott ül az ember mellett egy alak, lyukas nadrágban, koszos pólóban, néhányszor felemeli az ujját, és elkölt ötven- vagy százezer dollárt egy első világháborús provizórikus bélyegre.

– Ami nem tudom, hogy micsoda – vette fel a poharát Dot –, de ne mondd el. Valami azt súgja nekem, Keller, hogy a bélyeggyűjtés nem az én hobbim. Annak viszont örülök, hogy te ennyire megszeretted. Most már akkor hivatalosan is mondhatjuk, hogy nyugdíjba vonultál. Élvezd a gondtalan éveket.

– Nos – kezdte Keller.

– Nos mi?

– Nos, nem igazán.

– Mi baj van?

– Nos, ez egy drága hobbi – magyarázta Keller. – Nem feltétlenül az, mert több ezer bélyeget lehet venni húsz-harminc dollárért, de ha az ember komolyan gondolja…

– Akkor az pénzbe kerül.

– Abba – ismerte el Keller. – Attól tartok, hogy egy kicsit megcsapoltam a nyugdíjalapomat a múlt hónapban. Többet költöttem, mint terveztem.

– Nem mondod.

– Viszont nagyon élvezem – vallotta be Keller. – Minél többet foglalkozom vele, annál többet tanulok. Szeretnék továbbra is többet költeni bélyegekre.

Dot elgondolkozva ránézett. – Nem úgy hangzott, mint aki készen áll a nyugdíjra.

– Nem vagyok abban a helyzetben. Legalábbis egyelőre nem. És nem is igazán akarok. Sőt, szeretnék annyit dolgozni, amennyit csak lehet. Tudom mire költeni a pénzt.

– Bélyegekre.

– Ostobán hangzik, tudom, de…

– Nem, nem hangzik ostobán – nyugtatta meg Dot. – Úgy hangzik, mintha imáim meghallgatásra találtak volna. Mindig együtt dolgoztunk, igaz?

– Mindig.

– A legtöbb szakmabéli, akiken elgondolkoztam, nem igazán profi. És nehezen venné be a gyomruk, hogy egy nőnek dolgozzanak. De ez minket nem zavart soha.

– Egyáltalán nem.

– Nos – dőlt hátra a székben Dot –, hálát adok istennek a bélyeggyűjtésért. Mit szólnál még egy pohár jeges teához? És ha úgy gondolod, elmagyarázhatod, milyen is egy első világháborús promóciós bélyeg.

– Provizórikus – javította ki Keller. – De beszélhetünk másról is. Mit gondolsz a makraméról, Dot?

Bérgyilkos a célkeresztben

Fülszöveg

J.P. Keller egy hétköznapi fickó, kötelességtudó állampolgár. Amikor beidézik esküdtnek, zokszó nélkül megy. Közben galériákba jár, tévét néz, elkészítteti a horoszkópját, és szorgalmasan dolgozik a bélyeggyűjteményén. Néha azonban, amikor Dot felhívja, Keller összepakol, és elutazik, hogy megöljön egy vadidegent.

Keller igazi profi: kimért, hideg fejjel gondolkodik, és kiváló a szakmájában. Egyesek szerint a hüvelykujja egy gyilkosé, de mielőtt kideríthetné, hogy ez pontosan mit is jelent, valami szokatlan dolog történik. A célszemélyek még az előtt meghalnak, hogy ő célba venné őket. Lassan ugyan, de Keller rájön: valaki meg akarja ölni őt. Most a bérgyilkos kerül célkeresztbe, és ha nem tesz valamit, a bélyeggyűjteménye befejezetlen marad.

Köszönetnyilvánítás

A szerző örömmel mond köszönetet a New York Cityben található The Writers Roomnak, a Caffé Borgiának, a Caffé San Marcónak és a The Playersnek, ahol a könyv egyes részei megszülettek.

Első fejezet

Keller leszállt a newarki gépről, és a poggyászkiadó felé indult. Soha nem adott fel bőröndöt, most sem tette, de a reptéri jelek és táblák többé-kevésbé azt feltételezték, hogy mindenkinek van poggyásza, aki utazik, ugyanis a kijárat mindenhol a poggyászkiadó irányában található. Olyan tábla ugyanis egyetlen reptéren sincs, amely ezt mondaná: Erre kell kimenni erről az istenverte helyről.

A biztonsági ellenőrzést követően Keller a mozgólépcsővel lement a földszintre, ahol tíz-tizenkét ember állt, páran egyenruhában, és mindegyikük egy kézzel írott papírdarabot vagy táblát tartott. Keller elindult egy kókadt, khakiszínű nadrágot és bőrdzsekit viselő alak felé. Ő lesz az, döntötte el magában, szeme pedig a férfinál lévő táblára vándorolt.

Melyen egy árva betűt sem lehetett elolvasni. Keller hunyorogva közelebb lépett. Az lenne ráírva, hogy Archibald? Egyszerűen nem tudta elolvasni.

Erre megfordult, és egy magasabb, testesebb, öltönyös, nyakkendős férfi kezében meglátta a keresett nevet. Elkanyarodott a petyhüdt férfi előtt, aki lankadtan tartotta a táblát az olvashatatlan felirattal – különben is, mi értelme egy olyan táblának, amit senki sem tud elolvasni? –, majd odasétált a férfihoz, aki az Archibald feliratú táblát tartotta.

– Én vagyok Mr. Archibald – közölte Keller.

– Mr. Richard Archibald?

Mit számít ez? Keller lassan bólintani kezdett, de ekkor eszébe jutott a név, amit Dot mondott neki.

– Nathan Archibald – mondta.

– Isten hozta, uram – üdvözölte a férfi. – Isten hozta Louisville-ben. Hozhatom a táskáját?

– Nem szükséges – felelte Keller, és a terminálon keresztül követte a férfit, át az úttesten a parkolóba.

– A név – magyarázta közben a férfi. – Az jutott eszembe a névvel kapcsolatban, hogy bárki elolvashatja, mi van a táblára írva. Valami okostojásnak eszébe juthat, hogy mi a fenéért hívjon taxit, ha Archibaldként mutatkozik be, és ingyen beviszik a városba? Úgy értem, nem kaptam magáról fotót, vagy ilyesmi. Itt senki sem tudja, maga hogy néz ki.

– Nem járok erre gyakran – felelte Keller.

– Pedig ez egy nagyon szép város – jelentette ki a férfi. – De ez nem érdekes, hanem az, hogy biztosra akartam menni, maga az az ember, akit be kell vinnem a városba. Ezért találtam ki a Richardot. Az Archibald elé. Mert ha valaki azt válaszolja, hogy „Ja, én vagyok Richard Archibald”, akkor tudom, hogy hazudik.

– Hacsak nem ez az igazi neve – jegyezte meg Keller.

– Persze, de ennek mennyi az esélye? Két férfi leszáll a gépről, és mind a kettőt Archibaldnak hívják?

– Csak az egyiket.

– Hogyan?

– Valójában nem Archibald a nevem – válaszolta Keller, és arra gondolt, hogy ez azért nem szigorúan bizalmas információ. – Ami azt jelenti, hogy valójában csak egy valódi Archibald utazhatott volna a gépen, és az azért annyira nem valószínűtlen.

A férfi megfeszítette az állkapcsát. – Ha valaki azt állította volna, hogy ő Richard Archibald – mondta lassan –, akkor ő biztosan nem az én emberem.

– Ebben igaza van.

– De mivel maga végül Nathant mondott, így minden rendben van. Ügy lezárva. Az a Toyota a mienk, a kék. Üljön be, aztán guruljunk át a parkolóba. A kocsija ott áll tele tankkal, a papírok a kesztyűtartóban. Amikor végzett, parkolja csak le ugyanott a kocsit, a hamutartóba meg tegye bele a parkolójegyet és a slusszkulcsot. Valaki majd elviszi a kocsit.

A kocsi egy Oldsmobile volt, a színe sötétzöld. A férfi kinyitotta az ajtót, a kulcsot odaadta Kellernek, majd átnyújtotta a parkolójegyet.

– Pár dollárt fizetnie kell majd – mondta bocsánatkérőn. – Tegnap este álltunk be vele. Az anyósülésen talál egy térképet. Ha kinyitja, meglátja benne megjelölve az irodát és a lakást. Nem tudom, mennyit mondtak magának.

– Nevet és címet – felelte Keller.

– És mi a név?

– Nem Archibald.

– Nem akarja megmondani? Megértem. A fotót látta már?

Keller megrázta a fejét. A férfi a belső zsebéből előhúzott egy borítékot, amiből egy üdvözlőkártyát vett elő. A kép egy családi fotó volt: egy férfi, egy nő, két gyerek és egy kutya. Az emberek olyan erősen mosolyogtak, mintha napok óta mosollyal a szájukon csak arra vártak volna, hogy valaki végre derítse ki, hogyan kell használni a fényképezőgépet. A kutya, egy golden retriever ugyan nem mosolygott, de ő is roppant boldognak látszott. „Szívélyes üdvözlettel” – állt a fénykép alján.

Keller kinyitotta a kártyát. – „…a Hirschhorn családtól: Walt, Betsy, Jason, Tamara és Powhatan” – olvasta.

– Gondolom, Powhatan a kutya – tűnődött.

– Powhatan? Az meg miféle név? Indián?

– Ő volt Pocahontas apja.

– Szokatlan név egy kutyának.

– Ami azt illeti, embernek is – bólintott Keller. – De amennyire én tudom, eddig csak egyvalakit hívtak így. Ez volt az egyetlen fotó, amit elő tudtak keríteni?

– Mi a baj vele? Nincs elmosódva, mindenki látszik rajta, én meg azért vagyok itt, hogy megmondjam magának: a pasi pont olyan az életben, mint a képen.

– Még szerencse, hogy ilyen szépen össze tudta terelni a családot a fotó kedvéért.

– Ez egy karácsonyi üdvözlőkártya. De tutira nyáron készítették a képet. Nézze csak meg, milyen ruha van rajtuk, meg milyen a háttér. Akarja tudni, hogy szerintem hol készült a fotó? Van egy nyaralójuk a McNeely-tónál.

Keller nem tudta, de nem is érdekelte, hol van az a tó.

– Szóval szerintem nyáron csinálták a képet, azaz olyan tizenöt hónapja. Most is ugyanígy néz ki. Mi a problémája?

– Az egész család rajta van.

– Rajta ám – felelte a férfi. – Ó, már értem, mire gondol. Nem, csak Walter Hirschhornról van szó. Csak róla.

Ezt Keller is így tudta, de nem árt biztosra menni. Mégis sokkal jobban örült volna egy képnek csak Hirschhornról, amint összeszorított szájjal, szúrósan néz a lencsébe. Nem pedig a szeretteivel körülvéve, mindegyik arcán gépies mosollyal. Kellert zavarta valami. Egészen azóta, hogy leszállt a gépről.

– Nem tudom, szüksége van-e rá – szólalt meg a férfi –, de a kesztyűtartóban benn van egy…

Egy micsoda, gondolta Keller, aztán rájött, mire gondolt a másik. – A forgalmi engedély mellett – mondta.

– Ott, de erre nincs engedély. Helyes kis huszonkettes, van hozzá tartalék tár is, nem mintha szüksége lenne rá. A tartalék tárra. De azt maga dönti el, kell-e egyáltalán.

– Hát… – kezdte Keller.

– Maguk ezt szeretik, mi? A huszonkettest.

Ha az ember közvetlen közelről fejbe lő valakit egy 22-essel, akkor a lövedék benn marad a koponyában, ide-oda bolyong, ami nem túl szerencsés a koponya tulajdonosának. Egy kis kaliberű fegyver állítólag sokkal pontosabb, elsütés után alig üt vissza, és egy, a művészi tökéletességére büszke bérgyilkos csak ezt választaná.

Keller nem szokott sokat gondolkodni a fegyvereken. Ha lőnie kellett, akkor azt választotta, ami éppen kéznél volt. Minek bonyolítani a dolgot? Ez is olyan, mint a fotózás. Mindent meg lehet tanulni az blendéről meg a zársebességről, de az ember ennyi erővel felkaphat egy automata japán fényképezőt, a szeme elé tartja, exponál, és kész.

– Miután végzett vele, szabaduljon meg tőle – mondta a férfi. – Ha pedig nem használja, akkor csak hagyja ott a kesztyűtartóban. Amúgy meg dobja bele egy szemetesbe, vagy egy esőcsatornába. De miért is mondom ezt magának? Pont magának – szorította össze a férfi az ajkait, és röviden füttyentett egyet. – Meg kell mondanom, irigylem az olyanokat, mint maga.

– Ó.

– Belovagol a városba, megteszi, amit megtesz, aztán ellovagol. Jó, elrepül, de érti, hogy mire gondolok. Csak be és ki, gond, baj, probléma és komplikációk nélkül. Magának nem kell mindennap elviselnie ugyanazokat a seggfejeket.

Ehelyett különböző seggfejeket kell elviselnem, gondolta Keller. Ez mennyivel jobb?

– De én nem lennék rá képes. Meg tudnám húzni a ravaszt? Talán igen. Talán egyszer-kétszer már meg is húztam. De magánál ez más, nem?

Más lett volna? Keller nem várt választ.

– A poggyászkiadónál – kezdte – először nem látott meg engem. A másik fickó felé indult.

– Nem tudtam elolvasni, mi volt a táblájára írva – felelte Keller. – A betűk összefolytak. És volt egy olyan érzésem, hogy vár valakire.

– Ott mindenki várt valakire. De én már azelőtt figyeltem magát, hogy meglátott volna engem. Elképzeltem, hogy a maga életét élem. Na de mit tudok én a maga életéről? Csak annyit, amennyit elképzeltem. Aztán rájöttem valamire.

– Ó.

– De nem nekem való ez a szakma – sóhajtott a férfi. – Nem lennék képes ebből élni.

Kellertől nyolc dollárt kértek a parkoló kijáratánál, amit teljesen korrektnek tartott. Az államközi autópályán dél felé indult, majd az Eastern Parkwaynél letért, és talált egy éttermet, ahol kávét és szendvicset szolgáltak fel. A tulajdonos családi étteremnek hívta a helyet, aminek a pontos jelentésével Keller soha nem volt tisztában. Úgy tűnt számára, hogy a kifejezés az alacsony árakat, a szokásos amerikai ételeket és a barátságos hangulatot testesíti meg, de mi köze ennek a családhoz? Egy darab család nem ült azon a délutánon az asztaloknál, csak férfiak és nők egyedül.

Pontosan úgy, mint Keller, aki a bokszában a térképet tanulmányozta. Minden gond nélkül megtalálta rajta Hirschhorn irodáját a belvárosban (a Negyedik utcán a Main és a Jefferson között, pár utcányira csak a folyótól), és az otthonát is a kertvárosban, a Norbourne Estatesben, 10-12 mérföldre, keletre.

Kivehet egy szobát egy belvárosi hotelben, lehetőleg pár utcára Hirschhorn irodájától, hogy gyalog is könnyen meg tudja közelíteni. – Vagy – nézte tovább a térképet – mehet tovább az Eastern Parkwayn, mert ahol keresztezi az I64-est, ott biztos van egy rakás motel. Innen egyformán könnyen juthatna el a férfi otthonához és a repülőtérhez is. És a belvárosban is pillanatok alatt ott lehet, de erősen valószínű, hogy erre nem lesz szükség, hisz sokkal egyszerűbb és könnyebb az otthonában elintézni Hirschhornt.

Csak az az átkozott fénykép ne lett volna.

Betsy, Jason, Tamara és Powhatan. Sokkal jobb, ha nem tudja a nevüket, akkor pedig még boldogabb, ha nem látja, hogy néznek ki. Van pár dolog, amit hasznos megtudni a célszemélyről, de a személyes információk csak gondot okoznak. Jó tudni, hogy van egy kutyája – hiszen ez meghatározza, hogy az ember betörjön-e a célszemélyhez az éjszaka közepén –, de azt már nem kell tudni, milyen fajta, azt meg pláne nem, hogy mi a neve.

Ettől az egész személyessé válik, pedig egy ilyen műveletnek nem lenne szabad személyesnek lennie. Tegyük fel, hogy az elintézés legjobb helyszíne a célszemély dolgozószobája a pincében. Nagyon sanszos, hogy valamelyik családtag találja meg, és ez ellen nincs is mit tenni. Nem lehet úgy idegeneket gyilkolni, hogy közben azon görcsöl az ember, vajon milyen traumát jelent ez a családtagoknak, vagy annak, aki megtalálja a holttestet.

De úgy mégis sokkal könnyebb, ha semmi személyeset nem tud az ember a célszemélyről. Úgy sokkal egyszerűbb együtt élni a rémülettől remegő feleség képével, ha az ember nem tudja a nevét, vagy azt, hogy rövidre vágott szőke haja van, kék szeme és helyes mókuspofája. Ettől még nem könnyebb elképzelni az arckifejezését, amikor rábukkan a halott férjére.

Meglehetősen szerencsétlen volt tehát, hogy a férfi az Archibald feliratú táblával megmutatta neki a családi képet. De ettől még el fogja végezni a feladatát a Hirschhorn család otthonában, nem fújja le az akciót. Kellert talán valóban nem érdekelte, hogy milyen kaliberű fegyvert használ, ahogy talán azzal sem volt tisztában, hogy szakemberként büszke a munkájára, de profi volt, igazi profi. A feladatot azzal végezte el, ami éppen kéznél volt, ráadásul eredményesen.

– Több lehetőséget is tudok ajánlani – magyarázta a recepciós. – Dohányzó vagy nemdohányzó, földszinti vagy emeleti, az épület utcafrontján, vagy hátul.

A motel egy Super 8 volt. Keller nemdohányzót választott, az épület hátuljában a földszinten.

– Az ágyak számában sajnos nincs választási lehetőség – sajnálkozott a férfi. – Minden szoba kétágyas.

– Még akkor is választhatok – mondta Keller.

– Hogyhogy?

– Kiválaszthatom, hogy melyik ágyban alszom.

– Nyilvánvaló – bólogatott a recepciós. – Amikor bemegy a szobába, dobja a táskáját az egyik ágyra.

– És akkor?

– És akkor aludhat a másikban. Ott több helye lesz.

A 147-es szobában az ígérethez híven valóban két ágyat talált. Keller elgondolkozott, melyiket válassza, végül a táskáját letette az éjjeliszekrényre.

Hogy legyen miből választania, gondolta.

Egy nyilvános fülkéből felhívta Dotot White Plainsben.

– Frissítsd fel az emlékezetem – kezdte. – Nem mondtál valamit egy balesetről?

– Dehogynem. És a természetes halálról is – felelte Dot. – De ki tudja manapság megmondani, mi a természetes halál, és mi nem? A bio sárgarépa okozta fulladásos halálon kívül szerintem te vagy a legtermészetesebb halálozási ok, ami létezik.

– Kaptam egy pisztolyt.

– Igen?

– Egy automata huszonkettest, mert a hozzám hasonló fickók ezt kedvelik.

– Ez azért egy kicsit messze van a bio sárgarépától.

– „Miután végzett vele, szabaduljon meg tőle.”

– Remek – mondta Dot. – Ez az egész úgy tűnik nekem, mint a kommunikáció kudarca. Akitől kaptad a fegyvert, nem tudta, hogy a természetes ok a preferált módszer.

– Most akkor hol is vagyunk? Akkor mégis természetesnek kell lennie?

– Senki nem mondta, hogy kell, Keller. Ezt csak preferálják, de adtak neked egy fegyvert, így szerintem nem lesznek nagyon csalódottak, ha használod is.

– Utána pedig megszabadulok tőle.

– Pontosan ebben a sorrendben. A megrendelő elégedettsége mindig jól jön, így ha el tudod intézni, hogy szívinfarktust kapjon, vagy a család kutyája kitépje a gégéjét, akkor én azt mondom, hajrá. Ugyanakkor azonban…

– Te honnan tudsz a kutyáról?

– Milyen kutyáról?

– Arról, amelyiket éppen most említetted.

– Csak úgy eszembe jutott, Keller. Nem tudom, van-e kutyája. Azt sem tudom, hogy például szíve van-e, de…

– Egy golden retriever.

– Tényleg?

– Powhatan a neve.

– Ez nekem mind új, Keller, és enélkül is teljes volt eddig az életem. Különben is, te honnan tudsz erről?

Keller elmagyarázta, hogyan látta meg a karácsonyi üdvözlőkártyán szereplő fotót.

– Micsoda egy barom – sóhajtott Dot. – Nem volt képes egy portrét találni, egy olyat, amit akkor közölnek az emberről az újságban, ha előléptetik, vagy lecsukják sikkasztásért? Istenem, milyen emberekkel kell együtt dolgoznod. Örülj annak, hogy a karácsonyi levelet nem osztotta meg veled, mert különben azt is tudnád, hogy Mary néni milyen remekül van a vakbélműtéte óta, és a kis Tommy megcsináltatta az első tetoválását.

– A kis Jason.

– Jesszusom, a gyerekek nevét is tudod? Ha meg a gyerekek neve rajta van az üdvözlőkártyán, akkor a kutya nevét miért hagyták volna le? Jól megkeverték ezt.

– A fickó egy táblát fogott a kezében, rajta a névvel: „Archibald.”

– Legalább ezt sikerült megjegyezniük.

– Mondom neki, hogy én vagyok. Mire ő: „Richard Archibald?”

– És?

– Azt mondtad nekem, hogy ők a Nathant adták meg neked.

– Most, hogy így mondod. Szóval akkor ezt se sikerült megjegyezniük, mi?

– Nem egészen. Ez egy teszt volt, nehogy valami okostojás ingyen vitesse be magát a városba.

– Szóval, ha elfelejtetted volna a Nathant, vagy nem akartál volna válaszolni…

– Azt hitte volna, hogy át akarom verni, és elzavar a fenébe.

– Ez egyre jobb lesz – sóhajtott megint Dot. – Nem akarod elfelejteni az egészet, és hazajönni? Hallom a hangodon, hogy nem tetszik ez neked. Gyere haza, és majd megmondjuk nekik, hogy oldják meg maguk. Pisztolyuk már úgyis van.

– Én meg már itt vagyok – felelte Keller. – Lehet, hogy nem is lesz nehéz. Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem jól jönne a pénz.

– Nekem is mindig jól jön – mondta Dot –, bár el nem nagyon költöm. A dollároknak lenniük kell valahol, és ennyi erővel lehetnek White Plainsben is.

– Ez úgy hangzik, mintha ő mondta volna.

– Talán tényleg ő mondta.

Arra a férfira utaltak, akinek régebben mind a ketten dolgoztak: Dot ott élt a házában, és vezette a háztartását, Keller meg tette azt, ami a dolga. A férfi már nem élt – először a tudata hagyta el szép lassan, aztán követte a teste –, de a dolgok nagyjából változatlanul folytak. Dot fogadta a telefonhívásokat, megállapította a díjszabást, és beszedte a pénzt a végén. Keller kiment a terepre, felmérte a helyzetet, teljesítette a megbízást, és hazament.

– A helyzet az – folytatta Dot –, hogy a felét már kifizették. Nagyon nem szeretek pénzt visszaadni, ha már egyszer itt van a kezemben.

– Ezzel én is így vagyok. A megrendelőknek nem sietős a dolog, ugye?

– Ki tudja? Nem mondták, de természetes okokról beszéltek, és adtak neked egy fegyvert. Hogy válaszoljak a kérdésedre, nem látom, miért kellene sietned. Bélyegkereskedőnél voltál már, Keller?

– Csak most értem ide.

– De azért megnézted a telefonkönyvben, nem?

– Így könnyebben múlik az idő – válaszolta Keller. – Szerintem még nem jártam Louisville-ben.

– Akkor élj a lehetőséggel. Menj fel lifttel az Empire State Building tetejére, nézz meg egy show-t a Broadwayn, szállj fel egy villamosra, hajózz a Szajnán. Turistáskodj, Keller. Mert ki tudja, mikor jutsz el megint Louisville-be.

– Körbenézek majd.

– Tedd azt – sóhajtotta Dot. – De eszedbe ne jusson odaköltözni, Keller. A rohanás, a közlekedés, a zaj, az emberekből áradó energia: ezek mind megőrjítenének.

Keller délután beszélt Dottal, és már alkonyodott, amikor a térképet követve megtalálta a Winding Acres Drive-ot a Norbourne Estatesben. Az utca pontosan annyira volt kertvárosi, amennyire a neve is sugallta: méretes, egy- és kétszintes házak ültek a rendben tartott gyepek és kertek közepén. Az utca már elég régi volt ahhoz, hogy a házak lábazatára felfussanak a kúszónövények, a fák pedig ne csenevész csemetéknek látsszanak. Ha az ember családot akar, gondolta Keller, akkor ez nem is olyan rossz hely.

Hirschhorn háza egy kétszintes, koloniális stílusú épület volt, amelynek a bejárati ajtaját – Keller szerint legalábbis – két szimmetrikusan ültetett rododendron szegélyezte. Az egyik oldalon egy szomorúfűz állt, a kocsibejáró végén a garázs fölé egy kosárlabdapalánk volt felerősítve. A garázsba, Keller megfigyelte, két és fél autó fért be. Ami különösen akkor hasznos, ha az embernek két és fél autója van, gondolta.

A házban ugyan égtek a lámpák, de Keller senkit nem látott, amit egyáltalán nem bánt. Körbeautózott a környéken, hogy egy kis helyismeretet szerezzen, aztán a kanyargós utcákban egyszer eltévedt, de végül gond nélkül megtalálta a helyes útvonalat. Párszor elgurult a ház előtt, majd visszament a Super 8-ba.

Visszafele megállt vacsorázni egy steakre szakosodott, egy nemrégiben meghalt cowboyfilm-sztárról elnevezett étteremlánc helyi kirendeltségében. Könnyen lehet, hogy talált volna jobb konyhát is Louisville-ben, de nem volt kedve keresgélni. Kilencre már a motelba ért, és a kezében tartotta a szobája kulcsát, amikor eszébe jutott a fegyver. Hagyja ott a kesztyűtartóban? Visszament a kocsihoz, és kivette.

A szoba olyan volt, amilyennek hagyta. A fegyvert bedugta a nyitott táskájába, majd a fotelt odahúzta a tévé elé. A távirányító nem olyan volt, mint az övé otthon, de hát ez is az utazás egyik öröme, nem? Ha minden ugyanolyan lenne mindenhol, akkor miért akarna bárki is elmenni akárhová?

Tíz előtt pár perccel kopogtattak az ajtón.

Keller reakciója azonnali és drámai volt. Előkapta a fegyvert, ellenőrizte a tárat, kibiztosította, majd az ajtó mellett odasimult a falhoz. Ujjával a ravaszon várt, amíg a kopogás meg nem ismétlődött.

– Ki az? – kérdezte.

Egy férfihang válaszolt.

– Asszem, rossz szobán kopogtattam. Ralph, te vagy az?

– Valóban rossz szobán kopogtatott.

– Az biztos, mert magának nem olyan a hangja, mint Ralphnak. – A férfi hangja durva volt, és a mássalhangzói egy kicsit félrecsúsztak. – Akkor hol a fenében van Ralph? Bocs, ha zavartam, uram.

– Semmi gond – felelte Keller. Nem mozdult, ujja még mindig a ravasznak feszült. Hallotta, ahogy a léptek eltávolodnak az ajtótól. Aztán megálltak, és a férfi egy másik ajtón kopogott. Remélhetőleg Ralphén. Keller kiengedte visszatartott lélegzetét, és mély levegőt vett.

A fegyverre bámult a kezében. Ez nem vallott rá: megragadni a fegyvert, és a falhoz lapulni. Erre tessék, pontosan ezt tette. Még csak át sem gondolta.

Különös.

A tárat kivette a fegyverből, majd közelebbről megnézte a huszonkettest. Állítólag a hozzá hasonló szakmabéli profiknak ez volt a kedvence, amely sokkal alkalmasabb védekezésre, mint támadásra: hasznos, ha valakit hátulról fejbe kell lőni, kevésbé hasznos, ha valaki egy hatalmas stukkerrel közeledik fenyegetőn. Egy ilyen helyzetben az ember egy tisztességes fegyvert akar, olyat, amelyikből egy erős és nagy lövedék csapódik be a támadóba, aki aztán nemcsak elesik, hanem ott is marad a földön.

Ugyanakkor, ha az emberre a legnagyobb fenyegetést egy Ralph nevű haverját kereső részeg jelenti, akkor egy összetekert újságpapír is bőven megteszi.

Honnan jött mégis a pánik? Honnan jött a fegyver, a visszatartott lélegzet, a lüktető pulzus?

Honnan? Keller várt, amíg a szíve lenyugodott, aztán kilépett a ruháiból, be a zuhany alá. Akkor jött rá, hogy mennyire fáradt, amikor megtörölközött. Talán ez volt a magyarázat a pánikra. A fáradtság.

Azonnal elaludt. De mielőtt lefeküdt volna, megnézte, az ajtó be van e zárva, majd a kicsi 22-est lerakta az éjjeliszekrényre.

Második fejezet

Amikor felébredt, az első dolog, amit meglátott, a fegyver volt az éjjeliszekrényen. Borotválkozás közben azon gondolkozott, mit is tegyen vele. A szobában nem akarta hagyni, mert ha a szobalány megtalálja, akkor nem biztos, hogy a megfelelő következtetést vonja le. Akkor milyen lehetőségei maradtak? Mert magánál nem akarta hordani.

Nem maradt más, mint a kesztyűtartó. Oda is tette, amikor elindult a Winding Acres Drive-ra. A motelben ingyenes kontinentális reggeli járt a szoba mellé – egy bögre kávé meg egy fánk, és Keller nem tudta eldönteni, milyen kontinensre is utalhat az elnevezés –, de inkább lemondott róla, mert olyan korán akart kiérni Hirschhornék házához, amilyen korán csak lehetett.

Igyekezetének jutalma maga Hirschhorn volt, amint éppen a kutyáját sétáltatta.

Keller hátulról pillantotta meg. A férfi teljesen átlagos ruhát viselt, de a kutya összetéveszthetetlenül egy golden retriever volt.

Kellernek volt egyszer egy kutyája, egy Nelson nevű ausztráliai pásztorkutya. Nelson már régen eltűnt az életéből – azzal a fiatal lánnyal együtt, akinek a kutya sétáltatása volt a munkája –, és Kellernek esze ágában sem volt bármelyik helyett is keríteni egy újat. De a kutyákat még mindig szerette. Februárban rendszeresen nézte az Amerikai Kennel Klub műsorát a tévében, és már eszébe is jutott, hogy egyszer talán elmegy a Madison Square Gardenbe, és megnézi élőben a show-t. Több fajtát is ismert, de még ha ez nem lett volna így, mennyire nehéz nem felismerni egy golden retrievert?

Persze egy olyan utcában, mint a Winding Acres Drive, több ilyen kutya is lehet. A szeretnivaló mamlasz jószág, amely imádja a gyerekeket, megérdemelten népszerű, különösen a megfelelő méretű kerttel rendelkező kertvárosi házakban. Szóval egy golden retriever a póráz végén még nem jelenti szükségszerűen azt, hogy ő lenne Powhatan.

Miközben ezt Keller átfuttatta az agyán, a férfit és a kutyát még mindig csak hátulról látta. Elgurult mellettük, az utca túloldalán leparkolt, és figyelte őket, ahogy odamennek a bejárathoz. Hirschhorn kinyitotta az ajtót, és beengedte a kutyát. Ő kinn maradt, a gyerekek pár pillanat múlva csatlakoztak hozzá.

Jason és Tamara. Keller ugyan túl messze volt ahhoz, hogy felismerje őket, de össze tudott adni kettőt meg kettőt. A férfi és a két gyerek az oldalajtón keresztül bement a garázsba, Keller elindította a kocsit, és magában számolt. Pont akkor indult el, amikor a garázsajtó felemelkedett. A két és fél kocsi befogadásra alkalmas garázsban két autó állt: egy kombi és egy Jeep Cherokee.

Hirschhorn a Cherokee-t a feleségének hagyta, és a kombi Subaruval indult el a gyerekekkel az iskolába. Miután kitette a gyerekeket, Keller követte őt, de amikor ráfordult az államközi autópályára, lemaradt mögötte. Miért kövesse az irodájába? Pontosan tudta, hol dolgozik, és nem akart megküzdeni a csúcsforgalommal csak azért, hogy megint megnézhesse.

Talált egy másik családi éttermet, ahol narancslét rendelt, western omlettet hasábkrumplival, meg egy bögre kávét. A narancslé állítólag frissen csavart volt, de egy korty után kiderült, hogy mégsem. Kellernek eszébe jutott, hogy szól valakinek, de mi értelme lett volna?

– Elhozta a katalógusát?

– Ezt szeretem használni – magyarázta Keller. – Sokkal egyszerűbb, mint egy rakás papírlapot hurcolni magammal.

– Vannak, akik jegyzetfüzetet használnak.

– Ez is eszembe jutott – mondta Keller –, de végül úgy döntöttem, hogy egyszerűbb bejelölni a katalógusban, mit vettem. A hátránya az, hogy nehéz, és hamar elrongyolódik.

– De legalább maga az egykötetest használja. A Scott Classicot. És mit gyűjt?

– A világ minden országát 1952 előttről.

– Ambiciózus – bólogatott a férfi. – Az egész világot gyűjteni.

A férfi úgy ötven körüli lehetett, vékony kezekkel és lábakkal, beesett vállal és hatalmas hassal. Tolószékben ült, és a falhoz támasztott fényes alumínium mankók arra utaltak, hogy csak akkor kel fel belőle, ha nagyon muszáj. Keller a Sárga Oldalakban bukkant rá a nevére, és a boltot is könnyen megtalálta a Bardstown Roadon egy üzletközpontban. Hy Schaffnernek hívták, a boltját Hy BélyegBoltjának, és biztos volt benne, hogy Keller nem fog unatkozni. Melyik országgal szeretné kezdeni?

– Talán Portugáliával – felelte Keller. – Portugália és gyarmatai.

– Angra és Angola – kezdte Schaffner. – Kionga. Madeira, Funchal. Horta, Lourenco Marques. Tete és Timor. Macao és Quelimane. – Megköszörülte a torkát, a székével balra fordult, és levett a polcról három kis fekete albumot, majd odarakta őket Keller elé. – Nézze meg ezeket – mutatta. – A csipesz és a nagyító ott van maga előtt. Mindegyik be van árazva, kivéve azokat, amelyikekre eddig még nem volt időm. A katalógusár durván harmadáért adom őket, és minél többet vesz, annál jobban le tudok menni az árral. Maga idevalósi?

Keller megrázta a fejét.

– New York.

– Állam vagy város?

– Mindkettő.

– Ha a városban lakik, akkor az államban is, nemde? Üzleti úton jár felénk?

– Csak átutazóban – felelte Keller. Nem igazán válaszolt a kérdésre, de Schaffnert ez láthatólag nem zavarta.

– Ne siessen! – mondta. – Lazítson, és érezze jól magát!

Keller gondolkodóba esett. Mást kellett volna mondania New York helyett? Ki kellett volna találni valami jó okot, hogy miért van Louisville-ben? Aztán egyre jobban arra kezdett figyelni, amit csinált, és az egymást váltó gondolatok lassan megszűntek.

Egyszer még gyerekként gyűjtött bélyeget, de ez alig jutott eszébe addig a napig, amikor elkezdett a nyugdíjba vonuláson gondolkozni. A férfi White Plainsben akkor még élt, de a formája egyre romlott. Keller ekkor kezdett el azon tűnődni, hogy becsukja a boltot. De nem tudta, mivel üti majd el az addig munkával töltött órákat. Mindenféle hobbi az eszébe jutott, így kötött ki a bélyeggyűjtésnél.

A gyerekkori gyűjteménye persze már réges-rég eltűnt a fiatalságával együtt. De a hobbi iránti vonzalma még megvolt, és szinte hihetetlen, mennyi mindenre emlékezett. Az is felötlött benne, hogy az a sok, vegyes információ a fejében mind a bélyeggyűjtésen keresztül került oda.

így aztán sorra járta a kereskedőket, magazinokat olvasott, először csak beledugta a lábujját a filatéliába, majd vett egy mély levegőt, és fejest ugrott. Vett egy kollekciót, majd az egészet hosszú hónapok alatt új és drága albumokban átrendezte. Vásárolt bélyegeket New York-i boltokban, és rendelt a Linn's Stamp News-ban hirdető kereskedőktől. Más árusok árlistákat küldtek neki, vagy felbukkanó ritkaságokat, amelyeket előjegyzett. Bélyegkiállításokra járt, ahol a kereskedők tucatjai árulták portékájukat összecsukható asztalokon, bélyegaukciókon licitált, hol személyesen, hol levélben.

Érdekesen alakult ez az egész bélyeggyűjtés. A hobbit elvileg azért választotta, hogy legyen mit csinálnia nyugdíjasként, de olyan lelkesedéssel vetette magát bele, és annyi pénzt áldozott rá, hogy egy idő után maga a nyugdíjba vonulás is kérdésesnek kezdett látszani. A férfi White Plainsben akkor halt meg, amikor Keller egy bélyegárverésen volt Kansas Cityben, és Dot úgy döntött, átveszi az irányítást a házban a Taunton Place-en. Keller elvégezte a munkákat, amiket Dot szerzett neki, majd a bevétele egy jó részét bélyegekre költötte.

A filatélia szelei hol hidegen fújtak, hol melegen. Voltak hetek, amikor minden betűt elolvasott a Linn's-ben, máskor meg csak ránézett a borítóra. De az érdeklődését soha nem vesztette el, és a vadászat – mert már nem hobbiként gondolt a bélyeggyűjtésre – mindig lekötötte.

A mai nap sem volt kivétel. Átnézte Portugália és gyarmatai három fekete albumát, majd a Brit Nemzetközösséget, végül pedig Latin-Amerikát. Ahányszor csak talált egy bélyeget, ami hiányzott a gyűjteményéből, megfogta a csipesszel, és alaposan megvizsgálta. Megnézte, nincs-e elcsúszva az illusztráció, ép-e az enyv a hátoldalon, rendben vannak-e a fogak. Ugyanolyan alaposan megfontolta a döntését egy harmincöt centes, mint egy harmincöt dolláros bélyeg esetén. Vegye meg ezt a használtat, vagy várjon egy igazán szép és postatiszta példányra, ami többe kerül? Vegye meg az egész sorozatot, bár a két legalacsonyabb értékű már megvan? Ez a bélyeg ugyan hiányzott, de csak egy marginális variánsról volt szó, és különben sem volt hely neki a gyűjteményében.

Mégis megvegye?

Szinte röpültek az órák.

Miután eljött Hy Bélyeg Boltjából, Keller órákon keresztül céltalanul autózott Louisville körül. Eszébe jutott, hogy a belvárosba hajt Hirschhorn irodájához, de nem volt kedve. Mi haszna lett volna? Hirschhorn várhat.

A belvárosban egy olyan parkolóban kellene leparkolnia, ahol ő maga zárja be az autót, nem valami parkolóőr. Különben az őrnél ott lenne a kulcs, és akkor mi történik, ha belenéz a kesztyűtartóba? Lehet, hogy nem fegyvert keres, de ha talál egyet, akkor az Keller szerint nem a legjobb dolog, ami történhet.

A fegyver megnyugvással töltötte el. Szinte el is felejtkezett a bajairól. Ugyanis állandóan azon járt az agya, hogy hova dugja el.

Mivel az ebédről lemaradt, ezért korán megvacsorázott, majd visszament a szobájába a Super 8-ban. Megnézte a híreket, aztán elült az asztalhoz a katalógussal és az újonnan vásárolt bélyegeivel. A katalógusban bekarikázta azokat a bélyegeket, amiket most vett meg, hogy a gyűjteménye naprakész legyen.

Ezt otthon is megtehette volna, amikor albumba rakja az új szerzeményeit, de mi van akkor, ha útjába akad még egy bélyegkereskedő? Ha a nyilvántartás nincs rendben, akkor az ember könnyen megveszi ugyanazt a bélyeget kétszer.

Keller örült a feladatnak, és nem is sietett a végrehajtásával. Volt valami meditatív az egész folyamatban, és amúgy sem volt jobb dolga.

Már majdnem végzett, amikor a fölötte lévő szobából zajt hallott. Ki lehet az, és mit csinál ilyenkor, az isten szerelmére?

Egy ideig hallgatta, majd a telefonhoz nyúlt, de végül nem tárcsázott. Kiment a szobájából, és az épületet megkerülve odasétált a recepcióhoz, amelynek pultja mögött egy vékony, szőke bajuszú, és drótkeretes szemüveget viselő fiatalember ült. Keller közeledtére arcán bocsánatkérő kifejezéssel felnézett.

– Nagyon sajnálom, de nincs szabad szobánk – mondta. – A túloldalon lévő hotel is tele van. A Clarion Innben észak felé az autópályán egy félórája még volt szabad szoba, és ha akarja, szívesen felhívom őket.

– Én itt lakom – lépett közelebb Keller. – De nem ez a baj.

A fiatalember arcát elöntötte a megkönnyebbülés, ám csak egy percre. De nem ez a baj – hanem valami más, és neki most meg kell hallgatnia, és tennie kell valamit.

– Hanem? – kérdezte.

– A 147-esben lakom – folytatta Keller –, és akárki is van a felettem lévő szobában, ami szerintem a 247-es, legalábbis gondolom…

– Bizony, az a 247-es, ez a rendszer.

– Szerintem buliznak fölöttem – magyarázta Keller –, vagy egy szarvast mészárolnak le. Vagy valami.

– Egy szarvast mészárolnak le?

– Azt talán nem – felelte Keller –, de akármit is csinálnak, nagyon hangosan csinálják. Úgy értem, tényleg hangosan.

– Ó. – A fiatalember tekintete a pult alá vándorolt, ahol a jelek szerint valami nagyon érdekeset talált az asztal borításán. – Mások nem panaszkodtak – szólalt meg végül.

– Utálom, hogy én vagyok az első – bólintott Keller –, de valószínűleg én vagyok az egyetlen vendég, akinek a szobája pont az övék alatt van, és szerintem ennek köze lehet ahhoz, hogy mások még nem tették szóvá.

A fiatalember lassan bólogatott.

– A szobák közti falak betonból vannak – magyarázta –, így azokon semmi hang nem mehet át. De ugyanezt már nem tudom elmondani a mennyezetekről. Ha valaki hangosan bulizik maga fölött, akkor némi hang átszűrődhet.

– Ez egy hangos parti. Nem járnék távol az igazságtól, ha azt mondanám, hogy őrjöngenek fölöttem.

– Ó.

– Vagy legalábbis tivornyáznak. Az átszűrődés pedig helytelen szó. Ugyanis ez nem átszűrődik, mert olyan tisztán hallok mindent, mintha csak az én szobámban lennének.

– És beszélt már, ööö, velük erről?

– Arra gondoltam, hogy magával beszélek először.

– Ó.

– Mert akkor beszélhetne velük.

A recepciós nyelt egyet, ádámcsutkája fel-le járt. – 247-es – sóhajtotta, belenyúlt egy dobozba, megnézett egy papírlapot, bólintott, majd megint nyelt egyet. – Gondoltam. Van kocsijuk.

– Ez egy motel – mondta Keller. – Ki jönne ide gyalog?

– Úgy értem, amikor megjöttek, rájuk néztem, és azt gondoltam, hogy motorosok. Mint a Pokol Angyalai? De kocsival jöttek.

A recepciós elhallgatott, Keller meg el tudta képzelni, mennyi kedve van ahhoz, hogy csendet kérjen egy szobányi vad motorostól.

– Nézze – kezdte végül. – Senkinek nem kell beszélnie velük. Csak adjon nekem egy másik szobát.

– Nem ezt mondtam, amikor bejött? Tele vagyunk. A „Nincs Szabad Szoba” neon már órák óta ég.

– Ó, bizony.

– Nem tudom, mit mondhatnék magának. Hacsak…

– Hacsak?

– Hacsak nem akarja felhívni a rendőrséget, és panaszt tenni ellenük. Lehet, hogy azok a fickók jobban hallgatnának rájuk, mint magára vagy rám.

Kellernek pont erre volt szüksége. Biztos úr, szólna a Pokol Angyalainak a fölöttem lévő szobában, hogy halkabban őrjöngjenek? Tudja, sürgős dolgom van a városban, és pihennem kell. A nevem? Nos, az nem ugyanaz, mint amit a bejelentőlapra írtam. Hogy mivel foglalkozom? Azt inkább nem mondanám el. Ja igen, és a fegyverre az éjjeliszekrényen nincs engedélyem, ezért nem hagytam a kocsiban, és nehogy megkérdezze, kié a kocsi, de a forgalmi a kesztyűtartóban van.

– Azt azért mégse – sóhajtott. – Maga hogy erezné magát, ha valaki figyelmeztetés nélkül kihívná a rendőröket?

– Ó.

– És ha rájönnek, ki hívta ki őket…

– Felhívom a Clariont – ajánlotta a recepciós. – A következő kijáratnál észak felé? De szerintem ők is tele vannak.

Egy kicsit késő volt már ahhoz, hogy kocsiba üljön, és egy újabb hotelt keressen. Keller azt felelte a recepciósnak, hogy nem érdekes.

– Talán korán lefekszenek – sóhajtott. – Vagy megszokom. Nincs véletlenül valamelyik fiókban egy füldugója?

A motorosok nem feküdtek le korán, ahogy Keller sem szokta meg a zajongást. A recepciósnak nem volt füldugója, és azt sem tudta, hol lehetne szerezni azon a kései órán. Keller a katalógusban bejelölte az összes új bélyegét, de most nem tudott annyira elmerülni benne, mint szokott. A fönti szobából jövő zaj csak nem akart szűnni. Amikor befejezte a bekarikázást, és eltette a katalógust meg a bélyegeket, keresett egy filmet a tévében, és jól felhangosította. Ugyan nem lett tőle halkabb a fenti zaj, de legalább értette, mit mond William Holden Debra Pagetnek.

Annak nem volt értelme, hogy a készüléket a reklámok alatt elnémítsa, mert kellett a zaj ahhoz, hogy a motorosokét elnyomja. De mire jó a tévé, ha a reklámok alatt nem lehet elnémítani?

Nézte a filmet, ameddig bírta, majd lefeküdt. Végül aztán felkelt, a vécépapírból apró darabokat tépett, bevizezte őket, és a fülébe dugta. Furcsa érzés járta át, amin nem is csodálkozott. De hamar megszokta, a csend pedig olyan jól esett neki, hogy szinte beleborzongott.

Harmadik fejezet

Keller a szomszéd lakásban csengő telefon alig hallható zajára ébredt fel. Különös, gondolta, mert rendszerint soha nem hallott semmi zajt onnan. Az épület még a háború előtt épült, a falak jó vastagok voltak, és…

Felült, gyorsan kitörölte az álmot a szeméből, és rájött, hogy nem a lakásában van, és az alig hallhatóan csengő telefon az éjjeliszekrényen áll, az aprócska piros lámpa pedig minden egyes csörgésre felvillan. És ennek, tűnődött, vajon mi az értelme? Hogy a süketek is tudják meg, ha valaki keresi őket? Az miért lenne jó nekik? Felveszik a kagylót, és mutogatni kezdenek?

Keller felvette a telefont, de semmit nem hallott.

– Beszéljen hangosabban – mondta. – Van ott valaki? – Aztán rájött, hogy a vizes vécépapírlabdacsok még mindig benne vannak a fülében. – Várjon egy percet.

A kagylót letette a fegyver mellé, és kiszedte a füléből a labdacsokat. Persze már megszáradtak, és olyanok voltak, mint a papírmasé, így nem is tudott olyan egyszerűen megszabadulni tőlük. Bárki is hívta, gondolta Keller, mostanra biztosan letette. De nem, a hívó türelmesen várakozott.

– Elnézést a zavarásért – kezdte a nő –, de ide az van felírva, hogy szeretne egy másik szobát. Az első emeleten? Éppen most fejezték be a takarítást, szóval, ha úgy gondolja, jöjjön le a kulcsért, és vigye át a csomagját!

Keller ránézett az órájára, és csodálkozva látta, hogy már tíz is elmúlt. A zajongás miatt sokáig fennmaradt, a vécépapírból készült füldugó miatt pedig tovább aludt a szokottnál. Lezuhanyozott, megborotválkozott, és már tizenegy is elmúlt, mire összecsomagolt, és átköltözött a 210-esbe.

Amikor becsukta maga mögött az ajtót, látta, hogy a két szoba tökéletesen ugyanolyan. Ugyanazok az ágyak, ugyanaz a szekrény és asztal, ugyanaz a két kép a falon – egy hálóját a vízbe dobó halász és egy nyáját terelő fiú –, ugyanazok a betonfalak. A szoba azonban pont az épület másik oldalán helyezkedett el.

Évekkel ezelőtt egy kubai azt mondta neki, hogy mindig a földszinten vegyen ki szobát, hátha ki kell ugrania az ablakon. Mint később kiderült, a kubaival a tanácsot nem a profizmusa mondatta, hanem az akut tériszonya, így Keller nem hallgatott többé a javaslatra. Ám a régi szokások nehezen halnak, így ha csak tehette, mindig földszinti szobát választott.

Amilyen manapság a szerencséje, most jön el az alkalom, hogy ki kell ugrania az ablakon.

Reggeli után bevezetett Louisville belvárosába, a kocsit egy parkolóban hagyta, a fegyvert meg a kesztyűtartóba zárta. Az épület halijában, amelyben Hirschhorn dolgozott, egy asztal mögött ülő biztonsági őr ellenőrizte a belépőket, aki nem jelentene érdemi akadályt, de Keller nem látta, mi értelme lenne itt elkapni a célszemélyt. Mások is lennének az irodában, aztán le kellene jönnie lifttel a haliba, majd összeszedni az autót a parkolóból. Kilépett a haliból, húsz percig sétálgatott, majd beült a kocsijába, és a hídon keresztül átvezetett Indianába. Éppen elég sokáig autózott ahhoz, hogy eltévedjen, majd visszataláljon az útra. Megállt egy benzinkútnál, hogy teletankolja a kocsit, és telefonáljon egyet.

– Ez a férfi, akivel találkoznom kell – mondta. – Mit tudunk róla?

– Tudjuk az átkozott kutyája nevét – felelte Dot. – Miért kellene ennél többet tudnod bárkiről is?

– Odamentem a munkahelyére – magyarázta Keller –, de nem tudtam, milyen cégnél keressem őt.

– Nem volt a neve kiírva a hallban?

– Nem tudom, mert annyira közel nem mentem a táblához. Úgy értem, a nevét tudjuk, de a cégét, amelyiknek dolgozik? Mert mi van, ha az ő neve nincs kiírva, csak a cégéé?

– Hacsak nem Hirschhorn Társaságnak hívják.

– Valóban – ismerte el Keller.

– Számít ez valamit?

– Talán nem – válaszolta –, mert ha annyira fontos lett volna tudnom, biztos megtalálom a módját, hogy kiderítsem. Különben is, nem az irodájában fogom meglátogatni.

– Akkor miért hívtál fel, Keller?

– Nos… – kezdte.

– Nem mintha nem örülnék a hangodnak, de tulajdonképpen miért is hívtál?

– Nem is tudom. Nehezen aludtam el. A fölöttem lévő szobában a Pokol Angyalai buliztak.

– Miféle hotelben szálltál meg?

– Kaptam egy másik szobát. Dot, tudunk mi valamit erről a fickóról?

– Én is annyit tudok, amennyit te. Hol lakik, hol dolgozik…

– Mert annyira hétköznapi kertvárosinak látszik, de mégis olyan ellenségei vannak, akik adnak egy kocsit, a kesztyűtartójában meg egy fegyvert. És egy tartalék tárat.

– Így aztán annyiszor lövöd le, ahányszor csak akarod. Nem tudom, Keller, és abban sem vagyok biztos, hogy az tudja, aki hívott, de ha találgatnom kellene, akkor azt mondanám, hogy szerencsejáték.

– Pénzzel tartozik. Egy szerencsejáték-tartozás miatt hozatnak ide engem?

– Nem ezt mondtam. Vannak ott kaszinók?

– Egy lóversenypálya van – felelte Keller.

– Nem mondod. Nem úgy hívják, hogy Kentucky Derby? Azt tavasszal rendezik meg. A városnak van egy folyója, igaz? Nincsenek ott hajókaszinók?

– Talán. Miért?

– Mert ha nincs, akkor talán nyitni akarnak egyet, de ő ezt megakadályozza.

– Hacsak az nem.

– Vagy valami egészen más, mert ezt csak az tudja, akinek szüksége van erre az információra, nekem meg nincs – sóhajtott Dot. – És ami azt illeti, neked sincs.

– Igazad van – ismerte el Keller. – Akarod tudni, hogy miről van szó, Dot? Kilengtem.

– Kilengtél.

– Azóta folyamatosan kilengek, hogy leszálltam arról az átkozott gépről, és nem a megfelelő fickóhoz sétáltam oda. Mondj meg nekem valamit! Miért állna valaki a reptéren a kezében egy olvashatatlan szövegű táblával?

– Talán egy diszlexiásért ment ki.

– Ez pontosan ugyanolyan, mint a kis piros lámpa a telefonon.

– Elvesztettem a fonalat, Keller. Miféle kis piros lámpa miféle telefonon?

– Nem érdekes. Tudod, mit döntöttem el? Abbahagyom ezt a nyűglődést, visszalengek, megcsinálom a melót, és hazamegyek.

– Jesszusom – szaladt ki Dotból. – Micsoda koncepció!

A benzinkutas biztos volt benne, hogy van füldugójuk.

– Valahol itt kell lennie – mondta a lány, miközben az orra úgy ugrándozott, mint a nyulaké.

Keller szólni akart, hogy annyira nem fontos, de érezte, hogy a lány már beleélte magát a vadászatba. És mit tesz isten, meg is találta a füldugót. Steril fülhab, két pár egy csomagban, $1,19 plusz adó.

Azok után, hogy a lány felforgatta az egész pultot, Keller hogy is mondhatta volna meg neki, hogy hagyja csak, mert kapott egy másik szobát, így nem is lesz szüksége rá? Hogy csak kíváncsiságból kérdezte? Átfutott a fejében, hogy visszaadja a füldugót azzal a szöveggel, hogy neki nem hab, hanem titán alapú kell. De a lány ismét nekilátott volna egy újabb húszperces keresésnek, és akkor mi van, ha abból is talál egy párral?

Kifizette, de zacskót nem kért.

– Örülök, hogy sterilek – mutatott a csomagolásra. – Különben szaporodnának, és folyamatosan jönnének ki a fülünkből.

A lány kerülte Keller tekintetét, amikor leszámolta a pultra a visszajárót.

Keller visszaautózott Kentuckyba, egészen a Norbourne Estatesig, és azon belül is a Winding Acres Drive-ig. Amikor elment Hirschhornék háza mellett, nem tudta megmondani, van-e otthon valaki. Megkerülte a tömböt, és úgy parkolt le, hogy szemmel tarthassa a házat.

Ahogy idefele jött, több iskolabuszt is látott, és nem sokkal az után, hogy leparkolt, a jelek szerint egy busz is megállt valahol a közelben, mert gyerekek özönlöttek el az utcát, egyesével, kettesével, hármasával, hogy aztán eltűnjenek a Winding Acres Drive házaiban és a környező utcákban. Két fiú a Hirschhorn család háza előtt állt meg. Az alacsonyabbik bement a garázsba, majd pár perc múlva egy kosárlabdát pattogtatva került elő. A srácok ledobták a táskáikat a feljáró mellé, lehúzták a dzsekijüket, és játszani kezdtek, aminek az volt a lényege, hogy a feljáró különböző pontjairól felváltva dobtak kosárra. Keller nem ismerte a játék pontos szabályait, de annyit meg tudott mondani, hogy a srácok nem voltak valami jók.

És amíg ők ott játszottak, el kellett felejtenie, hogy bejut a garázsba. Nem tudta, hogy a Jeep benn áll-e, vagy Betsy Hirschhorn a Safeway-ben tömi tele a bevásárlókosarát, de most már nem is számított. Ott se nagyon maradhatott a kocsival, ahol leparkolt, mert előbb vagy utóbb valakinek szemet szúr, és azzal tárcsázza a 911-et, hogy egy gyanús alak figyeli a gyerekeket a kocsijából.

Keller indított. A környéket olyasvalaki tervezte, aki zsigerből nem szerette az egyenes vonalakat és a megfelelő szögeket, hanem csak a kacskaringós utakat és különösen a zsákutcákat. Ha nehezen is, de Keller kijutott, és a Starbucks kertvárosi megfelelőjében ivott egy kávét. A többi vendég szinte csak nő volt, és nyugtalannak tűntek. Ha az embernek valami oknál fogva szüksége van egy koffeintúladagolásban szenvedő és bármire ugrani kész háziasszonyra, akkor nem szabad máshova menni, csakis ebbe a kávézóba.

A kávé után már könnyebben talált vissza a Winding Acres Drive-ra, ahol a fiúk még mindig kosárlabdáztak. Új játékuk lényege az lehetett, hogy miként lehet gyorsan és könnyen bebizonyítani: ez a sport nem a kertvárosi srácok sajátja, hanem a harlemi fiúké. Keller többször is helyet változtatott a kocsival, míg nem talált egy olyan sarkot, ahol akár tíz percet is eltölthet.

Amikor a tíz perc lejárt, úgy döntött, megfejeli még öttel, és már éppen indulni készült, amikor Betsy Hirschhorn bekanyarodott a feljáróra, és folyamatos dudálással próbálta meg elzavarni a fiúkat a garázs elől. Az isten szerelmére, meddig képes játszani két alulsportolt gyerek? Miért nem a házban játszanak egy videojátékkal, vagy nézegetnek pornóoldalakat az interneten? Miért nem viszi le Jason sétálni a kutyát? A barátja meg miért nem megy haza?

Aztán az ajtó kinyílt, és Jason húga jelent meg a kezében egy pórázzal, aminek a végén Powhatan volt. (Tiffany? Nem, valami más. Tamara!) Ő hogy került haza? Ő is busszal jött, mint a testvére? Vagy a Jeepben volt az anyjával? De még ha tudná is, gondolta Keller, mit változtatna a lényegen?

Semmit, döntötte el. A lány elindult a kutyával, a fiúk meg folytatták végeérhetetlen játékukat. Nem azt mondja manapság mindenki, hogy a gyerekek dagadt, tévét bámuló zombik? Valaki közölhetné velük, hogy ellene mennek az aktuális trendnek.

Amikor megint elhajtott a ház előtt, a srácok még mindig játszottak, és az idő egyre fogyott. Öt óra múlt. Lehet, hogy Hirschhorn már elindult az irodájából, és bármikor hazaérhet. Mi van akkor, ha a srácok még mindig játszanak, amikor hazaér? Talán innen tudják, hogy mára illene abbahagyni. Amikor apa megjön, Jason szépen bemegy vacsorázni, a barátja, Zachary meg hazasiet.

Keller indított, és most sikerült eltévedés nélkül kijutnia a környékről. Talán meg is szerette egy kicsit. Olyan otthonosan mozgott, mintha ő is itt élt volna. A kocsit egy bevásárlóközpontnál hagyta egy diszkont cipőbolt előtt, majd a zsebében a 22-essel visszaindult a Hirschhorn-házhoz.

Kifele jövet megszámolta a házakat, most pedig a ház mögött futó utcában sétált, és megpróbálta kiszámolni, melyik épület áll Hirschhornéké mögött. Végül kettőre szűkítette a lehetőségeket, és azok közül is azt a házat választotta, amelyikben nem égett a villany. Felsétált a kocsifeljárón, el a garázs mellett, majd amikor a hátsó udvarban volt, megállt, és igyekezett betájolni magát. A közvetlenül vele szemben álló épület csak egyemeletes volt, a garázst meg úgy építették hozzá utólag, így ez nem lehet Hirschhornéké. Azt azért tudta, hogy annyira nincs eltájolva. Átsétált a hátsó udvarokon – kerítés sehol nem volt –, és akkor már tudta, hogy jó helyen jár, amikor meghallotta a palánknak ütődő kosárlabda hangját.

A távirányítóval felnyitható garázsajtó mellett még volt egy másik bejárat is az épület oldalán. Az utcáról nem lehetett látni, de amikor Keller megpillantotta a fiút, azon keresztül jött ki a kosárlabdával, ezért tudta, hogy az ajtó ott van. Most már látta is: a házra néző fal úgy egyharmadán volt, az eső ellen védő tető végénél.

Nem esett az eső, de Keller azt sem bánta volna, ha mégis, mert akkor a gyerekek bemenekülnek a házba, ő pedig végre bejuthat a garázsba.

Odasimult a falhoz, és gyorsan, de nagyon óvatosan az ajtó felé indult, végig árnyékban maradva, amelyről azt kívánta, bárcsak sötétebb lenne. A kiabáló és játszó fiúk ki-be mozogtak a látóteréből. Ha ő látja őket, akkor ők is látják őt.

De nem pillantották meg. Megfogta az ajtó kilincsét, a kezét rajta tartotta egészen addig, amíg a srácok eltűntek az épület sarkán. Várta, hogy mikor kezdenek el ordibálni. Nem kellett sokáig várnia: legalább annyit vitatkoztak, mint amennyit veszekedtek, és sokkal többet, mint amennyit a kosár felé ugrottak. Sokkal jobb ügyvéd lesz belőlük, mint sztár az NBA-ben, gondolta Keller. De a vita soha nem fajult odáig, hogy az egyik bemenjen a házba, a másik meg haza, vacsorázni. Te voltál! De nem is én, hanem te! De te voltál, kiabáltak, és Keller csak erre várt. Kinyitotta az ajtót, és már benn is volt.

A garázsban teljes sötétség uralkodott és – a kinti veszekedés és ugrálás hangjait leszámítva – csend. Keller mozdulatlanul állt, amíg a szeme hozzá nem szokott a homályhoz. Amikor már ki tudott venni a sötétben formákat, óvatosan elindult, hogy ne ütközzön bele semmibe. A Jeep Cherokee ott állt, ahova Betsy Hirschhorn parkolt vele, de a Subámnak nyoma sem volt, aminek Keller örült, ugyanis jó húsz percbe telt, amíg letette a kocsit, majd visszasétált a házhoz, és Hirschhorn akár haza is jöhetett volna, míg ő a hátsó udvaron keresztül osont. Amennyiben így történt volna, Keller azonnal visszaoson, hogy kocsiba üljön, majd a hotelben lefeküdjön aludni, és másnap újra próbálkozzon.

A jelek szerint azonban könnyen lehet, hogy ez utóbbit kell tennie. Mert mi van, ha Hirschhorn akkor jön haza, amikor a srácok még mindig játszanak? Tisztelettudóan félreállnak, a garázsajtó felnyílik, a Subaru begurul a Cherokee mellé, a sofőr kiszáll, hogy üdvözölje a fiát. A gyerekek végig ott lennének, és Keller nem tudna semmit sem csinálni, amíg mindenki el nem alszik.

És ha ott marad a garázsban egész éjjel? Akkor mi van? Amikor ugyanis reggel Hirschhorn beül a kocsijába, akkor azok az istenverte gyerekek megint ott vannak vele, mert viszi őket az istenverte iskolába. Miért nem tudnak ezek az átkozott kölkök busszal menni? Ha arra jó, hogy hazajöjjenek vele, akkor arra miért nem jó, hogy az iskolába is így menjenek?

Nem mintha ez is számított volna, gondolta Keller dühösen. Ha az egész éjszakát a garázsban kell töltenie, akkor bónuszként az apával együtt a két gyereket is megöli. És még az asszonyt is, ha megpillantja. Senki nem volt biztonságban, még az a nyamvadt kutya sem.

Keller azért komolyan is belegondolt, hogy mi van akkor, ha a gyerekek még kinn játszanak, és megjön az apa. Előttük nem tehetett volna semmit, pláne olyat, ami balesetnek látszik. És nehezen tudta elképzelni, hogy az éjszakát a garázsban tölti.

Akkor mi marad? Betör a házba, amikor mindenki alszik? Vagy vár, amíg reggel Hirschhorn elviszi a kutyát sétálni?

A legvalószínűbbnek az tűnt, hogy visszamegy a Super 8-ba, és elkezdi kidolgozni a B-tervet. Ami talán nem olyan jó, mint az A-terv, de rosszabb se nagyon lehet. Ha a B-terv sem jön be, akkor még marad jó pár betű az ábécéből, és…

A gyerekek abbahagyták a zsibongást.

És a kosarazást is. Meg a vitatkozást is. Amíg ő légvárak romjait húzta fel képzeletben, hirtelen életbe lépett az A-terv.

Nem volt egyszerű a várakozás a kosarazás zaja nélkül sem. Először csak állt a sötétben, aztán valami kényelmesebbet keresett. A falon szerszámok lógtak katonás rendben, köztük meg egy elemlámpa. Gyorsan fel-le kapcsolva körbenézett, és talált is olyan szerszámokat, amiknek később még hasznát veheti. Köztük volt egy pár vékony gyapjúkesztyű, amit fel is húzott, hogy ne hagyjon ujjlenyomatot. Ragasztószalag, oltókés, locsolócső: Hirschhornnak mindene megvolt. A sarokban állt néhány összecsukható alumíniumkeretű kerti szék. Keller kinyitott egyet, és kényelembe helyezte magát.

Unatkozott, és ingerült volt. A meló még mindig nem tetszett neki.

Azóta úgy érezte, hogy valami nincs rendben, amióta leszállt a gépről. De most legalább egy kényelmes székben ült. Azért ez is valami.

A Winding Acres Drive-on ugyanolyan kevés autó járt este is, mint nappal. Mindent hallott a garázsban, és ha egy autó közeledett, akkor várakozva kiegyenesedett. Aztán amikor a kocsi elhaladt, csalódottan hátradőlt.

Néha ránézett az órájára. Hét után húsz perccel úgy döntött, hogy Hirschhorn már nem ér haza vacsorára. Negyed kilenc előtt egy perccel azon tűnődött, vajon nem utazott-e el. Éppen ezt az eshetőséget mérlegelte, amikor egy autó közeledett. Keller benntartotta a levegőt, aztán amikor nem kanyarodott be a ház elé, kiengedte.

Majd az előző nap vásárolt bélyegeiről kezdett el gondolkozni. Akármikor is ér vissza New Yorkba, már várta a pillanatot, hogy leüljön az asztalához, és órákon keresztül rendezgesse őket az albumaiban. Minden alkalommal valami különös elégedettséggel fogta meg az első bélyeget, rakta be az üres albumba, és figyelte, ahogy a lapok lassan megtelnek. Schaffner árukészlete kicsit összevissza volt: némely területeken erős, másokon gyenge. De Kellert kifejezetten érdekelte Portugália, rögtön azzal kezdte a vadászatot, mert a világ azon részéből származó bélyegekből különösen szép kollekciót állított össze az évek alatt. Különös, hogy egyes országok vonzzák az embert, mások meg nem. Ennek politikai vagy földrajzi értelemben semmi köze nem volt magához a nemzethez. A vonzalma a bélyegekről szólt csupán, és arról, hogy hogyan reagált rájuk.

Egy újabb autó. Keller felült, készen arra, hogy semmi nem fog történni. De nem, ez a kocsi bekanyarodott a kocsifelhajtóra, a garázsajtó meg nyílni kezdett.

Mire a kocsi lámpája bevilágította a garázst, Keller már a Cherokee mögött guggolt. A Subaru beállt. Hirschhorn egyedül ült a kocsiban. Leállította a motort, a fényszórót lekapcsolta. A garázsban sötét lett, aztán a kocsi belső világítása gyulladt fel, ahogy Hirschhorn kinyitotta az autó ajtaját.

Amikor kiszállt, Keller már várt rá.

Egy telefonfülke állt a bevásárlóközpont előtt, ahol Keller a kocsit hagyta, de mivel minden üzlet bezárt, a parkoló is üres volt – Keller Oldsmobile-ját kivéve. Úgy érezte, túlságosan is feltűnő lenne innen telefonálni, és a Winding Acres Drive-hoz is túl közel volt. Beült a kocsiba, indított, majd az államközin befordult egy Exxon kúthoz, és onnan hívta fel Dotot.

– Kész – mondta.

– Ez gyors volt.

– Nem tűnt gyorsnak – sóhajtott Keller –, de gondolom, igazad lehet. Én csak annyit tudok, hogy kész. Ahogy lerakom a kagylót, már ülnék is fel az első gépre.

– Miért nem teszed?

– Mert túl késő van – felelte Keller. – Szerintem az utolsó járat már fölszállt, nekem meg még vissza kell mennem a motelbe a cuccomért. És a szobát is kifizettem.

– És lehet, hogy a Pokol Angyalai ma este kicsit szendébbek lesznek.

– Szerintem ők most már egy másik időzónában vannak – mondta Keller –, de én azért kaptam egy másik szobát. Az első emeleten, ami egyben a legfelső, tehát ott nem nagyon fog senki sem zajongani felettem.

– És akkor mi van, ha egy kisbusznyi Sátán Szolgája lakik alattad?

– Szerintem nem lesz baj, Hacsak nem tudnak a mennyezeten táncolni. Különben is, vettem füldugót. A 7-Elevenben lehet kapni.

– Micsoda remek ország.

– Te mondtad.

– Keller? Minden rendben volt?

– Persze – felelte Keller. – A lényeg az, hogy kész van, én meg holnap rajta leszek az első gépen, ami innen elrepül. Bár nem is olyan rossz hely ez…

– Keller, mindig ezt mondod. Még Roseburgről is, Oregonban.

–…de nagyon fogok örülni, amikor elmegyek innen – fejezte be Keller. – És ezt soha nem mondtam Roseburgről. Alig várom, hogy rajta üljek egy gépen.

A Super 8 háta mögött a szokott helyre parkolt le az Oldsmobile-lal, amikor eszébe jutott, hogy az új szobája az épület utcafrontján van. Úgy gondolta, hagyhatja ott is az autót, mert legalább az utcáról nem lehet meglátni még akkor sem, ha valaki keresi. És Walter Hirschhornhoz hasonlóan a 22-es miatt sem kellett többet aggódnia.

Teleeresztette a kádat vízzel, aztán amikor kiszállt, tévét nézett, többek közt a félórás helyi híreket. Egy fekete nő és egy fehér férfi ült a bemondók asztala mögött, és nehéz volt megkülönböztetni őket. A bőrszín és a nemek valahogy felszívódtak boldog hangjukban és hatalmas, fehér fogaikban.

Ennek megfelelően arra is nehéz volt figyelni, hogy mit mondanak, de Hirschhornról egy szót sem ejtettek. Keller nem is várt mást.

Lefeküdt. A forgalom kintről beszűrődő moraja nem is volt olyan rossz, és Kellert, New York-i lévén, még tudat alatt sem nagyon zavarta a dudák, a szirénák és a csikorgó fékek zaja. Ettől függetlenül kipróbálta a füldugót, mert kíváncsi volt, milyen érzés, és még azelőtt elaludt, hogy kivehette volna őket.

Fél tizenegy körül ébredt fel hirtelen, csak ült az ágyban, a szíve kalapált. Nem hallott semmit, és kellett egy perc, hogy rájöjjön, miért nem. Rápillantott a telefonra, arra számítva, hogy a piros lámpa fel-felgyullad, de nem. Megnézte az óráját, és csodálkozva látta, milyen sokat aludt. Csak be kellett dugnia a fülét, és úgy aludt, mint egy hulla.

Kivette a füldugót, és berakta a másik, még steril pár mellé a zacskóba. Lehet ilyet csinálni? Vagy el kell dobni? Vajon újra fel lehet őket használni? Azt tudta, hogy többé már nem voltak sterilek, de azoknak kellett lenniük? Mert arról ugye nem volt szó, hogy másvalaki használná. Ha nem jártak máshol, csak az ember saját fülében, és ez a jövőben sem változik, akkor mennyire higiénikus vagy éppen nem higiénikus újra bedugni őket? Olyan dolog ismét használni őket, mint a fültisztító vattát? Vagy olyan, mint az eldobható borotvával még egyszer megborotválkozni?

Összecsomagolt, a táskáját kivitte a kocsihoz, és ahogy megkerülte az épületet, látta, hogy a hátsó parkoló tele van rendőrautókkal, mentőkkel, némelyik tetején még a lámpa is villogott. Sárga szalaggal kerítették körbe a bűntény helyszínét. Keller állt, és figyelte, ahogy két overallos férfi az egyik szobából kijön egy hordággyal. Hatalmas olívazöld műanyag zsák volt rajta, a cipzár teljesen felhúzva.

Keller táskával a kezében odament a recepcióra, hogy megtudja, mi történt. – Micsoda szörnyűség! – sóhajtott a lány, akin látszott, hogy a helyzet minden percét élvezi. – A mexikói szobalány? Nem volt zavar az ajtón, ezért kopogott…

– Zavar? Nem volt?

– Tudja, a kis a műanyag táblácska. „Ne zavarjanak!”, de a barátom mindig csak azt mondja, zavar-tábla. Hol is tartottam?

– Nem volt zavar.

– Szóval kopogtatott, és amikor nem válaszolt senki, elővette a kulcsát, és bement. Látta, hogy még ágyban vannak. Ilyenkor azonnal ki kell jönni a szobából, tudja? Nem szabad semmit sem szólni, csak be kell csukni az ajtót. Hogy ne zavarja őket még jobban.

Miért mondott mindent kérdőjellel a végén? Megállt egy pillanatra, mintha válaszra várna. Keller bólintott, ami elég volt ahhoz, hogy a lány folytassa.

– De valamit észrevett. A mexikói szobalány? Talán a szagot? Szóval bement, és alaposan körülnézett, és akkor kezdett sikítozni. Mind a ketten az ágyban, agyonlőve. Vér a lepedőn, a…

Keller hagyta, hadd folytassa egy ideig. Végül megkérdezte:

– Hátul parkolok a kocsimmal. Maga szerint a rendőrök engedik, hogy elmenjek vele?

– Hát persze. Már több órája, hogy Rosalita megtalálta a holttesteket. Ugye szép neve van, nem?

– Nagyon szép.

– Azt jelenti, hogy Kis Rózsa, ami nagyon helyes, de képzelje csak el, mi lenne, ha valaki ezt a nevet kapná? Kis Rózsa. Azt hinnék, hogy indián. Vagy azt, hogy az anyja volt a Nagy Rózsa. Ő meg a lánya, ezért Kis Rózsa?

Jesszusom, gondolta Keller.

– Szóval a rendőrök már órák óta itt vannak, és engedik, hogy az emberek elmenjenek. Arra azért figyelnek, hogy senki ne menjen be a szobába, ahol történt.

De hát ő már volt abban a szobában. Miért akarna visszamenni?

Negyedik fejezet

– 147-es szoba – mondta Keller Dotnak. – Az első szobám. Reggel kiköltöztem, és este bejelentkezett egy nő meg egy férfi.

– Bejelentkeztek, de ki már nem – bólintott Dot. – Hol szálltál meg, Keller? A Csótány Motelben?

A Taunton Place-en álló ház hatalmas konyhájában ültek. Egy kancsó jeges tea volt előttük az asztalon, és Dot már a második pohárral töltött magának. Kelleré még félig tele volt.

– Nagyon gyorsan eljöttem onnan – folytatta Keller. – A repülőtér felé vezettem, és ne kérdezd, miért, de megfordultam, és az I71- esen elmentem Cincinnatibe. A Cincinnati repülőtérre, ami valójában Kentucky-ban, a folyó túlpartján van.

– Mennyire fogok majd örülni, hogy elmondtad ezt nekem – dőlt hátra a széken Dot –, amikor egy este kérdésként szerepel a Legyen Ön is milliomosban. Nem akartál Louisville-ből hazarepülni?

– Szerintem nem lett volna gond, de mi van, ha mégis? Nem tudtam, mit gondoljak. Csak annyit tudtam, hogy elintéztem Hirschhornt, majd pár óra múlva valaki elintézte azt a párt a szobámban.

– Alaposan elintézte őket, ami azt illeti – bólintott Dot. – És ha rájöttek arra, hogy hibáztak, akkor könnyen lehet, hogy helyre is akarják hozni.

– Én is pont erre gondoltam. Ráadásul az úton Cincinnatibe volt időm átgondolni az egészet, és meghallgatni a híreket.

– Hogy biztos legyél benne, nem te vagy a hullazsákban. Csak egy kis abszurd szürrealizmus, Keller. Mitől vagy összezavarodva?

– Manapság gyakran vagyok így – felelte Keller.

– Ha jól emlékszem, azóta, hogy leszálltai a gépről Louisville-ben.

– Így van. Pontosan azóta. Elmondom, hogy történt, Dot. Kilenc körül végeztem Hirschhornnál, aztán egyenesen a motelbe mentem…

– Először engem hívtál fel.

– Útban a motel felé felhívtalak téged, majd egyenesen felmentem a szobámba…

– Az új szobádba.

– Az új szobámba. Éjfél körül már ágyban voltam, és nagyjából akkor, amikor a füldugókat a fülembe tettem, valaki elintézte azt a kedves párt a 147-esben. Mi az, ami elsőre eszedbe jut?

– Az ügyfél.

– Bizony, az ügyfél.

– El akarja varrni a szálakat. Te megtetted, amiért jöttél, ő meg biztos akart lenni benne, hogy nem jár el a szád.

– Igen.

– De mi tudjuk, hogy neked nem jár el a szád. Ezért dolgozunk olyanokkal, mint te. Mert nem kapnak el, és ha mégis, akkor sem beszélsz, hisz mit is mondhatnál? Azt sem tudod, ki az ügyfél.

– Ahogy azt sem, mi baja volt Hirschhornnal.

– Lehet, hogy olcsóbbnak tűnt megölni téged, mint kifizetni a számla másik felét – mondta Dot. – De ez nevetséges. A felét már előre kifizették. Emlékszel? Ha ennyire spórolni akartak volna, akkor saját maguk nyírják ki Hirschhornt, és az összes pénz a zsebükben marad.

– Dot – nézett rá Keller –, honnan tudták, hogy végeztem a melóval?

– Mert az ember meghalt. Ó, az időfaktorra gondolsz.

– A holttestet bármikor felfedezhették azután, hogy elintéztem Hirschhornt. Direkt megnéztem a késői híradót, hátha mondanak róla valamit, de nem mondtak.

– Csak azért, mert a hírekben nem volt benne…

–…az még nem jelenti azt, hogy nem is történt meg. Én is pont erre gondoltam. De nem ez volt a helyzet. Később megtudtam, hogy a holttestet csak reggel találták meg. Azt nem tudom, hogy mennyire aggódott Mrs. Hirschhorn, amikor a férje nem jött meg este, így azt sem tudom, felhívott-e valakit, de azt tudom, hogy addig senki nem ment ki a garázsba, amíg a gyerekek el nem indultak az iskolába.

Dot kortyolt egyet a jeges teából.

–Szóval az a pár a 147-esben órákkal azelőtt halt meg, hogy Hirschhorn holttestét megtalálták.

– Nos, én tudtam, és te is, mert elmondtam neked. De csak neked, és valami azt súgja, hogy te nem adtad tovább.

– Ez a mi kis titkunk.

– Ha félretesszük, hogy azt sem tudták, hogy elvégeztem-e a melót – folytatta Keller –, egy kérdés akkor is marad. Honnan tudták, hol szálltam meg?

– Például követtek a Windy Hillről.

– Winding Acres Drive.

– Tökmindegy.

– Senki nem követett – rázta Keller a fejét. – De még ha követtek volna is, akkor az új szobámig követnek, nem a 147-esig. Mert annak a közelébe sem mentem.

– Kik is voltak abban a szobában? Egy férfi és egy nő?

– Egy férfi és egy nő. Minden szobában két ágy van, ebben is kettő volt, de ők csak az egyiket használták.

– Hadd találgassak. Házasok voltak, de nem egymással.

Keller bólintott.

– A fickó a louisville-i napilapnál azt mondta nekem, hogy a rendőrök a halott asszony férjét is kihallgatták, aki mindent tagad, de ez érthető.

– Csak úgy felhívod az újságot, és ők elmondják neked?

– Ha udvarias vagy és választékosán beszélsz, igen – felelte Keller. – Akkor meg végképp, ha valami oknál fogva azt hiszik, hogy anyagot készítesz az NBC-nek.

– Ó.

– Mondtam a fickónak, hogy az eset elég egyértelműnek látszik, és ezzel ő is egyetértett. Majd szólni fog, ha megtud valami újat.

– És azt hogy fogja csinálni? Hagytál neki egy telefonszámot?

– Persze.

– Remélem, nem a sajátodat.

– Az NBC hírszerkesztőségéét. „Várjon egy percet”, mondtam neki. „Soha nem vagyok képes megjegyezni a számot.” Aztán kikerestem a telefonkönyvből, és bediktáltam neki. Persze ki is találhattam volna egy számot, mert soha nem fog visszahívni. A férj volt a gyilkos. Az NBC-t ez nem érdekli.

– Honnan tudod? Talán ráharapnak – tűnődött Dot. – Szóval a férj volt, mi? Ez a legjobb ötleted?

– Vagy a szerető felesége, vagy valaki, akit valamelyik megcsalt házastárs felbérelt. Vagy valamelyikük másvalakivel is megcsalta a másikat. A szoba tele volt üres üvegekkel és teli hamutartókkal. Megállás nélkül ittak és dohányoztak azután, hogy beköltöztek…

– Egy nemdohányzó szobában? A disznók. Azonfelül, hogy házasságtörést követtek el? – rázta Dot a fejét. – Háromszorosan is bűnösök voltak. Megérdemelték a halált, és Isten kegyelmezzen a lelküknek.

Dot a jeges teáért nyúlt, de közben megszólalt a csengő, így visszahúzta a kezét.

– Ez meg ki lehet? – kérdezte, majd felkelt, hogy megnézze.

Kellert egy pillanatra elfogta a pánik. Biztos volt benne, hogy tennie kellene valamit, de nem tudta, mit. Még mindig ezen gondolkozott, amikor Dot egy csomaggal a kezében jött vissza.

– FedEx – mutatta a küldeményt, majd jól megrázta, de semmi hangot nem adott. Ezután kinyitotta a csomagot, és több köteg pénzt húzott elő belőle. Az egyikről levette a gumit, és átpörgette a kezében a bankókat.

– Utálom elismerni – mondta –, de lassan kezdem megszokni az új bankjegyeket. A húszasokat nem, mert azok továbbra is olyanok nekem, mint a játékpénz, de az ötvenesek és a százasok egyre jobban tetszenek. Vettél bélyeget Louisville-ben?

– Párat.

– Nos – számolta Dot a pénzt, amit kötegekben rakott le az asztalra –, most vehetsz még néhányat.

– Akkor az ügyfél elégedett, gondolom.

– Úgy látszik, nem?

– Egyszerűen megadtad nekik a címet, ők meg postán feladták a pénzt?

– Nem, azt mondtam nekik, hogy az NBC-nek dolgozom. Különben sem postán küldték el, hanem FedEx-szel.

– Mindegy.

– Van egy közvetítő köztem és az ügyfél között, Keller. Ez a közvetítő… Nem érdekes, hogy hol lakik, de nem Louisville-ben és nem New Yorkban. Már évek óta együtt dolgozunk. Az előtt kezdtük, hogy én beléptem a képbe.

Dot a plafon felé intett a fejével. Keller tudta, hogy a férfira célzott, aki élete utolsó éveiben egyszer sem jött le az emeletről. Dot néha úgy viselkedett, mintha még mindig élne.

– Ő tudja, hova küldje a pénzt – magyarázta –, az ügyfél meg tudja, hogy őt hogyan tudja elérni. Ahhoz semmi közünk, ő mennyit tart meg magának, amíg mi megkapjuk az árat, amit kértünk. Az ügyfél pedig semmit nem tud, sem rólad, sem rólam – tette rá a kezét a pénzkötegre. – Ő csak annyit tud, hogy jól dolgozunk. Egy elégedett ügyfélnél jobb reklám nem kell, és szerintem a louisville-i is elégedett. Hogyan csináltad, Keller? Mármint a természetes halálokot.

– Nem volt természetes. Öngyilkos lett.

– Ez se rossz, nem? Sokkal jobb, mintha egy hosszan tartó betegségben halt volna meg – mondta Dot, majd kiitta a teáját, a poharat meg lerakta az asztalra. – Halljuk, hogyan csináltad.

– Amikor kiszállt a kocsiból – kezdte Keller –, hátulról fojtófogást alkalmaztam rajta.

– Tiszta szerencse, hogy nem vagy zsaru, Keller. Manapság ez bőven kimeríti a rendőri brutalitás fogalmát.

– Addig szorítottam, amíg össze nem esett. Tudod, ez lett volna a legegyszerűbb. Csak egy kicsit tovább szorítani. Vagy eltörni a nyakát.

– Ezt te tudod.

– És akkor csak ott hagyom a földön. Mindenki azt hiszi, hogy szívinfarktust kapott, és akkor törte el a nyakát, amikor összeesett. Vagy valami hasonló. De aztán arra gondoltam, hogy egy közepesen lelkiismeretes boncmester azonnal kiszúrja, mi történt. Rögtön látta volna, hogy az egész meg van rendezve, az pedig az ügyfél szempontjából sokkal rosszabb lett volna.

– Gondolom.

– Tehát megfogtam, és beraktam a volán mögé – magyarázta Keller –, aztán elővettem a fegyvert, amit adtak…

– A 22-es automatát, minden szakmabéli profi kedvencét Amerikában.

– És az egész világon, amennyire én tudom. Beletettem a kezébe, és a csövét a szájához emeltem.

– Majd meghúztad a ravaszt.

– Nem – rázta meg a fejét Keller –, mert ki tudja, lehet-e a házban hallani a lövés zaját.

– „Egy ágyú dörrent a szomszédban, drágám. Nem kellene felhívnunk valakit?”

– És mi van, ha egy golyó nem elég? Mivel kis kaliberű a fegyver, ezért a koponyát nem szakítja át.

– Azt hiszem, elég elhivatott és eltökélt öngyilkos lenne, aki kétszer lövi fejbe magát. Ugyanakkor mondhatod azt, hogy kivételes elszántságról tesz tanúbizonyságot.

– Én inkább azt tettem, amit azalatt gondoltam ki, míg vártam rá. Már előre méretre vágtam a kerti locsolócsövet, az egyik végét a kipufogó végéhez erősítettem ragasztószalaggal, a másik végét meg bedugtam az ablakon.

– És elindítottad a motort.

– El. Utána meg egyszerűen otthagytam a csukott a garázsban a járó motorral.

– És eltűntél.

– Nem azonnal – rázta a fejét Keller. – Mi van, ha meghallotta valaki, amikor beállt a garázsba? És kijönnek megnézni, mi történt? Vagy mi van akkor, ha magához tér, mielőtt a kipufogógáz megtölti teljesen a tüdejét?

– Vagy leáll a motor.

– Az is egy lehetőség. A kocsi mellett vártam, de akkor aggódni kezdtem, hogy nem lesz-e bajom a kipufogógáztól.

– „Két Férfi Közös Kipufogós Öngyilkossága.”

– Kimentem az oldalajtón, és vártam tíz percet. Azt nem tudom, mit csináltam volna, ha meghallom, hogy leáll a motor.

– Bemész, és megjavítod.

– Amit meg is teszek, ha valóban leáll, de mi van, ha magához tért, és ő állította le a motort? Én berohanok, ő meg ott ül, fegyverrel a kezében.

– Otthagytad a pisztolyt?

– A bal kezében hagytam, azt meg az ölébe ejtettem. Mintha fejbe akarná lőni magát, ha a kipufogógáz mégse jön össze, vagy éppen elfogy a bátorsága.

– Okos.

– Adtak nekem egy fegyvert. Valamit tennem kellett vele.

– Csehov – vágta rá Dot.

– Milyen csehó?

Dot lemondóan sóhajtott.

– Anton Csehov, Keller. Az orosz író. Bármibe fogadok veled, hogy van róla bélyeg.

– Tudom, hogy ki az – jegyezte meg Keller. – Csak olyan furcsán ejtetted a nevét. És én nem tudtam, hogy irodalmi tárgyú beszélgetést folytatunk. Nemcsak író volt, hanem orvos is, és drámákat meg novellákat írt. Mi van vele?

– Azt írta, hogy ha az első felvonásban szerepel egy pisztoly, akkor annak el kell dördülnie, mielőtt lemegy a függöny – magyarázta Dot. – Legalábbis azt hiszem, Csehov írta. Vagy valaki más.

– Nos, a fegyver nem dördült el – dőlt hátra a széken Keller. – De valami hasznát azért vettem. Ott volt a kezében, ujjai a ravasz körül, egy töltény a csőben, és ha közelebbről megnézték, akkor még egy kis fegyverolajat is találtak a száján.

– Ez az alaposság egy profira vall.

– Persze – ismerte el Keller –, egészen addig, amíg van egy holttest, amit meg lehet vizsgálni. De mi van, ha felébred? Meglátja a fegyvert a kezében, felnéz, én meg ott állok – ingatta a fejét. – Egészen könnyen el tudtam képzelni, amilyen ideges voltam. De nem így történt.

– Megnézted közelről, és ő teljesen halott volt.

– Nem néztem meg. Tíz percet vártam a járó motorú kocsi mellett, és úgy gondoltam, ennyinek elégnek kell lennie. A motor nem állt le, Hirschhorn nem tért magához.

– Hál' istennek – nyugtázta Dot, és a pénz felé intett. – És most mindenki boldog. – Aztán eszébe jutott valami. – A fojtófogás nem hagyott nyomot a nyakán?

– Talán. De ha így is lenne, észrevenné valaki? Ott ül a kocsiban, a kipufogógáz ömlik be, a kezében egy fegyvert tart, a vérében percről percre több a szénmonoxid…

– Ha én találtam volna meg a nyomokat a nyakán, biztosan azt gondolom, hogy korábban megpróbálta felakasztani magát.

– Vagy megkísérelte megfojtani magát.

– Ez lehetséges?

– A harcművészetek kiváló tanulmányozójának biztosan.

– Nindzsa rulett – mondta Dot.

Keller bólintott.

– A fickó, akivel az újságnál beszéltem. Megkérdeztem tőle, szoktak-e elkövetni különleges gyilkosságokat a városban.

– Amiről érdemes lenne az NBC-nek beszámolnia.

– Egy kicsivel többet mesélt, mint szerettem volna tudni egy kokain-díler haláláról, akit pár nappal azelőtt lőttek le, hogy én megérkeztem Louisville-be. Meg egy másik szerencsétlenről, aki megölte halálos beteg feleségét, aztán felhívta a rendőrséget, majd agyonlőtte magát, mielőtt kiért volna a járőrkocsi.

– Az eseménydús élet Louisville-ben.

– De Hirschhorn halálát meg sem említette, szóval szerintem öngyilkosságként könyvelik majd el.

– És ez így helyes – bólintott Dot. – Az ügyfél elégedett, mi megkaptuk a pénzünket, így én is elégedett vagyok. Az incidens pedig a Super Duper motelben…

– Super 8.

– Mindegy. Egy házasságtörő párt utolért a végzete.

– Vagy csak nem volt szerencséjük.

– Nem ugyanaz a kettő? De van egy kérdésem. Ha mindenki elégedett, akkor te miért nem vagy az, Keller?

– Én elégedett vagyok.

– Látom, ahogy az elégedettség egyre nagyobb hullámokban tör ki rajtad. Mi a baj? A gyerekek képei? A kutya?

Keller megrázta a fejét.

– Ha már egyszer elvégeztem a melót, akkor mit számít? Amíg csináltam, egy bizonyos szinten zavartak, de amikor végeztem, akkor már mindegy volt.

– Aha.

– Többek közt azért sem lőttem le Hirschhornt, mert nem akartam, hogy így találják meg. Bár így is, meg úgy is sokkolta őket a halála. Az emberek nem saját magukat hibáztatják, ha valaki öngyilkosságot követ el? „Olyan rossz volt az élete, és senkinek nem szólt róla?”

– Ésatöbbi.

– De ez már nem érdekes. Az az érdekes, hogy elvégeztem a melót, és eltűntem onnan.

– Pontosan. És te ezért vagy elégedett.

– Tudod mi a baj, Dot? Tudtam, hogy valami nem stimmel.

– Ezt hogy érted?

– Éreztem valamit. Volt egy megérzésem. Amikor leszálltam a gépről, és nem tudtam elolvasni a feliratot a táblán, aztán odamentem ahhoz az ökörhöz a hülye névjátékával. Amikor egy alak dörömbölt az ajtómon, én megfogtam a fegyvert, és kész voltam lelőni az ajtón keresztül. De kiderült, hogy csak valami részeg figura, aki rossz ajtón kopogtatott. Eltámolygott, és soha többet nem kopogott, nekem meg le kellett feküdnöm, hogy a szívem ne verjen olyan erősen.

– Meg a motorosok.

– A motorosok, aztán a vécépapír a fülemben, majd a kosarazó gyerekek. Semmi nem volt a helyén, minden elmozdult. Én is kilengtem. De ami még ennél is rosszabb, azt éreztem, hogy veszélyben vagyok.

– Veszélyben?

– Aha. De nem voltam. A szoba volt az oka az egésznek.

– A szoba?

– A 147-es. Mintha valami rossznak kellett volna ott történnie. És én ezt megéreztem.

Dot ránézett.

– Dot, tudom, hogyan hangzik.

– Nem tudod – rázta a nő a fejét. – Különben nem mondtad volna.

– Igen, de rajtad kívül ezt senkinek nem mondtam volna el. Emlékszel arra a lányra, akivel régebben…

– Andria. Azóta se volt senkid, ha jól tudom.

– Ő az.

– A kutyasétáltató a fülbevalókkal.

– Ő szokott a karmáról beszélni – bólintott Keller. – Meg az energiáról, a vibrációról és hasonló dolgokról. Nem mindig értettem ezt az egészet.

– Hál' istennek.

– De akkor is azt hiszem, hogy az ember néha megérez dolgokat.

– Te azt érezted, hogy valami nincs rendben.

– Meg azt is, hogy valami történni fog.

– Mindig történik valami, Keller.

– Valami erőszakos.

– Amikor üzleti ügyben elutazol – magyarázta Dot –, mindig történik valami erőszakos.

– Tudod, hogy mire gondolok, Dot.

– Volt egy megérzésed.

– Azt hiszem, olyanom.

– Bementél a motelszobádba, és megérezted, hogy valakit meg fognak ott ölni.

– Nem egészen, mert a szobával semmi bajom nem volt.

– Akkor?

Keller egy pillanatra kinézett az ablakon.

– Ezt már többször lepörgettem a fejemben – felelte. – Tegnap, ahogy repültem hazafelé, meg ma is, idefele a vonaton. Akkor még volt értelme, de most nem tudom jól elmagyarázni.

– Azért próbáld meg. Tisztán és érthetően.

– Úgy éreztem, valami rossz fog történni – folytatta Keller. – Engem pedig valahogy vonzott az a hely, ahol ez a rossz fog történni.

– Mint a molylepkét a villanykörte.

– Én választottam a motelt, Dot. Fogtam a térképet, és azt mondtam: itt vagyok én, itt lakik ő, itt van a reptér, itt van az autópálya. Akkor egy motelnek is lennie kell itt. Megláttam a neonreklámot, leparkoltam, és kértem egy földszinti szobát.

– „Szabad a halálszoba?”, kérdezted. „Kiveszem, vagyok én elég férfi hozzá.”

– Amikor a részeg bekopogott, pánikba estem. Mert tudtam, hogy veszélyes helyen vagyok, még akkor is, ha nem tudtam. Ezért ragadtam meg a fegyvert, ezért reagáltam úgy, ahogy.

– De csak egy részeg volt.

– Egy figyelmeztetés volt.

– Figyelmeztetés?

Keller mély levegőt vett.

– Talán tényleg csak egy részeg volt, aki Ralphot kereste. Vagy azért küldték, hogy figyelmeztessenek.

– Küldték.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik.

– Küldték, mint egy angyalt?

– Dot, én még abban sem vagyok biztos, hogy hiszek az angyalokban.

– Hogy tudsz nem hinni bennük? Ott vannak a tévében is, mindenki láthatja őket. A kedvencem az a fiatalka, amelyiknek olyan rossz az ír akcentusa. Bár valószínűleg nem annyi idős, amennyinek látszik. Talán már ezeréves is elmúlt.

– Dot…

– Vagy a kutyáknál máshogy kell számolni? Te nem hiszel az angyalokban? És mi van a motorosokkal a fölötted lévő szobában? Angyalok a Pokolból, Keller. Tiszta és világos.

– Világos – felelte Keller –, de nem tiszta. Csakhogy épp ez az egésznek a lényege. Ezért voltak ott.

– Azért, hogy új szobát kérjél?

– Bejött, nem?

– És másnap reggel az volt az első dolgod, hogy egy új szobába költöztél?

Keller bólintott. – Az épület utcafrontján, az első emeletre.

– Hogy elkerüld a veszélyt. Aztán jött az a pár, kértek egy szobát, és melyiket kapták? – Dot hangosan dúdolta a Dragnet című sorozat főcímzenéjét – Ta-damm-damm-damm. Damm-damm-ta-damm! A 147-est! A halálszobát!

– Én csak annyit tudok – mondta Keller sértődötten –, hogy néhány óra múlva mind a ketten halottak voltak.

– Te meg élsz.

– Azt hiszem, ez az egész roppant furcsán hangzik, nem?

– A furcsánál is furcsábbnak.

– A vonaton pedig minden a helyén volt.

– A vonatok már csak ilyenek.

– Te mit gondolsz erről az egészről?

– Akarod hallani?

– Természetesen.

– Oké – kezdte Dot. – De ne feledd, én semmit az égadta egy világon nem tudok a karmáról vagy az angyalokról, vagyis erről az egész Alkonyzóna cuccról. Rossz érzésed támadt, amikor a reptéri találka nem úgy sült el, ahogy szokott, mert a pasi olyan ütődött volt. És a családi fotó sem segített sokat.

– Ezt már én is elmondtam, Dot.

– Amikor a részeg bekopogtatott, már eleve ideges voltál, ezért reagáltál úgy, ahogy. A saját reakciódtól meg még idegesebb lettél.

– Az egésztől lettem még idegesebb.

– De a férfi – magyarázta Dot – csak egy részeg volt, aki rossz ajtón kopogtatott. Valószínűleg nemcsak a te szobádban kereste Ralphot, hanem az összes többiben. Ehhez nem kellenek angyalszárnyak.

– Folytasd.

– A zajongó társaság fölötted. A motorosok nem a csendes virrasztásaikról híresek. A recepciós elég ostoba volt, hogy adott nekik szobát, pedig tudnia kellett, hogy nagy zajt fognak csapni. Emiatt pedig kizárásos alapon az alattuk lakó fog panaszkodni. Jelen esetben te. És te azonnal kértél is egy másik szobát.

– De ha én nem…

– Ha te nem – mondta Dot türelmesen, de határozottan –, akkor az a pár, és ők kapnak egy másik szobát, így nem a 147-esben bújnak ágyba, hanem mondjuk a 208-asban.

– És amikor a férj megjelenik…

– Nem a 147-esbe megy, hanem a 208-asba. Azért, mert ott voltak, Keller. Őket kereste, nem pedig azt, aki a 147-esben lakott. Követte őket a szobájukba, kitöltötte rajtuk rettenetes bosszúját, és ennek semmi köze nincs ahhoz, melyik szobában laktak. Hozzád meg végképp semmi.

– Szóval így – mondta Keller.

– Ennyi a válaszod? „Szóval így”?

– Csak olyan jól kidolgoztam az elméletemet – felelte Keller –, és most kiderült, hogy semmit sem ér.

– Ha engem kérdezel, akkor még a semminél is kevesebbet.

– De te azt mondtad, hogy véletlen volt az egész. Ez volt az első gondolatod.

– Nem. Az első gondolatom az volt, hogy ez nem lehet véletlen. Hogy az ügyfél volt, vagy valaki, akit utánad küldött.

– De nem ő volt.

– Nem, mert az ügyfél elégedett, és még akkor sem tudott volna megtalálni téged, ha nem az. Ez viszont még nem bizonyítja az angyalok létét. Azaz annyit jelent, hogy végül mégis véletlen volt.

– Mégis.

– Mindenkivel véletlenül történtek a dolgok a motelben, nem csak veled, Keller. A pár véletlenül kapta azt a szobát, ami a tiéd volt. Igaz, ők már nem tudtak kijelentkezni onnan, de te sem. Mert egyszer már kijelentkeztél.

Keller nem volt benne biztos, hogy érti Dot okfejtését.

– Szóval akkor mégis véletlen volt – összegezte végül.

– Csalódottnak hangzol.

– Mert valamit akkor is éreztem. Tudtam, hogy valami történni fog.

– És történt is – bólintott Dot. – Mr. Hirschhornnal, isten nyugosztalja. Menj haza, Keller. A bélyegeidhez. Ragaszd be szépen őket az albumaidba. Most mi bajod van? Valami rosszat mondtam?

– Nem beragasztom – mondta Keller –, hanem berakom őket.

– Értem – dőlt hátra Dot a széken. – Én mondtam rosszul.

– Különben is, már beraktam őket az albumokba múlt éjjel. Hajnali háromig voltam fenn.

– Micsoda véletlen! Pont beraktad az új bélyegeid az albumodba, és mi történik? Pénz áll a házhoz – mosolygott Dot. – Ami azt jelenti, hogy még több bélyeget vehetsz.

Ötödik fejezet

Keller beledöfött egy fogpiszkálót a sajtkockába, majd töltött magának egy pohár fehérbort. A bal oldalán két, teljesen feketébe öltözött nő csacsogott.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondta – jelentette ki az egyik. – Mármint csak azért, mert valaki posztmodern, még nem kell seggfejnek is lennie.

– Chad akkor is seggfejként viselkedne, ha dadaista lenne – válaszolta a másik. – Akár még preraffaelita is lehetne. Akkor tudod, mi lenne? Egy preraffaelita seggfej.

– Tudom – bólintott a másik. – De akkor sem hiszem el, hogy ezt mondta.

A két nő eltűnt a tömegben, Keller meg azon tűnődött, hogy ki az a Chad (azt már tudta, hogy seggfej), és mit mondott, amit olyan nehéz volt elhinni. Ha Chad neki mondja, akkor valószínűleg meg sem érti. Alig értett pár szót a két nő beszélgetéséből, abból pedig egy szót sem, amit Declan Niswander mondott a kiállított festményekről.

A kiállítás katalógusában számos fénykép szerepelt a festő műveiről, meg egy rövid életrajz, egy felsorolás az egy- és többszemélyes előadásairól, valamint egy lista azokról a múzeumokról és magángyűjteményekről, amelyekben az alkotásai megtalálhatók. A katalógus utolsó két oldalán Niswander maga magyarázta el, hogy tulajdonképpen mit is csinál, és ugyan Keller tudta, hogy a legtöbb szó mit jelent, de mondatokká összeállva teljesen értelmetlennek tartotta őket. A férfi nem a művészetről írt, hanem a filozófiai determinizmusról, az ábrázolások tünékenységéről és a transzcendens jelenségek esetlegességéről. A szavakat felismerte Keller, kivétel nélkül mindegyiket, de mi a fenét kerestek egymás mellé szórva?

A festményeket azonban már nem volt olyan nehéz megérteni. Hacsak olyasvalamit akartak mondani vagy jelenteni, amit ő nem értett, valamit, amit a katalógus utolsó két oldala világosan elmagyarázott azoknak, akik beszélik azt a nyelvet. Ez elég valószínű volt, mert Keller különösen mélyről jövőn nem értette a művészetet.

Alig járt galériákba, egész pontosan ezen kívül eddig csak egyszer volt kiállításmegnyitón. A másik eset évekkel ezelőtt történt, amikor egy nő, akivel néha találkozott, elvitte magával. A művész egy régi barátja volt – Keller szerint ex-szeretője –, és nem akart kísérő nélkül megjelenni. Be is mutatta őt egy goromba, sörhasú alaknak, aki sötét és zavaros, barnászöld tengereket festett. Nem akart beszédbe elegyedni a művésszel, mivel azt sem tudta, mit kellett volna mondania, így csöndben maradt és mosolygott. Ez a taktika a legtöbb szituációban hasznosnak bizonyul.

Megkóstolta a bort. Nem volt túl jó, és arra emlékeztette, amit a másik megnyitón szolgáltak fel évekkel ezelőtt. Talán a pocsék bor része volt a misztikumnak. A pocsék bor, a gumiszerű sajt és a feketébe öltözött emberek. Fekete farmerek, fekete pólók, fekete nadrágok, fekete garbók, és a fekete sportdzsekik. Itt-ott egy fekete svájcisapka.

De nem mindenki viselt feketét. Keller öltönyt és nyakkendőt húzott, és nem ő volt az egyetlen. Sokféle ruhát látott, köztük néhány nőt estélyiben, pár fiatal férfit fehér, festékfoltos overallban. Ám a fekete túlsúlyban volt, és azok a férfiak és nők érezték magukat a legotthonosabban, akik tetőtől talpig feketét viseltek.

Lehet, hogy ennek is megvolt a maga oka. Talán ugyanazért jártak az emberek feketében a kiállításmegnyitókra, amiért koncerten mindenki kikapcsolja a mobiltelefonját. Hogy másokat ne fosszanak meg attól az élménytől, amiért idejöttek. Ez egészen jól hangzott, de Keller gyanította, hogy ennyire azért nem egyszerű. Valahogy tudta, ezek az emberek mindig feketében járnak, még akkor is, amikor rosszul megvilágított kávézókban találkoznak, amelyeknek a falán nem festmények lógnak, hanem málló vakolat. A fekete ruha állásfoglalás volt, ezt tudta, azt azonban nem, hogy mi mellett. Vagy mi ellen.

A múzeumokban sokkal kevesebb feketét lehet látni. Keller néha bement egybe, és sokkal jobban érezte magát, mint a magángalériákban. Senki nem ólálkodott körülötte abban a reményben, hogy elad neki valamit, vagy azért, hogy meghallgassa a véleményét a kiállított alkotásokról. A múzeumokban egyszerűen beszedték a belépőjegyet, és békén hagyták az embert.

Declan Niswander realista képeket festett. Mindent együttvéve Kellernek ezzel nem sok baja volt. Számos absztrakt festményt kedvelt, különösen azokat, amelyeknek az alkotóját azonnal felismerte. Ha egy festő olyan képek pingálására adja a fejét, amikről az embernek gőze sincs, mit ábrázolnak, akkor legalább ezt egy egyedi stílusban tegye, így az, aki megnézi a festményt, tudja kötni valamihez. Elég egy pillantás, és az ember tudja, hogy az egy Mondnan, Miró, Rothko vagy Pollock. Könnyen lehet, hogy az embernek gőze sincs, a művész mit akart ábrázolni vagy mondani, de sajátos stílusuk miatt régi barátként nézi őket.

Niswander képei realisták voltak, de nem olyanok, mintha fényképek lettek volna. Látszott rajtuk, hogy ecsettel és festékkel készültek, s ezt Keller helyénvalónak tartotta. Niswander a jelek szerint szerette a fákat, mert ezeket festette: vékony csemetéket, öreg, göcsörtös túlélőket, és a kettő közt minden mást. A képekben volt hasonlatosság – kérdés sem férhetett hozzá, hogy ugyanazon festő keze alól kerültek ki, nem pedig egy művészcsoportéból –, de a Niswander egyedi stílusa miatt könnyen azonosítható képek mindegyike valahogy mégis különbözött a többitől. Mintha minden egyes fának megfogta volna a lényegét. Ez pedig átjött, és ettől lettek a festmények egyediek.

Keller az egyik nagyobb vászon előtt állt. Egy öreg fát ábrázolt a téli tájban, levelei csak fakó emlékek voltak, néhány ága törött, a törzs nagy részét egy villámlás megnyomorította. Szinte érezni lehetett a fa történetét, gondolta Keller, látni, ahogy kiszívja a Föld erejét, ugyan egyre gyengébben, de még mindig jelenlévőn.

Erről persze egy árva szó sem szerepelt Niswander rövid kis esszéjében. A festő képes volt úgy megtölteni a két oldalt szöveggel, hogy egyszer sem használta a fa szót. Keller kész volt elhinni, hogy a festmények nemcsak a fákról szóltak – hanem fényről és formáról és kompozícióról, és még talán arról is, amit Niswander az esszéjében leírt –, de nem véletlenül voltak fák a képeken. Ilyeneket csak akkor fest az ember, ha egészen pontosan tudja, a fák miről szólnak.

Egy nő szólalt meg mellette:

– Az ember nem látja tőlük az erdőt.

– Hozzá kell képzelni – felelte Keller.

– No látja, ez nagyon érdekes – válaszolta a nő, mire Keller megfordult, hogy megnézze magának.

Alacsony volt, vékony, és – micsoda meglepetés! – feketét viselt. Bő fekete pulóvert, rövid fekete szoknyát, fekete harisnyát, fekete hasított bőr cipőt. Rövid fekete haját fekete svájcisapka takarta, ami nem állt jól neki, döntötte el Keller. Egy hegyesebb jobb lenne. Olyan volt, mint egy boszorkány. Egy vonzó boszorkány. Fejét kicsit oldalra döntve nézett fel Kell erre. Most egy olyan boszorkányhoz hasonlított, aki madárnak akar látszani. A tekintete Kellerről a festményre vándorolt.

– Kevés festő választ fákat – mondta. – És ők rendszerint ugyanazt a fát festik újra és újra. De Declannak minden fája más. így valóban hozzájuk lehet képzelni az erdőt. Erre gondolt?

– Magam sem tudtam volna jobban megfogalmazni.

– Dehogyisnem – mosolygott a boszorkány, amitől az egész arca megváltozott. – Margaret Griscomb – mutatkozott be. – De csak Maggie-nek hívnak.

– John Keller.

– És Johnnak szólítják?

– A legtöbben Kellernek.

– Keller – ismételte a nő. – Tetszik. Talán így fogom hívni magát. De maga ne szólítson Griscombnak.

– Eszembe nem jutna.

– Addig legalábbis ne, amíg közelebbről meg nem ismerjük egymást. Talán még akkor sem. Maga szerint meg fog történni?

– Az, hogy közelebbről megismerjük egymást?

– Ebben nagyon jó vagyok – magyarázta Maggie. – Olyan remekül el tudok csevegni egy másik faimádóval. A közelebbről megismerésben viszont már nem vagyok olyan jó. És abban sem, hogy engem megismerjenek. A felületes kapcsolatok jobban fekszenek.

– Lehet, hogy minden kapcsolatunk felületes.

– Nincs mélység. Minden csak a felszínen.

– Mint egy tó vékony jege télen – bólintott Keller.

– Vagy a forró csokoládé tetején képződő bőr – helyeselt a nő. – Maga szerint az mitől van? Ne, ne válaszoljon, mert Regis mindjárt bemutatja Declant, aki Valami Nagyon Mélyenszántót fog mondani.

Valaki egy pohárhoz ütögetett egy kanalat, hogy így hívja fel magára a figyelmet. Páran meg is hallották, és ők aztán lassan elhallgattatták a többieket. A helyiség elcsendesült, a pohárütögető, egy szürke flanelnadrágot és kék bársonyzakót viselő borzas fiatalember arról tájékoztatta a közönséget, mennyire örül annak, hogy eljöttek.

– Regis Buell – suttogta Maggie. – Ez az ő galériája. Nem csoda, hogy ennyire örül.

Buell rövidre fogta az üdvözlést, majd bemutatta Declan Niswandert. Keller tudta, hogy néz ki a művész – a katalógusban ugyanis volt egy kép róla, amin karba font kézzel bámul a kamerába –, de meglepte, hogy a férfinak milyen erős a kisugárzása. A festmények alapján ezt sejteni is lehetett, mert a belőle áradó passzív erőnek volt valami fás jellege. Kellernek egy vers jutott az eszébe. Niswander a tó mellett magasodó fához hasonlóan állt, szinte mozdíthatatlanul.

Alaposan megnézte magának a férfi drótszerű, a halántékánál már őszülő, fekete haját, a kemény állkapcsú arcát, vastag testét, széles vállát. Niswander öltönyt viselt, feketét, alatta fekete inget, azon meg fekete nyakkendőt. A zakó zsebéből nem egy fekete zsebkendő kandikált ki? Keller ilyen távolról ugyan nem látta tisztán, de biztos volt benne, hogy az.

Olyan, mint a festményei, döntötte el, de a megjelenése egyben magán viselte a katalógus két utolsó oldalának művészies zagyválását is. A zagyválás és a képek nem passzoltak össze, Niswander valahogy mégis egyszerre tudott mind a kettő lenni. Egyben. Akár egy fa, gondolta Keller, amely összeköti az eget és a földet.

Egy kicsit talán túl művészies a hasonlat, korrigált magában Keller. De egy ilyen helyen ezen nem nagyon lehet csodálkozni. Ha így folytatja, akkor ő is feketét fog viselni.

Ha minden jól megy, akkor azért, mert gyászol.

– Nem is tudom – töprengett Dot pár nappal a kiállításmegnyitó előtt. – Talán nem is kellene megkérdeznem téged, Keller. Talán abba kellene hagynom, és hazaküldeni téged.

– De hát most jöttem – mondta Keller.

– Tudom.

– Felhívtál, és azt mondtad, van valami.

– Van is, de ez nem a te asztalod.

– Nem az én asztalom? Borítékokat kellene ragasztanom? Vagy telemarketing?

– Látod, az lenne a neked való – derült fel Dot. – „Hello, Mrs. Clutterpan? Hogy van ma?”

– Mindig ezt mondják. „Hogy van ma?” Abban a pillanatban tudom, hogy olyasmit akarnak eladni nekem, amire nincs szükségem.

– Azt hiszik, ezzel megtörik a jeget – vélekedett Dot. – Feltesznek egy kérdést, te válaszolsz, és majdnem a célegyenesben érzik magukat.

– Nálam ez sose jön be.

– Nálam sem. Te sem vennél semmit egy mézesmázos hangtól, aki csak úgy rád telefonál.

– Képzeld, amikor a múltkor rám telefonált valaki – mesélte Keller –, azonnal vonatra ültem, és eljöttem White Plainsbe, most meg azt hallom, hogy menjek haza.

– Ne haragudj! – mondta Dot. – Nem kezdhetnénk újra? Van egy meló, a te asztalod, és a munkadíjjal sincs probléma.

– Fogadok, hogy a következő mondat úgy kezdődik: De…

– De a meló New Yorkban van.

– Ó.

– Előfordul az ilyen, Keller. Az emberek New Yorkban éppen olyanok, mint bárhol az országban, és néha ők is meg akarnak szabadulni valakitől. Tudom, hogy nehéz elhinni, de New Yorkban is élnek páran, akik legalább annyira semmibe veszik az emberi élet szentségét, mint Roseburg vagy Martingale néhány lakosa. Ez van, Keller. Mit mondhatnék?

– Nem tudom. Miről van szó?

– Természetesen – kezdte Dot –, ez már többször előfordult. Ha befutott egy New York-i meló, akkor nem téged hívtalak, hanem valaki mást, aki odarepül, elvégzi a munkát, és hazamegy.

– Most azonban engem hívtál.

– Rendszerint két embert hívok fel. Az egyik azt csinálja, amit én: elintéz és leszervez bizonyos dolgokat. Ha valamit nem tudok elvállalni, akkor őt hívom, és kiadom neki bérmunkába a megbízást. De most nem hívhattam őt, mert ő hívott engem.

– És ki a másik?

– Egy fickó a Nyugati Parton, aki ugyanabból él, amiből te. Nem mondom, hogy olyan jó, mint te, Keller, de azért ő is egy megbízható profi. Többször dolgozott már nekem New Yorkban, és máshol is, amikor te éppen nem értél rá. Ő az én biztonsági tartalékom.

– Szóval felhívtad őt.

– Megpróbáltam.

– Nem volt otthon?

– A telefonját kikapcsolták.

– Ez mit jelent?

– Azt, hogy soha nem tudok beszélni vele, hacsak nem visítok teli torokból. Nem tudom, mi mást jelenthet, Keller. A telefonját kikapcsolták. Kész, vége. Elővigyázatosságból megváltoztatta a számát? Elköltözött? Jogosan kérdezheted, hogy megadta-e nekem az új számát. Nem adok neki túl sok munkát, és ő se hív túl gyakran. És…

– Igen?

– Abban sem vagyok biztos, hogy tudja-e a számomat. Egyszer megadtam neki, de ha elvesztette, nem fogja tudni, hogyan lépjen velem kapcsolatba.

– Azaz…

– Azaz ő nem hívott, én meg nem értem őt el, és itt van ez a meló, én meg rád gondoltam. Csak hát New Yorkban kell megcsinálni, és tudod, mit tart a mondás. Az ember ne szarjon oda…

– Ahol eszik. Tudom.

– Bizony – helyeselt Dot. – Megmondom őszintén, ezzel én egyet is értek. A te specialitásod az, hogy ott dolgozol, ahol senkit nem ismersz, és téged sem ismer senki, aztán amikor végzel, hazamész. Még ki sem hűlt a holttest, és te már el is tűntél.

– Igyekszem, de nem mindig van repülő New Yorkba.

– Tudod, mire gondolok.

– Tudom.

– Én erősen hiszek abban, hogy nem szabad bizonyos dolgokat keverni.

– Mint az evést a szárassal.

– Úgy van. Te New Yorkban laksz. Ami azt jelenti, hogy bárhol a világon dolgozhatsz. Ez nem elég?

– A Föld felszínének háromnegyede víz.

– Keller – nézett rá Dot.

– És mennyi megbízást kaptunk eddig az Északi-sarkról? Vagy a Déliről? De igazad van.

– Akkor felhívom az embert, és megmondom neki, hogy nem vállaljuk.

– Várj egy percet!

– Mire?

– Ha már egyszer kijöttem ide – mondta Keller –, akkor akár el is mondhatod, miről van szó. Csak annyit mondj, hogy egy befolyásos fickó a célszemély, akit egész nap izomagyú testőrök őriznek, és már itt sem vagyok.

– A célszemély egy művész.

– Egy művész? Milyen művész? Zsarolóművész? Gyilkolóművész?

– Rendes művész – felelte Dot. – Képeket fest.

– Nem mondod.

– Nemsokára lesz egy kiállítása Chelsea-ben.

– Azt hallottam, hogy sorra nyílnak ott a galériák. Nyugatra, a folyó mellett. Ott is él?

Dot a fejét rázta.

– Nem. Williamsburgben.

– Az Brooklynban van.

– És?

– Az gyakorlatilag olyan, mint egy külön város.

– Mit csinálsz, Keller? Rábeszéled magad valamire?

Keller egy ideig nem szólt semmit.

– A helyzet az – szólalt meg végül –, hogy elég régen dolgoztam már.

– Nekem mondod?

– És az utolsó, lenn Louisville-ben…

– Nem volt egy sétagalopp, ha jól emlékszem.

– Most, hogy visszagondolok – mondta Keller –, nem volt azzal semmi gond. Minden simán ment. Amikor ott voltam, akkor nem így éreztem. A pénzt megkaptuk, mindenki elégedett volt, de nekem azért maradt valami rossz szájízem.

– Amitől szeretnél megszabadulni?

– Mennyire komplikált a megbízás, Dot? Természetes halált kérnek? Vagy balesetet?

Dot megrázta a fejét.

– Semmi gond a gyilkossággal. Még zajos és véres is lehet.

– Ó?

– Ezt mondták nekem. Nem tudom, mit akarnak, és azt sem, hogy miért. Talán csak példát akarnak statuálni valakivel. Ha el tudod intézni, hogy a pasit péntek délben a Macy's kirakatában lefejezzék, senki nem panaszkodna.

– A művészt kivéve.

– Keller – sóhajtott Dot. – Nem lehet mindenki elégedett. Mit gondolsz? Meg akarod csinálni?

– A pénz jól jönne.

– Kinek nem? Az első részlet már úton van, mert először igent mondtam, csak azután kezdtem el keresni embert a feladatra. Neked nem kell mondanom, hogy mennyire utálok pénzt visszaadni, ha már itt van a kezemben.

– Nem vagy érte oda.

– Úgy gondolok rá, mint a sajátomra – bólintott Dot. – Ha visszaküldeném, az olyan lenne, mintha elkölteném. Csak semmit sem kapok érte. Akarsz gondolkodni pár napot?

Keller megrázta a fejét.

– Benne vagyok.

– Tényleg? Brooklyn vagy sem, New Yorkról van szó. Ő Williamsburgben lakik, te az Első sugárúton. Ha kinézel az ablakon, még a házát is láthatod.

– Nem hiszem.

– Mégis…

– Nem ez lesz az első alkalom New Yorkban, Dot. Nem hivatalos megbízás volt, hanem személyes ügy. Különben is, mit számít? – Keller kiegyenesedett a széken. – Mondj el róla mindent.

– Régebben én is festettem – folytatta Maggie Griscomb. – De most már ékszereket készítek.

– Észrevettem a fülbevalódat.

– Ezt? Az én munkám. Csak saját készítésű ékszert vagyok hajlandó viselni, mert így olyan vagyok, mint egy két lábon járó bemutatóterem. Hacsak nem ülök le, mert akkor egy ülő bemutatóterem vagyok.

Egy kubai kávézóban voltak a Nyolcadik sugárúton, és café lattét ittak.

– Különös – mondta Maggie. – Szeretem az ékszereket, de nem csak a sajátomat. Másokét is megveszem, aztán otthon a fiókban gyűjtöm őket.

– Miért hagytad abba a festést?

– Mert elmúltam huszonkilenc.

– Nem is tudtam, hogy a festészet korhatárhoz van kötve.

– A húszas éveimet azzal töltöttem, hogy hangulatos absztraktokat festettem és idegenekkel bújtam ágyba – mesélte Maggie. – Harmincnégy éves voltam, amikor a húszas éveim véget értek. Felébredtem egy idegen pasas ágyában, felkeltem, hánytam egyet a fürdőszobában, és igyekeztem úgy eljönni a lakásából, hogy se rá, se a tükörbe ne nézzek. Rájöttem, hogy idősebb vagyok, mint Jézus, itt az ideje, hogy felnőjek, és ne legyek többé huszonkilenc. Ránéztem a képeimre, és azt mondtam: micsoda szemét. Soha egyet nem adtam el. Soha senki még arra sem vette a fáradságot, hogy megdicsérje őket, kivéve azokat a pasikat, akik elkeseredésükben mást nem tudtak kitalálni, hogyan vigyenek ágyba. Egy kanos pasi gyakorlatilag bármiért hajlandó lelkesedni. Ezt leszámítva a legtöbb, amit a képeimről mondtak, annyi volt, hogy érdekesek. Figyelj csak, adok neked egy tippet. Soha ne mondd egy művésznek, hogy érdekes a munkája.

– Nem fogom.

– Vagy azt, hogy szokatlan. „Tetszett a film?” „Szokatlan volt.” Ez mi a fenét jelent? Szokatlan? Miért? Mi a megszokott? – Maggie megkavarta a kávéját, és a kanalat benne hagyta a bögrében. – Nem tudom, hogy a képeim szokatlanok voltak-e. De hogy nem voltak érdekesek sem nekem, sem másoknak, az biztos. Még csak nem is volt jó rájuk nézni.

El akartam égetni a vásznakat, de az olyan drámai lett volna. Végül leraktam őket a járda mellé, valaki meg elvitte az összeset.

– Ez olyan szomorúnak hangzik.

– Felszabadító érzés volt. „Mit szeretek?”, kérdeztem magamtól. „Az ékszereket”, jött a válasz, így beiratkoztam egy kurzusra. Az elején tudtam, hogy ez nekem való. Szépek, ugye?

– Nagyon.

– És ezzel nincs is semmi baj – magyarázta Maggie. – Nagyon keményen dolgoztam azért, hogy a képeim ne legyenek szépek. Legfőképpen azért, mert az a művészet, amit szépnek hívunk, felületes és dekoratív, és soha nem kerül be a múzeumokba, így aztán mindent megtettem azért, hogy olyan képeket fessek, amikre senki sem mondhatja, hogy szépek. A legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy ilyen sikeresen tudom megvalósítani a célomat. Most karkötőket, nyakláncokat és fülbevalókat csinálok, és az a célom, hogy szépek legyenek. Az emberek pedig megveszik, viselik, és tetszik nekik. Ez a legnagyobb öröme annak, hogy nem vagyok már többé huszonkilenc.

– Az egész életed megváltoztattad.

– Még mindig Manhattanben élek – vont vállat a lány –, és feketét hordok. De nem iszom le magam hülyére, és nem teszem tönkre a fülemet a hangos zenével…

– Vagy bújsz ágyba idegenekkel.

– Az attól függ – nézett rá Maggie. – Te mennyire vagy idegen?

Hatodik fejezet

Maggie még aludt, amikor Keller napkeltekor elment. Ropogós, friss volt a reggel, így elhatározta, hogy pár utcát sétál, de végül hazáig gyalogolt. Maggie egy raktárból átalakított épület legfelső emeletén lakott a Crosby utcában, Keller meg egy háború előtt épült apartmanházban az Első sugárúton, pár sarokra az ENSZ székházától. Útközben megállt reggelizni, majd a Union Square-en a fákat bámulta egy ideig. Beugrott még egy könyvesboltba, és megnézett egy zsebkönyvet Észak-Amerika fáiról. A fülszöveg szerint a könyv olvasója képes lesz majd minden egyes fát azonosítani, ráadásul részletesen ismerteti a fák jellemzőit. Kicsivel több információt nyújtott, döntötte el Keller, mint amennyire neki szüksége volt, ezért aztán nem vette meg.

Ettől függetlenül hazafelé végig a fákat figyelte. Manhattan szívére nehezen lehetne ráfogni, hogy olyan, mint a park Versailles-ban, de Kips Bay és Murray Hill mellékutcáin a járda mellett sok fa állt. Keller arra lett figyelmes, hogy úgy nézi őket, mint aki az életben nem látott még olyat.

Persze tudta, hogy vannak fák Manhattanben, a jelenlétükre pedig akkor lett igazán figyelmes, amikor még volt kutyája. Ám egy kutyatulajdonos hajlamos azokra csak a gyakorlati hasznuk alapján tekinteni. Kutya nélkül Keller a fákat most már… Minek is látta? Egyedi formával, színnel és kompozícióval rendelkező műtárgyaknak? Isten keze munkájának bizonyítékaként a Földön? Erős és hatalmas teremtményeknek a saját jogukon? Keller nem volt benne biztos, de nem tudta levenni róluk a szemét.

Szépen rendben tartott lakásában hirtelen rájött, milyen üresek a falai. A hálószobában lógott két, bambuszba keretezett japán nyomat, melyeket egy volt barátnőjétől kapott, aki már régen férjhez ment, és elköltözött. A nappaliban egy poszter árválkodott, amit Keller saját maga vásárolt, miután évekkel ezelőtt megnézett egy retrospektív Hopper kiállítást.

A poszter a festő egyik leghíresebb képét ábrázolta: a magányos vacsorázókat a pult mögött. A kép hangulata kimondhatatlanul magányos volt. Keller azonban mindig jókedvre derült, ha ránézett. Az volt ugyanis az üzenet a számára, hogy nincs egyedül a magányában, és a város (azaz végső soron az egész világ) tele van magányos fickókkal, akik egy szomorú kávézó bárszékein ülnek, és kávét szürcsölve küzdik le a napokat és éjjeleket egyaránt.

A japán nyomatokkal Kellernek semmi baja nem volt, de évek óta rájuk sem nézett. A posztert nagyon szerette, de mégiscsak egy poszter volt. Valójában mindössze annyit tett, hogy felfrissítette az eredeti olajfestményről őrzött emlékét. Ha nem látta volna az eredetit, akkor is minden bizonnyal tetszik neki, de korántsem gyakorolt volna rá akkora hatást.

Keller tudta, hogy egy eredeti Hopper megvásárlása szóba sem jöhet. A munkája jól fizetett, ő kényelmes életet élt, és sok pénzt tudott a bélyeggyűjteményére áldozni, de fényévekre volt attól, hogy eredeti Edward Hoppert akaszthasson a falára. A kép, amelyről a reprodukció készült, nem volt eladó, de ha mégis arra kerülne a sor, akkor egy árverésen hét számjegyű összegért kelne el. Keller úgy gondolta, hogy minden gond nélkül ki tudna fizetni egy hét számjegyű összeget, de csak akkor, ha az utolsó két nulla előtt egy tizedesvessző áll.

Keller egy vietnami étteremben ebédelt a Harmadik sugárúton, majd bement egy virágboltba. Onnan felsétált az Ötvenhetedik utcára, ahol könnyen megtalálta azt az épületet, amelyet útközben látott: tíz emeletének mindegyikén legalább egy vagy két galéria működött. Csak néhány volt nyitva, és ő mindegyiket alaposan bejárta. Először attól tartott, hogy a galéria dolgozói megpróbálnak valamit eladni neki, aztán meg attól, hogy betolakodónak tartják majd, aki olyan képeket néz meg, amiket esze ágában sincs megvenni. De még csak feléje sem fordultak, jelét sem mutatták, hogy érdekelné őket, mit és mennyi ideig néz. Mire végzett a harmadikkal, már teljesen otthonosan mozgott a képek között.

Majdnem olyan, mintha múzeumba jött volna, gondolta. Sőt egészen pontosan olyan volt, két dolgot kivéve. Egy: nem kellett belépőjegyet fizetnie. Kettő: egyetlen csoportnyi élénk gyerek sem visongott, miközben a tanáraik csendre próbálták csitítani őket.

Az honnan derül ki, hogy mi mennyibe kerül? Mindegyik kép mellett volt egy szám a falon, de dollárjel sehol. A számok ráadásul sorrendben követték egymást (1-2-3-4-5-6-7, és így tovább), és nyilvánvalóan nem az árat jelentették. A jelek szerint illetlen közszemlére tenni az árcédulát, de akkor hogyan akarnak akár egy képet is eladni? Mit kell ilyenkor az embernek tennie? Minden egyes kép árát megkérdezni, ami megtetszik neki?

Aztán az egyik galériában megpillantott egy férfit, aki egy laminált papírlappal a kezében sétált, néha belepillantott, majd kifelé menet visszatette az asztalra. Keller felvette, és megnézte. Minden rajta volt a kiállított képekről: a cím, a méret, a festék anyaga (olaj, víz, akril és gouache, ami akármi is lehetett), valamint az év, amikor a művész befejezte.

Az egyiknél ár helyett csak ennyi állt: NE. Keller szerint ez mást nem jelenthetett, mint hogy Nem Eladó. Kettő mellett kis piros pöttyöt látott, majd eszébe jutott, hogy két kép mellett ugyanilyen piros pötty volt. Hát persze! A piros pöttyök azt jelentik, hogy a festményt eladták. Mert az nem úgy megy, hogy az ember kifizeti a képet, leakasztja a falról, becsomagolják, és már viheti is. A festményeknek a kiállítás végig ott kellett maradniuk a falon, és ha eladnak egyet, egy piros pöttyöt tesznek oda mellé, és hagyják lógni a falon.

Keller gratulált magának, hogy ezt így kitalálta, de lelkesedése alábbhagyott, amikor eszébe jutott, hogy ezt rajta kívül mindenki más tudja. Az összes New York-i galérialátogató közül ő volt az egyetlen, aki nem volt eme tudás birtokában. De legalább rájött, és nem csinált hülyét magából azzal, hogy megkérdezte, mire valók a piros pöttyök.

Mire hazaért, a posta már megérkezett. Keller régebben soha nem foglalkozott különösebben a leveleivel. Ahogy megjöttek, már szortírozta is őket: a számlákat kifizette, a reklámleveleket beledobta a szemétbe. Ám amióta bélyeget kezdett gyűjteni, a posta mindennap kincseket tartogatott számára.

Sok hazai és még néhány külföldi kereskedő is rendszeresen levélben teljesítette a megrendeléseit, és az árveréseken megnyert bélyegeket is így kapta kézhez. Mások nagyobb adagot postáztak neki, amelyből nyugodtan válogathatott, aztán ami tetszett neki, azt kifizette, a maradékot meg visszaküldte. És persze ott voltak a havilapok, a heti hírlevelek, és szinte mindennap kapott árverési katalógusokat, árlistákat és tájékoztatókat egyedi ajánlatokról.

Ma a rendszeresen érkező listái és katalógusai mellett megtalálta egy Maine-ben élő nő szokásos havi ajánlatát. Kedves John!, olvasta Keller. Mellékelten küldök Önnek néhány nagyon szép német gyarmatot, meg még néhány másikat. A 26 bélyegtartóban lévő bélyegek összértéke $194,43. Remélem, talál köztük kedvére valót. Üdvözlettel, Bernice.

Már két éve vásárolt rendszeresen bélyegeket Bernice Rundstadttől. Minden küldeménye mellett hasonló szövegű levél volt, amelyre Keller a szokott módon válaszolt. „Kedves Bernice, köszönöm a bélyegeket, amelyek közül jó néhány mostantól az Első sugárúton lakik. Mellékelek egy csekket $83,57-ről, és várom a következő havi küldeményét. Üdvözlettel, John.” Egy évbe telt, hogy a Kedves Mr. Kellert és Kedves Mrs. Rundstadtet felváltsa a John és a Bernice, amitől a levelezésüknek egészen bensőséges jellege lett.

Illetve csak a bensőségesség illúziója, gondolta Keller. Nem tudta, hogy Bernice Rundstadt egyedül él-e vagy házas, magas vagy alacsony, idős vagy fiatal, és még azt sem, hogy Bernice vajon maga is gyűjtött-e bélyegeket (sok kereskedőhöz hasonlóan), vagy csak ostoba, ámde az ő szempontjából jól jövedelmező hobbinak tekintette (sok kereskedőhöz hasonlóan). Bernice is csak annyit tudott róla, hogy bélyeget gyűjt.

Keller remélte, ez így is marad. Persze neki is eszébe jutott a természetszerű fantáziakép, melyben Bernice Rundstadtről (vagy egy másik női filatelistáról) kiderül, hogy angyalarcú, Barbie-testű lelki társa. A fantáziákkal semmi gond nincs egészen addig, amíg fantáziák is maradnak. Keller levelei éppen olyan gyakorlatiasak és udvariasak voltak, mint Bernice-éi. Ő bélyegeket küldött neki, Keller meg pénzt. Miért bolygasson az ember olyasvalamit, ami működik?

A kiválasztásra megkapott bélyegeket egy hónap után illett visszaküldeni, de Keller egy vagy két nap elteltével már el is döntötte, mire van szüksége. Most például egy óra alatt végzett. Albumba később is ráér beragasztani őket, ezért először kitöltötte a csekket, írt egy háromsoros levelet, a maradék bélyegekkel együtt belerakta egy borítékba, lement, és beledobta egy postaládába. Aztán felszállt egy buszra, elment a Tizennegyedik utcáig, ott átszállt az L-metróra, és az East River alatt átvonatozva megérkezett a Bedford sugárútra.

Keller meglehetősen jól ismerte Manhattant, de a többi négy kerületről alkotott mentális képe nagyjából olyan volt, mint egy középkori hajós világtérképe. Pár apró, ismert földdarab, meg rengeteg, amelyen ez a tábla állt: „Ezen a ponton túl szörnyek vannak.” Brooklyn két része nagyjából ismerős volt: Cobble Hill azért, mert egy régebbi barátnője ott lakott, Marine Park pedig azért, mert amikor évekkel ezelőtt egy bowlingcsapat tagjaként versenyzett (már ha annak lehetett hívni), akkor többször játszottak ott. Williamsburgöt egyáltalán nem ismerte, de arra emlékezett, hogy az északi részen a domináns etnikai csoport a Puerto Ricó-i és a haszid zsidó volt, a délin pedig az olaszok és a lengyelek.

Declan Niswander Williamsburg északi részén élt a Berry utcában, alig tíz perc sétára a metrómegállótól. Keller könnyen megtalálta a címet a tisztes, háromszintes házakból álló utca keleti oldalán. A bejárati ajtó mellett három csengő volt, ami arra utalt, hogy szintenként egy lakás van. Azt azonban, hogy egy lakás mekkora lehetett, Keller nem tudta megállapítani, mert a ház hátsó részét nem látta.

Az utca, sőt az egész környék is azon dolgozott, hogy középosztálybéli legyen, de a faültetés fázisát még nem érték el. így aztán Declan Niswander – aki olyan meggyőzően festett fákat, hogy még egy termeszhangya is megváltoztatta volna az étrendjét miatta – egy fa nélküli utcában élt. Keller azon gondolkodott, hogy ez zavarta-e a festőt, ha egyáltalán észrevette. A fákat talán csak lefestette, és amikor összecsomagolta az ecseteit meg a vásznát, és hazament, akkor már nem is foglalkozott velük.

Keller körbesétált, hogy megérezze a hely hangulatát. A sarkon túl talált egy lengyel éttermet, ahol evett egy tányér borscsot, egy nagy adag pirogot, mellé meg egy hatalmas pohár szőlőízű Kool-Aidet, amit anélkül hoztak ki neki, hogy kérte volna. Úgy kapott vissza egy tízdollárosból, hogy a borravalóval sem fukarkodott. A vacsora itt még a metrójeggyel együtt is röhejesen olcsó.

Keller a Törött Óra elnevezésű bárban pátyolgatta a barna sörét, amikor Niswander besétált az ajtón. Ugyan nem várta, hogy felbukkan a festő, de annyira azért nem lepődött meg, hogy ott látja. A környéken a Törött Óra (vajon miért ez volt a bár neve, ha sem törött, sem ép óra nem lógott a falon?) volt az egyetlen hely, ahol egy művész ledönthetett pár sört. A többi hely szimpla munkásosztálybeli kocsmának tűnt, ahol egy szobafestő sokkal otthonosabban érezhette magát, mint a tölgyek és a juharok piktora. Lehet, hogy Niswander néha-néha beugrott valamelyik bárba egy sörre és egy whiskyre, de a törzshelye nem lehetett más, mint a Törött Óra.

A Niswander mellett álló nő nyilvánvalóan hozzá tartozott, és a gyermekhordó hátizsákban lévő gyermek nyilvánvalóan az övék volt. Niswander köszönt jobbra, és köszönt balra. Keller hallotta, ahogy néhányan gratuláltak neki a kiállításáról megjelent kritikák miatt, mások azt kérdezték, hogy sikerült a megnyitó. Declan Niswandert nemcsak ismerték, hanem kedvelték is a Törött Órában.

Ennek megfelelően Niswander láthatóan otthon érezte magát, de Keller szerint a többi környékbeli bárban sem lehetett ez másképp. Úgy nézett ki és úgy viselkedett, mint aki mindenhol el tud vegyülni, ráadásul fekete-vörös ingjében és Levi's farmerében inkább olyannak látszott, mint aki vágja a fákat, nem pedig festi őket. Nem volt feketében, ahogy a többi vendég sem. A fekete, gondolta Keller, csak Manhattan déli részén kötelező viselet, ahol az átlagemberek is úgy öltöznek, mint a művészek. A folyó ezen oldalán a művészek meg úgy öltöznek, mint az átlagemberek.

Keller megitta a sörét, és hazament.

Amikor hazaért, nem várta üzenet a rögzítőjén, és másnap reggel sem hívta senki, amikor leugrott a sarokra reggelizni. Felütötte hát a telefonkönyvet, majd tárcsázta a számot.

– Keller vagyok – szólt bele a telefonba.

– Szóval itt vagy.

– Itt – ismerte el Keller.

– Nem csoda, hogy az emberek Kellernek hívnak. Te is így mutatkozol be.

– Így?

– „Keller vagyok”, te magad mondtad. A rózsáid csodálatosak. Teljesen megleptél velük, és nagyon örülök nekik.

– Kíváncsi voltam, megkaptad-e őket.

– Azaz túl udvarias vagy ahhoz, hogy beismerd: kíváncsi voltál, felhívlak-e egyáltalán.

– Szó sincs róla – ellenkezett Keller. – Tudom, hogy elfoglalt vagy, és…

– És talán a virágárus elvesztette a kártyát, amit mellékeltél a csokorhoz, így aztán nem fogom tudni, ki küldte.

– Eszembe jutott – ismerte be Keller.

– Biztos voltam benne. Azt hitted, nem foglak felhívni? Hidd el, hívtalak. Tudod te, hány Keller van a manhattani telefonkönyvben?

– Azt hiszem, legalább két hasábnyi.

– Bizony, két hasábnyi. Van kettő John Keller, két Jonathan, és akkor még nem is említettem a nyolc vagy kilenc J. Kellert. De te egyik sem voltál.

– Nem. Titkos a számom.

– Nem mondod, Sherlock!

– Ó – mondta Keller. – Nem adtam meg neked a számom.

– De nem ám, viszont most már megvan, mert a hívóazonosítóm kiírta, így a titkod már nem titok többé. Akkor hívlak fel, amikor csak akarlak. Ehhez mit szólsz?

– Nem tudom. Még gondolkoznom kell rajta – felelte Keller. – Máson viszont gondolkoztam. Mit szólnál hozzá, ha hét körül érted mennék, és együtt vacsoráznánk?

– Nem fog menni.

– Nem?

– De van egy sokkal jobb ötletem. Mit szólnál, ha fél tíz körül átjönnél, és ágyba bújnánk?

– Ez menni fog – válaszolta Keller. – De nem akarsz vacsorázni?

– Pocsék szakács vagyok.

– Egy étteremben – magyarázta Keller. – Arra gondoltam, hogy elmegyünk valahová.

– Borzalmasan viselkedem éttermekben – sóhajtott Maggie. – Ráadásul ötkor találkozom a dilidokimmal.

– Az általában csak egyórás szokott lenni, nem?

– Rendszerint ötven perc.

– Akkor utána vacsorázhatnánk.

– A programom úgy néz ki – kezdte Maggie –, hogy a dilidokihoz menet veszek egy diétás banánturmixot búzacsírával, proteinporral és spirulinával, bár arról nem tudom, hogy micsoda. Én ezt iszogatom, amíg beszélgetünk. Ez a vacsora tökéletes időpontja, tudtad? Utána hazamegyek, mert dolgoznom kell: egy megrendelést még ma be kell fejeznem. Kilencre végzek, megfürdöm, megmosom a hajamat, utána pedig különösen kreatív módon és mindkettőnk számára roppant kielégítően ágyba bújunk. Amit, teszem hozzá, egész nap várni fogok. Fél tíz, Keller. Szevasz.

Kora délután Keller busszal elment a Huszonharmadik utcához, és megkereste Regis Buell galériáját. A környéken több galéria is volt, Keller be is ment néhányba, hogy gyorsan körbenézzen. Az árak, ha nem is sokkal, de alacsonyabbak voltak, mint az Ötvenhetedik utcában. A művészet hirtelen igencsak drága lesz, ha az ember túl akar lépni a múzeumokban kapható posztereken és a kabuki táncosokról készült nyomatokon.

A megnyitás estéjén a Buell galériában tolongtak az emberek. Most viszont Kellert és az asztal mögött ülő fiatal nőt kivéve üres volt a terem. A lány, egy magabiztos szőke, nemrég diplomázott egy jó egyetemen, és hamarosan egy kertvárosi ingázó felesége lesz. A lehető legkisebb erőfeszítést kívánó mosolyát villantotta Kellerre, majd olvasott tovább. Keller kézbe vett egy árlistát. Biztos a megnyitón is ki voltak téve, de akkor még nem tudta ezt a titkot.

Két teljes órát töltött a galériában, és minden egyes vásznat alaposan megnézett.

A lakásából felhívta Dotot.

– Gondolkoztam – mondta.

– Ki akarsz hátrálni. Le akarod mondani. Vissza akarod mondani. Vissza akarsz táncolni. Nem hibáztatlak.

– Nem.

– Nem?

Keller megrázta a fejét, aztán eszébe jutott, hogy telefonál.

– Nem – ismételte meg ezúttal hangosan –, nem erről van szó. Az ügyfélen gondolkoztam.

– Mi van vele?

– Kicsoda a pasi?

– Honnan veszed, hogy férfi a megbízó? – kérdezte Dot. – És honnan tudod, hogy egy megbízó van? Mi van, ha kettő? Egy férfi meg egy nő?

– Egy férfi meg egy nő a megbízó?

– Nem ezt mondtam, Keller. De olyan erőteljesen akartad tudni, ki a pasi, hogy ki kellett igazítanom téged. Lehet, hogy nő, lehet, hogy egy férfi és egy nő. Vagy kettő.

Keller sóhajtott.

– Vagy két férfi.

– Na látod. Lehet, hogy férfi, lehet, hogy nő, lehet, hogy ketten vannak, lehet, hogy egyvalaki. Nem tudom. Miért akarod tudni?

– Mert nem tudom elképzelni, miért akarná valaki holtan látni ezt a fickót. Hacsak nem valaki az erdészeti lobbitól.

– Mi van?

– Fákat fest, és miután megnézted a képeit, egyet sem akarnál kivágni.

– Most éppen mire készülsz, Keller? Művészetbarát leszel? Vagy favédő?

– Tegnap este kimentem Williamsburgbe, és…

– Szerinted ez okos dolog volt?

– Lehet, hogy ott zárom le az ügyet. Fel kellett derítenem a terepet.

– Hadd találgassak.

– A környék nagyon kellemes. Még ha egy kicsit művészkolónia jellege is van, de őszintének látszott. Jó érzés volt ott lenni.

– És most oda akarsz költözni.

– Sehova sem akarok költözni, Dot. Ki tudsz deríteni valamit az ügyfélről? Felhívnád a fickót, aki hívott téged, hogy szaglásszon körbe egy kicsit?

– Miért?

– Miért?

– Tényleg, miért? Amúgy is elég trükkös dolog hazai terepen dolgozni. Miért akarod még jobban megnehezíteni?

– Nos…

– Úgyse fog mondani semmit. Mert ő is egy profi. Ahogy én is, ezért nem fogom felhívni őt. Keller, te is profi vagy. Folytassam még?

– Nem. Nem érdekes. Tudod, hogy mennyit kap egy festményért?

– A célszemély?

– Tízezer dollárt. Átlagosan. A nagyobbakért kicsivel többet, a kisebbekért kicsivel kevesebbet.

– Mint a gyémántok – vonta le a következtetést Dot –, meg a… lakások. Biztosan, Keller. De mit számít az neked, mennyit kap? Ugye nem akarsz venni egyet?

Keller nem válaszolt.

– Uram, irgalmazz lelkemnek – sóhajtott Dot. – Ez briliáns, Keller. Elintézed a fickót, aztán hazamész, fogsz egy szöget meg egy kalapácsot, és felakasztod a faladra az egyik képét. Nincs is annál profibb dolog, mint az elvégzett meló után megtartani egy mementót.

– Dot…

– Ha mindenképpen meg akarsz tartani valamit emlékbe – javasolta a nő –, akkor miért nem vágod le az egyik fülét? És még tíz lepedőt is megspórolsz magadnak. Ha valaki megkérdi mi ez, azt mondod, hogy Van Gogh füle.

– Tessék – nyújtózott Maggie Griscomb. – Most mondd azt, hogy nem volt jó.

Keller mondani akart valamit, de nemigen hitte, hogy képes lenne egy értelmes mondatot megfogalmazni.

– Ahogy sorban hívtam a Kellereket – mesélte Maggie –, a Johnokat, a Jonathanokat és a J-ket, meg tudtam volna ölni azt, aki feltalálta a nyomógombos telefont. A régimódi, tárcsázóssal soha nem is állok neki, annyira macerás lett volna tárcsázni és tárcsázni. És azt is tudtam, hogy úgysem vagy benne a telefonkönyvben. Legalábbis nem a manhattaniben. Úgy gondoltam, hogy Scarsdale-ben élsz.

– Scarsdale-ben?

– Vagy valami hasonló helyen. Westchesterben vagy Long Islanden vagy Connecticutban. Jómódú kertvárosinak néztelek.

– Manhattanben élek.

– Miért akarnál Manhattanben gyerekeket nevelni?

– Nincs gyerekem. Feleségem se.

– Az is eszembe jutott, hogy felhívom a John Kellereket Westchesterben – folytatta Maggie –, de aztán lemondtam róla. Te úgyis az irodádban lettél volna, a telefont meg a feleséged veszi fel.

– Nincs feleségem.

– Akkor arra gondoltam, hogy felhívom a munkahelyed.

Kellernek se irodája, se munkahelye nem volt.

– Azt sem tudod, hol dolgozom.

– Egyenként felhívtam volna a Fortune 500-as listáját, amíg meg nem talállak. De te felhívtál, és megspóroltad a telefonálgatást.

– Szóval akkor azt hiszed, valami nagyvállalatnál dolgozom.

– Miből is vonhattam volna le a következtetést? – kérdezte Maggie, és Keller combjára tette a kezét. – Az első pillanatban tudtam. Feketében jöttél a megnyitóra? Vagy festékfoltos overallban és piros fejpántban? Nem. Öltöny és nyakkendő volt rajtad. Szerinted honnan vettem, hogy egy nagyvállalatnál dolgozol?

– Most már nyugdíjba vonultam.

– Nem vagy egy kicsit fiatal ahhoz? Vagy annyi pénzt kerestél már, hogy többé nincs értelme dolgoznod?

– Néha dolgozom egy kicsit.

– Mit?

– Konzultáció.

– Kivel konzultálsz?

– Nagyvállalatoknak adok tanácsokat.

– Bingó! – mondta Maggie.

– Ezért aztán néha el kell utaznom pár napra vagy hétre.

– Konzultálni.

– Ami azt illeti, konzultálok és problémákat oldok meg. Évente pár megbízást kapok, így nem vagyok százszázalékosan nyugdíjban.

– És pénzügyi gondjaid sincsenek.

– Megvagyok. Az évek alatt tettem félre egy keveset, meg örököltem is, és a befektetéseimmel is szerencsés voltam.

– Nem visz el túl sokat a feleség- és gyerektartás?

– Soha nem voltam nős.

– Komolyan? Azt tudom, hogy most nem vagy nős, csak hecceltelek, de hogy soha nem voltál nős? Hogy úsztad meg?

– Nem tudom.

– Egyszer hazavonszoltam egy pasit – emlékezett Maggie –, amikor még ronda képeket festettem, és idegenekkel feküdtem le. Veled egyidős lehetett, hihetetlenül jóképű, egyszerűen fantasztikus az ágyban, és ő sem volt soha nős. Egész addig nem tudtam megfejteni, mi lehet vele a baj, amíg meg nem tudtam, hogy pap.

– Én nem vagyok pap.

– Milyen kár. Pedig akkor intézhetnéd Isten problémás ügyeit. Figyelj csak? Nem is kellene ilyenekről beszélgetnünk. Ugyanis szeretném, ha a kapcsolatunk felületes lenne.

– Szerintem ez a beszélgetés a helyes irányba visz minket.

– Nem, túl személyes. Beszélhetünk dolgokról, de magunkról nem. Nincs annál ártalmasabb, mint megismerni egymást.

– Aha.

– Különben is, most olyan jóképű vagy, mint a pap, az ágyban meg még jobb nála. Te itt vagy, őróla csak az isten tudja, hol. Ami, ha jól belegondolsz, tökéletesen megfelelő és helyénvaló. De miért is pazaroljuk beszélgetésre az időt?

Egy kicsivel később Keller így szólt:

– Ma visszamentem a galériába.

– Milyen galériába?

– Ahol találkoztunk. Regis Buell? Meg akartam nézni, hogyan festenek a képei sajt és bor nélkül.

– Meg néhány száz ember nélkül. És hogy tetszettek?

– Tetszettek – felelte Keller. – Niswander úgy fest fákat, mintha maga is egy lenne közülük. De nem nagyon kapkodták el őket. Csak kettő mellett láttam a falon piros pöttyöt.

– Ez kettővel több mint amennyit Declan szeretne.

– Ezt hogy érted?

– Én csak annyit tudok, amennyit az ismerősök mesélnek. Nevezetesen azt, hogy többeket felhívott, akik a festményeit gyűjtik, meg néhány múzeumi kurátort, akik érdeklődnek iránta, és ugyanazt mondta nekik. Jöjjenek el a megnyitóra, nézzék meg, miket fest mostanság, de még véletlenül se jusson eszükbe megvenni akár egyet is.

– Miért?

– Mert Declan ki nem állhatja Regis Buellt.

– A galéria tulajdonosát? Akkor miért nem adta oda a képeit egy másik galériának?

– Fogja, de most még érvényes szerződése van Regisszel. Ez volt az utolsó kiállítása Buell galériájában, és következő hónap elsejétől már az Ottinger Galéria képviseli őt. Declan azt akarja, hogy mindenki várjon, mert így Jimmy Ottinger kapja majd a jutalékot, nem pedig Regis Buell.

– Az árak ugyanazok lesznek Ottingernél?

– Jimmy egy hangyányit talán felárazza őket – felelte Maggie –, ha úgy gondolja, hogy a piac elbírja. Nagyon sokra tartja Declant.

– Regis Buell meg nem?

– Regis tudja, hogy ez az utolsó esélye arra, hogy pénzt keressen Declan képeivel. Ezért tartja alacsonyabban az árakat. Reméli, hogy többet tud eladni belőlük. Jimmy Ottinger megengedheti magának, hogy hosszú távon gondolkodjon. Lehet, hogy megéri most egy magasabb árszinten újra bevezetni Declant, mint alacsonyabb árszinten eladni tőle mindent.

– Azt hiszem, ez bonyolultabb, mint amilyennek látszik.

– Mint minden az életben – bólintott Maggie. – Ez téged miért érdekel ennyire? Csak nem akarsz befektetni Declan hatalmas tölgyeinek egyikébe?

– Van egy pár képe, ami jól mutatna a lakásomban – vont vállat Keller. – Az egyik különösen, de nehogy megkérdezd, melyik.

– Egyik fa olyan, mint a másik.

– A kedvencemen egy idősebb áll a téli tájban, de ez a leírás több képre is ráillik. Mindegyik képe különböző, de ha le akarom írni őket, akkor egyformának hangzanak.

– Tudom. Figyelj csak! Nehogy megmondd Declannak, de téged mit érdekel, hogy ki kapja a jutalékot? Ha találtál egyet, amelyik igazán tetszik, és biztos vagy abban, hogy egy hónap vagy egy év múlva szívesen látod a nappalid falán…

– Vegyem meg?

– Ennél olcsóbban nem lesz rá lehetőséged. És valaki meg is előzhet téged. Mi van, ha az orrod előtt veszik meg?

Hajnali negyed kettő körül Maggie kikísérte Kellert az ajtóhoz, és lábujjhegyre állt, hogy megcsókolja.

– Nincs több virág – figyelmeztette. – Egyszer tökéletes volt, de elég is. Hívjál fel néha-néha, mondjuk egyszer egy héten, és akkor találkozunk egy órára vagy kettőre.

– Egy-két óra – mondta Keller. – Hetente egyszer.

– Túl sok lenne? – paskolta meg az arcát Maggie. – Ha ennél többször találkozunk, hamar elkoptatjuk egymást.

Ha meg még gyakrabban, gondolta Keller hazafele a taxiban, akkor én fogok elkopni.

Hetedik fejezet

Keller otthon leült az egyik bélyegalbuma elé. A filatelisták nagy része tematikus gyűjtő. Ők nem egy ország vagy egy korszak bélyegeit gyűjtik, hanem azt, amit ábrázolnak. Bélyegek vonatokról vagy lepkékről, esetleg pingvinekről. Egy orvos filatelista gyűjthet orvosi műszereket ábrázoló bélyegeket, míg egy zenész hangszereket vagy nagy zeneszerzőket. De persze lehet gyűjteni például nyulas bélyegeket is, pusztán csak azért, mert jó őket nézegetni.

Most éppen a művészeti tárgyú bélyegek népszerűsége nő. A bélyegnyomtatás hőskorában, amikor egyetlen színnel lehetett csak a papírt megnyomni, bármely nagyszerű festmény reprodukciója egy bélyegen komoly mutatvány volt. A Mona Lisa egyszínnyomásos verziója a legjobb esetben is csak felismerhető, de nehezen élvezhető.

Ezek az alaposan megtervezett, gyönyörűen metszett és nagyszerűen kinyomtatott bélyegek Keller szemében sokkal értékesebbek és szebbek voltak, mint a modern kor termékei, amikor gyakorlatilag minden egyes ország ellenállhatatlan késztetést érzett arra, hogy az emberiség legszebb festményeit újra és újra megossza a világgal. A gyűjtők révén az ilyen kibocsátások jövedelmezőnek bizonyultak, hiszen mondjuk a Walt Disney és a Warner Bros. rajzaival ellentétben a híres festményeknek nem volt jogdíjuk, így boldog-boldogtalan kiadhatta őket bélyegeken.

Azzal, hogy Keller a határt 1952-nél húzta meg, sok művészeti tárgyú kép a látóterén kívül rekedt. De volt néhány ország, amely még az egyszínnyomás hőskorában a művészeti öröksége felett érzett büszkeség folytán adott ki ilyen bélyegeket, és nem pénzhajhászásból. Különösen a franciák voltak elkötelezettek ezen kincseiknek a világ elé tárásában: minden létező (és nem létező) alkalmat megragadtak arra, hogy írókat, festőket és zeneszerzőket jelentessenek meg a bélyegeiken. Keller most éppen egy francia sort nézett, amely szinte tökéletesen visszaadta a művész erejét.

És persze ott voltak a spanyolok, akik nem győztek elég emléket állítani Goyának. Az egyik bélyeg az albai hercegnőről festett aktképet ábrázolta. A festmény komoly felfordulást okozott, amikor először bemutatták, és évszázadokkal később fiatal filatelisták is igencsak figyelemreméltónak találták a bélyegverziót. Kellernek eszébe jutott, ahogy még gyerekként nagyítóval vizslatta a képet, azt kívánva, bárcsak lenne a bélyeg nagyobb, a nagyító pedig erősebb.

A Linn's magazin legfrissebb számában – ahogy egyébként minden egyes számban – lelkes vita folyt arról, miként lehetne a fiatalokkal megszerettetni ezt a hobbit. A jelek szerint ugyanis az MTV és a Nintendo korában a gyerekeket valahogy kevéssé vonzza a filatélia. Ha pedig a mostani gyerekek nem gyűjtenek bélyeget, akkor kikből lesznek a jövő felnőtt filatelistái?

Keller alaposan átgondolta a kérdést, majd úgy döntött, hogy nem különösebben érdekli. Őt csak a saját kollekciója érdekelte, az pedig egyáltalán nem, hogy hány férfi és nő gyarapította a gyűjteményét rajta kívül. Ha egyre kevesebb a gyűjtő, akkor az árak is lassan esni fognak, de Kellert ez sem érdekelte. Esze ágában sem volt eladni a gyűjteményét, azzal meg mit törődjön, hogy mi lesz a sorsa, miután meghal? Ha ő nem viheti magával, akkor valaki másnak kell kitalálnia, mihez kezdjen vele.

Ám sokakat nyilvánvalóan igenis nagyon érdekelt a filatélia jövője. Az amerikai posta is észrevette, hogy egy addig jól jövedelmező melléküzletága hanyatlóban van, ezért számos, kifejezetten a fiatalokat célzó bélyeggel jelent meg a piacon. Keller gyerekkorában a bélyegeken híres írók, feltalálók és államférfiak voltak, akikről ő szinte soha nem hallott, ám a bélyeggyűjtés során sokat megtanult róluk, és a korról, amelyben nagy szerepet játszottak.

Mostanság a filatélia kiváló alkalmat nyújtott arra, hogy a fiatalok többet tudjanak meg Tapsi Hapsiról és Donald Kacsáról.

Keller némi gondolkodás után úgy döntött, hogy ezt is rosszul csinálják. Gyerekként azért gyűjtött olyan lelkesen bélyeget, mert ez egyike volt azon kevés felnőttes dolognak, amit ő is élvezhetett. Ha gyereknek való lett volna a filatélia, soha nem kér belőle.

Egy Tapsi Hapsit ábrázoló bélyeg vajon arra sarkallta volna, hogy előkapja a nagyítóját, és megnézze közelebbről?

Soha. Ha azt akarják, hogy a gyerekek érdeklődjenek a bélyeggyűjtés iránt, akkor tessék meztelen nőket rájuk tenni.

Másnap reggel az volt az első dolga, hogy felhívja Dotot.

–Remélem, nem hívtalak túl korán – mondta.

– Öt perccel ezelőtt a reggelimet szakítottad volna félbe – felelte Dot –, de most a mosogatást, amit nem bánok.

– Gondolkoztam – kezdte Keller. – Az ügyfélről.

– Frissítsd fel a memóriámat, Keller. Erről már beszéltünk, nem?

– Tegyük fel, hogy felhívod azt, akit fel szoktál hívni – javasolta Keller. – Tegyük fel, hogy megkéred, kérdezze meg az ügyfelet, hogy mit gondol a gombákról.

– Most éppen éttermet akarsz nyitni, Keller?

– Ártatlan járókelők – felelte Keller. – A drogdílerek hívják őket gombáknak, mert egyszer csak felbukkannak a semmiből, és a kereszttűzben lelövik őket.

– Ez csodálatos. Mióta jársz össze drogdílerekkel?

– Egy cikkben olvastam.

– Innen veszed a szófordulataidat, Keller? Újságcikkekből?

Keller vett egy mély levegőt.

– Azt akarom mondani, hogy mi van, ha a fickóval Brooklynban történik valami, és közben felbukkan a felesége és a gyereke is?

– Ó. Most már értem, mire utaltál a gombáiddal.

– A galéria egy másik lehetőség. De ott is nőhetnek gombák.

– Szóval fel kéne hívnom az emberemet, hogy kérdezze meg az ügyfelet, mit szól hozzá.

– Fel.

– Majd amikor megtudtam, visszaszólok neked. Aztán mi történik? Nehogy azt mondd, hogy megcsinálod a melót, és ezen is túl leszünk.

– Dehogyisnem – felelte Keller. – Mi más történne?

Keller a Hopper poszter előtt ült, és kitartóan nézte. Ha az ember ki akar rakni valamit a falára, akkor egy poszternél nem találhat jobbat. Tíz vagy húsz dollár – plusz a keretezés –, és a falon egy műalkotás lóg.

Másfelől hány posztert lehet fellógatni a falra, mielőtt az embernek elfogy a szóba jöhető falfelülete? Nem, ha az ember egy kis lakásban élve akar műgyűjtő lenni, akkor csak a bélyegek jöhetnek szóba. Egy album, pár centi a polcon, és az ember össze tudja állítani a saját Louvre-ját.

Nyilvánvalóan két lehetőség állt előtte. Vagy tematikus gyűjtő lesz, és a művészeti tárgyú bélyegekre specializálódik, vagy keres még néhány olyan posztert, ami olyan hatást gyakorol rá, mint a Hopper.

Felkötötte a nyakkendőjét, felvette a zakóját, és buszra ült.

Ez egyszerűen röhejes, gondolta, ahogy a buszmegállótól a galéria felé sétált. Az a festmény, amelyik a legjobban tetszett neki – a laminált lap szerint a 19-es – egyike volt a legnagyobbaknak és a legdrágábbaknak is a maga 12 000 dollárjával. Jó lenne mindig ránézni, valahányszor kedve tartja, de ennyi erővel lesétálhat a Central Parkba is, ahol ezrével nézegetheti a fákat. Akár meg is érintheti őket, és egy centjébe sem kerül.

Ugyanaz a lány ült az asztal mögött, ugyanazt a Jane Smiley regényt olvasta, és ugyanúgy várt a hercegére a Wall Streetről, mint tegnap. Anélkül bólintott feléje, hogy megmozdította volna a fejét – Keller nem tudta, ezt hogy csinálta –, aztán folytatta az olvasást. Keller odament a festményhez.

A kép olyan erőteljes és élénk volt, amilyenre emlékezett. Úgy érezte, a festmény magához húzza, beszívja a fa törzsébe, és magába zárja. Ilyen soha nem történt vele, és azon gondolkozott, vajon másokkal előfordult-e. Sokáig állt a kép előtt, tudva, hogy ezt most nem szalaszthatja el. Volt pénze, amit olyan képre költhetett, amilyenre csak kedve tartotta.

Odamegy a lányhoz, megmondja neki, hogy meg akarja venni, mire ő felírja a nevét, és talán előleget is kér. Sejtette, hogy így fog történni, de nem volt biztos benne. Aztán feljegyzik, hogy a képet eladták, és amikor a hónap végén bezár a kiállítás, leveszik a falról, ő meg hazaviheti.

És bekeretezteti? A mostani keret szinte csak gyakorlati célt szolgált, és Keller sejtette, hogy egy profi keretező sokat tudna dobni a képen. Valami egyszerű kellene, gondolta. Valami egyszerű, ami anélkül fogja keretbe a festményt, hogy felhívná magára a figyelmet. Azok a faragott és aranyozott keretek nagyszerűen illettek egy cirkalmas bajszú férfiról készült portréhoz, de ehhez a festményhez semmilyen körülmények közt sem, és…

A kép mellett egy piros pötty volt a falon.

Keller akármilyen erősen is nézte, a pötty ott piroslott a 19-es számú kép mellett. Odanyúlt, hogy lepöckölje a falról, de végül visszahúzta a kezét.

Sokáig, túl sokáig gondolkodott. Habozott, bizonytalankodott, és ez lett a veszte.

A kép veszte is.

Csalódottság öntötte el, és furcsa módon megkönnyebbülés is. Nem kell kiadnia 12 000 dollárt, nem kell keretezőt találnia, nem kell a fal előtt állnia, a legjobb helyet keresve, nem kell szöget és kalapácsot előkerítenie.

De akkor is. A fene egye meg, hogy a kép nem lehet az övé.

Persze voltak más festmények is. Az egyiken egy öreg fa küzdött azért, hogy ezt a telet még túlélje, de a választás így sem volt egyszerű, hisz Declan Niswander összes képe tetszett neki. Ha a kedvence nem lehet az övé, az még nem a világ vége. Nem lehet olyan nehéz találni egy másikat, ami majdnem annyira tetszik neki, mint a 19-es.

Mint kiderült, egyáltalán nem volt nehéz. De képtelen volt a falakon lógó bármelyik képet megvenni, bármennyire is tetszettek neki, mert mindegyik mellett ott volt a piros pötty.

Keller addig nézte az asztal mögött ülő lányt, míg az fel nem emelte a tekintetét a könyvéből. – Minden képet eladtak – mondta Keller.

– Igen – bólintott a lány. – Hát nem csodálatos?

– Akkor most biztosan nagyon örülnek – lépett közelebb Keller. – Gondolom, Mr. Niswander is elégedett, csak éppen én nem.

– Maga volt itt tegnap délután, ugye?

– Akkor kellett volna megvennem a képet, de akartam rá aludni egyet. Most meg már túl késő.

– A galériákban néha nagyon gyorsan történnek dolgok – magyarázta a lány. – Ezt én is csak hallottam eddig, de most már itt a bizonyíték.

Amikor tegnap este hazamentem, két festmény mellett volt piros pötty. Azokat még a megnyitó estéjén vették meg. Ma reggel meg bejöttem, és a falak olyanok voltak, mintha bárányhimlősek lennének.

– Nos – mondta Keller –, legalább a hónap végéig nézhetem a festményeket. Ki vette meg őket?

– Én nem voltam itt. Megkeresem magának Mr. Buellt, ő talán tud segíteni.

Miután a lány eltűnt, Keller a képek felé fordult, és igyekezett nem figyelni a piros pöttyök rengetegére. Nemsokára megjelent az a borzas fiatalember, aki a megnyitón bemutatta Niswandert. Most, hogy közelről látta Regis Buellt, észrevette, hogy a férfi korántsem olyan fiatal, mint amilyennek látszik. Olyan volt, mint egy öregedő kisfiú. Keller azon tűnődött, vajon felvarratta-e az arcát.

– Regis Buell – nyújtotta a kezét a férfi. – Jenna mondta, hogy mennyire csalódott, amiért csupasz falak fogadták ma reggel. Persze képletesen.

Keller bólintott.

– Nekem a nappalim fala marad csupasz. De nem képletesen.

Buell udvariasan nevetett.

– Melyik képet akarta megvenni, melyik annyira megtetszett?

– A 19-es.

– Az öreg diófa? Kiváló választás. Magának remek szeme van. Ugyanakkor azt kell mondanom, hogy mindegyik kép kiváló választás.

– És valaki ki is választotta az összesét. Ki volt az?

– Ó – csapta össze Buell a kezét. – Titokzatos vásárlók.

– Többen voltak?

– Igen, de attól tartok, ennél többet nem mondhatok róluk.

– És egyszerre jöttek? Mert tegnap is itt voltam, és akkor még csak két kép kelt el.

– Igen, csak kettő.

– Ma meg mindegyik.

– Nos, tegnap éjjel egy zártkörű bemutatót szerveztem. Miután bezártunk. És ami azt illeti, több kép is elkelt már, amikor maga itt járt. A piros pöttyöket még nem tettük fel melléjük, de számos darab gazdára talált. – Arcát győzelmi mosoly öntötte el. – Jenna nem mondta meg a nevét.

– Mert nem is mutatkoztam be neki – felelte Keller. – Forrest.

A galériatulajdonos szája újabb mosolyra szaladt, és Keller már bánta, hogy ezt a nevet mondta.

– Mr. Forrest – szólt Buell –, nem csoda, hogy annyira tetszenek magának a fák.

– Hát – vont vállat Keller.

– Tudja, az azért előfordulhat, hogy a vásárló meggondolja magát.

– És kihátrál a vásárlásból?

– Vagy azonnal hozzájárul ahhoz, hogy a képet újra eladjuk. Akkor különösen, ha némi anyagi ösztönzést is lát az ügyletben.

– Úgy érti, hogy keresni tud a képen?

– Ez gyakran megtörténik. Ha ajánlatot akar tenni a diófára, vagy bármelyik másik képre, akkor az ajánlatát továbbítom a vevő felé, aztán meglátjuk.

– És mekkora lenne a megfelelő anyagi ösztönzés?

Buell úgy vélte, hogy jelentős.

– A vevő maga is gyűjtő, nem pedig kereskedő, és nem azzal a szándékkal vette meg, hogy eladja. De a gyors profitot ki utasítaná vissza? Tízszázalékos nyereség ebben az esetben semmire sem lenne elég, de ha mondjuk megduplázná a pénzét, az egy olyan kísértés lenne, amelynek nehéz ellenállni.

– Más szóval ajánljak a képért huszonnégyezret?

Buell alaposan megvizsgálta bal keze mutatóujjának körmét.

– Tehetek egy javaslatot? Kerekítse fel huszonötezerre. Az már egy roppant meggyőző szám.

– Meggyőző – ismerte el Keller.

– Úgy gondolom, hogy maga is meg van győzve a festményről, ha tizenkétezerért kész volt megvenni. De ha huszonötöt, vagy netán harmincötöt fizet érte, még akkor is jól jár.

– Úgy gondolja?

– Hát persze – hajolt közelebb Regis Buell, és fojtott hangon kezdett beszélni. – Nézze csak meg, milyen gyorsan eladtuk a képeket. Declan Niswander képeinek ára az egekbe fog szökni. Ha engem kérdez, én azt javaslom, hogy ajánljon huszonötöt, de a magasabb ártól se riadjon vissza. Ha pedig a vevő kérdez engem, mit gondolok, azt tanácsolom neki, hogy ne adja el – mosolygott rá, akár egy összeesküvő. – De az is lehet, hogy nem kéri a tanácsomat. Akarja, hogy kipuhatoljam, hajlandó-e megfontolni?

Keller azt válaszolta, hogy erre aludnia kell egyet.

– Először utol kellett érnem az emberemet – mesélte Dot –, aztán neki utol kellett érnie az ügyfelet, végül vissza kellett hívnia.

– Mindig van valami – mondta Keller.

– A kérdések meglepték, de végül visszahívott a válaszokkal. Az ügyfél szerint Williamsburg tökéletes, és nem érdekli, hányan jönnek el a partira. Ha omlettet akarsz sütni, akkor pár tojást fel kell törnöd, és akár gombát is tehetsz bele, ha arra jársz.

– Ha a felesége…

– Azzal sincs semmi baja. Emlékszel, hogy valami drámai megoldást szeretne? Azt hiszem, a feleség elég drámai lesz. – Dot megköszörülte a torkát. – De ez az egész nem úgy hangzik, mint ami a te asztalod lenne, Keller.

– Nem – ismerte el a férfi. – És mi van a galériával? Arra mondott valamit?

– Az nem tetszett neki.

– Mi nem tetszett neki? Hagyjuk, nem érdekes. Nem is akarom hallani választ.

– Akkor nem is fogod – nyugtázta Dot. – Ehhez mit szólsz?

Keller hétfő reggel megnézte az árverési katalógust, majd megcímzett egy borítékot az oklahomai Hanfordban élő kereskedőnek. Egy ideje a hirdetések tele vannak internetes aukciókkal. Online lehet venni és eladni, és miután a postás meghozza a bélyegeket, egy külön szoftver segítségével meg lehet tervezni az albumok oldalait, és egyben nyomon követni, mi van a gyűjteményben, és mi hiányzik.

Kellernek nem volt számítógépe, és nem is akart. Már így is elég pénzt költött.

A Grand Central felé feladta a levelet, majd felült a White Plainsbe tartó vonatra. Amikor Dot ajtót nyitott neki a házban a Taunton Place-en, Keller követte őt a konyhába. A tévében egy vetélkedő ment, de Dot teljesen lehalkította a készüléket.

– Meglep, hogy itt vagy – szólt a nő. – Mi a baj, Keller? Miért nézel rám így?

– Én, khm, telefonáltam.

Dot lassan megrázta a fejét. – Tudom. Telefonáltál, én meg azt mondtam, hogy gyere. Ez megmagyarázza a pillantásod. Azt hitted, hogy elfelejtkeztem a telefonbeszélgetésünkről. Azt hitted, hogy én is kezdek meggárgyulni, mint a tudod ki. Szerintem még van pár évem, hogy az agyamból vaníliapuding legyen. Csak arról van szó, hogy nem hallottam a taxidat megállni a ház előtt. És elmenni sem. Mit csináltál? Kiugrottal a sarkon?

– Nem, én…

– Emlékszel, amikor mindenkivel ezt csináltatta? A fejébe vette, hogy az embereknek feltűnik a ház előtt megálló sok taxi, ezért mindenkinek sétálnia kellett egy utcát vagy kettőt. Ha valamire felfigyeltek a szomszédok, akkor ez az volt. Te is sétáltál?

– Az állomásról.

– De hát az egy hosszú séta.

– Olyan szép az idő.

– Annyira sose szép – mondta Dot. – Nagyon siethettél, hogy beszéljünk.

– Ha siettem volna, akkor leintek egy taxit.

– Szarkasztikus voltam, Keller.

– Ó.

– És lásd, mire jutottam vele. Hadd nézzelek! Úgy látom, nem túl mókás dolog a saját városodban dolgozni. Annak viszont örülhetünk, hogy nem vagy sem halott, sem börtönben. Látod valami esélyét annak, hogy befejezd ezt az ügyet addig, amíg ez mindkettőnkre igaz?

– El van intézve.

– Viccelsz.

– Nem én kedvelem a szarkazmust kettőnk közül – jegyezte meg Keller. – A hétvégén elintéztem. Minden rendben van.

– Az ügyet lezártad.

– Le.

– Történet vége.

– Bizony.

– Egy szót sem szóltál, amikor felhívtál, pedig mindig megteszed.

– Rendszerint más államból szoktalak hívni, Dot. Úgy gondoltam, olyan hamar ideérek hozzád, hogy akár személyesen is elmondhatom neked.

– És mindig olyan… Mi is a helyes szó? Diadalittas. Ez az. Mindig olyan diadalittas vagy. Persze nem állsz neki dalolni örömödben, mert visszafogott vagy. Mint a macska, amelyik lerakja a konyha közepére a halott egeret. Elégedett vagy magaddal.

– Elégedett vagyok.

– Látom rajtad, mindjárt a fejedre állsz örömödben.

– Nos, nem volt egyszerű – dőlt hátra a széken Keller. – És el is tartott egy ideig. Amikor végeztem, még összepakolnom és hazautaznom sem kellett.

– Össze se kellett pakolnod, mert már otthon voltál. Hogyan csináltad?

– Metróval.

– Azzal mentél ki Williamsburgbe? Ó, a metróval intézted el – esett le Dotnak.

– Egy szerelvénnyel, ami éppen beállt az állomásra.

– A holttest a síneken. „Leugrott vagy lelökték?” Tudod mi a vicces? Az ügyfelek olyan sokszor akarnak balesetet, de nem mindig sikerül úgy elintézni, hogy a boncolásnál ne derüljön ki az igazság. Most az ügyfél valami drámait akart, ehelyett meg olyasmit kapott, amit egyértelműen balesetként könyvelnek el. – Dot egy pillanatra elhallgatott. – Bár ha az emberen egy egész metrószerelvény megy keresztül, akkor azt nehéz másnak hívni, mint drámainak.

– Az ügyfél nem fog panaszkodni.

– És ha mégis, az sem érdekel – jelentette ki Dot. – Mert soha többet nem dolgozunk neki, vagy bárki másnak New Yorkban. Remélem, egy szót sem szól, mert akkor megmondom neki a magamét.

– Nem fog.

Dot összeszűkült szemmel nézett Kellerre. – Valamit mondani akarsz nekem. Van egy rettenetes érzésem, hogy mi az. Jól gondolom?

– Honnan tudjam, mire gondolsz?

– Keller. Vissza kell küldenem a pénzt?

– Nem.

– A másik felét mikor fizetik ki? Vagy ne várjam?

– Ne.

– Mert az ügyfél nem tudta aláírni a csekket, amikor felszállt az A-vonatra.

– Nem az A-vonat volt az – jegyezte meg a férfi.

– Keller, engem semmilyen vonat nem érdekel. – Dot sóhajtott egy mélyet. – Akár el is mondhatod nekem, mi történt.

Hol kezdje?

– Rájöttem, ki a megbízó.

– Ami azért jó, mert különben nem tudtad volna, kit kell megölnöd.

– A galéria tulajdonosa – folytatta Keller, és elmagyarázta, Niswander hogyan cserélt galériát. – A galéria az eladási ár ötven százalékát kapja jutalékként. Buell sok pénzt és időt ölt abba, hogy bevezesse Niswandert, aki egyszer csak úgy döntött, hogy másvalakihez pártol. Ezenfelül még azt is mondta a gyűjtőknek és a barátainak, hogy egy képet se vegyenek az utolsó kiállításán Buellnél. Várjanak inkább, és költsék el a pénzüket a másik galériában.

– Szóval Buell dühös volt – bólintott Dot. – De vajon annyira dühös, hogy öljön? Nem minimálbérért dolgozott. Egyszerűen nem a megfelelő művészbe fektette a pénzét.

– Nem – rázta Keller a fejét. – Inkább kenyeret dobott a vízbe. Tudod, hogy mi történik, ha meghal egy művész?

– Beöntést adnak neki, és egy gyufásdobozban temetik el? – kérdezte Dot.

– Felmegy az ára. Mindenki tudja, hogy nem fogja elárasztani a piacot a műveivel, és azt is, hogy a legjobb alkotásait már elkészítette. Ezért aztán mindenki kapni akar egy darabot abból, amit a halála előtt még sikerült befejeznie.

– Minden művész többet ér holtan, mint élve?

– Nem – felelte Keller. – De Niswander csillaga most kezdett el csak emelkedni. Ezért volt Buell olyan dühös, hogy ott akarta hagyni őt. De ha Niswandert véletlenül valami drámai módon meggyilkolják, akkor az hatalmas lökést ad az eladásoknak.

– És ezzel Buell mit kezdett volna? A kiállítás után Niswander úgyis otthagyta volna. És különben is, te magad mondtad, hogy minden képét megvették.

Keller bólintott.

– Niswander azt mondta mindenkinek, hogy ne vegyék a képeit. Erre Buell egy éjszaka alatt eladta az összesét.

– Értem már. Saját magának adta el őket.

– Abban a pillanatban teleragasztotta a falat piros pöttyökkel, amikor a lány becsukta a boltot, és hazament. Az összes kép értéke négyszázezer dollár volt, aminek csak a felét kellett kifizetnie Niswandernek. Ha meg közben a művész véletlenül meghal, akkor nem kell kapkodnia, hogy kifizesse az összeget az örököseinek.

– Ha Mrs. Niswander is elhalálozik, akkor talán még örökös sincs, akivel el kellene számolnia. Nem csoda, hogy nem érdekelte, hány gomba kerül az omlettbe.

– Számold bele a publicitást is. „Művészt és családját brutálisan lemészárolták brooklyni otthonukban.” A csapból is Niswander folyt volna.

– Ő meg ott ül a festő negyven képén, és izgatottan nézi, ahogy az árak a csillagos égig szöknek – folytatta Dot. – Ez egy kicsit erős. Megöletni a saját művészedet azért, hogy még több pénzt keress rajta. Nem sokat tudok a galériabiznisz erkölcsi normáiról, de igen alacsonyan lehetnek.

Keller bólintott.

– Másfelől – kérdezte Dot – észrevetted, hogy milyen házban vagyunk?

– Viktoriánus, nem? Alig tudok valamit az építészetről.

– Metaforikusan kérdeztem, Keller. Egy üveg-házban vagyunk, amivel mit nem szabad csinálni?

– Kővel megdobálni?

– És ez különösen igaz a saját ügyfeleinkre.

– Tudom.

– Mert a legtöbbjük erkölcsi leprás, de mi a fenét vársz? Albert Schweitzer soha nem fogadott fel bérgyilkost, ahogy az a fickó sem az ágyékkötőben…

– Fickó az ágyékkötőben?

– Forgattak róla egy filmet. Kicsi volt, furcsán beszélt, és a végén lelőtték. Tudod, hogy kire gondolok.

– Edward G. Robinsonra a Kis Cézárban? – kérdezte Keller. – Biztos vagy benne, hogy soha nem fogadott fel bérgyilkost? Mert én úgy emlékszem…

– Az isten szerelmére, Keller – nézett rá Dot. – Gandhi. Mahatma Gandhi. Indiából. Oké?

– Te tudod.

– Edward G. Robinson – ingatta Dot a fejét. – Edward G. Robinson a Kis Cézárban. Mikor viselt Edward G. Robinson ágyékkötőt?

– Ezen én is elgondolkoztam.

– Jesszusom, Keller. Hol tartottam?

– Hogy soha nem béreltek fel bérgyilkost.

– Schweitzer és Gandhi. Ők soha nem béreltek fel. Attól még nem kell valakinek jó embernek lennie, hogy az ügyfelünk. Két dolga van csak: tisztán kell velünk játszania, és ki kell fizetnie a számlát. Lehet, hogy Regis Buell is kifizette volna a tartozását, de ezt már soha nem tudjuk meg, igaz?

– Nagyon tetszettek nekem Niswander képei, Dot.

– Nézd, én elhiszem neked, hogy ő egy jó festő. Ami azt illeti, Buell is így gondolta. Annyira, hogy érdemesnek tartotta megöletni őt.

– Nemcsak arról van szó, hogy jó. Megérintettek a képei.

– Ki akartad akasztani az egyiket a faladra.

– Dot, fel akartam mászni a fájára, és elbújni az ágak között. Hogyan tudnék megölni egy olyan embert, akinek a munkája ilyen hatással van rám?

– Visszamondhattuk volna a megbízást.

– És akkor mi van? Valaki más intézi el.

– De legalább a vére nem a te kezeden szárad.

– Niswander akkor is halott lenne. Nem festene több fát. Ki a fenét érdekel a vér a kezemen?

Dot nem válaszolt egy ideig. Végül megszólalt:

– Nézd, ami megtörtént, megtörtént, és nem fogom azt mondani, hogy nem cselekedtél helyesen. Mit tudok én arról, mi a helyes és mi a helytelen? Én ebben az üvegházban vagyok, Keller. Nem vetek rád követ.

– De?

– De nem ez az első alkalom, hogy az egyik megbízónk kertészeti tevékenységre adta a fejét.

– Hogyan? – kérdezte Keller. – Ó. Fűbe harapott. Értem.

– Igen – bólintott Dot.

– Ott volt az az okostojás Iowában, aki játszadozott velünk, és nem akarta kifizetni a maradékot.

– A másik meg elhitette veled, hogy az utasításait közvetlenül a Fehér Házból kapja. Ne is foglalkozz velük, Keller. Megérdemelték, amit kaptak.

– És volt még egy alkalom – idézte fel Keller –, amikor két hülye felbérelt minket, hogy csináljuk ki a másikat. Ő meg – nézett a mennyezetre Keller – igent mondott mind a két megbízásra. Mit tehettem volna? Hogyan dönthettem volna én el, hogy melyik megbízást teljesítsem?

– Ha jól emlékszem, mind a kettőt teljesítetted.

– Csak annyit mondhatok, hogy akkor és ott jó ötletnek tűnt.

– És talán az is volt. Szerintem Regis Buell sok embernek csípte a szemét. Az a kár, hogy az egyikőjük nem bérelt fel téged, mert úgy legalább pénzt is kerestünk volna.

– Bizony.

– A halála ezek szerint – összegezte Dot – azt jelenti, hogy Niswanderért nem kapjuk meg a teljes összeget. A festő köszöni szépen, él és jól van.

– De Buell a felét már kifizette előre, és ő nem fogja visszakérni az előleget.

– Nem ám. Egy fél vekni kenyér sokkal jobb, mint egy hanyatt esés. Ha úgy nézem, akkor ezt a pénzt az elején vissza kellett volna küldenem, most pedig megtarthatom.

– És mind a tied – mondta Keller.

– Ezt hogy gondolod?

– Elbaltáztam – ismerte el Keller. – Szó nem lehet róla, hogy megkapjam a részem. Az egészet megtartod, így neked pont annyi jut, mintha elvégeztem volna a melót, megkapjuk a maradékot, és felezünk. Most miért nézel így rám, Dot? Az egész fele annyi, mint az egész.

– „Az egész fele annyi, mint az egész.” Tudod, kik mondanak ilyeneket? A három testőr.

– Igaz, de akkor is…

– A fenéket, Keller! – csattant fel Dot. – Te és én, mi vagyunk a két testőr. Te megdolgoztál a magad részéért, amikor elintézted, hogy Buell elérje az utolsó metrót.

– Nem is tudom, Dot.

– Én meg igen. Kopp-kopp.

– Mi van?

– Te soha nem voltál gyerek, Keller? Gyerünk. Kopp-kopp.

– Ki az?

– Rod.

– Mi van?

– Keller, tudod, mit kell válaszolnod.

– Rod ki?

– Rod, a haverod. Mind a ketten tettünk olyat, amit nem kellett volna, de mind a ketten szerencsésen megúsztuk. Kössünk egy üzletet, jó? Te nem nyírsz ki több ügyfelet, én meg nem fogadok el több New York-i megbízást. Megegyeztünk?

– Meg. De…

– De mi?

– De azért ne mondd le a helyi megbízásokat. Csak ne nekem add a melót.

– Akkor találnom kell valakit, aki nem idevalósi, és együtt tudok dolgozni vele.

– De már van egy ilyen embered.

– Volt.

– Az, hogy a telefonját kikapcsolták, még nem jelenti azt, hogy végleg le kell írnod őt.

– Ebben az esetben azt jelenti – sóhajtotta Dot. – Mert meghalt.

– Meghalt?

– Leültem a telefon mellé – mesélte Dot –, és felhívtam pár embert, akik felhívtak pár embert. Nagyjából egy hónapja a rendőrök rátörték az ajtót, mert a szomszédok panaszkodtak a szag miatt.

– Gondolom, nem a vécéje dugult el.

– Az ágyában találták meg. Ha leszámítjuk, hogy elrohadt, az ember azt hihette volna, hogy alszik. Tulajdonképpen aludt is. Csak éppen nem ébredt fel.

– Szívroham?

– Gondolom. A halotti anyakönyvi kivonatot senki nem mutatta meg nekem.

– Hány éves volt?

– Valaki mondta, de elfelejtettem. Fiatalabb nálad is és nálam is. Erre emlékszem.

– Jesszusom.

– Talán drogozott, Keller.

– Ebben a szakmában? Ha drogozol, nem sokáig bírod.

– Nos – vont vállat Dot –, ő sem sokáig bírta. Ne mondd nekem, Keller, hogy munka után kevesen nyúlnak valamihez. Pohárhoz, üveghez, injekciós tűhöz. Vagy munka közben. Nem mindenki él olyan józan életet, mint te, Keller.

– Talán valami öröklött szívbetegsége volt.

– Talán. De az emberek meghalnak, még egy olyan segítőkész fickó közreműködése nélkül is, mint amilyen te vagy. Ha már itt tartunk, néhányan a metró alá esnek, és meghalnak.

– Vagy ugranak.

– Vagy ugranak. Nem mindegyiket úgy lökik le a peronról – állt fel Dot a székről. – De hadd hozzam a részed egy olyan embertől, aki nem beesett, még csak nem is ugrott. Aztán haza is mehetsz. Mi van azzal a fával, amibe úgy beleszerettél? Mi lesz vele?

– Niswander a többi képével együtt visszakapja, miután a piros pöttyök mögött álló titokzatos vevő nem jelenik meg, hogy rendezze a számlát. Gondolom, hamarosan ott lógnak majd a falon az új galériában.

– Jóval drágábban.

– Nem feltétlenül, ugyanis a művész még él.

– Él és virul. Megveszed a képet?

– Nem tudom. Nagyon szeretem. Az összes képét nagyon szeretem.

– De?

Keller sóhajtott.

– Dot, nem vagyok biztos abban, hogy én ebbe bele akarok ugrani. Ebbe az egész műgyűjtő dologba. Szerintem jobban járok, ha a bélyegek mellett maradok.

Dot szelíden megütögette Keller hátát.

– Remek – helyeselt. – Tudod, mit mondanak, Keller. Maradj a bélyegeidnél, és ők is megmaradnak nálad.

Nyolcadik fejezet

Keller a Bleecker és a Broadway sarkán szállt ki a taxiból, mert ez egyszerűbb volt, mint elmagyarázni a Haitiről származó sofőrnek, hogy merre van a Crosby utca. Odasétált a házhoz, amelyben Maggie lakott, egy átalakított raktárépülethez, majd lifttel felment a negyedik emeletre. Maggie olyan fekete vászonkabátban várt rá, amilyet a cowboyfilmek szereplői viselnek. A kabátot porfogónak is szokták hívni, valószínűleg azért, mert elég hosszú ahhoz, hogy ne kerüljön be alá a por. Maggie alacsony nő volt – manószerű, döntötte el Keller –, így a porfogó a földet söpörte.

– Meglepetés! – mosolygott Maggie, majd szétnyitotta a kabátot, ami alatt semmit sem viselt.

Keller, mióta egy galériában találkozott Maggie Griscombbal, egy ideje kisebb-nagyobb rendszerességgel felugrott hozzá. Az előző nap történt, hogy amikor Dottal beszélgetett, elszólta magát. Dot gyanút fogott, hogy Keller életébe belépett valaki, és amikor rákérdezett, a férfi hosszasan kereste a választ. Belépett valaki az életébe? Nehéz lenne megmondani.

– Ez csak egy felületes kapcsolat – magyarázta.

– Milyen más kapcsolatot ismersz, Keller?

– Arról van szó – folytatta Keller –, hogy ő akarja így. Egyszer egy héten találkozunk. Vagy kéthetente. És ágyba bújunk.

– Még vacsorázni sem viszed el?

– Egy ideig többször is javasoltam, de aztán feladtam. Olyan kicsi, alig eszik. Lehet, hogy csak egyedül szeret enni.

– El nem hiszed, hányan gondolják ugyanezt a szexről – bólintott Dot. – De meg kell mondanom neked, ez a nő úgy hangzik, mint egy tengerész álma. Italboltja nincs neki?

Maggie egy bukott festő, mesélte Keller, aki most ötvösként találta meg önmagát.

– A legutóbbi nőnek az életedben fülbevalókat vettél – emlékeztette Dot. – Ez meg elkészíti saját magának. Mit fogsz akkor venni neki?

– Semmit.

– Gazdaságos megoldás. Mivel vacsorázni sem viszed el, és semmit sem veszel neki, azt kell mondanom, hogy nem terheli meg a pénztárcádat. Virágot azért küldhetnél.

– Már küldtem.

– Ez olyasvalami, amit többször is megtehetsz, Keller. Ez a jó a virágokban. Egyszer csak elhervadnak a nyomorultak, így kidobod őket, hogy tudd hova tenni a következőt.

– Örült a virágnak – mondta Keller –, de azt mondta, egyszer éppen elég volt. Ne küldj nekem többé virágot, mondta.

– Mert szeretné, ha a kapcsolatotok felületes maradna.

– Erről van szó.

– Keller – nézett rá Dot –, ugyan nincs sok nő az életedben, de sikerül mindig a legfurcsábbakat összeszedned.

– Ez heves volt – sóhajtott Maggie. – Csak én éreztem úgy, hogy valóban megmozdult alattunk a föld?

– Majdnem kiverte a Richter-skálát – bólintott Keller.

– Sejtettem, hogy a mai este különleges lesz. Holnap telihold van.

– Akkor várnunk kellett volna?

– Az én tapasztalatom szerint – felelte Maggie – mindig a telihold előtti este az, amikor a legerősebben érzem.

– Mit érzel?

– A Holdat.

– De mit érzel? Milyen hatással van rád?

– Nyugtalan leszek. Felerősíti az érzéseimet. Szinte mindent. Gondolom, mások is így vannak vele. És te, Keller? Rád milyen hatással van a Hold?

Keller átgondolta, és úgy találta, hogy a Hold egy kicsit megvilágítja az éjszakai égboltot, slussz. A városban élve, ahol ezt a feladatot számos utcai lámpa és épület is elvégezte, szinte észre sem vette a Hold létezését. Ami azt illeti, az se nagyon tűnt volna fel neki, ha valaki eltünteti az égboltról. Újhold, félhold, telihold: csak akkor tudta, éppen milyen fázisban van, amikor két ház között véletlenül megpillantotta.

Maggie azonban a jelek szerint sokkal több figyelmet fordított rá, és nagyobb jelentőséget is tulajdonított neki. Ha a Holdnak bármi köze volt a mai este heves eseményeihez, akkor Keller hálával tartozott, amivel éppen arra járt és majdnem teli volt.

– A horoszkópom is azt mondja – folytatta Maggie –, hogy egy nagyon szexi időszakomban vagyok.

– A horoszkópod.

– Az.

– Minden reggel elolvasod?

– Úgy érted, hogy az újságban? Nem mondom, néha átfutom, de egy napilap horoszkópjára támaszkodni, és elfogadni a tanácsát körülbelül olyan lenne, mint katalógusból cipőt venni.

– Vagy a tévéből tanulni meg főzni – tette hozzá Keller.

– De van, amit nem kell megtanulnunk – fordult felé Maggie. – Mert már eleve jól csináljuk.

Egy kicsivel később a nő így szólt:

– A napilapok horoszkópjai mulatságosak, mint Snoopy vagy Dilbert, de egyáltalán nem pontosak. Én viszont elkészíttettem a saját horoszkópomat, és évente egyszer frissíttetem. így aztán nagyjából sejtem, mire számítsak az elkövetkező 12 hónapban.

– Te hiszel ebben?

– Az asztrológiában? Olyan, mint a gravitáció.

– Nem repülnek ki tőle a dolgok az űrbe?

– Akkor is működik, ha nem hiszek benne – csóválta Maggie a fejét. – Ennyi erővel akár hihetek is. Különben, én mindenben hiszek.

– A Télapóban is?

– És a Fogtündérben – mosolygott, majd kicsit komolyabban folytatta. – Hiszek az okkult dolgokban. Tarot, számmisztika, tenyérjóslás, frenológia…

– Az meg mi?

– Dudorok a fejen – felelte Maggie, majd odanyúlt Keller fejéhez, és megtapogatta. – Neked is van pár.

– Dudorok a fejemen?

– Aha. De nehogy megkérdezd, mit jelentenek. Még soha nem jártam frenológusnál.

– És elmennél?

– Egy frenológushoz? Persze, ha valaki ajánlana egy jót. Az okkult tudományok területén vannak jó szakemberek és rosszak. Cigányok, akik semmihez nem értenek, és csak átvernek, de hát a hozzáértésnek is vannak különböző fokozatai. Néhányan valóban ráéreznek és értenek hozzá, mások meg csak vetítenek. De ez minden szakmára igaz, nem?

Keller szakmájára egészen biztosan.

– Azt nem értem – kezdte a férfi –, hogy hogyan működik ez az egész. Mit számít, hogy a csillagok hogyan álltak, amikor megszülettél? Mi köze van ennek bármihez?

– Nem tudom, hogyan működnek – vont vállat Maggie. – Vagy hogy miért kellene működniük. Miért gyullad fel a villanykörte, amikor megnyomom a villanykapcsolót? Miért leszek nedves, amikor hozzám érsz? Rejtély, Keller.

– Na de dudorok a fejen? Az isten szerelmére. Tarot kártyák?

– Néha csak arra jók, hogy valaki be tudjon hatolni a saját intuíciójába – magyarázta Maggie. – Egyszer ismertem egy nőt, aki cipőkből jósolt.

– Cipőkből? Jósolt?

– Ránézett egy pár cipőre, amit régóta hordtam, és rengeteg érdekes dolgot mondott el rólam.

– „Lúdtalpbetétre van szüksége.”

– Nem. Túl sok keményítőt ettem, még jobban ki kellett fejeznem személyiségem feminin oldalát. A kapcsolat, amiben benne voltam, rossz hatást gyakorolt a kreativitásomra.

– Mindezt abból, hogy ránézett a cipődre? Nahát – ingatta a fejét Keller.

– Nahát. Tudod, hogy mi az a hólizmus?

– A kóros részegség egyik kevésbé veszélyes fajtája?

– Nem. A hólizmus olyan, mint a hologram: a test adott sejtjére jellemző alapelv az egész életet kifejezi a mikrokozmoszban. Ezért van az, hogy ha a lábad masszírozom, elmúlik a fejfájásod.

– Meg tudod úgy masszírozni?

– Én mondjuk nem, de egy profi lábreflexológus igen. Ez ugyanolyan, mint amikor a tenyeredet megnézi egy szakértő, és olyan fiziológiai következtetéseket tud levonni az általános állapotodról, amelyeknek semmi közük sincs a tenyeredhez. Mert ezek felbukkannak a szemed íriszében és a fejeden lévő dudorokban.

– És a cipőd sarkában – bólintott Keller. – Egyszer találkoztam egy tenyérjóssal.

– Igen?

– Pár éve. Egy partin voltam, ahol egy tenyérjós szórakoztatott minket.

– Nem lehetett valami nagy durranás, ha partikon lépett fel. Neked mit olvasott ki a tenyeredből?

– Semmit.

– De azt mondtad, hogy olvasott a tenyeredből, nem?

– Nem. Én akartam, de ő nem volt hajlandó. Odaültem az asztalához, odanyújtottam a tenyerem, ő belenézett, majd visszatolta a kezem.

– Ez rettenetes. Biztos nagyon megijedtél.

– Miért?

– Hogy halált látott a tenyeredben.

– Átfutott az agyamon – ismerte el Keller. – De aztán arra gondoltam, hogy ez is csak az előadás része volt. Kicsit ideges voltam, amikor legközelebb repülőre szálltam…

– Azt elhiszem.

–…de csak egy hétköznapi út volt, az idő múlt, ahogy kellett, semmi nem történt, én meg elfelejtettem az egészet. Meg sem tudom mondani, mikor jutott utoljára az eszembe.

Maggie megfogta a kezét.

– Hadd lássam.

– Mit?

– Add ide a kezed. Hadd lássam, mitől lett az a nő ideges.

– Tudsz tenyérből jósolni?

– Nem, de egy keveset értek hozzá. Vagy legalábbis úgy tudok csinálni. Túl sokat nem is akarok tudni, mert az veszélybe sodorhatná kapcsolatunk felületes jellegét. Itt van a fejvonalad, az ott a szívvonalad, ez meg az életvonalad. A házasságvonalat nem is látom. Azt mondtad, soha nem voltál házas, és ezt a tenyered is bizonyítja. Nem látok semmit, ami miatt azt mondanám, hogy ne vegyél tartós tejet.

– Ezt jó hallani.

– De azt tudom, hogy mitől ijedt meg a tenyérjós. A hüvelykujjadtól. Úgy hívják: egy gyilkos hüvelykujja.

Keller a bélyeggyűjteményével dolgozott, de állandóan megállt, hogy megnézze a hüvelykujját. Ott volt, éppen a mutatóujjával közösen fogott egy csipeszt. Előtte egy borítékot, azelőtt meg a nagyítót. A hüvelykujja. Magán viselte Káin jegyét. A hüvelykujja egy gyilkosé.

– Onnan lehet felismerni, hogy egészen speciális módon van kialakítva – mondta Maggie. – Látod, hogy hajlik itt? Nézd meg az én hüvelykujjam, az hogy hajlik. Vagy a te bal hüvelykujjad. Látod a különbséget?

Maggie felismerte a gyilkos hüvelykujjat, mert egy végtelenül kedves és jámbor gyerekkori barátjának is ilyen volt az ujja. Egy tenyérjós mondta neki, hogy miféle hüvelykujj van a jobb kezén. A két lány ekkor egy könyvben alaposan utánanézett a témának. Még le is volt rajzolva a Gyilkos Hüvelykujja, életnagyságban, részletes leírással. Pont olyan volt, mint a barátnőjéé, Jacquié. És mint most Kelleré.

– Nem lett volna szabad eltolnia magától a kezed – magyarázta Maggie. – Ugyan nem hiszem, hogy a témában született volna statisztika, de biztos vagyok benne, hogy a gyilkosok többségének teljesen átlagos hüvelykujja van, míg azok, akiknek gyilkos hüvelykujjuk van, azok soha az életben nem öltek meg senkit, és nem is fognak.

– Ezt jó tudni.

– Hány embert öltél meg, Keller?

– Ez meg miféle kérdés?

– És érzed azt, hogy a jövőben kitör belőled a gyilkos vadállat?

– Nem igazán.

– Akkor szerintem ne izgulj. A hüvelykujjad egy gyilkosé, de nem kell aggódnod miatta.

Keller nem aggódott. Legalábbis nem igazán, de mindenesetre meg volt lepve. Hogy lehet valakinek gyilkos hüvelykujja, és még csak nem is tud róla? És ha mindent megfontol, akkor mit jelent egyáltalán?

Soha nem fordított különös figyelmet a hüvelykujjára. Azt sem tudta, hogy a két hüvelykujja különbözik egymástól, hogy a jobb ilyen különleges. Annyira azonban nem, hogy szemet szúrjon valakinek. Gyerekkorában sem csúfolták miatta. Feltehetően azért nem, mert észre sem vették. Vagy ha észre is vették, azt már nem tudták, miféle hüvelykujj díszeleg Keller jobb kezén. Az évek során annyit gondolt az ujjára, mint a nagylábujja körmére, ami egy kicsit csálén nőtt. – Egy bérgyilkos lábujja, – gondolta.

Keller éppen Franciaország és gyarmatai árlistáját tanulmányozta, és a bélyeggyűjtők életében rendszeresen előforduló nehéz döntések egyikének meghozatalán dolgozott, amikor megszólalt a telefon. Dot volt az.

Elment a Grand Central pályaudvarra, ki White Plainsbe, majd vissza. Még lefekvés előtt összepakolt, reggel fogott egy taxit, és a JFK-n felszállt a tampai gépre. A reptéren bérelt egy Ford Escortot, majd elautózott Indian Rocks Beachre, ami sokkal inkább hangzott egy bulvárlap szalagcímének, semmint egy olyan helynek, ahol emberek élnek. Ez a neve, vont vállat Keller, és bár nem látott egy darab indiánt, sem sziklát, mégis könnyen odatalált. A strand csodálatos volt, ezért nem is csodálkozott, miért épült oda ennyi nyaraló és ház.

A férfi, akit Keller keresett – egy bizonyos Stillman Ohióból – egy hétre vette ki a Gulf Water Towers harmadik emeletén lévő, tengerre néző apartmant. A hallban volt egy portásszerűség, de Keller úgy gondolta, hogy könnyen be tud majd jutni az épületbe.

Persze az is kérdés, hogy egyáltalán be kell-e jutnia. Stillman alig érkezett meg a borongós Cincinnatiból, és vajon mennyi időt akar tölteni a négy fal között? Csak annyit, amennyi feltétlenül szükséges, gondolta Keller. Amilyen hamar csak lehet, ki akar menni a napra, hogy magába szívjon jó sok sugarat, aztán csobban egyet az öbölben, majd visszafekszik a napra.

Keller elpakolt egy fürdőnadrágot is, amit most a férfivécében magára húzott. Törülközője nem volt – hiszen még szobát sem vett ki –, de a homokba is le lehet dőlni.

Mint kiderült, arra sem volt szükség. Ahogy a nyilvános strandon sétált, egyszer csak meglátott egy fiatal nőt, aki a két kezével kagylót formálva közeledett egy férfihoz. Amikor odaért hozzá, a vizet a kezéből ráfröccsentette, mire a férfi felugrott. Hangosan nevetve kergették egymást, hogy végül a vízben kössenek ki. A fiatalos, hormon vezérelte energia tökéletes példájaként ott hancúroztak hangosan, és Keller úgy látta, egy ideig még hancúrozni is fognak. A pár két teljesen átlagos törülközőn feküdt korábban, de Keller úgy döntött, egy is elég lesz nekik. Mind a ketten pompásan el fognak férni egy törülközőn, miután megunták a lubickolást és hancúrozást.

Felkapta az egyik törülközőt, és elsétált vele, majd a Gulf Water Towers magánstrandján leterítette a homokba. Jobbra pillantott, aztán balra, de senkit nem látott, aki még csak távolról is hasonlított volna George Stillmanre, ezért kinyújtózott, majd becsukta a szemét, és élvezte a napot, amely New Yorkban nem mozgott olyan otthonosan, mint itt, Floridában. Ha nem találja meg azonnal Stillmant, azzal sincs semmi baj.

Keller félóra múlva nyitotta ki a szemét. Amikor felült, és összeszűkült szemmel körbenézett, úgy érezte magát, mint Punxsutawney Phil a Mormota Napon. Amikor nem látta sem Stillmant, sem az árnyékát, visszafeküdt, és becsukta a szemét.

Csak akkor nyitotta ki megint, amikor egy férfi hangosan káromkodni kezdett. Keller felült, és megnézte magának a tőle húsz méterre álló hordómellkasú, kopaszodó, erőteljes állkapcsú férfit, aki válogatott gorombaságokkal illette a jobb kezét.

Hogy lehet valaki mérges a saját kezére? Persze lehet, hogy neki is gyilkos hüvelykujja van. Vagy mégsem. Kellernek az volt, mégse érezte sohasem szükségét annak, hogy így beszéljen hozzá.

A pokolba is, hát persze. A férfi a rádiótelefonját átkozta. Ráadásul Ő volt Stillman. Mivel először csak a káromkodásra figyelt, ezért nem is nézte meg a férfi arcát. Pedig ő volt az. A fotón, amit Dot mutatott neki, csupán a férfi arca látszott, hordószerű, szőrös mellkasa nem. Keller, ettől függetlenül azonnal felismerte.

Amíg Stillman a napon feküdt, Keller is így tett. Amikor Stillman felkelt, és odasétált a vízhez, Keller követte. Amikor Stillman belesétált a vízbe, hogy megnézze, állja-e a hullámok erejét, Keller követte.

Amikor Keller kijött a vízből, Stillman benn maradt. Aztán amikor Keller lassan kisétált a strandról, kezében két törülközővel és egy mobiltelefonnal, Stillman még mindig nem bukkant fel a vízből.

Kilencedik fejezet

Miért pont a hüvelykujja?

Keller, miután visszaért New Yorkba, ezen tűnődött. El nem tudta képzelni, mi köze lehet a hüvelykujjának a gyilkossághoz. Amikor pisztolyt használt, a mutatóujja húzta meg a ravaszt. Amikor kést, akkor a markolata a tenyerében volt, és az összes ujjával fogta. Lehet, hogy a hüvelykujja itt nagyobb szerepet játszott, de ha mondjuk nem lett volna meg, akkor is meg tudta volna fogni a kést, és rendeltetésszerűen használni.

Használta a hüvelykujját akkor, amikor megfojtott valakit egy dróttal? Keller utánozta a mozdulatot, hagyta, a keze hadd emlékezzen, és arra kellett rájönnie, hogy a hüvelykujja ekkor sem játszik kiemelt szerepet. A puszta kézzel való megfojtás már más tészta volt, hiszen ekkor szükség volt mind a két hüvelykujjára, mind a két kezére, mert különben soha nem végez.

Akkor miért pont a hüvelykujja a gyilkos?

– Valamit nem értek – mondta Dot. – Amikor elmész egy isten háta mögötti porfészekbe a semmi végétől két mérföldre, akkor legalább egy hétig, ha nem kettőig ott teszel-veszel. Aztán amikor elutazol a csodálatos és napfényes Floridába a tél kellős közepén, akkor már délután visszajössz. Még aznap!

– Az ölembe hullott egy lehetőség, és éltem vele – felelte Keller. – Ha várok, akkor talán soha nem adódik még egy ilyen.

– Ezt értem, Keller, és isten látja koszos lelkem, nem panaszkodom. Csak nem értem. Ott voltatok ti ketten, frissen megérkezve a fagyos északról, és mielőtt bármelyikőtök csontjaiból kiűzhette volna a nap a hideget, te már a New York-i gépen ültél, ő meg szép lassan a szobahőmérséklet alá süllyedt.

– Vízhőmérséklet.

– Bocsánat.

– Olyan volt, mintha a kádban intéztem volna el.

– Remek – bólintott Dot. – Akár az ereit is felvághatta volna, de miután pár percig a víz alatt tartottad a fejét, ennek már nem érezte szükségét. Nem várhattál volna mégis pár napot? Lebarnulva jössz haza, őt meg lebarnulva temetik el. Ha az ember a Teremtőjével találkozik, igyekszik a legjobb formáját hozni.

Keller a tévére nézett: éppen egy sovány fiatal férfi és egy kövér fiatal nő dobáltak egymáshoz mindenféle ételeket. Néha két nagydarab overallos férfi lefogta őket, hogy aztán egy adag salátát vághassanak a másikhoz.

– Jerry Springer – magyarázta Dot. – Egy hétköznapi talk show és egy pankrációmeccs keveréke.

– Miért van lehalkítva?

– Higgy nekem, rosszabb, ha hallod.

– Azt hiszem, értem, miért – bólogatott Keller. – De mostanában mindig lehalkítva nézed a tévét.

– Tudom.

– Ha fordítva csinálnád, és nem lenne kép, csak hang, akkor feltaláltad volna a rádiót. Ezt most minek hívod? Némafilmnek?

– Alig nézem, Keller. Akkor egyáltalán miért kapcsolom be? Ezt akartad kérdezni?

Keller, bólintott.

– Évekig csak akkor kapcsoltam be, ha néztem is valamit – magyarázta Dot. – Megvoltak a kedvenc délutáni műsoraim, aztán rákaptam a tévéshopra.

– Emlékszem.

– Soha nem vettem semmit, de órákig bámultam a képernyőt. Az tetszett benne, hogy nem szakították meg reklámmal a műsort.

– Az egész csatorna egy reklám volt.

– Nem mondod – nézett rá Dot. – Nem áltattam magam azzal, hogy a hírcsatornát nézem. Szóval a tévéshopot néztem egy ideig, de aztán abbahagytam, mert rájöttem, hogy minden pénzemet képes lennék elkölteni apró gyémántokra.

– Helyes döntés volt.

– Aztán ő meghalt – nézett Dot a mennyezet felé. – Nem mintha sokat beszélgettünk volna, különösen a vége felé, de a ház hirtelen olyan üres lett nélküle. Nem zokogtam megállás nélkül, persze. És a megnyugtató jelenléte sem hiányzott. Mert mikor volt a jelenléte megnyugtató?

– De mégis üres lett a ház nélküle.

– Üres – ismerte el Dot. – Ezért egy ideig állandóan a rádió szólt, csak hogy emberi hangokat halljak. Nem tartod ezt furcsának?

– Egyáltalán nem.

– Megmondjam neked, mi a baj a rádióval? Nem tudod lehalkítani a reklámokat.

– Én is erre gondoltam nemrég. Azt tudod, hogy mikor halkítsd le a készüléket, de azt már nem, hogy mikor hangosítsd fel.

– A tévé elkényeztet minket. Valaki elkezd arról áradozni, hogy az elem a zseblámpájában csak nem akar lemerülni, csak nem akar lemerülni…

– Én azért szeretem azt a nyulat.

– Én is, de nem akarom többet hallani. Nézni viszont már egészen más. Megpróbáltam a közszolgálati rádiót hallgatni, de ott nem a reklámokkal volt a gond, hanem az összes többi marhasággal, amit nem akartam hallani. Időjárás-jelentés, közlekedési hírek, meg a felhívások:kérjük-küldjön-nekünk-pénzt-hogy-ne-kelljen-többet-kérnünk. Ekkor döntöttem úgy, hogy bekapcsolom a tévét, és lehalkítom, valahányszor az idegeimre megy. A reklámok nem is olyan rosszak, ha nem hallom, mit zagyválnak. Ha lehalkítva nézem, akkor néhánynál meg sem tudom mondani, mit akarnak eladni.

– De te állandóan lehalkítva nézed, Dot.

– Arra jöttem rá – intett Dot a tévé felé –, hogy mindent sokkal jobb hang nélkül nézni, így a háttérben marad, és nem lesz az életed része. Olvashatom az újságot, telefonálhatok, a tévé egyáltalán nem zavar. Ha nem nézek oda, el is felejtem, hogy be van kapcsolva.

– Akkor miért nem kapcsolod ki?

– Mert azt az illúziót adja, hogy nem egyedül élek egy baromi nagy házban arra várva, hogy az ereim elmeszesedjenek. Keller, szerinted mi lenne, ha átkapcsolnánk? Nem egy másik csatornára, hanem egy másik témára. Megtennél nekem egy nagy szívességet, és beszélhetnénk másról?

– Persze – felelte Keller. – Dot, nem vettél észre valami különöset a hüvelykujjamon?

– A hüvelykujjadon?

– Ezen itt. Nem látsz rajta valami furcsát?

– Tudod, Keller – sóhajtott Dot –, azt kértem, hogy váltsunk témát, de ennél tökéletesebbet még az életben nem hallottam. Alig tudok majd visszaemlékezni, miről beszéltünk a hüvelykujjad előtt.

– Nos?

– Mondd, hogy nem komolyan kérdezed. Hadd lássam. Azt kell mondanom, hogy pontosan olyannak tűnik nekem, mint egy jó karban lévő hüvelykujj. De tudod, mit mondanak. Ha láttál egy hüvelykujjat…

– Nézd csak meg alaposabban, Dot. Épp arról beszélek, hogy a hüvelykujjak nem egyformák. Látod itt?

– Aha! Egy kicsit…

– Bizony.

– Az enyémek is ilyenek? Azt hittem, olyanok, mint két tojás. De nem. Ezen itt van egy apró seb, és ne kérdezd meg, hol szereztem, mert nem emlékszem. De értem, miről beszélsz. A hüvelykujjad szokatlan.

– Hiszel a végzetben, Dot?

– Hú! Keller, megint csatornát váltottál. Azt hittem, a hüvelykujjakról beszélgetünk.

– Louisville-en gondolkoztam.

– Elveszem tőled a távirányítót, Keller. Nem tudod kezelni. Louisville?

– Emlékszel, amikor odautaztam?

– Élénken. Kosarazó srácok, fickó a garázsban és a szénmonoxid kifinomult varázslata.

– Igen.

– És?

– Emlékszel, hogy milyen balsejtelmem volt? A pár, akit megöltek a szobámban…

– Az egészre emlékszem, Keller. Mit akarsz mondani?

– Csak azon gondolkoztam, hogy az élet eleve elrendeltetett-e. Valójában mennyi választása van az embernek?

– Ha valóban választhatnánk – jegyezte meg Dot –, akkor egészen másról beszélgetnénk.

– Soha nem akartam az lenni, ami vagyok. Nem arról volt szó, hogy középiskolában elvégeztem egy pályaalkalmassági tesztet, ami alapján azt javasolták, hogy legyek bérgyilkos.

– Csak véletlenül lettél az, nem?

– Sokáig én is így gondoltam. Legalábbis így éreztem. De mi van, ha csak beteljesítem a végzetem?

– Nem is tudom – rázta Dot a fejét. – Most zenének kellene szólnia a háttérben. A szappanoperákban mindig zene szól, ha ezekről a témákról beszélgetnek.

– Dot, a hüvelykujjam egy gyilkosé.

– Az isten szerelmére, Keller! Megint a hüvelykujjadnál vagyunk? Ezt hogy csináltad? És mi a fenéről beszélsz?

– Tenyérjóslásról – felelte Keller. – A tenyérjóslásban az olyan hüvelykujjat, mint az enyém, úgy hívják, hogy egy gyilkos hüvelykujja.

– A tenyérjóslásban.

– Ott.

– Elismerem, hogy tényleg szokatlan a hüvelykujjad – sóhajtott Dot –, bár egyszer sem vettem észre, amióta ismerlek. És ez így is maradt volna, ha nem hívod fel rá a figyelmemet. De a gyilkos rész hogyan is jön be a képbe? Úgy nyírod ki az embereket, hogy a gyilkos hüvelykujjaddal végigsimítod az életvonalukat?

– Szerintem az ember semmit sem csinál a hüvelykujjával.

– Dehogyisnem. Ha stoppolsz, akkor ezt tartod felfele.

– Én csak annyit tudok – mondta Keller –, hogy a hüvelykujjam egy gyilkosé, én meg az vagyok.

– „A Hüvelykujja tette, Nem Ő.”

– Vagy fordítva történt? A hüvelykujjam normális volt, amikor megszülettem, aztán a személyiségemmel együtt megváltozott?

– Ez hülyeség – jelentette ki Dot. – De szerintem egészen egyszerűen ki tudod deríteni, mi az igazság. A hüvelykujjad egész életedben veled volt. Szerinted változott valamit?

– Honnan tudnám? Soha nem foglalkoztam azzal, hogy milyen a hüvelykujjam.

– Keller, pedig a tiédről van szó. Ott van a jobb kezeden.

– Észrevettem-e, hogy különbözik másokétól? Nem tudom, Dot. Szerinted nem kellene elmennem egy szakértőhöz?

– Ez nem is olyan rossz ötlet – felelte Dot. – De arra azért figyelj, hogy milyen gyógyszereket adnak.

– Nem erre gondoltam – mondta Keller.

Az asztrológustól egészen mást várt.

Azt azonban nehéz lenne megmondani, hogy mit. Talán egy nőt, akinek az arcát vastagon fedi a festék, hosszú haját sál fogja össze, fülében nagy karikák lógnak: egy hippi csaj és egy cigány jövendőmondó keverékét. Ehelyett ott ült vele szemben Louise Carpenter, egy kellemes, a negyvenes évei közepén járó nő, aki már régen bedobta a törülközőt a kilóival folytatott harcban. Nagy, zöldeskék szeme volt, rövidre nyírt haja, és a West End sugárúton élt egy kényelmes bútorokkal berendezett lakásban. Bő ruhákat viselt, szerelmes regényeket olvasott, és szerette a csokoládét. És mindez még jól is állt neki.

– Az segítene – magyarázta Kellernek –, ha tudnánk a pontos születési idejét.

– Azt hiszem, ezt nem fogjuk kideríteni.

– Az édesanyja meghalt?

Meghalt. Pontosabb lenne azt mondani, hogy kudarcot vallott.

– Már régen – felelte.

– Az édesapja…

– Mielőtt megszülettem – válaszolta Keller, és azon tűnődött, vajon tényleg meghalt-e. – A telefonban azt kérdezte, van-e valaki, aki emlékezhet. Én vagyok az egyetlen, de én semmire nem emlékszem.

– Számos módja van annak, hogy az elveszettnek hitt emlékeket megtaláljuk – mosolygott rá Louise, és bekapott egy pralinét. Egészen a születésig vissza lehet menni, sőt olyat is ismertem, aki azt állította, hogy emlékezett a saját fogantatására. Azt már nem tudom, ennek mennyire lehet hinni. És azt is kétlem, hogy óra lett volna rajta, amikor megfogant.

– Azon gondolkoztam – mondta Keller –, hogy ugyan a szülész nevét nem tudom, és azt sem, hogy él-e még, de megvan a születési bizonyítványom. A születés pontos ideje nincs rajta, csak a dátum, de nem lehet, hogy ezt valahol nyilvántartják?

– Lehetséges – felelte Louise. – Majd utánanézek.

– Az interneten? Ott vannak ilyen adatok?

Louise elmosolyodott.

– Nem. Azt mesélte, hogy az édesanyja korán reggel ment be a kórházba, amikor elkezdődtek a fájások.

– Nekem ezt mondta.

– És maga viszonylag könnyen született meg.

– Ezt mondta.

– Mert meg akart születni. Maga Ikrek, ha jól tudom, ugye, John? Hívhatom Johnnak?

– Ha akarja.

– Mások általában hogy szólítják magát?

– Kellernek.

– Remek, Mr. Keller. Természetesen szívesen hívom így magát, ha ezt kedveli…

– Nem Mr. Keller. Csak simán Keller, így szólítanak.

– Értem. Nos, Keller… Nem, ez nekem nem fog menni. Johnnak kell szólítanom.

– Oké.

– A középiskolában a srácok hívták egymást a vezetéknevükön. Azt hitték, ettől felnőttek lesznek. „Hé, Carpenter, kész van a matekleckéd?” Nem hívhatom Kellernek.

– Semmi gond.

– Egy kicsit neurotikus vagyok, tudom…

– A John tökéletes.

– Nos – kezdte újra Louise, ahogy átrendezte magát a székben. – Azt, gondolom, tudja, hogy az Ikrek jegyében született. Június 19-ével már majdnem Rák.

– És az jó?

– Az asztrológiában semmi sem rossz vagy jó, John. Az viszont jó, hogy szeretek az Ikrekkel dolgozni. Roppant érdekes csillagjegynek találom.

– Miért?

– A kettősség miatt. Ikrek, azaz kettő van belőlük. – Louise elkezdte magyarázni a csillagjegy sajátosságait. Keller bólogatott, de igazából nem nagyon értette, miről beszél a nő. – Az Ikrek egyik legérdekesebb tulajdonsága a viszonyuk az igazsághoz. Természetüktől fogva a kettősség jellemzi őket, de mégis van bennük egyfajta tisztelet az igazsággal szemben, ami az ellentétes csillagjegyet idézi. Természetesen a Nyilasról beszélek. Egy igazi Vízöntő azért se lenne képes hazudni, hogy megmentse a lelkét. Az Ikrek ugyanakkor bármikor képesek hazudni, de egyben a Vízöntők előző jellemzője is megvan bennük.

– Értem.

A Rák is hatással volt rá, folytatta Louise. És még Bika-Holdja is van, ami a legjobb hely egy Hold számára.

– A Hold nagyon aktív a Bikában – folytatta Louise. – Észrevette, hogy az események az életében általában jól végződnek, még akkor is, amikor valójában nem? És van magában egy belső mag, egyfajta kőkemény stabilitás, amitől mindig biztos abban, hogy kicsoda. Ezt megfigyelte?

– Nem tudom – vallotta be Keller. – De most itt vagyok, nem?

– Talán a Bika-Holdja hozta el magát – kapott be Louise egy újabb pralinét. – A születésének pontos ideje határozza meg az aszcendensét, ami számos szempontból is nagyon fontos. Mivel azonban híján vagyok a pontos információnak, ezért kivételesen megpróbálom a meghatározást intuitív alapon elvégezni. Én az asztrológiára szakosodtam, John, de nemcsak ez az egyetlen eszköz, amit használok. Látnok is vagyok, megérzek dolgokat. Az intuícióm azt mondja, a maga aszcendense Rák.

– Ha maga mondja.

– Ez alapján készítettem el a maga horoszkópját. Sok minden technikai részletet el tudok mondani magának, de nem hiszem, hogy érdekelné.

– Maga valóban látnok.

– Ezért ahelyett, hogy házakról meg kvadrátokról beszélnék, csak annyit mondok, hogy a horoszkópja rendkívül érdekes. Maga egy kivételesen szelíd ember, John.

– Igen?

– De az életében olyan sok erőszak van.

– Igen.

– Ez a híres Ikrek-kettősség – magyarázta Louise. – Az egyik oldalon maga nagyon figyelmes, érzékeny és nyugodt, elképesztően nyugodt. Szokott maga mérges lenni, John?

– Nem túl gyakran.

– Sejtettem – bólintott Louise. – De ha mérges, akkor viszont nem nyomja el. No, ez a képletnek csak az egyik része. Az erőszak azonban állandóan ott van maga körül.

– Erőszakos világban élünk.

– Csak úgy kavarog maga és az élete körül az erőszak. Egyfelől része ennek, másfelől azonban valahogy mégsem érinti meg magát – nézte Louise az előtte fekvő papírlapot. – A maga horoszkópja nem egyszerű.

– Nem?

– Ezért igazából hálás vagyok. Sok olyan ember horoszkópját láttam, akik úgy jöttek erre a világra, hogy semmiféle komoly oppozíciójuk vagy fényszögük nem volt. Ezért aztán az életükben semmi érdekes nem történik. Soha nem találkoznak kihívásokkal, soha nem kell a belső erőforrásaikhoz fordulniuk, így kényelmes életet élnek, kiszámítható és biztonságos munkahelyen dolgoznak, a gyerekeiket is biztonságos és rendezett kertvárosokban nevelik fel. Velük, az életükkel kapcsolatban semmi sem érdekes igazán.

– Én sem vagyok túl érdekes – jegyezte meg Keller. – Soha nem voltam nős, gyerekem sincs. Soha nem volt saját üzletem, soha nem indultam semmilyen választáson, nem ültettem fákat, virágokat, nem írtam színdarabot, vagy…

– Igen?

– Sajnálom – felelte Keller. – Nem gondoltam volna, hogy… elérzékenyül?

– Igen. Gyakran előfordul.

– Tényleg?

– Pár napja volt nálam egy nő, akinek elmondtam, hogy a Jupiterjét kvadráttal támadja a Nap, de legalább trigonban van a Marsával, mire könnyekben tört ki.

– Azt sem tudom, ez mit jelent.

– Ő sem tudta.

– Aha.

– Annyi mindent látok a horoszkópjában, John. Nehéz időket él most meg, igaz?

– Mondhatjuk.

– Nem anyagi értelemben. A maga Jupiteré… Nos, maga nem gazdag, és soha nem is lesz az, de amikor szüksége van rá, mindig van pénze. Igaz?

– A pénz soha nem volt probléma.

– És soha nem is lesz. Az elmúlt években már van mire költeni – bélyegekre, gondolta Keller –, és ez jó, mert most legalább a pénze örömet is szerez magának. De soha nem költ többet, mint amennyit megengedhet magának, és mindig lesz pénze, amit elkölthet.

– Ez jó.

– De nem azért jött el hozzám, mert a pénz miatt aggódott.

– Nem.

– Mert nem is törődik vele túl sokat. Mindig örömmel dolgozott meg érte, most pedig örömmel költi el. De soha nem volt az élete szerves része.

– Nem.

– Az idei szolárját is elkészítettem – mondta Louise –, hogy el tudja képzelni, nagyjából mi fog magával történni az elkövetkező tizenkét hónapban. Néhány asztrológus pontos dátumokkal dolgozik. „Július 17-e tökéletes nap arra, hogy új feladatba vágjon bele, de eszébe ne jusson szeptember 5-én vízbe menni.” Az én megközelítésem sokkal általánosabb, és… John? Miért fogja a jobb kezét?

– Hogyan?

– Miért rejti el a jobb hüvelykujját a bal kezében? Valami zavarja a hüvelykujjában?

– Nem igazán.

– Már láttam a hüvelykujját, John.

– Tényleg?

– Mondott magának valaki valamit a hüvelykujjáról?

– Igen.

– Hogy a hüvelykujja egy gyilkosé? – sóhajtott Louise. – Tenyérjóslás – csóválta a fejét.

– Maga nem hisz benne?

– Hogyne hinnék benne! De sajnos a tenyérjóslás hajlamos a túlságos leegyszerűsítésre. – Louise odanyúlt Keller kezéért. A nő keze puha volt, ujjai kicsit vaskosak, de ez egyáltalán nem zavarta Kellert. Louise megsimogatta Keller hüvelykujját. A gyilkosat.

– Fognak egy anatómiai jellegzetességet – csóválta a fejét –, és felruházzák egy ilyen drámai névvel. Soha senki nem ölt meg senkit a hüvelykujja miatt.

– Akkor miért hívják így?

– A tenyérjóslás történetének tanulmányozása sajnos kimaradt az életemből. Feltételezem, hogy valaki egyszer némi figyelmet szentelt néhány megrögzött gyilkos kezének, és világgá kürtölte a felfedezését. Még abban sem vagyok biztos, hogy statisztikák ezt egyáltalán alátámasztják-e. Kétlem, hogy valaki tudná, hány gyilkosnak volt ilyen hüvelykujja. John, ez egy jelentéktelen fizikai adottsága. Ne is foglalkozzon vele.

– De maga észrevette.

– Véletlenül.

– Észrevette, és ez a lényeg. Addig azonban egy szót sem szólt, amíg meg nem látta, hogy eltakarom. Pedig nem tudatosan tettem.

– Értem.

– Valamit akkor is jelent – erősködött Keller. – Különben miért vette volna észre?

Louise fogta Keller kezét, aki tudta, ez az egyik módja annak, ahogy a nők az ember tudomására hozzák: érdekli őket. Ha egy nő sokszor, látszólag ártalmatlan módon érinti meg az embert a kezén, a vállán, vagy kicsivel tovább fogja a kezét, akkor nyilvánvaló, miről van szó. Ám ha egy férfi teszi ugyanezt, akkor azt szexuális zaklatásnak hívják. A nők azonban így tudatják a férfiakkal, hogy nincs ellenükre egy kis zaklatás.

Ez most azonban nem erről szólt. A nő érintésének semmiféle szexuális töltete nem volt. Ha Keller csokoládéból lett volna, talán van miért aggódnia, de hús-vér férfiként tökéletes biztonságban érezhette magát.

– John – mondta Louise halkan. – Én nem véletlenül vettem észre…

– A…

– Hüvelykujját. Hanem tudatosan kerestem. Ezt, vagy valami mást, ami megerősíti azt, amit már tudok magáról.

Louise mélyen a szemébe nézett, Keller meg azon gondolkozott, hogy vajon mennyi látszik a tekintetében a sokkból. Próbált nem reagálni, de azt hogyan oldja meg, hogy a szeméből ne lehessen kiolvasni semmit sem?

– Mi lenne az, Louise?

– Amit tudok magáról?

Keller bólintott.

– Az élete tele van erőszakkal, de szerintem ezt már említettem.

– Azt is mondta, hogy szelíd vagyok és nyugodt.

– De magának embereket kellett megölnie, John.

– Ezt ki mondta magának? – Louise már nem fogta a kezét. Elengedte? Vagy ő húzta el?

– Ki mondta nekem?

Maggie, gondolta Keller. Ki más lehetett? Maggie volt ez egyetlen közös ismerősük. De Maggie honnan tudta? A szemében ő csak egy nagyvállalati kertvároslakó volt, még akkor is, ha egyedül élt Manhattan szívében.

– Ami azt illeti – ismerte el Louise –, több informátorom is van. Keller szíve a torkában kalapált. Mit mondott a nő? Ez nem lehet igaz.

– Lássuk csak, John. Ott van a Szaturnusz, a Mars, és nem akarunk elfeledkezni a Merkúrról sem – magyarázta Louise halkan, nyugodtan. – John – nézett a szemébe – ez benne van a horoszkópjában.

– A horoszkópomban.

– Rögtön kiszúrtam. Már akkor éreztem, amikor a horoszkópját készítettem, aztán amikor becsöngetett, azonnal tudtam, hogy egy olyan embernek nyitok ajtót, aki már ölt, nem is kevésszer.

– Nem értem, miért nem mondta le a találkozónkat.

– Eszembe jutott. De valami azt súgta, hogy ne tegyem.

– Egy kismadár?

– Egy belső hang. Vagy csak a kíváncsiságom. Látni akartam, milyen.

– És?

– Rögtön tudtam, hogy nem tévedtem a horoszkóppal.

– A hüvelykujjam miatt?

– Nem, bár az extra információ nagyon érdekes volt. A hüvelykujjával kapcsolatban az volt a legfigyelemreméltóbb, hogy eltakarta. A magából áradó hullámok azonban még a hüvelykujjánál is árulkodóbbak voltak.

– A hullámok.

– Nem tudom másképpen megfogalmazni. Néha az agy intuitív része olyan dolgokat is megérez, amelyeket az öt érzékszervünk nem képes. Van olyan, hogy az ember csak tud valamit.

– Igen.

– Én tudtam, hogy maga…

– Egy gyilkos – fejezte be Keller a mondatot.

– Nos, legalábbis egy ember, aki már ölt. Ráadásul meglehetősen szenvtelen módon. Magának a gyilkolás nem személyes ügy, ugye?

– Néha van némi személyes aspektusa.

– De nem gyakran.

– Nem.

– Mert ez üzlet.

– Igen.

– John? Tőlem nem kell félnie.

Louise képes volt olvasni a gondolataiban? Keller remélte, hogy nem. Mert most nem az jutott az eszébe, hogy fél tőle, hanem az, hogy mit kell majd tennie vele.

De nem akarta. Louise kedves nő volt, és Keller érezte, hogy olyan dolgokat hallhat tőle, amik hasznosak lehetnek. És jók.

– Nem kell attól félnie, hogy csinálok valamit. Vagy hogy elmondom valakinek. Még attól sem kell félnie, hogy elítélem magát.

– Igen?

– Én nem hozok erkölcsi ítéleteket, John. Minél többet látok és tapasztalok, annál kevésbé vagyok biztos abban, mi helyes és mi nem. Mióta elfogadtam magam – nyúlt vigyorogva a csokoládéért –, sokkal könnyebb elfogadnom másokat is. Hüvelykujjastól vagy anélkül.

Keller ránézett a hüvelykujjára, majd a tekintetét Louise-ra emelte.

– Mindemellett – folytatta Louise szelíden – szerintem maga büszke lehet az életére, John. – A kezét rátette Keller horoszkópjára. – Tudom, hogy hol kezdte. Szerintem sokra vitte.

Keller mondani akart valamit, de a szavak megakadtak a torkán.

– Semmi baj – mondta Louise. – Sírjon csak. Soha ne szégyellje a könnyeit, John. Semmi baj.

Azzal Keller fejét gyengéden odahúzta a melléhez, és átölelte őt. Keller meg döbbenten nekiállt zokogni.

Tizedik fejezet

– Ilyen sem történt még velem – mesélte Keller. – Nem tudom, mit vártam az asztrológustól, de nem könnyeket.

– Ki akartak jönni, John. Egy jó ideje gyűjtögette már őket, nem?

– Egy jó ideje… – sóhajtott Keller. – Soha nem jöttek ki. Egy ideig pszichiáterhez jártam, de még csak a torkom se szorult el.

– Ez mikor történt? Három éve?

– Ezt meg honnan… Benne volt ez is a horoszkópomban?

– A terápia maga nem, de azt láttam, hogy volt egy időszak, amikor önmagát akarta felfedezni. Nem hiszem, hogy sokáig tartott.

– Pár hónapig. Sok mindent megvilágított, de egy idő után úgy éreztem, ideje véget vetni az egésznek.

Dr. Breennek, a terapeutának megvoltak a maga elképzelései, amelyek ütköztek Kelleréivel. A terápia és azzal együtt Dr. Breen is gyors véget ért.

Keller azonban nem hagyta, hogy Louise Carpenterrel is ez történjen.

– Ez nem terápia, John – magyarázta a nő. – De azért még nagyon erőteljes élmény lehet. Ahogy azt maga is megtapasztalta.

– Az. De attól tartok, az ötven percünk lejárt – nézett az órájára Keller. – Túl is léptük. Sajnálom, nem vettem észre.

– Mondtam, hogy ez nem terápia, John. Minket nem érdekel az óra. Naponta maximum két ügyfelet fogadok, egyet délelőtt, egyet délután. Annyi időnk van, amennyi csak szükséges.

– Aha.

– Mert arról is beszélnünk kell, amin most keresztülmegy. Nehéz időszak ez az életében, igaz?

Az lett volna?

– Attól tartok, hogy az elkövetkező tizenkét hónap sem lesz könnyű – folytatta Louise –, egészen addig, amíg a Szaturnusz ott marad, ahol most van. Nehéz és veszélyes. De maga megtanult együtt élni a veszéllyel, igaz?

– Nem olyan veszélyes amit csinálok.– felelte Keller.

– Tényleg?

Másoknak veszélyes, gondolta Keller.

– Számomra nem – válaszolta. – Nem különösebben. Mindig van valamekkora kockázat, ezért nem árt figyelni, de azért nem állok ugrásra készen minden pillanatban.

– Mi az, John?

– Micsoda?

– Egy gondolat suhant át az arcán.

– Meg vagyok lepve, hogy nem tudja megmondani, mi az.

– Ha találgatnom kellene – mosolygott Louise –, akkor azt mondanám, hogy olyasvalami jutott az eszébe, ami ellentmondott az előzőeknek. Arról, hogy nem kell mindig ugrásra készen élnie.

– Erre gondoltam.

– Nemrégiben történt valami.

– Nem kérdezem meg, honnan tudja. Ne haragudjon, amiért mindig ezt mondom. Igen, nemrég történt. Pár hónapja.

– Mert a düh időszaka valamikor ősszel kezdődött.

– Akkor – bólintott Keller, majd anélkül, hogy belement volna a részletekbe, elmesélte az útját Louisville-be, és azt, hogy végig milyen balsejtelme volt.

– És akkor kopogtattak az ajtómon – mesélte –, mire én pánikba estem, ami rám nagyon nem jellemző.

– Azt gondolom.

– Megragadtam valamit – egy fegyvert –, és ott álltam az ajtó mellett, a szívem meg dübörgött, pedig csak egy részeg volt az, aki nem találta a haverját. Készen álltam arra, hogy önvédelemből megöljem, pedig csak a rossz ajtón kopogtatott.

– Felkavarta az élmény, ugye?

– Az volt a legidegesítőbb az egészben, hogy milyen ideges lettem. Persze nem voltam olyan ideges, mint a kopogtatástól az ajtón, de a hatása sokkal tovább megmaradt. Bevallom őszintén, még most is zavar.

– Mert a reakciójának nem volt előzménye. Az nem jutott eszébe, hogy tényleg veszélyben volt, John? Nem a részeg fenyegette, hanem valami láthatatlan dolog.

– Anthrax spórákra gondol?

– A maga számára láthatatlan, de mások számára talán nem. Mint egy ismeretlen ellenfél, egy titkos ellenség.

– Ezt éreztem – bólintott Keller. – De ennek semmi értelme.

– Nem akar beszélni róla?

Akart vajon?

– Új szobát kértem – mondta végül.

– A részeg miatt, aki kopogtatott az ajtaján?

– Dehogyis. Hanem mert az egyik éjjel nem tudtam aludni, annyira zajongtak a fölöttem lévő szobában. Akkor nem tudtak másikat adni, mert telt ház volt, de másnap reggelre már lett üresedés, és átköltöztem. És aznap éjjel…

– Igen?

– A régi szobámat egy pár vette ki. Megölték őket.

– A szobában, amiből kiköltözött?

– A férj ölte meg őket. A felesége a szeretőjével ment oda, és a férje követte őket. Mindkettejüket agyonlőtte. De nem tudtam túltenni magam azon, hogy az én szobámban ölték meg őket. A régi szobámban. Úgy éreztem, hogy ha én vagyok abban a szobában, akkor a férj engem öl meg.

– De maga nem is ismerte őt.

– Nem.

– Ennek ellenére úgy érezte, hogy egy hajszálon múlt az élete?

– Ez teljesen nevetséges.

Louise megrázta a fejét.

– Magát is megölhették volna, John.

– Hogyan? Én is ezen gondolkoztam, de ennek semmi értelme. A gyilkos csak azért ment abba a szobába, mert az a pár volt ott. Miattuk ment oda, nem a szoba miatt. Akkor hogyan jelenthetett volna rám veszélyt?

– Veszélyt. Szóval úgy érezte, veszélyben van.

– Azt is a horoszkóp mondja?

Louise jelentőségteljesen bólintott, bal kezét felemelte, majd hüvelykés mutatóujját egy centire eltartotta egymástól.

– A halál és maga – suttogta. – Ilyen közel voltak egymáshoz.

– Én is így éreztem. De…

– Felejtse el a férjet, felejtse el, mi történt abban a szobában. A férj soha nem jelentett magára veszélyt, de valaki más igen. Vékony jégen járt aznap éjjel, John, és ez egy ragyogó hasonlat, mert a korcsolyázó egészen addig nem veszi észre, milyen vékony a jég, amíg meg nem reped alatta.

– De…

– De nem repedt meg – bólintott Louise. – Akármi is jelentett veszélyt magára, John, végül elmúlt. Akkor lett figyelmes csak az eseményekre, amikor azt a párt megölték.

– Mint a rianás – dőlt előre a székében Keller. – Csak éppen egy másik tó jegén. Ezen el kell gondolkodnom.

– Tudom, hogy el fog.

Keller megköszörülte a torkát.

– Louise? Minden meg van írva a csillagokban, és mi itt lenn a földön ezt az utat járjuk?

– Nem.

– Csak ránéz arra a papírra – folytatta Keller –, és azt mondja: „Maga ekkor és ekkor nagyon közel kerül a halálhoz, de végül épségben megússza.”

– Csak az első része igaz. „Maga nagyon közel kerül a halálhoz.” Elég lett volna ránéznem a horoszkópjára, és azonnal kiszúrom. Azt azonban már nem tudtam volna megmondani, hogy épségben megússza. A csillagok a lehetőségeket diktálják, de a jövőt soha nem lehet pontosan megjósolni. És akkor még a szabad akaratról nem is beszéltünk.

– Ha azt a párt nem ölik meg, és én egyszerűen csak hazajövök…

– Igen?

– Akkor is itt ülnék, beszélgetnénk, és maga azt mondaná nekem, hogy szerencsésen megúsztam, mire én azt gondolnám, maga egy kicsit buggyant. Ugyan volt egy balsejtelmem, de elfelejtkeztem volna róla. Ennél a pontnál csak magára nézek, és azt mondom: „Lapozzunk.”

– Hálás lehet annak a párnak.

– És a pasinak, aki agyonlőtte őket. A motorosoknak is, akik fölöttem zajongtak. És persze Ralphnak.

– Ralph kicsoda?

– A részeg pasi haverja. Öt kereste, amikor az ajtómon kopogtatott. A részegnek is hálás lehetek, de az ő nevét nem tudom. Ami azt illeti, csak Ralphét tudom.

– A nevek talán nem is fontosak.

– Nem.

Keller ránézett Louise-ra.

– A jövő év…

– Veszélyes lesz.

– Mi miatt kell aggódnom? Gondoljam meg kétszer is, mielőtt repülőre szállók? Szeles napokon vegyek fel még egy pulóvert? Meg tudja mondani, honnan jön a fenyegetés?

Louise pár pillanatig habozott.

– Magának van egy ellensége, John.

– Egy ellenségem?

– Egy ellensége. Van valaki, aki meg akarja ölni magát.

Tizenegyedik fejezet

– Nem is tudom – mondta Keller Dotnak.

– Nem is tudod? Mit kell tudnod, Keller? Mi lehetne ennél egyszerűbb? Bostonról van szó, az isten szerelmére, nem a Hold sötét oldaláról. Taxival kimész a La Guardiára, felülsz a Delta Shuttle-ra, még csak jegyet sem kell foglalnod, és félóra múlva leszállsz a Loganen. Taxival bemész a városba, megcsinálod azt, amit a legjobban csinálsz, és már rajta is ülsz a gépen, hogy bőven a Jay Leno show kezdete előtt hazaérj. A pénzzel nincs gond, az ügyféllel sem, a meló meg szinte gyerekjáték.

– Ezt mind értem, Dot.

– De?

– Nem is tudom.

– Keller – sóhajtott Dot –, a jelek szerint én nem értek valamit. Segíts nekem. Melyik részét nem értem annak, hogy „Nem is tudom”?

Nem is tudom, csúszott ki majdnem Keller száján, de még időben észrevette magát. Az egyik középiskolai tanára nyíltan kikelt ezen szavak ellen. – Ahogy ti használjátok – förmedt rájuk –, a „Nem is tudom” nyilvánvaló hazugság. Mert egyáltalán nem ezt akarjátok mondani. Hanem azt, hogy „Nem akarom mondani”, vagy azt, hogy „Félek megmondani”.

– Hé, Keller – szólt neki az egyik osztálytársa –, mi Észak-Dakota fővárosa?

– Félek megmondani – felelte Keller.

Most mit félt megmondani Dotnak? Hogy a bostoni meló nem volt benne a csillagokban? Hogy a nap, amelyet az ügyfél határozott meg a meló végrehajtására – a jövő szerda – az asztrológusa(!) szerint különösen veszélyes?

(– Mit csináljak ezeken a napokon? – kérdezte Louise-t. – Maradjak ágyban, és zárjam be az ajtót? Rendeljek kínai kaját telefonon?

Louise így válaszolt:

– Az első ötlet nem is olyan rossz, de én megnézném, kinek nyitok ajtót. És azt is, hogy mit eszem.

Lehet, hogy a kínai étterem kifutófiúja egy nindzsa merénylő, gondolta Keller. Lehet, hogy az édes-savanyú csirke szószába ciánt kevernek.)

– Keller?

– Ami azt illeti, a szerda nem igazán jó nekem. Van valami, amit szerdán kell elintéznem.

– Jegyed van egy színházi matinéra?

– Nem.

– Hát persze, hogy nem. Bélyegárverés, igaz? Csak éppen a célszemély szerdán megy a barátnőjéhez, ráadásul titokban. Még a saját testőreit is lerázza akkor. Emiatt a szerda az a nap, amikor a legegyszerűbb elintézni őt.

– És a barátnő is része a melónak?

– Ezt te döntőd el, Keller. Lehet is, meg nem is. Ahogy könnyebb.

– És mindegy, hogy hogyan intézem el? Mindegy, hogy kivégzés vagy baleset?

– Amit csak akarsz, Keller. Ha úgy tartja kedved, belevághatod egy hordó lanolinba, és halálra főzheted. Bármi, csak ne legyen pulzusa, amikor végzel vele.

Erre a munkára nehéz nemet mondani. Erre a munkára nehéz azt mondani, hogy Nem is tudom.

– Tegyük fel, hogy a jövő szerda jó – mondta Dot. – Szerintem az ügyfél nem nagyon akar várni, de ha biztosat mondunk neki, akkor belemegy. Azt mondta, engem hívott először, de én nem hiszek neki. Olyan fickónak hangzott, aki nem szeret nőkkel tárgyalni. Legalábbis ilyesfajta dologról. Úgy hiszem, hogy előttünk már két vagy három embert felhívott, ezért szerintem hajlandó várni egy hetet, ha azt mondjuk neki. Akarod, hogy megkérdezzem tőle?

Keller azon tűnődött, vajon ágyban fekve fogja-e várni a mumust, hogy elvigye.

– Nem kell – felelte. – A mostani szerdával semmi gond nincs.

– Biztos vagy benne?

– Biztos – válaszolta Keller. Nem volt biztos, egy hangyányit sem volt biztos, de sokkal jobban hangzott, mint a Nem is tudom.

Az utazás előtti kedden Keller úgy érezte, beszélnie kellene Louise Carpenterrel. Csakhogy alig pár hét telt el azóta, hogy az asztrológus elkészítette horoszkópját az elkövetkező tizenkét hónapra, egy évig nem is fognak találkozni. Keller azt hitte, ez is olyan lesz, mint a terápia: hetente találkoznak, beszélgetnek. Azt is megtudta, hogy Louise néhány ügyfele rendszeresen kereste őt fel asztrológiai olajcsere és karbantartás miatt, de úgy vette ki a szavaiból, hogy ezeknek az ügyfeleknek az asztrológia hobbiként szolgált. Kellernek már volt hobbija, és Louise úgy gondolta, hogy elég évente egyszer találkozniuk.

Akkor majd egy év múlva, feltéve, ha életben van.

Az időjósok szerdára esőt és még több esőt mondtak, s amikor Keller felébredt, látta, hogy nem vicceltek. Egy bűnbánó időjós a New York One rádióállomáson arról tájékoztatta a hallgatókat, hogy erős széllökések és alacsony hőmérséklet kíséretében egész nap zuhogni fog, még éjjel is. Úgy mondta mindezt, mintha az ő hibája lett volna.

Keller felvette az öltönyét és a nyakkendőjét, ami egy olyan városban, mint Boston, garantálta, hogy könnyen beleolvad a tömegbe. A szekrényből előszedte a ballonkabátját, felvette, belenézett a tükörbe, és nem volt elájulva. Az eladó szerint olívaszínű volt, legalábbis a bolt neonfényében. Az esős reggel hideg fényében azonban az a nyamvadt ballonkabát zöldnek tűnt.

Nem fűzöldnek, nem méregzöldnek, hanem csak szimpla, közönséges zöldnek. Ha Szent Patrik napján húzza magára, és csatlakozik a tömeghez az Ötödik sugárúton, senki nem kérdezi meg tőle, mi a fenét keres ott. Kétség nem férhetett hozzá, a kabát olyan zöld volt, amilyen zöld csak egy kabát lehet.

Ha egy átlagos esős napról van szó, akkor Kellert egyáltalán nem zavarja a ballonkabátja színe. Annyira nem volt zöld, hogy megszólják az utcán, annyira azonban igen, hogy néhány elismerő pillantást kapjon. A kabát természetes előnnyel is rendelkezett az összes többivel szemben ruhatárban állva például azonnal könnyen azonosítani lehet, ha elhagyja a bilétát: „Egy kicsit jobbra, még egy kicsit. Az az. Az a zöld.”

Ám ha az ember azért repül Bostonba, hogy megöljön egy embert, akkor nem akar feltűnést. Be akar olvadni a tömegbe, úgy kinézni, mint bárki más. Az öltönyében és nyakkendőjében Keller kiválóan simult a tömegbe.

De a ballonkabátja egyértelműen feltűnő volt.

Hagyja itthon? Nem. Kint hideg van, Bostonban meg még hidegebb lesz. Vegye fel átlagos, bézsszínű télikabátját? Nem, mert ha esni fog, azonnal átázik. Persze vihetne esernyőt is, de ha a szakadó eső mellé párosul a beígért szél is, akkor az esernyője semmit nem ér majd.

Mi lenne, ha venne egy új ballonkabátot?

Nem, ez nevetséges. A boltok még nincsenek nyitva, ezért várnia kellene, aztán legalább egy órát eltöltene azzal, hogy választ egyet, és akkor még haza is kellene jönnie, hogy a régit letegye. Bostonban nem hagy maga után tanúkat, és ha valaki véletlenül meglátja őt bemenni az épületbe, a kabátra biztosan emlékezni fog.

Lehet, hogy ez nem is baj. Olyan, mintha postásegyenruhát venne fel, vagy papi gallért, vagy télapójelmezt. Az emberek arra emlékeznek, milyen ruhát láttak, de arra már nem, hogy ki volt benne. Semmi más különleges ismertetőjelre nem emlékeznek. A hüvelykujjára sem. És ha az ember megszabadul az egyenruhától vagy a gallértól, láthatatlanná válik.

Átlagos esetben Keller nem gondolkodott volna ennyit. Csakhogy ez egy baljóslatú nap volt, egy olyan nap, amely miatt az anyáskodó asztrológusa figyelmeztette, ezért nem csoda, hogy minden apró részlet miatt aggódott.

De ez butaság, nem? Volt egy ellensége, aki meg akarta ölni, és ez a nap különlegesen veszélyesnek számított. Ráadásul egy embert is meg kellett ölnie, ami szintén nem kockázatmentes vállalkozás.

Mindeközben ő amiatt aggódott, hogy milyen kabátot visel? Hogy túlságosan zöld?

Ezen túl kell lendülni, mondta magának.

Egy taxi elvitte a La Guardiára, egy repülő Bostonba, ott meg egy újabb taxi a Ritz-Carlton Hotelbe. Bement a hotel előcsarnokába, a Newbury utcai kijáraton keresztül távozott, majd elindult, hogy találjon egy sportboltot. Jó ideig sétált, és lassan kezdte azt hinni, hogy a Newbury utca nem a megfelelő hely egy sportbolt számára. Régiségkereskedők, méregdrága ruha- és óraboltok – ezekért jött ide az ember, nem pedig bakancsokért és hegymászó-felszerelésért.

Vagy vadászkésekért. Ha itt, Back Bayben találna az ember egyet, akkor annak elefántcsont-berakásos lenne a nyele, a pengéje színezüst, és egy kisebb vagyont kérnének érte. Keller biztos volt benne, hogy a kés gyönyörű lenne, megérne minden egyes centet, amit fizetne érte, de hogyan erezné magát, amikor dolga végeztével beleejti egy esőcsatornába?

És valóban olyan jó ötlet vadászkést venni egy nagyváros szívében, egy esős hétköznapon? A vadászszezon csak hét vagy nyolc hónap múlva kezdődik. Hány vadászkést adnak akkor el naponta Boston belvárosában? És azok közül hányat venne meg egy zöld ballonkabátos férfi?

Ehelyett bement egy papírboltba, és hosszasan nézegette a polcokat. Végül talált egy papírvágó kést krómozott pengével, ónixberakással díszített nyéllel. Az eladó kérés nélkül díszdobozba rakta. A jelek szerint meg sem fordult a fejében, hogy valaki saját magának vesz egy ilyen tárgyat.

Bizonyos értelemben Keller sem magának vette. Hanem Alvin Thurnauernek, és eljött az ideje, hogy elvigye neki.

A célszemélyt hívták Alvin Thurnauernek, akiről Dot mutatott is egy fotót Kellernek. Alvin egy nagydarab, barna hajú férfi volt, aki sok időt tölthetett a szabadban. Az ügyfél a fotóval együtt egy címet is adott Dotnak. Meg kulcsokat a házhoz az Exeter utcában: egyet a bejárati ajtóhoz, egyet meg az első emeleti lakáshoz, amelyben Thurnauer hancúrozott a barátnőjével szerdánként.

Dot elmondta neki, hogy Thurnauer rendszerint kettő körül jelenik meg, ezért Keller fél kettőkor már a szemközti ház kapualjába húzódva várt. Ugyan a szél kicsit erősebb, a hőmérséklet meg egy kicsit alacsonyabb volt, mint New Yorkban, de az eső nagyjából ugyanolyan intenzitással zuhogott. Keller ballonkabátja vízhatlan volt, és a szél az esernyőjét sem fordította ki, mégsem sikerült teljesen száraznak maradnia. Nem könnyű, ha valóban úgy zuhog, mintha dézsából öntenek.

Talán ez volt veszélyes. Egy ilyen baljóslatú napon a szakadó esőben állni Bostonban, megfázni, tüdőgyulladást kapni, és belehalni.

Keller éppen ezen gondolkodott, amikor pár perccel kettő előtt egy taxi állt meg a ház előtt, és egy teljesen átlagosan öltözött férfi szállt ki belőle. Kalapot és kabátot viselt, és egyik sem volt zöld. Keller szíve gyorsabban kezdett verni. Akár Thurnauer is lehetett a férfi, aki egy ideig azt az épületet nézte, amelynek kapualjában ő várt, majd megfordult, és sietős léptekkel elsétált. Keller figyelte, ahogy lassan eltűnt a házak között az utca végén. Visszahúzódott az árnyékba, és várt tovább Thurnauerre.

Aki időben érkezett. Keller órája éppen kettőt mutatott, amikor megjelent Thurnauer maga. Könnyű volt felismerni, amikor kiszállt a taxiból, mert nem viselt kalapot. Sűrű, barna haja alapján Keller egy pillantással azonosította.

Most tegye meg?

Mert nem lett volna nehéz. Csak azért, mert kulcsa volt a házhoz és a lakáshoz, még nem feltétlenül kellett használnia is. Gyorsan átsiet az úttesten, és még az előtt elkapja Thurnauert, hogy kinyithatná a bejárati ajtót. Ott helyben elintézi, aztán behúzza egy kapualjba, ahol senki nem látja, majd egy szempillantás alatt el is tűnik a helyszínről.

Így nem kellene aggódnia a barátnő miatt. De ott volt a lehetséges szemtanúk veszélye: egy arra siető gyalogos, egy szomszéd, aki az esőt bámulja. Igencsak feltűnő lenne, ahogy zöld ballonkabátjában átsiet az utca másik oldalára. Ráadásul a papírvágó kés még a dobozában volt, ezért puszta kézzel kellene elintéznie.

Mire mindezt átgondolta, Thurnauer már be is ment az épületbe.

Ám legyen. Ha Thurnauer hancúrozása az életébe fog kerülni, akkor egy kicsit még hadd élvezze. Sokkal jobb lesz így, mint rohanva elintézni. Thurnauer még élhet harminc vagy negyven percet, Keller meg végre bemehet egy kávézóba az eső elől, és ihat egy forró kávét.

Ahogy ott ült a pultnál, csak egy kicsit érezte úgy magát, mint Hopper magányos alakjai a poszteren. Rájött, hogy egész nap nem evett semmit. Nem reggelizett, ami meglehetősen szokatlan dolog volt a részéről.

Kockázatos, veszélyes napja volt: elviheti a tüdőgyulladás, vagy akár éhen is halhat.

De az evéssel várnia kellett. Nem volt ideje, és tele hassal nem szeretett dolgozni. Ellustul tőle az ember, lelassítja a reflexeit, elhomályosítja az ítélőképességét. Jobb, ha vár, és utána eszik.

A kávéja túl forró volt, ezért kiment a férfivécébe, ahol kinyitotta a papírvágó kés dobozát. A dobozt a szemétbe dobta, a kést zsebre vágta. Éles ugyan nem volt, viszont hegyes igen. Elég hegyes ahhoz, hogy áthatoljon több réteg ruhán? Még szerencse, hogy nem kapkodta el a dolgot az utcán. Ha már nincs se kabát, se ing Thurnaueren, nem lesznek ilyen gondjai a késsel.

Megitta a kávéját, belebújt zöld ballonkabátjába, fogta az esernyőjét, és elindult, hogy befejezze a melót.

Tizenkettedik fejezet

Semmi különös, de tényleg.

A kulcsok passzoltak a zárba. Senkivel nem találkozott sem a folyosón, sem a lépcsőn. Hallgatózott egy ideig az első emeleti lakás ajtaja előtt, zenét hallott, vízcsobogást. Beengedte magát a lakásba.

Az esernyőjét letette, kibújt a ballonkabátjából, és a nappali mellett lassan elhaladva hangtalanul odaért a hálószobához. Itt szólt a zene, és itt ült a bevetetlen ágyon cigarettázva egy vékony, hidrogénezett hajú, szinte áttetszően fehér bőrű nő.

Ijesztően sebezhetőnek látszott, és Keller remélte, hogy nem kell bántania őt. Ha el tudja kapni Thurnauert egyedül, ha el tudja intézni, és el tud tűnni anélkül, hogy észrevétetné magát, akkor a nőt életben hagyja. Ha meglátja őt, nos, akkor szabad a gazda.

A vízcsobogás abbamaradt, és egy perc múlva kinyílt a fürdőszoba ajtaja. Egy férfi lépett ki rajta, dereka körül sötétzöld törülközővel. Tök kopasz volt, mire Keller azon kezdett el tűnődni, hogy is köthetett ki egy másik lakásban. Aztán rájött, hogy mégis Thurnauer az. Mielőtt zuhanyozni ment, a férfi levette a haját.

Thurnauer odament az ágyhoz, grimaszolt, majd kivette a lány kezéből a cigarettát, és elnyomta a hamutartóban.

– Bárcsak leszoknál – morogta.

– Bárcsak leszoknál arról, hogy én szokjak le a cigarettáról – felelte a lány. – Megpróbáltam. Nem tudok leszokni, érted? Nincs mindenkinek olyan istenverte akaratereje, mint neked.

– Ragozhatnál.

– Azért kezdtem el cigarettázni, hogy leszokjak a rágóról. Utáltam a látványát. Felnőtt nők, és úgy mozog az állkapcsuk, mint a teheneknek.

– Akkor a tapasz – folytatta a férfi. – Azt miért nem akarod kipróbálni?

– Ez volt az utolsó cigarettám – közölte a lány.

– Tudod, ezt már mondtad párszor, és bármennyire is szeretnék hinni neked…

– Nem úgy értem, te seggfej! – csattant fel a lány. – Ez volt az utolsó cigaretta a csomagban, és nincs nálam több. Nem azt mondtam, hogy ez volt az utolsó cigaretta, amit elszívtam. Erre neked megint a szigorú apucit kellett játszanod, és elvenned az utolsó szálat.

– Vehetsz a boltban.

– Marha vicces vagy – sziszegte a lány. – Veszek is.

– Menj, zuhanyozz le – mondta Thurnauer.

– Nem akarok lezuhanyozni.

– Megnyugszol, jobban érzed magad.

– Úgy érted, én megnyugszom, és te érzed magad jobban. Különben is, te éppen most zuhanyoztál, és olyan goromba vagy, mint egy pokróc. A pokolba a zuhanyoddal.

– Zuhanyozz le!

– Miért? Mi a bajod? Büdös vagyok? Vagy csak azt akarod, hogy menjek ki a szobából, hogy végre telefonálhass?

– Mavis, az isten szerelmére…

– Hogy felhívhass egy lányt, aki nem dohányzik, nem izzad…

– Mavis.

– Menj a pokolba! – csattant fel Mavis. – Lezuhanyzom. És tedd fel a hajad, jó? Olyan vagy, mint egy rohadt biliárdgolyó.

Mavis megeresztette a csapot, Thurnauer meg leült a tükör elé, hogy feltegye a haját. Keller ekkor odalépett mögé, és a papírvágó kést a hátába vágta. Pontosan két borda között a szívébe. A nagydarab férfinak nem volt ideje küzdeni, és mire rájött, mi történik, már vége is volt. A teste megrándult egyszer, majd elernyedt. Keller lefektette a padlóra.

Mavis még mindig a zuhany alatt állt. Keller bőven el tud tűnni a lakásból, mielőtt a lány előkerül a fürdőből. De ahogy kilép, azonnal meglátja Thurnauert a padlón, és rögtön tudná, hogy meghalt, sikítana és kiabálna, és hívná a rendőröket. Kire van ennek szüksége?

A sajnálat, amit Keller először érzett iránta, a szeretőjével folytatott veszekedés végére teljesen eltűnt. A tejfehér bőre volt az oka mindennek, döntötte el. Amiatt érezte úgy, hogy a lány sebezhető. Mavis ezzel szemben egy nyávogó, vinnyogó borzalmas nőszemély volt; körülbelül annyira törékeny, mint egy katonai bakancs.

Ezért aztán, amikor a lány kilépett a fürdőből, Keller hátulról megragadta a nyakát, és eltörte. Otthagyta a padlón, ahol összerogyott. Eljátszhatott volna azzal, hogy elrendezi a holttesteket. A lány leszúrta a férfit, aki erre meglökte őt, amitől elesett, és eltörte a nyakát. De ki hitte volna ezt el? Szükség sem volt rá, hiszen az ügyfél holtan akarta látni Thurnauert, és Keller ezt pontosan végre is hajtotta.

Kicsit sajnálta a lányt, de annyira azért nem volt kár érte. Azt meg nem engedheti meg magának, hogy érzelmei az útjába álljanak. Ez soha nem jó ötlet, különösen egy ilyen kockázatos és veszélyes napon nem.

Bostonban sok jó étterem van, és Keller úgy gondolta, megérdemel egy tisztességes ebédet, mondjuk a Locke-Oberben. De az idő nem igazán volt alkalmas. Három óra múlt: ebédhez túl késő, vacsorához túl korán. Ha egy jó étterembe megy ilyenkor enni, akkor csak bután bámulnának rá.

Nem maradt más lehetőség, várnia kellett pár órát. Mivel a katalógusát nem hozta magával, nem volt értelme megnézni, milyen a bostoni bélyegkereskedők kínálata. Elmehetne moziba vagy egy múzeumba. Egy olyan városban, mint Boston, nem nehéz eltölteni egy délutánt.

Egy szebb napon szívesen sétált volna a Back Bayben vagy a Beacon Hillen. Bostonban ugyan nem volt olyan jó az utcákat róni, mint New Yorkban, de mondjuk jobb, mint Little Rockban. A folyamatosan zuhogó esőben azonban a séta szóba sem jöhetett, és taxit is nehezen lehetett fogni.

Keller a Newbury utcán végre talált egy puccos kávézót, ami elfogadhatónak látszott. Persze nem olyan, mint a Locke-Ober, de itt nyugodtan ehet, mert már nagyon éhes volt.

A pincérnő azt akarta tudni, mi a probléma.

– A ballonkabátom – felelte Keller.

– Mi történt vele?

– Nos, ez itt a baj – bólintott Keller. – Felakasztottam oda – mutatta –, és most nincs ott.

– Biztos benne, hogy nincs ott?

– Teljesen.

– Csak azért, mert a kabátok nagyon hasonlítanak egymásra, és több is lóg ott…

– Az enyém zöld.

– Zöld zöld? Vagy inkább olívzöld?

Mit számít? Három kabát lógott a fogason, és mindegyik bézsszínű volt.

– Az eladó olívzöldnek hívta – felelte Keller –, de szerintem csak zöld volt. És most nincs ott.

– Biztos benne, hogy magán volt, amikor bejött?

Keller az ablak felé mutatott.

– Egész nap így szakad. Miféle ökör megy ki ilyen időbe kabát nélkül?

– Talán máshol hagyta.

Lehetséges? Az Exeter utcában levette magáról. Otthagyta volna?

Kizárt. Emlékezett, hogy felvette, emlékezett, hogy az utcán kinyitotta az esernyőjét, és arra is emlékezett, hogy az esernyővel együtt felakasztotta a fogasra, mielőtt leült az asztalhoz. Apropó esernyő. Az hol van? Eltűnt a kabáttal együtt.

– Tudom, hogy nem hagytam ott máshol – felelte Keller határozottan. – Rajtam volt a kabát, amikor bejöttem, oda akasztottam fel, most meg eltűnt. Ahogy az esernyőm is.

– Valaki biztosan véletlenül vitte el.

– Véletlenül? A kabát zöld.

– Talán színvak volt az illető – találgatott a lány. – Vagy van neki otthon egy zöld kabátja, és elfelejtette, hogy ma szürkét visel, ezért a magáét vitte el tévedésből. Amikor visszahozza…

– Senki nem fogja visszahozni. Mert a kabátomat ellopták.

– Miért akarná bárki is ellopni a maga zöld kabátját?

– Talán mert kellett neki – magyarázta Keller türelmesen. – Odakinn szakad az eső, és nem akart kabát nélkül kimenni. A fogason lógó három kabát három vendéghez tartozik, de én nem fogom ellopni egyikőjükét sem. Aki ellopta a kabátomat, nem fogja visszahozni. Most maga szerint mit tegyek?

– Mi nem vagyunk felelősek – mutatott a lány a táblára, amely alátámasztotta az állítását.

Keller a táblától még nyugodtan erősködhetett volna, de végül hagyta az egészet. Elvégre nem akarta beperelni őket.

– Ha akarja, kihívom a rendőrséget, és bejelentheti…

– El akarok menni – legyintett Keller. – Szükségem van egy taxira, de akár meg is fulladhatok odakinn az esőben, mire egy megáll nekem.

A lány arca felderült, mert most legalább tehetett valamit.

– Ott – mutatta –, ott, az utca túloldalán. A hotel. Annak van egy előtetője. Ott nem fog elázni, és taxit is könnyen kap, mert egész nap hozzák-viszik a vendégeket. És tudja mit? Fogadok, hogy Angélának a pénztárnál van egy fölösleges esernyője. A vendégek mindig itt felejtik, és hacsak nem esik, soha nem jönnek vissza értük.

A lány a pénztárnál elővett egy fekete, összecsukható esernyőt, amit még használni is lehetett.

– Emlékszem arra a kabátra – mondta. – Zöld volt. Láttam bejönni, és kimenni is, de azt már nem vettem észre, hogy nem azon ment ki, akin bejött. Az ilyen ruhadarabot szokták feltűnőnek hívni. Nem lesz könnyű még egy ilyet találnia.

– Szerintem sem – bólintott Keller.

– Egyszerűen nem tudtam rájönni – mondta Dot –, hogy miért nem akarod megcsinálni ezt a melót. Gyerekjátéknak látszott, és mint kiderült, az is volt.

– Elég vizes gyerekjáték – morgott Keller. – Ellopták a kabátomat.

– És az esernyődet is. Vannak nagyon gonosz és lelkiismeretlen emberek, Keller. Még egy olyan rendes városban is, mint Boston. Veszel egy új kabátot.

– Ezt nem kellett volna megvennem.

– Azt mondtad, zöld volt.

– Túl zöld.

– Miben reménykedtél, Keller? Abban, hogy megérik, és már nem lesz zöld?

– Ez már nem az én problémám – felelte Keller. – A következő ballonkabátom bézs lesz.

– Azzal nem tudsz nagyot tévedni – ismerte el Dot. – Ha javasolhatok valamit, ne túl világosat vegyél, mert azon minden meglátszik. Inkább a sivatagi homok színének irányában keresgélj.

– Mindegy – húzta el a száját Keller, és a tévét bámulta. – Vajon miről beszélnek?

– Egy biztos: nem olyan érdekes dologról, mint a ballonkabátok. Ha akarod, felhangosítom, de szerintem jobb, ha nem tudjuk.

– Igazad lehet. Azon tűnődöm, hogy ez volt-e az. Mármint a kabátom eltűnése.

– Min tűnődsz, Keller? Mi volt az ez?

– Egy érzés.

– Balsejtelmed volt Bostonnal kapcsolatban, igaz? Nem volt semmiféle bélyegárverés. Egyszerűen nem akartad a melót.

– De megcsináltam, nem?

– Nem akartad, Keller. Mesélj nekem erről a balsejtelemről.

– Csak egy – vont vállat Keller –, csak egy érzés volt. Megérzés.

Nem akart egyelőre Dotnak a horoszkópjáról beszélni. El tudta képzelni a reakcióját, és nem akarta hallani.

– Volt már egyszer egy ilyen balsejtelmed – mondta Dot. – Louisville-ben.

– Az egy kicsit más volt.

– Mind a két meló jól sikerült.

– Ez igaz.

– Akkor szerinted ezek a balsejtelmek, megérzések, honnan jönnek? Van valami ötleted?

– Nem nagyon. Most azért nem volt olyan erős ez az érzés. Elmentem, elintéztem, amit kellett.

– Gyorsan és egyszerűen. Mint kés a vajban.

– Többé-kevésbé – jegyezte meg Keller.

– Többé-kevésbé?

– Egy papírvágó kést használtam.

– Mire? Ne haragudj, ostoba kérdés volt. Mit csináltál? Felvetted az asztaláról?

– Odafelé menet vettem.

– Bostonban?

– A repülőre nem akartam felvinni semmit, hátha a fémdetektorok kimutatják. Ezért Bostonban vettem, aztán amikor végeztem, magammal hoztam.

– Ahogy szoktad. Aztán beledobtad egy szemetesbe, vagy egy esőcsatornába. Azt leszámítva, hogy egyikbe sem, mert különben nem hoztad volna szóba a témát. Jesszusom, Keller. A kabát zsebében?

– A kulcsokkal együtt.

– Milyen kulcsokkal? Ja, a lakáskulcsok. Ha jól értem, akkor a gyilkos fegyvert és a bűntény helyszínéhez passzoló kulcsokat a kabátod zsebében hagytad.

– Be akartam dobni őket egy esőcsatornába a repülőtér felé menet – magyarázta Keller. – De először enni akartam valamit. Aztán már csak azt vettem észre, hogy eltűnt a kabátom.

– A tolvaj nemcsak egy kabátot vitt el.

– Hanem az esernyőmet is.

– Hagyd már azt az esernyőt! A kabáttal együtt elvitte a kést és a kulcsokat is. Volt rajtuk valami? Amire a cím volt ráírva?

– Két kulcs egy karikán.

– Remélem, a nevedet nem engedted rávésetni a papírvágó késre.

– Nem – felelte Keller. – És letöröltem. De akkor is.

– Semmi nem vezethet el hozzád.

– Nem.

– Akkor is – sóhajtott Dot.

– Ezt mondtam én is. Akkor is.

Amikor Keller visszaért New Yorkba, megvette a bostoni lapokat. Mind a kettő részletesen beszámolt a gyilkosságról. Mint kiderült, Alvin Thurnauer egy befolyásos helyi üzletember volt, különböző politikai – és ahogy a cikkek sugallták, alvilági – kapcsolatokkal. A cikk hírértékét természetesen csak növelte, hogy erőszakos halált halt egy szerelmi fészekben Back Bayben egy olyan szőke nővel együtt, aki nem a felesége volt.

A napilapok megnyugtatták az olvasókat, hogy a rendőrök kiemelt figyelmet szentelnek a gyilkosságnak, és több szálon indították el a nyomozást. Keller a sorok közt is olvasott, és tudta: gőzük sincs, hogy merre induljanak. Talán sejtik, hogy Thurnauert meggyilkoltatták, és talán azt is, hogy ki a megbízó, de ezzel semmit nem lehet kezdeni. Nem voltak tanúk, nem volt bizonyíték.

A második gyilkosság fölött majdnem átfutott a tekintete.

A Globe nem írt róla, de a Herald igen. A hátsó oldalon egy apró cikk arról szólt, hogy a Boston Commonban egy halott férfit találtak, akit közvetlen közelről egy kis kaliberű fegyverrel fejbe lőttek.

Keller elképzelte a szerencsétlent, amint arccal a fűben fekszik, az eső meg csak zuhog. És a halott ember kabátját is el tudta képzelni. Ugyan a Herald a kabátról semmit nem írt, de Keller minden gond nélkül el tudta képzelni.

Hazament, és telefonált párat. Másnap reggel az első dolga az volt, hogy megvette a Globe-ot meg a Heraldot, és reggeli közben kiolvasta őket. Aztán telefonált még egyet, majd vonatra ült.

Tizenharmadik fejezet

– Úgy hívták, hogy Louis „Miért ne” Minot – mesélte Keller Dotnak. – Semmilyen irat nem volt nála, így az ujjlenyomata alapján azonosították. Vagy egy tucatszor tartóztatták le, hol bolti lopásért, hol hamis csekkekért.

– Nos, tudni akartad, miféle ember lopta el a kabátodat. Hát tessék: egy kisstílű tolvaj.

– Valaki kétszer fejbe lőtte egy huszonkettessel.

– Matematikailag ez olyan, mintha egyszer lőtték volna fejbe egy negyvennégyessel.

– Elég volt a 22-es is. Szerintem hangtompító volt rajta, de ezt nem lehet kideríteni. Minot a Commonon sétált, valaki követte, és várt, amíg senki nincs a közelben. Az eső miatt nem kellett sokáig várnia. odalépett hozzá, kétszer fejbe lőtte, majd eltűnt.

– Biztosan egy polgárőr volt – dőlt hátra a székén Dot. – Valahányszor egy kabáttolvajra bukkan, azonnal bosszút kell állnia. A moziváltozatban Charles Bronsonnak kellene játszania.

– Mit tudsz az ügyfélről, Dot?

– Képtelen vagyok elhinni, hogy ezt az ügyfél tette volna.

– Sejtem, hogy hogyan történt – magyarázta Keller. – Valaki figyelte a házat az Exeter utcában.

– Micsoda?

– Jött egy taxi, kiszállt belőle egy pasi. Én azt hittem, ő volt… hogy is hívják, Thurnauer. Nem mintha hasonlított volna rá, de csak állt ott a járdán, és hosszasan nézte a túloldalon álló házat. Ahol én vártam a kapualjban. De a pasi elsétált. Talán nem is olyan messzire. Mert megvárta, míg végzek.

– Szóval láthatta, ahogy bemész és kijössz.

– A zöld ballonkabátomban. Aztán követett a kávézóba, kint várt, és amikor kijöttem, megint követett. De az már nem én voltam.

– Hanem Louis Minot.

– Az én zöld kabátomban. Nem hiszem, hogy abban a ronda, esős időben rendesen meg tudta volna nézni magának az arcomat. A kabát elég volt neki. A kabátot követte. Minot elsétált a Commonba, a gyilkos követte őt, várt a megfelelő pillanatra, és…

– Bumm-bumm.

– Vagy pukk-pukk, ha hangtompítót használt.

– Ki tudta, hogy az Exeter utcába mész? Válasz: az ügyfél. De akkor sem tudom elhinni, hogy ilyet tett volna.

– A rendőrök elhiszik.

– Hogyan?

– Azt már tudjuk, Minot kabátjának milyen színe volt. Akarsz találgatni, mit találtak a zsebében?

– A kulcsokat és a kést.

– Papírvágó kés.

– Mindegy. Nem bírok mindent megjegyezni, Keller. A zsaruk rájöttek a kapcsolatra?

– Ezt azért nehéz lett volna nem észrevenni. Egy fickót agyonszúrnak, egy másikat meg alig egy mérföldre onnan agyonlőnek, és a zsebében találnak egy papírvágó kést. Még vérnyomok is voltak a késen.

– Azt hittem, letörölted.

– Le is töröltem, de ki már nem főztem. Találtak egy kevés vért a pengén. Ahhoz szerintem nem eleget, hogy DNS alapján azonosítani lehessen, de a vércsoportot meg tudják állapítani, ami ugyanaz lesz, mint Thurnaueré.

– A kés passzol a sebhez Thurnauer hátán.

– Persze. A kulcsok meg illenek a zárba.

Dot lassan bólintott.

– Nem nehéz rekonstruálni. Minot összeszedte magát, elfogadott egy megbízást, hidegre tette Thurnauert az Exeter utcában, és a Boston Commonon beszélt meg egy találkozót a megbízóval, hogy átvegye a pénzt. Ehelyett a megbízó lelőtte, bumm-bumm vagy pukk-pukk –, mert a halott ember nem beszél.

– Mást nem nagyon tudnak a rendőrök kitalálni.

– De mi jobban tudjuk, ugye? Minot egy olyan kabátra mondta, hogy „Miért ne”, amelyikre nem kellett volna, és ebbe véletlenül bele is halt. Valaki megölte, aki a megbízónak dolgozik.

– Az előbb azt mondtad, képtelen vagy elhinni.

– Mit tehetek, Keller? El kell hinnem, akár tetszik, akár nem.

– Nem feltétlenül.

– Tényleg?

– Egész éjjel fenn voltam – mesélte Keller –, és Louisville-ről gondolkodtam. Emlékszel?

– Hogy emlékszem-e Louisville-re? Hát lehet azt elfelejteni? A frissen nyírt fű illatát, a mentás koktél ízét, a hosszú, tömött sorokat a fogadóirodáknál, a pályán nyargaló lovakat? Keller, én soha az életben nem voltam Louisville-ben. Hogy emlékezhetnék rá?

– Tudod, hogy mire gondoltam.

– Odautaztál – idézte fel Dot –, és balsejtelmed volt. A férj követte a feleségét egy másik férfival a moteledbe, és a régi szobádban megölte őket.

– Közelről fejbe lőtte őket egy 22-essel.

– Nem emlékszel? A férjet le is tartóztatták a gyilkosság miatt.

– Nem ő tette.

– Biztos vagy benne?

– A zsaruk biztosak – felelte Keller. – Ellenőrizték az alibijét.

– És van másik gyanúsítottjuk, aki jobban tetszik nekik?

– Szerintem nem nagyon keresnek másikat – válaszolta Keller –, mert a férj a kedvencük. Úgy gondolják, hogy a férj rendelte meg a gyilkosságot, bár nem olyannak látszik, mint aki el tudna intézni egy háromautós temetést. A rendőrök mégis úgy gondolják, hogy felbérelt valakit, hogy kövesse a feleségét, és ölje meg. Mert profi munkának látszott, annyi szent.

– Kettő a fejbe, di-di-du-dá.

– Rémlik valami, ugye?

– Rémlik, hogy a fene essen belé. Adj egy percet. És kapcsold ki azt a nyamvadt tévét. Nem tudok így gondolkozni.

A tévé le volt halkítva, mint mindig, de Keller tudta, Dot mire gondol. Fogta a távirányítót, megnyomta a gombot, a képernyő elsötétült.

Pár perc hallgatás után Dot végre megszólalt.

–Nem az ügyfél volt a hunyó Louisville-ben, és Bostonban sem. Valaki más, aki kifejezetten rád vadászik.

– Én is erre gondoltam.

– Na látod. A bosszúálló angyalt kizárhatjuk, aki Thurnauer és a louisville-i fickó miatt szállt rád. Mi is volt a neve…?

– Hirschhorn.

– Mindegy. Bostonban figyelt téged, várt, amíg elvégzed, amiért mentél, és csak akkor lépett akcióba. Nem érdekelte, mi lesz Thurnauerrel. Csak az, hogy veled végezhessen.

– Louisville-ben pedig…

– Hirschhorn házát figyelte. Miután a pasit elgázosítottad a garázsban, követett téged a motelbe, ahol…

– Ahol?

– Ez így nem jó. Nem követhetett abba a szobába, amiből tizenkét órája kiköltöztél.

– Folytasd, Dot.

– Sokkal egyszerűbben menne, ha lenne egy zseblámpám és egy térképem. Sötétben tapogatózom, Keller. Ha a régi szobádba ment, akkor az azért történt, mert már előre tudta, hol fogsz megszállni. Már azelőtt tudott a szobáról, mielőtt te elintézted Hirschhornt.

– Bingó.

– Kizárt, hogy az ügyfél volt – jelentette ki Dot –, mert honnan tudta volna, hogy hol fogsz megszállni? Azt sem tudta, ki vagy, Keller. Állandóan beleütközöm a bútorokba. Segíts nekem egy kicsit.

– Emlékszel a részegre?

– Aki a haverját kereste. Mi volt a neve?

– Mit számít, hogy mi volt a neve?

– Semmit. Folytasd.

– Ralphnak hívták, ha számít…

– Hogyan számíthatna? Hiszen nem is létezett, igaz? Mármint Ralph. A részeg létezett, csak éppen nem volt piás.

– Valószínűleg nem.

– Tudta, hogy melyik szobában laksz. De hogyan? Nem telefonáltál a szobádból, ugye?

– Nem hiszem. Ha telefonáltam is, csak azután, hogy a részeg bekopogott.

– És nem is a saját neveden jelentkeztél be a motelbe.

– Természetesen nem.

– Akkor a reptérről követett. Vagy egy jelkövetőt rakott a kocsidra, de ez nem lehet, mert a kocsit az ügyfél adta, őt pedig kizártuk. Valaki más is tudta, hogy Louisville-be érkezel. Vagy… Jesszusom, Keller. Lehet, hogy New Yorkból követett?

– Nem.

– Biztos vagy benne?

– Amennyire csak lehet. Nézd, én azt hiszem, tudom, ki volt az.

– Miért nem ezzel kezdted?

– Menjünk vissza Louisville-be egy percre. Leszállók, és ott egy pali, aki értem jött.

– Ahogy azt előre megbeszéltük.

– Ahogy azt előre megbeszéltétek. Ott van egy másik fickó, a kezében egy olyan táblával, amit nem tudok elolvasni. Odamegyek hozzá, majdnem bele az arcába, csak hogy el tudjam olvasni, mi van a táblájára írva.

– Ő a mi emberünk?

– Szerintem.

– Mert rossz a helyesírása?

– Mert senkit nem várt, hacsak engem nem számítunk. Nézd, Dot, olyasvalakinek kell lennie, aki nem tudja, ki vagyok.

– Ki ez az ember? És mit akar? Csak úgy öldököl?

– Azt tudja, hogy mit csinálok – magyarázta Keller –, de azt nem, hogy ki vagyok. Ha tudná a nevem és a címem, akkor nem kergetne városról városra. Miért akkor van a nyomomban, amikor dolgozom? Két meló közt mit csinálok? Moziba járok, sétálok, néha elmegyek vacsorázni.

– Talán szereti a kihívást.

– Nem – rázta a fejét Keller. – Nem hiszem. Szerintem tudta, kivel találkozom a reptéren, látásból ismerte őt, és tudta, hogy azért megy a reptérre, hogy elhozza a bérgyilkost. Ezért aztán ő is készített egy táblát, olyat, amit senki nem tud elolvasni. Ott állt, várt, és közelről megnézett magának.

– És amikor odamentél a pasashoz, akkor már biztosan tudta, hogy te vagy az.

– Aztán követett a kocsihoz, majd amikor beültem, akkor a motelhez.

– Egyenesen oda.

– Útközben megálltam vacsorázni, és megnézni a térképet, de utána már egy megfelelő motelt kerestem. Nem volt nehéz követnie. Ugyanis nem figyeltem. Nem volt okom arra, hogy megbizonyosodjak róla: nem követnek.

– A pasi ekkor megjelent a szobádnál, és bekopogtatott. Mi van, ha kinyitod? Bumm-bumm?

– Nem hiszem.

– Miért nem? Olyan egyszerű lett volna.

– Abban a pár napban is egyszerű lett volna, amíg ott voltam Louisville-ben. De kivárta, hogy elintézzem Hirschhornt. És Thurnauert Bostonban.

– Udvariaskodik? Előreengedi a másikat?

– Úgy tűnik.

– Egy igazi úriember – rázta a fejét Dot. – Próbálom megérteni ezt az egészet, Keller. Bekopogott az ajtódon, és Ralphot kereste, hogy megbizonyosodjon róla, melyik szobában laksz. Aztán amikor megtudta, csak ült nyugodtan.

– Szerintem még akkor is követett.

– Amikor bélyeget vettél, és átmentél a hídon Indianába? Az van a folyó másik oldalán, ugye? Indiana?

– Igen.

– Végül úgy döntöttél, elintézed Hirschhornt. Ő tudta, hogy mit csinálsz, és mikor. Aztán mi történt? Követett a motelbe?

– Erre nem volt szükség. Tudta, hol lakom.

– Jó. Mind a ketten visszamentetek a motelbe. Te az új szobádba, ő a régibe.

– Én a régi szobámnál parkoltam le, a motel hátsó részénél – emlékezett Keller. – Megszokásból. Ő meglátta a kocsit, és azt hitte, a szobámban vagyok. Várt egy kicsit, hogy lefeküdjek, aztán akcióba lendült.

– Volt kulcsa?

– Vagy értett annyit a szakmához, hogy ki tudjon nyitni egy motelszobát nélküle. Vannak ennél nehezebb feladatok is a világon.

– Bemegy, két fejet lát a párnán. Biztos azt gondolja, sikerült összeszedned valakit a bárban.

– Igen.

– Mivel sötét van, ezért nem veszi észre, hogy a két fej közül egyik sem a tied. De miután végzett, nem kapcsolja fel a villanyt? Hogy megcsodálja a munkáját.

– Talán megtette.

– De nem szükségszerűen?

– Miért tenné, ha tudja, hogy mind a kettőt elintézte? Jó, tegyük fel, hogy mégis felkapcsolja a villanyt. Akkor mi van?

– Végig követett téged, csak azért, hogy tudja, hogyan nézel ki.

– Lehet, hogy a férfi, akit elintézett, hasonlított hozzám – mondta Keller. – Különösen két golyóval a fejében. Mondjuk, hogy rájön a hibájára. Mihez kezd? Minden ajtón bekopogtat?

– Azt nem teheti meg.

– Valószínűleg azt gondolja, megszabadultam a kocsitól, kijelentkeztem a motelből, és valaki kivitt a reptérre, így vagy úgy, de nem sikerült elkapnia. Szerintem azonban nem kapcsolta fel a villanyt, és egészen addig nem tudta, hogy hibázott, amíg a lapokban nem olvasott róla.

– Próbálom megérteni – ingatta Dot a fejét –, de nem könnyű. Kérsz jeges teát?

– Persze, de maradj csak! Majd én töltök.

– Nem. Könnyebben gondolkozom, ha jár a kezem. Mit csináltál Louisville után?

– Hazajöttem, és éltem az életem.

– Munka szempontjából, Keller. Volt egy melód itt, New Yorkban, amivel kapcsolatban nekem támadt rossz érzésem, mert nem lett volna szabad elvállalnom. Hol volt a kis barátunk, mialatt te azt intézted?

– Gőzöm sincs.

– Ha tudná, ki vagy, ha követett volna, akkor ismerné a neved és a címed. És elintéz. De semmi ilyesmi nem történt. Szerinted mikor és mitől lendül akcióba?

– Más nem nagyon lehet, mint hogy tudomást szerez a megbízásról.

– Szóval azt tudja, ki a célszemély, de azt nem, hogy ki fogja elintézni.

– Gondolom – bólintott Keller.

– Ekkor elkezdi megfigyelni a célszemélyt, vagy kifigyeli, ki jön elintézni a melót, ahogy Louisville-ben tette. Akkor feltehetőleg a New York-i festőről nem tudott.

– Feltehetőleg.

– Vagy mégis, csak éppen nem tudott azonosítani téged, mert senki nem várt, senki nem mutatta meg neked a festőt. Mi is volt a neve?

– Niswander.

– Elmentél a megnyitójára.

– Fél Manhattan összes ingyenélőjével egyetemben – jegyezte meg Keller.

– Ha mégis követte Niswandert, arra várva, hogy mikor nyírja ki valaki, akkor még mindig várhat, mert Niswandert nem intézted el. Hanem az ügyfelet. Azután mi történt?

– Tampa.

– Tampa. Valami trükkös nevű hely.

– Indian Rocks Beach.

– Mentél és jöttél. Reggel oda, este vissza. Ha ott akart volna elkapni téged, akkor sem tudott volna mit tenni, mert pillanatok alatt kész voltál a melóval. Végül Boston, és el is érkeztünk a mához. Hacsak nem felejtettem ki valamit.

– Mindent elmondtunk – bólogatott Keller.

– Bostonban még láttad is őt, ugye? Ő szállt ki a taxiból Thurnauer háza előtt.

– Nem Thurnauer háza volt. Szerintem a lányé.

– Örülök, hogy ezt tisztáztuk. De láttad őt, ugye?

– Láttam valakit. Talán ő volt, talán nem.

– Itt jön a nap legjobb kérdése. Láttad már őt valaha?

– Nem tudom.

– Nem ő állt Louisville-ben a reptéren az olvashatatlan táblával a kezében?

– Amikor láttam őt kiszállni a taxiból – magyarázta Keller –, azt hittem, Thurnauer az. Különben is, mit láttam? Egy fickót a szemébe húzott kalapban és szorosan összefogott kabátban, mert nem akart megázni. Az arcát nem láttam.

– Szóval vagy ő volt, vagy nem.

– Előbbre vagyunk, mi?

– Menjünk csak vissza Louisville-be – javasolta Dot. – Akkor láttad az arcát, nem?

– Ránéztem? Igen. Fel tudom most idézni az arcát? Nem. Sokkal jobban emlékszem a táblára a kezében.

– Ezzel nem jutottunk előbbre, Keller. Nem hiszem, hogy most is magával hordaná.

– Bőrdzsekit viselt – idézte fel Keller –, de ezzel sem vagyunk beljebb. Velem egymagas, nem idős és nem fiatal. Nem kövér, nem sovány. Semmi különös, ami miatt emlékeznék rá.

– Mintha magadat írtad volna le, Keller.

– Hát, nem én voltam.

– Arra azért emlékeznél. És mit akar? Megmondom őszintén, nem hiszem, hogy ő lenne a Köpenyes Megtorló. Mert mit csinál? Félreáll, hagyja, hadd végezd el a melót, mielőtt akcióba lép. Ha valami nemes cél vezérelné, ha ő lenne az igazság és rend amerikai védelmezője, akkor nem hagyná, hogy teljesítsd a megbízást.

– Szerintem sem.

– Mire vár? Bostonban nem volt sok lehetősége, mert valószínűleg csak akkor tudott azonosítani, amikor már kijöttél a házból. De Louisville-ben annyi ideje volt, mint a fene. Akkor mire várt?

– Talán tapintatos volt.

– Tapintatos? Miért? Hirschhorn miatt? Miattad? Talán azt akarja, hogy a jól végzett munka öröme eltöltsön téged, mielőtt elintézne? Valahogy nem hiszem. – Dot szeme hirtelen elkerekedett. – Jesszusom. Az ügyfél miatt volt tapintatos.

– Más miatt nem lehetett.

– De miért törődne az ügyféllel? Várj egy percet. Azt hiszem, sejtem már. Az ügyfél miatt nem akar téged elintézni. Ezért hagyja, hogy teljesítsd a megbízást. Ezért akar téged később kivonni a forgalomból. Azt mondd meg nekem, miért törődik ő az ügyféllel?

– Mert ő is ebben a bizniszben utazik.

– Aminek már az elején nyilvánvalónak kellett volna lennie. Nézd csak meg a védjegyét.

– A védjegyét?

– Kettő a fejbe egy 22-esből. Nem lövöldöz összevissza, mint egy cowboyfilmben. Egy profi, akinek ez a védjegye.

– De velem mi a baja? – kérdezte Keller, majd felállt a székről. – Személyesen velem lenne baja? Nem hiszem, mert azt sem tudja, ki vagyok. Azt akarja, hogy csatlakozzam a szakszervezethez? Nem hiszem, hogy lenne, de ha mégis, én boldogan kifizetem a tagdíjat.

– Lehet, hogy megérné – bólintott Dot. – Már csak az egészség- és balesetbiztosításért. Keller, szerintem egy kicsit egoistább vagy a kelleténél.

– Azért akar megölni, mert egoista vagyok?

– Talán nem is rólad szól ez az egész.

– Tudod – mondta Keller –, nem is szólhat rólam. Mert már a megbízás elején belelép a képbe, aztán megvárja, hogy a bérgyilkos felbukkanjon. Ebből milyen következtetést lehet levonni? Ő is szakmabéli, és mindenki mást meg akar ölni? Szerinted lehetséges ez, Dot? Ha így lenne, nem kellett volna hallanunk valamit?

– Emlékszel a New York-i melóra?

– Persze, hogy emlékszem. Épp most beszéltünk róla.

– Emlékszel a fickóra, akit felhívtam? Akit akkor keresek, ha New York-i megbízást kapunk?

– A telefonját kikapcsolták.

– Ki.

– Később pedig megtudtad, hogy…

– Ne állj meg, Keller. Fejezd csak be.

–…meghalt. Az ágyában, igaz?

– Csakúgy, mint az a helyes pár Louisville-ben.

– De én azt hittem, szívinfarktust kapott. Vagy valami hasonló.

– A szíve megállt – bólintott Dot lassan. – És a páré is. Ha meghalsz, megáll a szíved. Ez így megy.

– Szerinted megölték?

– Szerintem nem lehet kizárni. Ha természetes halálként könyvelték el, akkor csak egyet kérdezek tőled. Az elmúlt évek alatt te hány embert tettél jégre úgy, hogy természetes halál szerepelt a jegyzőkönyvben?

– Egypárat.

Dot megfogta a poharát.

– És mindegyik szíve megállt.

– Azt gondolod, hogy az embered megcsinált valahol egy melót, hazament, a másik fickó meg ott várt rá, és elintézte?

– Megállította a szívét.

– Miért?

– Miért tesz valaki ilyet? Ez a kérdésed?

– Ez, mert nem értem.

– Te is ugyanezt csinálod, Keller, ezért felteszem neked ugyanezt a kérdést. Te miért csinálod?

Keller elgondolkodott.

– Andria azt mondta nekem, hogy ez a karmám. De már akkor se nagyon értettem, mit akar ezzel mondani. Talán a csillagokban van benne. Vagy a hüvelykujjamnak is van hozzá köze. Azt ugyan nem tudom, pontosan hogyan, de…

– Keller, hagyd abba.

– Mi a baj?

– Ne filozofálj nekem – szólt rá Dot. – Nem azt akarom tudni, hogy egy olyan helyes fickó, mint te, mit keres egy ilyen szakmában. Azt mondom, hogy itt vagy te, teszed, amit teszel, és ha jön egy megbízás, akkor elvállalod. Miért?

– Mire gondolsz, Dot? Miért vállalom el? – vont vállat Keller. – Mert ez a munkám.

– Na de miért? Mi neked ebben a jó?

– Mi nekem ebben a jó? Tudod, hogy mi.

– Akkor mondd el. A kedvemért.

– A pénz – felelte Keller. – Pénzt kapok érte.

– Bingó.

– Ezt akartad hallani? Hogy pénzt kapok érte? Azt hittem, ez teljesen egyértelmű. Mire akarsz kilyukadni? A fickó azért akart megölni engem, mert valaki fizetett neki érte?

– A pénzért tette.

– Milyen pénzért?

– Más szóval a befektetésért – magyarázta Dot. – Hosszú távú befektetés. Keller, szerinted miért mászik a Coca-Cola a Pepsi nyakára? Hogy kinyírja a konkurenciát.

Tizennegyedik fejezet

Őrültségnek hangzott.

– Lehet, hogy őrültség – ismerte el Dot. – De talán ő az őrült. Az épelméjűség mióta munkaköri követelmény? Ha tisztán és érzelemmentesen átgondolom, akkor be kell látnom, hogy jól csinálja. Ha megöli azokat, akik ebben a szakmában dolgoznak, akkor ő több megbízást fog kapni. Ha többet akar keresni, akkor vagy árat emel, vagy többet dolgozik, így vagy úgy, több dollár lesz a zsebében.

– De ki gondolkozik így? Te felhívsz, én idejövök, aztán elmegyek, ahova mondod. Ő – intett a mennyezet felé Keller – megmondta, hova menjek, és mit csináljak, én meg mentem és csináltam, aztán hazajöttem, és megkaptam a pénzemet. Soha nem akartam több pénzt keresni. Nem is volt szükségem több pénzre, azt is alig bírom elkölteni, amit keresek.

– Soha nem te kerested a munkát.

– Persze, hogy nem.

– Hanem hagytad, hogy a munka találjon meg téged.

– És mindig meg is talált – bólintott Keller.

– Emlékszel, amikor feladtam egy hirdetést?

– Hogyne. Nem a Katonadologban, hanem a másikban. Mi is volt a neve?

– Zsoldos Magazin.

– Egyvalaki jelentkezett – idézte fel Keller. – Titkolnunk kellett előle, aztán az ügyfél megpróbált átverni minket.

– És mire ment vele. A lényeg az, hogy akkor mi kerestük a munkát. Illetve én kerestem. És ugye láttuk, mi lett belőle.

– Különleges helyzetben voltunk, Dot. Ő minden megbízást visszautasított.

– Tudom.

– Pedig rengeteg munka volt. De nem mi kaptuk meg őket.

– Emlékszel a hívásra a bostoni melóval kapcsolatban? Az ügyfél azt mondta, engem hívott először, de én nem hittem neki.

– Mert nem szeretett nőkkel dolgozni. Ezt mondtad.

– Szerintem másokat is felhívott előttem. Úgy hiszem, hogy egyre kevesebb jó szakembert lehet találni a szakmádban, és ez nem amiatt van, hogy a nemzet morálja drámaian emelkedik. Szerintem ez a rohadék jön-megy az országban, és sorban teszi el láb alól a többieket. Nem is csinálja rosszul. Kevesebben vagytok.

– Ezért ő többet dolgozik.

– Több munka, több pénz.

– Mégis, mi szüksége van erre? Annyi megbízás van.

– Kevesebb, mint öt éve.

– Én ugyanannyit dolgozom most is.

– Talán azért, mert ez a fickó módszeresen irtja a többieket. Ha úgy nézzük, akkor szívességet tesz neked.

– Nem hiszem. Szerinted mennyi pénz kell neki?

– Vannak emberek, akiknek az „elég pénz” körülbelül annyit jelent, mint a tábla, amivel az emberünk a reptéren átvert téged Louisville-ben. Nincs olyan, hogy „elég”.

– Mire kell neki a pénz?

– Valamit venni akar, amit amúgy nem engedhetne meg magának. Keller, te is elég sok pénzt ölsz a bélyeggyűjteményedbe. Van olyan bélyeg, ami túl drága neked?

– Viccelsz? Rengeteg olyan bélyeg van, aminek hat számjegyű az ára.

– A festő, akit nem öltél meg. Niswander. Végül vettél tőle képet?

– Nem.

– De elgondolkoztál rajta. Megvehettél volna egyet, ha nagyon akarod, nem?

– Persze.

– Tegyük fel, hogy egy Picassót szeretnél. Vagy Hoppert.

– Oké – mondta Keller. – Értem már.

– Ez a fickó egy disznó – jelentette ki Dot. – Minél többje van, annál többet akar. Ő akar lenni az egyetlen bérgyilkos, hogy az összes melót ő csinálhassa meg. Nem mindegy, hogy mire kell neki a pénz? Nem ez a kérdés, hanem az, hogy mi mit fogunk tenni.

Ha valaki meg akarja ölni az embert, akkor egyértelmű, hogy előbb neki kell megölnie a másikat.

De hogyan? Keller állandóan embereket ölt, ez a munkája, ám úgy sokkal egyszerűbb, ha tudja, ki az áldozat, és hol találja meg. Az egész művelet meglehetősen egyszerű volt. Eltökéltséget és gyors helyzetfelismerést igényelt, de azért nem kellett hozzá, egyetemi diploma.

– Valamiért úgy hiszem, hogy Louisville-ben lakik – töprengett Keller. – De az is lehet, hogy hozzám hasonlóan ő is odarepült. Talán nem ő maga fogta azt a táblát, csak fizetett valakinek tíz dollárt, hogy álljon ott. Ő meg valahova elbújt, és onnan figyelt.

– Valahogy meg kell találnunk őt.

– Hogyan?

Egy ideig mind a ketten hallgattak, és a kérdésen gondolkoztak. Végül Dot szólalt meg:

– Te hogyan csinálnád, Keller?

– Éppen ezt nem tudom kitalálni, de…

– Nem – ingatta a fejét Dot. – Gondolkozz az ő fejével. Te akarsz lenni a gyilkosságok Microsoftja, és ki akarod nyírni a konkurenciát. Hogyan kezdenél hozzá?

– Ó, már értem, mire gondolsz. Azt sem tudom, hol kezdeném. Senkit nem ismerek a szakmából. Nem szoktunk konferenciát tartani.

– Még szerencse, Keller – sóhajtott Dot. – Nem is akarok belegondolni, miről beszélnétek.

– De ő sem ismer senkit – vetette fel Keller. – Ezért kell reptereken álldogálnia. De honnan tudja, hogy melyiken? Tudod, mit kellene tenni, Dot? Lemondani a munkákat.

– Miért?

– Felhívnak, hogy el tudok-e vállalni egy melót Omahában. Felírod a részleteket, aztán egy jó kifogásra hivatkozva lemondod a melót, hogy miért nem tudom megcsinálni.

– A nagymamád temetése mindig jó kifogás.

– Érdekellentét, egy másik, elmaradt meló, teljesen mindegy. Megmondod az embernek, hogy találnia kell valaki mást. Ekkor én elmegyek Omahába, és megnézem, ki végzi el a munkát.

– Vársz, amíg a másik teljesíti a megbízást, és utána elteszed láb alól. De miért nem rögtön?

– Mert így senki sem tudja meg. Mi lett volna, ha az első napon elintéz engem Louisville-ben? Ahelyett, hogy Ralphot keresi, odaáll az ajtóm elé, és amikor meglát, a fejembe ereszt két golyót. Az ügyfél rögtön megtudja, mi történt.

– És a meló után?

– A legjobb az – felelte Keller –, ha hazáig követ.

– Amit meg is tett, de a rossz szobába ment be.

– Nem – rázta a fejét Keller. – Hazáig. New Yorkba. Hogy megtudja, hol élek, és akkor tudjon kiiktatni, amikor csak kedve tartja.

– Egy moziban – bólogatott Dot –, vagy otthon, amikor a bélyegeiddel szórakozol.

– Mindegy. Ezt csinálta ugyanis azzal az embereddel, aki álmában halt meg. Követte hazáig, és kivárta a megfelelő alkalmat.

– De veled nem várhat.

– A jelek szerint nem, akármi is legyen az oka. És ez az én szerencsém, mert bármikor elintézhetett volna. Nem sejtettem semmit. Ha meg New Yorkban próbál kinyírni, és véletlenül másvalakivel végez, akkor bármikor visszajöhet, hogy korrigálja a tévedését.

– A mocskos szemétláda.

– Akár így is hívhatod.

– Mintha nem lenne elég munkája. Az alapján, amit elmondtál, folyamatosan utasítja vissza a megbízásokat.

– Legalábbis én ezt tenném.

– Le merem fogadni, hogy ő pontosan ezt teszi, a patkányarcú rohadékja. De most hibázott. És bajban van.

– Bajban van? Semmit nem tudunk róla, Dot. Nem tudjuk, kicsoda, nem tudjuk, hol él, és nem tudjuk, hogy néz ki. Szerinted mekkora bajban lehet?

– Azt azért tudjuk – mondta Dot mérgesen –, hogy mit csinál. Ez bőven elég. Menj haza, Keller.

– Miért?

– Menj haza, pihenj, lazíts. Szórakozz a bélyegeiddel. Ez a pasi egy ideig nem fog veszélyt jelenteni. Valószínűleg azt hiszi, hogy téged kapott el, amikor kinyírta Louis Minot-t. De ha mégsem, akkor sem tudja, hol keressen téged. Menj haza, éld az életed!

– És?

– Én felemelem a telefont – felelte Dot –, felteszek pár kérdést. Megnézem, mit tudok kideríteni erről a gátlástalan szemétládáról.

– Egyszerűen nem értem – mondta Dot –, hogy miért hívják ezt Long Island jeges teának. Legalább hat különféle alkohol van benne, de szerintem teát soha nem látott.

– Olyat kérdezel, aki nem tud válaszolni.

– Nincs benne tea – döntötte, el Dot. – Ironikusak akarnak lenni? Vagy viccesek? Hogy Long Islanden ezt isszák tea helyett? Vagy köze van az alkoholtilalomhoz?

– Gőzöm sincs.

– És fogadok, hogy nem is érdekel. De többet nem iszom belőle, mert ennyi is elég volt. Józan akarok lenni vásárlás közben, és nagyon nem szeretném átaludni ma este az Oroszlánkirályt.

Egy étteremben ültek a Madison sugárúton. Dot ritkán jött Manhattan-be, de amikor mégis, akkor úgy nézett ki, mint egy matróna, aki napokig készült az eseményre. Ez a leírás nem is tévedett volna, hiszen Dot tényleg egy matróna volt, aki napokig készült a vásárlásra és a színházra.

Amikor meghozták a rendelésüket, a nő így folytatta:

– Térjünk a tárgyra! Nem akartam telefonon elmondani, és miért rángassalak ki White Plainsbe, ha úgyis jövök Manhattanbe? Olyan régen rendeltem meg a jegyet az előadásra, hogy azt hiszem, már láttam is a darabot. Telefonáltam párat.

– Mondtad, hogy ez a terved.

– És megtudtam néhány dolgot Rogerről.

– Ez a neve?

– Valószínűleg nem – felelte Dot. – De így ismerik. Nincs családnév, csak a Roger.

– Hol lakik?

– Senki sem tudja.

– Valakinek tudnia kell. A címét mondjuk nem, de a várost legalább.

– A Láthatatlan Roger – ingatta a fejét Dot. – Nem nyert. Nem tudja senki.

– Ha valaki el akar engem érni – tűnődött Keller –, akkor azt rajtad keresztül tehetik meg. Kit hívsz fel, ha el akarod érni Rogert?

– Több közvetítő egyikén keresztül. Vagy direktben felhívom.

– Na látod. Mi a körzetszám?

– 301.

– Ezt nem tudom, hol van.

– Peoria, Illinois. De ha feltárcsázod a számot, akkor az üzenetrögzítője válaszol a Sprintnél, aminek köze nincs Peoriához. Meghagyod a számod, ő meg visszahív.

– Szerinted Peoriában él? – kérdezte Keller.

– Lehet – felelte Dot. – De ennyi erővel lottózhatnék is. Szerintem egyszer elment Peoriába, hogy ott vegyen egy mobiltelefont.

– Jó, visszahív – bólintott Keller. – De nem a mobiljáról, mert azt csak üzenetekre használja. A következő lépés micsoda?

– Elmondod neki a melót. Vagy igent mond, vagy nemet.

– Megadod neki a nevet, a címet és a többi részletet.

– Meg minden egyebet, amire szüksége lehet.

– Tegyük fel, hogy meg akarod mutatni neki a célszemélyt.

Dot megrázta fejét.

– Szó nem lehet róla. Roger ezt nem csinálja.

– Azaz a fickót soha senki nem látta.

– Nem.

– Ez nagyon okos – ismerte el Keller. – A jövőben mi is így teszünk, és nem azért, mert tartunk az ügyféltől.

– Hanem mert Rogertől tartunk.

– Nem pontosan emiatt, de…

– De emiatt. Milyen a bárányod?

– Kellemes – felelte Keller. – És a tied?

– Az enyém is – felelte Dot. – Csak éppen ez a Long Island jeges tea nem illik hozzá. Amúgy finom, puha, átsült. Teljesen igazad van. Nincs több találkozó a reptéren, nincs több fegyver és autó, amit az ügyfél ad.

– A pénzt akkor is meg kell kapnia valahogy – folytatta Keller. – Az előleget legalábbis, meg a fotót vagy kulcsokat. Vagy ami kell.

– FedEx.

– És a FedEx hova viszi a küldeményt?

– Egy FedEx irodába. Roger ott veszi át.

– Gondolom, alkalmanként más és más irodáról van szó.

– Mindig más iroda, és mindig más városban. Aztán amikor a fennmaradó összegért megdolgozott, akkor ugyanez a módszer. FedEx küldemény egy újabb városba. És a címzett neve is mindig változik. Ez a fickó nem nagyon hibázik.

– Nem.

– Mert profi.

– Az, profi – ismerte el Keller. – Tudod, miután visszajöttem Bostonból, folyton a hátam mögé néztem. Ideges voltam, nem bírtam nyugodtan ülni.

– Azt el tudom képzelni.

– De hozzászoktam. Először arra gondoltam, ennyi. Kinek van erre szüksége? Egyszer már gondolkoztam a nyugdíjon, most viszont meg is teszem.

– Érdekes lett volna, Keller, miután a nyugdíjra félretett pénzedet bélyegekbe ölted.

– Nem az összeset – ellenkezett Keller. – Egy jó részét, de nem az egészet. De ha lett is volna elég pénzem, még ha meg is tudtam volna engedni magamnak, hogy nyugdíjba vonuljak, miért is kellett volna megtennem? Hagyom, hogy egy ilyen rohadék kitúrjon a szakmából?

– Ha jól sejtem, a válaszod nemleges volt.

– Nagyon óvatosak leszünk – hajolt előre Keller. – Azt tesszük, amit Roger. Nem találkozunk az ügyféllel vagy az embereivel, és ha erősködnek, akkor visszamondjuk a megbízást.

– Én meg olyan kérdéseket teszek fel, amiket eddig nem szoktam. Ki utasította vissza a megbízást, mielőtt felhívott minket? Egy munka néha több közvetítőn keresztül ér el hozzám, így aztán lehet, hogy akivel beszélek, nem tud válaszolni a kérdésre, de akkor is megpróbálom kideríteni. Ha csak megérzem Roger szagát, ha csak távolról sejtem, hogy benne van, akkor meg fogom találni a módját, hogy kihátráljak a megbízásból.

– Én pedig nyitva tartom a szemem.

– Nem rossz ötlet.

– Útközben pedig megtaláljuk a módját – bólintott Keller –, hogy a mocsokláda nyomára bukkanjunk, és leterítsük a nyavalyást.

– „Leterítsük a nyavalyást”? Ez meg honnan jött?

– A cowboyfilmekben szokták mondani. Azt jelenti, hogy…

– Tudom, hogy mit jelent, Keller. Leterítjük a nyavalyást.

– Akkor ezt fogjuk tenni – összegezte Keller. – Roger profi. És akkor mi van? Én is profi vagyok, de ez még nem jelenti azt, hogy nem hibázom. Több hibát is elkövettem már az elmúlt években.

– Ő is hibázni fog.

– Az ám – dőlt hátra a székében Keller. – És akkor…

– Bumm-bumm. Illetve pukk-pukk.

– Dehogyis. A bumm-bumm az igazi – szűkült össze Keller szeme –, mert amikor elkapom ezt a fickót, nem fog érdekelni, hogy mekkora zajt csapok.

Tizenötödik fejezet

Keller az omlett utolsó falatját rágta, és közben a pincérnőt figyelte, aki kávét töltött neki. Nem volt biztos benne, hogy kér még, de egyszerűbb otthagyni a teli bögrét, semmint visszautasítani a kedves mosolyú nőt. Az étterem homlokzatán hatalmas tábla hirdette, hogy itt a vendég soha nem fogy ki a kávéból. Kellernek, akit úgy neveltek, hogy semmit ne hagyjon a tányérján, ezzel volt némi gondja. Nem tudta meginni a kávéját, mert állandóan utánatöltöttek, egészen egyszerűen nem hagyták, hogy megigya, ami a bögrében volt. Lehet, hogy a koffeinfüggők ezt szerették, de őt zavarta.

És mi van a teaivókkal? Keller szerint őket alaposan átverték. Amikor megitták az italukat, kaptak egy bögre forró vizet a filter mellé. Keller szerint egy filterből jó esetben két bögrényi teát lehetett kifacsarni, ha az ember nem bánta az íztelen és erőtlen löttyöt, de egy harmadikat? Eközben a kávézók annyi friss és erős italt ihattak, amennyi beléjük fért.

Na de ki mondta, hogy az élet fair?

– Azt kell mondanom, nem hangzik rosszul – jelentette ki Dot. – A férfi, aki felhívott engem, közvetlen kapcsolatban áll az ügyféllel, aki azt mondja, minket hívott először. Megvan a név és a cím, a fotó hamarosan érkezik levélben. És senki nem fog várni téged a poggyászkiadónál az O'Hare-en. Igencsak valószínű, hogy Roger barátunk erről semmit nem tud. Ahogy Klinger sem.

– Klinger?

– Az a fickó Lake Forestben, akivel majd megismerkedsz, és akitől rögtön búcsút is veszel. Nem sejt semmit, nem nézeget állandóan a háta mögé, ahogy neked sem kell.

– Azért néha hátrapillantok.

Amikor hazaért, Kellernek az volt az első dolga, hogy megnézze a horoszkópját, amit Louise Carpenter készített neki. A bostoni útját körbelengő veszélyes időszak elmúlt. Most néhány relatíve biztonságos hónap előtt állt, legalábbis a csillagok szerint. Nyáron ismét veszélyek leselkedhetnek rá, de az olyan messze van.

Ez azért még nem adhat okot a könnyelműségre. Mivel Lake Forest a Michigan-tó partján fekszik Chicagótól északra, ezért értelemszerűen az O'Hare-re a legegyszerűbb repülni, onnan meg kocsival tovább. Keller ehelyett Milwaukee-ba repült, ott bérelt egy kocsit, majd Lake Forest-től tizenöt percre északra, egy motelben vett ki szobát.

Sietségre semmi ok nem volt. Az ügyfélnek nem sürgős, Klinger pedig heti öt alkalommal elment az irodájába, és kész. Keller az egyik szemét rajta tartotta, a másikkal pedig a Roger jelenlétére utaló jeleket figyelte. Azt akarta, hogy ha Roger itt van a környéken, akkor ő lássa meg először.

Keller ránézett az órájára. Volt bőven ideje, hogy megigya a kávéját, de ennek nem sok értelmét látta. A pincérnő úgyis teletöltené a bögréjét, és neki több kávéja volt, mint Kellernek ideje. Fizetett, tisztességes borravalót hagyott, és húsz perc múlva már ott állt a Rugby utcában, egy képeslapra való kertvárosi környéken, amelyet olyan szép fák díszítettek, hogy akár Declan Niswander is festhette volna őket. Keller a zöld spalettás fehér házat figyelte, az úttól jó száz méterre. A motor alapjáraton dohogott, Keller meg a kormányra kiterített térképet tanulmányozta, hogy ha valaki véletlenül arra jár, azt higgye, hogy eltévedt.

De nem tévedt el, pontosan tudta, hol van, ahogy azt is, hogy nem kell sokáig várnia. Klinger a szokásai rabja volt, és körülbelül annyi esély látszott arra, hogy változtat a rutinján, mint arra, hogy a pincérnő üresen hagy egy kávésbögrét. A hét öt napján nyolc óra tizenegykor felszállt a chicagói vonatra, és hacsak nem zuhogott, akkor hét óra negyvennyolckor gyalog indult el az állomásra.

Órát lehetett volna igazítani hozzá.

Keller, aki az autórádióhoz igazította az óráját, figyelte, ahogy a bejárati ajtó kinyílik. Klinger sötétbarna öltönyt viselt, és kezében bőr aktatáskájával elindult az utca felé. Balra fordult a lámpás kereszteződés felé. Amikor zöldre váltott, áthaladt a Culpepper úton, majd a másik lámpánál megint megállt, hogy átmenjen a Rugby utcára. Nem jártak autók, ezért nyugodtan átsétálhatott volna a másik oldalra a pirosban is. Keller szerint a két utcán egyszerre is keresztülvághatott volna. De az elmúlt három napban – ha csak távolról is – megismerte annyira Lee Klingert, hogy tudja: ő ilyet soha nem tenne. A kijelölt gyalogátkelőhelyen megy át az úttesten, és ha piros a lámpa, akkor engedelmesen vár.

Keller azon tűnődött, ki akarta Klingert holtan látni, és miért. De a választ valójában nem is akarta tudni: az évek során megtanulta, hogy jobb, ha nem tudja. De a találgatásnak nem tudott ellenállni. Valaki, aki Mrs. Klingerrel bújt néha ágyba? Valaki, akinek a feleségével Klinger bújt ágyba?

Az alapján, amit látott belőle, egyik eset sem látszott túl valószínűnek. Ám ha jól belegondolt, mit tudott Klingerről? Szinte semmit. Pontos volt, megállt a piros lámpánál, öltönyt viselt, és valaki holtan akarta látni. Valószínűleg Klinger ennél összetettebb személyiség volt, de Keller csak ennyit tudott róla, mert csak ennyit kellett tudnia.

Sebességbe tette a Fordot, és kisorolt a járda mellől. Maga elé engedi Klingert, aztán amikor a lámpa zöldre vált, akkor egy másik útvonalon elgurul a vasútállomáshoz. Hogy ezután mi lesz, abban nem volt biztos. Lehet, hogy a peronon szerencséje lesz. Vagy a vonaton. Vagy Chicagóban. Vagy nem. Chicagóban volt néhány jó bélyegkereskedő, nem is messze egymástól a Loopon, és Keller magával hozta a katalógusát is. Bemegy a kereskedőkhöz, vesz pár bélyeget. Dot egy szóval sem mondta, hogy sietnie kellene. Várhat egy napot, de kettőt is.

A lámpa pirosra váltott. Egy másik autó közeledett a kereszteződéshez, lassított. Klinger lelépett a járdáról. A másik autó ekkor hirtelen felgyorsított, mint egy áldozata után vetődő ragadozó. Klingernek még arra sem volt ideje, hogy megijedjen. Az autó telibe kapta, a férfi a levegőbe repült az aktatáskájával együtt. Keller alig bírta felfogni, mi történt. Ahogy Klinger sem, de neki ez már nem volt érdekes.

– Oké – sóhajtott Dot. – Feladom. Hogy csináltad?

– Én csak annyit csináltam – felelte Keller –, hogy a kocsiban ülve végignéztem. És még azt sem valami jól. Követtem Klingert, tudtam, hogy hova megy, ezért nem nagyon figyeltem rá.

– Az a kurva Roger! – szaladt ki Dotból. – Taktikát váltott. Ahelyett, hogy téged intézne el, helyetted intézi el a célszemélyt.

– Nem Roger volt az. A legjobb esetben is Rogeretta.

– Egy nő ütötte el?

– Egy apró, idős hölgy. Legalább kilencvennel ment, amikor elcsapta Klingert. Egy nagy, tavalyi Oldsmobile-t vezetett.

– Szóval nem egy csotrogányt.

– Azt mondta, valami baj volt a kocsival. Rálépett a fékre, de ettől a kocsi csak még gyorsabban ment.

– Tényleg nem egy csotrogány.

– Gyakran előfordul – folytatta Keller. – A legtöbb kocsival. A sofőr rálép a fékre, de a kocsi nem áll meg, hanem felgyorsul. Egy közös tényező van az összes ilyen esetben: a sofőrök élemedett kora.

– Gondolom, nem a fékre lépnek.

– Összezavarodnak – felelte Keller. – Azt hiszik a gázról, hogy az a fék. Ezért aztán pánikba esnek, még jobban nyomják a pedált, hogy végre fogjon a fék, a kocsi azonban egyre gyorsabban megy. Azt meg te is tudod, ez hova vezet.

– Egyenesen bele Klingerbe.

– Amikor a lámpához közeledett, levette a lábát a gázról, hogy lassítson – magyarázta Keller –, és Klinger ekkor akart átmenni a zebrán, mire a hölgy teljesen meg akart állni, és rálépett a fékre. Ami a gáz volt. Arra már nem emlékezett, mi történt utána.

– Ahogy Klinger sem – nyugtázta Dot. – Te meg pont ott voltál.

– A saját szememmel láttam – ingatta a fejét Keller. – Megmondom neked őszintén, megrázott.

– Téged, Keller?

– Láttam egy embert meghalni.

Dot egy ideig fürkészte az arcát. – Keller – mondta végül –, rendszeresen látsz meghalni embereket, a haláluk oka pedig te magad vagy.

– Az más – mondta Keller. – Ez annyira váratlan volt. És annyira erőszakos.

– A munkád is erőszakos, Keller.

– De most csak szemtanú voltam. Ott ültem, és végignéztem. Aztán megjöttek a zsaruk, és…

– Amikor te még ott voltál?

– Úgy gondoltam, hogy az feltűnőbb, ha elhajtok. Mintha elmenekülnék a baleset helyszínéről. Még akkor is, ha csak szemtanú voltam – vont vállat Keller. – Jegyzőkönyvbe vették a vallomásom, aztán el is engedtek. Megmondtam nekik, hogy alig láttam valamit. Volt egy másik tanú, aki viszont mindent látott. Nem volt kérdés, mi történt. Azt kivéve, hogy az idős hölgy még mindig azt hiszi, a kocsi hibájából ütötte el Klingert, és nem a sajátjából.

– De mi tudjuk az igazat – mosolygott Dot. – És az ügyfél is.

– Az ügyfél?

– Szerinte egy zseni vagy, Keller. Azt hiszi, hogy te rendezted meg az egészet. Kitaláltál valamit, valami egészen kivételeset, amitől Klinger lelépett a hölgy autója elé.

– De…

– A vevőnek – emelte fel a kezét Dot – mindig igaza van. Emlékszel? Akkor meg különösen, ha rendesen fizet. A megbízást teljesítetted, az ügyfél elégedett, mi pedig megkaptuk a pénzünket. Van valami gondod ezzel, Keller? Mert szerintem nem lehet.

A férfi elgondolkodott.

– Keller? – zavarta meg Dot a tűnődésben. – Mit csináltál azután, hogy a hölgy kivasalta Klingert?

– Nem vasalta ki. Telibe kapta, amitől Klinger felrepült a levegőbe, és…

– Kímélj meg a részletektől. Tudom, hogy jó állampolgárhoz híven ott maradtál, jegyzőkönyvbe vették a vallomásod, aztán elengedtek. De utána mit csináltál?

– Hazajöttem – felelte Keller. – De nem rögtön. Az első dolgom az volt Milwaukee-ban, hogy bementem néhány bélyeg-kereskedőhöz.

– És vettél pár bélyeget a gyűjteményedbe.

– Nos, igen. Ott voltam, és nem kellett sietnem.

– Igazad volt – mondta Dot –, nem kellett sietned. A pénzünket megkaptuk, így vehetsz még pár bélyeget. Jól vagy, Keller? Fáradtnak tűnsz. Megviseltnek. Annyira nem hosszú az út Milwaukee-ból.

– Jól vagyok – felelte Keller. – Csak olyan furcsa ez az egész.

Tizenhatodik fejezet

Három héttel később Keller huevos rancherost evett Albuquerque óvárosának szélén egy „Hívj Csak Carlosnak” nevű étteremben. Az étlapon ugyanaz a logó virított, mint a bejárat fölött: egy vigyorgó mexikói hatalmas sombreróban. Rögtön lehetett tudni, gondolta Keller, hogy a tulajdonos mexikói, mert egyetlen gringo sem mert volna egy ilyen karikatúrát kitenni és használni.

Ha voltak is kételyei, az étel eloszlatta őket. Ennél jobb huevos rancherost még soha nem evett. Egy közelítette csak meg. Az, amelyiket egy kis kávézóban rendelt egyszer az oregoni Roseburgben.

Ezt előző este Dottal is megosztotta.

– Ne fárassz, Keller – torkolta le a nő. – Az oregoni Roseburg? Egyszer oda akartál költözni. Emlékszel?

Hiba volt szóba hozni Roseburgot, és Keller erre azonnal rájött, ahogy kiejtette a száján. Rendszerint Dot szokta a fejéhez vágni Roseburgot, valahányszor ő mondott valami szépet egy városról.

– Az így nem pontos, hogy oda akartam költözni – ellenkezett.

– Házakat néztél, Keller.

– Gondolkoztam rajta – ismerte el a férfi –, ahogy az ember minden egyéb másról gondolkozik, de nem akartam…

– A különbség abban van, ahogy gondolkozol dolgokról, Keller. Mert én másképpen gondolkozom el valamin. Amúgy meg most éppen nem a roseburgi házakon kellene járnia az eszednek.

– Tudom – sóhajtott Keller. – És én nem is…

– Nem a házakról gondolkoztál? Azt mondtad…

– A kávézó jutott az eszembe. Hogy ott jobb reggelit adtak, mint ahol ma reggel ettem. De valószínűleg ez nem igaz, mert az emlékezetem megszépíti a dolgokat.

– Nagyon remélem, hogy így van – felelte Dot –, különben mindannyian megölnénk magunkat.

– Ami pedig a másik dolgot illeti, amiről gondolkozhatnék. Szerintem szó sem lehet róla.

– Nem lep meg.

– Megeszem még néhány adag huevos rancherost – mondta Keller –, és hazamegyek.

– Anélkül, hogy megnéztél volna pár házat?

– A legtöbb vályogból készült – magyarázta Keller –, és megmondom őszintén, jól néznek ki kívülről, de be már nincs kedvem menni egyikbe se. A forma kedvéért még maradok egy kicsit, aztán hazamegyek.

Megette a tojást, megitta a második bögre kávét, majd kiment a bérelt Toyotájához. A nap melegen sütött, a levegő hideg volt és száraz. Ha az embernek egy céltalan utazást kell tennie, akkor mehetett volna ennél rosszabb helyre is.

Egy héttel korábban vonatra ült, kiment White Plainsbe, és leült Dot mellé az asztalhoz, aki részletesen elmagyarázta neki, mi a feladat. Michael Petrosiant a szövetségiek őrizték huszonnégy órában, amíg arra várt, hogy tanúskodhasson. Az ő tanúvallomása nélkül a vád nem sokat ért. Viszont ha tanúskodik, akkor néhány fontos ember hosszú időre rács mögé kerül.

– Ezért egy kérdés van csak – összegezte Keller. – Hogyan lehet megcsinálni?

– Lehetetlennek hangzik, nem?

– Nekem is ez jutott az eszembe.

– Pontosan. Azzal együtt, hogy ezt nem tudjuk vállalni.

– Végül meggondoltad magad.

– Rögtön, amint beleegyezett abba, hogy te mindenképpen megkapod a pénzed.

– Hogyan?

– A felét előre, a maradékot teljesítéskor.

– És? Mindig így dolgozunk.

– Türelem – mondta Dot. – Az már nem szokásos, hogy ha elmész, megnézed, meg lehet-e csinálni, és úgy döntesz, hogy nem, az előleget akkor is megtarthatod.

– Ezt hogy érted el?

– Hagytam, hadd beszéljenek rá. Még a végén kiderül, hogy jó vagyok ebben.

– Nem lep meg.

– Mondhatjuk azt is, hogy eléggé elszántak. Az egyik oldalon ott van a megbízás, amit teljesíteni kell. A másik oldalon meg az, hogy képtelenség teljesíteni. Nem csoda, hogy elszántak. És elkeseredettek.

– Attól meg még elszántabbak lettek, hogy amikor többeknek is felajánlották a megbízást, mindenki elutasította őket.

Dot töltött magának jeges teát.

– Tudom, hogy másokat is megkerestek. Soha nem ismernék be, de soha nem is fogadták volna el a feltételeimet, ha nem futnak bele pár kőfalba.

– Jó lenne tudni, ki mondott nekik nemet.

– Többek között Roger.

– Többek között – bólintott Keller.

– Nos – kortyolt Dot a teájából –, fel kell tételeznünk, hogy megkeresték Rogert is. Ezért a szokásos óvintézkedéseket tesszük meg. Senki nem találkozik veled, senki nem tudja, ki vagy, és honnan jössz. Még ha Roger ott is van Albuquerque-ben, és ott ül Petrosian ölében, akkor sem tud célba venni. Mert csak odarepülsz, aztán hazajössz, és megkapod a pénzed.

– A felét.

– A felét, ha hajlandó vagy körbenézni. A másik felét akkor, ha megcsinálod. A bónusz záradékról pedig még nem is beszéltem.

Keller ránézett Dotra.

– Tudod, mit? Ne is beszélj róla. Nem akarom tudni.

– De igen, Keller. Tudni akarod.

– Dot, én semmiféle záradékról nem akarok tudni.

– A megállapodásnak van egy melléklete. Mondjuk így.

– Miért? Valamit kifelejtettetek belőle?

Dot sóhajtott.

– Több pénzt kapsz, Keller. Ha még azelőtt elintézed, hogy tanúskodna, kapsz egy nagy, kövér bónuszt. Ha elkezdi a tanúvallomását, de nem fejezi be, akkor is kapsz, csak nem akkorát.

– Ott helyben, a tanúk padján intézzem el?

Dot megint sóhajtott egy mélyet.

– Több napig fog tanúskodni, mert annyi mondanivalója van az ügyfelünkről. Arra gondoltak, hogy egyik nap tanúskodik, este visszamegy a hotelbe, és mondjuk, elcsúszik egy banánhéjon. Esetleg leesik a liftaknába.

– Vagy talál valami egészen más módot arra, hogyan törheti ki a nyakát.

– Mindegy. Akkor is kapunk bónuszt, de nem akkorát, mintha a vallomástétel előtt teszed hidegre – vont vállat Dot. – Ezt csak a játék kedvéért vettem bele a megállapodásba, mert úgysem lehet teljesíteni. Odamész, körbenézel, hazajössz, mire ők megnyugodhatnak, hogy mennyi pénzt megspóroltak. Nemcsak a maradékot, hanem a bónuszt is.

– Mert a pasit lehetetlen elintézni – bólintott Keller. – Azt leszámítva, hogy nincs lehetetlen. A bíróságra vezető út egyik csatornafedele alatt elrejtett bomba elég hatásos lehet. Vagy egy rakás kommandós, akik bárkit lelőnek.

– Kétségbeesett és elszánt emberek – mondta Dot –, élükön Lee Marvinnal, a kőkemény vezetőjükkel.

– Vagy egy mesterlövész az egyik szemközti tetőn. De ezek közül egyik sem az én stílusom.

– Nézd, a csuklódra erősíthetsz robbanóanyagot, odafutsz Petrosianhoz, és megöleled – javasolta Dot. – De ez sem a te stílusod. Ne aggódj, Keller! Maradj ott egy hétig, maximum tíz napig! Albuquerque-ben is vannak bélyegkereskedők, nem?

– Postán már többször üzleteltem egy pasival Roswellből – felelte Keller.

– Roswell? Új-Mexikóban?

– Gondolom.

– Ott van – nyugtatta meg Dot. – Legalább ennyit tudunk.

– Azt viszont nem, hogy milyen messze van Albuquerque-től. És azt sem, hogy van-e boltja, vagy csak levélben üzletel. Ettől függetlenül biztos vannak ott is bélyegkereskedők. Biztosan.

– Erezd jól magad – mondta Dot. – Vegyél pár bélyeget.

– Vagy ha kiderül, hogy mégis meg lehet csinálni…

– Annál jobb – rakta le a poharát Dot. – De ne törd össze magad! Úgy őrzik Petrosiant a tanúvallomása végéig, mintha ő lenne az aranykészlet Fort Knoxban. Aztán amikor végeztek vele, a tanúvédelmi program keretében eltüntetik, hogy néhány év múlva valaki kiszúrja. Ha még akkor is érdekli őket a pasas, majd szólnak.

Keller hotelje körülbelül egy mérföldre volt a Candelarián található Arrowhead Inntől, ahol a szövetségiek Michael Petrosiant őrizték. Érdekes lett volna az Arrowheadben megszállni: egyszerre kézenfekvő és kockázatos, de ez sajnos szóba sem jöhetett, mivel Petrosian és a szövetségiek voltak a hotel egyedüli lakói. A média úgy utalt a helyre, mint egy felfegyverzett fogolytáborra, és Keller úgy gondolta, a megállapítás helytálló. Néhányszor elvezetett mellette, és a tévében is számtalanszor látta. Valóban egy felfegyverzett fogolytábor volt a hotel: a parkoló tele kormányzati gépkocsikkal, az épület minden egyes bejáratánál mosolytalan, öltönyös férfiak álltak, talpig napszemüvegben. Mindössze egy őrtorony és néhány száz méter szögesdrót hiányzott a tökéletes börtönhöz.

Azt leszámítva, hogy ás egy alagutat, Keller nem látott más módot arra, hogy bejusson. Vagy kijusson, ha már egyszer benn van. Petrosian pedig soha nem jött ki a hotelből. Az őrök hozták be az ételt, amit telefonon rendeltek.

Ha sikerülne megtudnia, honnan rendelik, és ha sikerülne még azelőtt az étel közelébe férkőznie, hogy elindulna az úti célja felé, és ha még azt is sikerülne megtudnia, hogy melyik étel Petrosiané, nos akkor a megfelelő hatóanyagú ízesítőt is bele lehetne csempészni. Persze még az is kellene, hogy senki se kóstolja meg Petrosian ételét…

Hagyjuk.

Petrosiant egészen addig lakat alatt tartják, amíg meg nem kell jelennie a bíróságon. Keller a CNN-en már hallott nyilatkozni pár túltáplált szövetségi rendőrbírót arról dicsekedve, hogy milyen komoly biztonsági óvintézkedéseket vezettek be. Egy egész konvojnyi páncélozott autó fogja kísérni a hotelből a bíróságra Petrosiant, majd vissza. Senki nem tud a közelébe férkőzni. Petrosiannak méretes tokája volt, arcán pimasz mosoly, és körülbelül annyira volt szimpatikus, mint Jockey Ewing egy rosszabb napján. Keller nagyon szerette volna az önelégült mosolyt letörölni a képéről. De hogyan?

Néhányszor elgurult a bíróság épülete előtt is. De ez sem volt túl jó, mert a biztonsági rendszert még Petrosian előtt alaposan fejlesztették. Még az épület környékén sem lehetett csak úgy sétálgatni, mert az egyenruhás biztonsági őrök mindenkit megállítottak, és megkérdezték, mit akar. Ha nem a bíróságra jött, határozottan megkérték, hogy menjen el. Az épületbe belépő nélkül nem lehetett bejutni. Keller valószínűnek tartotta, hogy tudna szerezni egyet. Elkap egy újságírót, elszedi az igazolványát, vagy valami hasonló. És akkor, hogyan tovább? Egy fémdetektor ellenőrizte a belépőket, és még ha puszta kézzel is hajtotta volna végre a feladatát, hogyan jut ki az épületből?

Semmi értelme nem volt a bíróság környékén nézelődni, ahogy az Arrowhead Inn közelében sem.

Sokkal egyszerűbb volt tévében nézni az egészet. Keller most is ezt csinálta: a motelszobájában ült, és éppen a lehalkított reklámokról próbálta kitalálni, vajon mit akarnak eladni. Végül már érdekelni fogja annyira, hogy felhangosítsa a készüléket, akkor viszont nincs megállás: minden szót inni fog. Ugyan ez még nem fordult elő vele, de nem tartotta kizártnak.

A reklámot nézte, ujja a távirányító némító gombja fölött, és csak akkor nyomta meg, amikor a műsor folytatódott. A riporter éppen a várva várt Petrosian megérkezéséről beszélt, a vád koronatanújáról, majd átkapcsoltak a konvoj befutását közvetítő helikopter kamerájára.

Keller látta, hogy jól sejtette: egész egyszerűen képtelenség közel kerülni a nyomorult Petrosianhoz. Az épület előtt nem álltak autók, amikor a konvoj bekanyarodott, és a lépcsőn is csak az újságírók és riporterek. Frusztráltnak látszottak a kordon mögött, mert esélyük sem volt arra, hogy kérdéseket tegyenek fel Petrosiannak. Még a helikopterből is nehéz volt megállapítani, melyik a koronatanú, mert annyian állták körül, amikor kiszállt a kocsiból.

Itt most valóban Lee Marvinra és társaira lenne szükség, gondolta Keller. Hacsak… Mi lenne, ha Lee ott fenn ülne a helikopterben? Olyan közel manőverezi, amennyire csak lehet, egyik keze a botkormányon, a másikban a géppisztoly. Ez hatásos lehetett volna, csakúgy, mint egy atomfegyver, de Kellernek nem sok esélye volt egyikre sem.

Az operatőrt viszont dicséret illeti. Sikerült a tömegben megtalálnia Petrosiant, aki a fejét lesütötte, nyakát behúzta, ahogy ment fel a lépcsőn.

Aztán valami oknál fogva a Petrosiant körbevevő emberek elhúzódtak tőle. A koronatanú megállt, felemelte a fejét, és egyenesen a helikopterre nézett. A szemében félelem volt, állati félelem.

Keller élő egyenes adásban figyelte, ahogy a vád koronatanúja elsápad, a melléhez kap, majd arccal előredől.

– Úgy gondolják, hogy egy géniusz vagy – mosolygott Dot. – Egy csodatevő. És tudod, mit, Keller? Egyetértek velük.

– A tévén néztem – jegyzete meg a férfi.

– Keller – ingatta a fejét Dot –, mindenki a tévén nézte. Többen látták, mint amikor Ruby lelőtte Oswaldot. Én legalább hússzor. Ugyan nem élőben, de ez az azonnali visszajátszás korában már nem is fontos.

– Én élőben láttam.

– És azóta még jó párszor. Én húszat mondtam? Volt az ötven is. Egy dolgot azonban be kell vallanom neked. Máig nem tudom, hogy csináltad.

– Én semmit nem csináltam.

– Ha jól tudom, akkor tűnyomokat keresnek a testén – magyarázta Dot. – Mint azon a bolgáron, akit egy esernyővel vagy mifenével nyírtak ki Londonban. Aztán két nappal később meghalt. Szóval most tűnyomokat keresnek, és valami lassan ható méreg nyomait.

– És mi van akkor, ha egyiket sem találják meg?

– Egy dolgot fog bizonyítani: nyom nélküli mérget adtak be neki úgy, hogy annak sincs nyoma. Mondjuk belélegezte, két nap múlva összeesett, és meghalt. Pont olyan, mintha szívinfarktus lett volna.

– Azért látszott szívinfarktusnak – mondta Keller –, mert az is volt.

– Értem. De hogy csináltad?

– Nem én csináltam.

– Csak úgy megtörtént.

– Csak úgy.

– Segíts nekem Keller, hogy higgyek neked.

– Azt kérdezd meg magadtól, hogy miért hazudnék neked.

Dot ezen elgondolkodott.

– Nem hazudnál – jelentette ki végül. – Túlsúlyos volt, semmit sem sportolt, és sok stressz érte.

– Gondolom.

– A lépcső nagyon meredeknek látszott. Amikor a filmeken agyonlőnek valakit a lépcsőn, akkor legurul az aljára. De Petrosian csak elesett, és úgy maradt. Ez még annál is jobb, mint amikor az a fickó átment az úttesten. Mi is volt a neve?

– Lee Klinger.

– Az. Ott legalább a saját szemeddel láttad. Petrosiant meg csak a tévében, a hotelszobádban.

– Először reklámot adtak – mesélte Keller –, de meg nem tudtam mondani, mit reklámoznak, mert lehalkítva néztem. Aztán a következő pillanatban Petrosian holtan esett össze, és nekem az volt az első gondolatom, hogy a fickó a helikopterben lőtte le. De senki nem lőtte le, nem bökte meg esernyővel, vagy fújt mérget az arcába.

– Csak összeesett holtan.

– Isten és mindenki más előtt.

– És milyen helyesen tette – kortyolt Dot a jeges teájából –, mert megkaptuk a pénzünket.

– Ez gyors volt.

– Szerintem komoly rajongói klubod van Albuquerque-ben. A nevedet ugyan nem tudják, de a munkádért odavannak.

– Szóval kifizették a maradékot. És mi van a záradékkal?

– A bónuszossal?

– Miért, volt még másik is?

– Nem – rázta a fejét Dot. – A bónuszt, azt kifizették. Még az előtt elintézted a rohadékot, hogy rátehette volna a kezét a Bibliára. Ezért kifizették a bónuszt, és még azon felül is fizettek bónuszt.

– Bónuszos bónusz?

– Az.

– Miért?

– Szerintem azért, mert nagyon hálásak és megkönnyebbültek, és roppant elégedettek. Nem tudom, milyenek lehetnek a börtönök Új-Mexikóban, de szerintem nagyon hálásak, és ennek hangot is adtak. Vagy dollárt. Mindegy. Az extra bónuszt a drámai hatásért kaptad.

– A drámai hatásért?

– A bíróság lépcsőjén halt meg, Keller. A férfi egy rakás szövetségi ügynök gyűrűjében, az egész világ szeme láttára kapott szívinfarktust. Azóta is ezeket a képeket ismétlik a világ összes tévéjében. És higgy nekem, fognak még ők profitálni ebből. Valahányszor egy új tagot fogadnak maguk közé, lejátsszák neki a szalagot: „Azt hiszed, hogy át tudsz minket verni, és megúszod? Nézd csak meg, mi történt Petrosiannal.”

Keller ezen elgondolkodott.

– Dot – jelentette ki –, én nem csináltam semmit.

– Dehogyisnem. Mexikói reggelivel kezdted minden egyes napodat.

– Huevos rancherosszal.

– Na tessék, én meg azt hittem, hogy a mexikói reggeli egy pohár víz és egy cigaretta. Reggeliztél, és közben a tévét nézted. Mi mást csináltál még? Moziba nem mentél?

– Egyszer vagy kétszer.

– Bélyeget vettél?

Keller megrázta a fejét.

– Roswell három- vagy négyórányira van Albuquerque-től kocsival. A helyi bélyegkereskedők nagy része levélben üzletel, az az egy meg, ahova bementem, inkább érmékkel foglalkozott. Árult albumokat meg csipeszeket és nagyítókat, de bélyeget nem nagyon.

– Most vehetsz bélyeget, Keller. Sokat.

– Gondolom.

Dot sóhajtott.

– Valami zavar téged.

– Már mondtam. Nem csináltam semmit.

– Tudom, és ez kettőnk titka marad. Ki mondja, hogy nem te voltál?

– Nem értelek.

– Gondolj csak bele! – magyarázta Dot, és az Alkonyzóna zenéjét dúdolta. – Elmész Illinois-ba, Klingert elüti egy autó. Elmész Albuquerque-be, Petrosian meghal szívinfarktusban. Véletlen?

– De…

– Talán csak túl erősek a gondolataid. Talán nem kell mást tenned, mint hogy erősen a célszemélyre gondolsz, mire neki vége van.

– Ez őrültség – mondta Keller.

– Akár az is lehet – felelte Dot, és újra a főcímzenét dúdolta.

Tizenhetedik fejezet

– Jó ideje nem találkoztunk – mondta Maggie Griscomb.

Keller a nő lakásában volt a Crosby utcában. Maggie ruhái egy kupacban hevertek a földön, míg Kelleréi szépen összehajtva feküdtek a heverőn. A lemezjátszóból valami különös, elektronikus zene szólt. Keller nemcsak azt nem tudta, miféle hangszerekkel hozták létre a muzsikát, hanem azt sem, hogy vajon miért így játszanak rajtuk.

– Már azt hittem, soha többé nem fogsz felhívni – nézett rá Maggie. – Aztán, mégis. Most meg itt vagy.

Bizony, itt volt az ágyában, az izzadságot meg lassan felszárította róla a ventilátor.

– Elutaztam – felelte Keller.

– Tudom.

– Honnan? – fordult feléje Keller, és közben nagyon ügyelt arra, hogy a riadalom ne üljön ki az arcára. – Honnan tudtad, hogy elutaztam?

– Te mondtad nekem.

– Én?

– Két órával ezelőtt – felelte Maggie. – Akkor hívtál, nem? „Szia, én vagyok, elutaztam, de visszajöttem.”

– Ó.

– Vagy valami hasonlót. Most már emlékszel?

– Persze – bólintott Keller –, csak egy pillanatra összezavarodtam.

– Kifárasztott a szerelmeskedés.

– Ki.

Maggie az oldalára fordult, és Keller mellkasába fúrta hegyes állat.

– Azt hitted, hogy ellenőrizlek.

– Nem.

– Dehogyisnem. Azt hitted, már azelőtt tudtam, hogy elutaztál, mielőtt te elmondtad nekem.

Keller egészen pontosan ezt gondolta. És ezért szólaltak meg a fejében a vészcsengők.

– Pedig nem tudtam – bizonygatta Maggie –, mert különben nem hittem volna, hogy felületes kapcsolatunk véget ért. „Majd felhív, ha hazaért”, gondoltam volna.

Talán a zene volt az, gondolta Keller. Ha egy filmben hallja, akkor arra vár, hogy történjen valami. Valami ijesztő, mert ez egy ilyenfajta film. Valami váratlan, ami az ilyen filmekben szokott.

– Vagy nem – jelentette ki Maggie. A szeme olyan közel volt Kelleréhez, hogy nem tudta megfejteni a pillantását, vagy éppen fejfájás nélkül belenézni. Be akarta csukni a szemét, de nem tudta, illik-e ilyet tenni, ha egy nő ilyen intenzíven bámul rá. Nem lenne udvariatlan dolog?

– Majdnem felhívtalak, Keller. Pár napja. De a számod nem adtad meg.

– Mert soha nem kérted.

– Igaz. De a telefonomon van hívóazonosító, ezért mégis megvan a számod. Legalábbis megvolt.

– Elvesztetted?

– Amikor fel akartalak hívni, elővettem. De aztán úgy döntöttem, a felületes kapcsolatunkba nem fér bele, hogy felhívjalak, ezért elégettem a számod.

– Elégetted?

– Jó, nem. Apró darabokra téptem, és az ablakon keresztül szélnek eresztettem, mint a konfettit. Mert az is volt, nem? Sok apró papírdarab.

Keller elképzelte, ahogy rendőrségi technikusok lelkes csapata összeszedi a fecniket, majd összeragasztja őket. Eltökélten addig illesztgetik a kirakós játék darabjait, míg meg nem tudják a telefonszámát.

– Már nem érdekellek annyira – sóhajtott Maggie. – Ismerd be: csak azért hívtál fel ma este, mert hiányzott a szex.

Keller kinyitotta a száját, hogy tagadja a vádat, de meggondolta magát.

– Valójában mást nem is csinálunk – ismerte el.

– Ebben igazad van.

– Akkor mi másért hívtalak volna?

– Bizony – húzódott el tőle Maggie. – Ezt el kell ismernem. Mi másért hívtál volna?

– De…

– Tudom, hogy mit akarsz mondani. Én alkottam a szabályokat, nem? Mondok én neked valamit: a felületes kapcsolatokat legalább olyan nehéz karbantartani, mint a másfajtákat. Nem látlak többet, ugye?

– Nos…

– Mert én azt akarom – jelentette ki Maggie határozottan. – Szerintem így jobb lesz. Elég volt neked a művésznegyedben élő bohém, furcsa zenét hallgató, mindig feketében járó nőből, nekem meg a nagyvállalatnál dolgozó öltönyös okosemberből, aki… Azt sem tudom, hol laksz.

Még szerencse, gondolta Keller.

– Persze megtudhattam volna, ha nem tépem szét a papírt a telefonszámoddal. Csak felhívom a tudakozót. A francba.

– Mi a baj?

– Pár órája felhívtál. Nem egy utcai fülkéből, ugye?

– Nem.

– Hanem otthonról.

– Igen.

– Affenébe, hát persze, hogy otthonról. Már akkor tudtam, hogy te vagy az, amikor a telefon csöngeni kezdett. Emlékszem, hogy vettem fel a kagylót: „Hello, szépfiú.” Mintha tudtam volna, hogy te hívsz. Vagy azt hiszed, hogy mindig így veszem fel a telefont?

– Ezen nem gondolkodtam.

– Talán nekem kellene. Összezavarnám vele alaposan a telemarketingeseket, mi? Szóval láttam, hogy a hívásazonosító a te számod írja ki, és felismertem. Ugyan nem jegyeztem meg, de ha meglátom, tudom, hogy a tiéd.

– És?

– Azóta senki sem hívott, ami azt jelenti, hogy a számod még mindig megvan. Tegyél meg nekem egy szívességet, jó? Hívjál fel az első telefonfülkéből. És akkor az a szám lesz meg a kijelzőn, és nem kell többé az otthoni számod miatt aggódnom, és bonyolítanom az életemet.

Nem csak a zene volt furcsa, állapította meg Keller. A telefonszáma? Bonyolítja az életét?

– Persze – felelte. – Semmi gond.

– Az lenne a legjobb, ha most felöltöznél, és rögtön fel is hívnál egy utcai fülkéből.

– Ha ezt akarod – vont vállat Keller –, de nem várhat addig, amíg elindulok haza?

– Indulj el haza most – mondta Maggie –, és hívj fel egy fülkéből.

– Egy fülkéből.

– Vagy bárhonnan. Ahova szoktál menni. Mert mi ketten, te meg én, Keller, mi már a múlté vagyunk. Szóval szedd le a számod a telefonomról, felejtsd el az enyémet, és mindketten folytathatjuk tovább az életünket. Ez hogy hangzik?

Keller nem volt benne biztos, hogy erre a kérdésre kellene-e válaszolni, de nem is nagyon tudott volna mit mondani. Felkelt az ágyból, magára húzta a ruháit, kiment Maggie lakásából, és felhívta egy bárból a Bleecker és a Broadway sarkán.

Maggie azonnal felkapta a kagylót, és minden bevezetés nélkül beleszólt:

– Jót mulattunk, de van ilyen. – Azzal letette.

Keller úgy érezte, valamit nagyon nem értett az egészből. Leült a pultnál egy székre, és körbenézett. A vendégek vegyesek voltak: belvárosiak, külvárosiak, másvárosiak. A pult mögött egy kínai lány állt, haja hosszú és barnás. Az orrában karikát viselt, ahogy manapság szinte mindenki. Keller azon tűnődött, miért lett ez ilyen népszerű.

Valaki mellette egy Black Russiant rendelt. Évekkel ezelőtt már ivott egyszer, de nem emlékezett, hogy ízlett-e neki. Megkérte a barnás hajú kínai lányt, hogy keverjen neki is, belekóstolt, majd eldöntötte, hogy pár évig ismét kiválóan meglesz nélküle.

A zenegépben elindult egy dal. Keller nem ismerte fel, de ahogy hallgatta, rájött, hogy Maggie búcsúszavai ebből a dalból valók. Teljesen természetesnek hangzottak a szavai, iróniának nyoma sem volt bennük, és a hangsúlyából sem lehetett érezni, hogy egy idézetet mond. Jót mulattunk. De van ilyen.

Elutaztam, mondta Keller. Tudom, felelte Maggie.

És ekkor valami furcsa bizsergést érzett a kezében.

Maggie megneszelt volna valamit? Sejtette, milyen közel került ahhoz, hogy Keller kinyújtsa feléje a kezét, de nem úgy, mint a szeretője?

Ezen alaposan elgondolkodott, majd úgy döntött, hogy Maggie semmit sem sejtett, legalábbis tudatosan nem. De lehet, hogy egy mélyebb szinten érzett meg valamit, és még a szeretkezésük utáni túlfűtött pillanatokban ezért zavarta el a lakásából és az életéből.

Elvégre Keller gondolatai erősek voltak. Miért pont Maggie ne érezte volna meg őket?

Belekortyolt az italába. Valahol volt egy Rogerként ismert férfi, aki felírta a nevét a listájára. Nem név szerint, hiszen Roger nem tudhatta, hogy hívják, ahogy Keller sem tudta az ő igazi nevét. De Roger kétszer is megpróbálta megölni őt, és nagyon valószínű, hogy ismét meg fogja próbálni.

Vajon Roger tudta, hogy Bostonban és Louisville-ben ugyanannak az embernek az életére tört? És ha már itt tartunk, tudta, hogy mind a két alkalommal mással végzett?

Ha igen, akkor Keller szerint Roger innentől kezdve személyes ügyként kezelte az egészet, pont úgy, mint a prérifarkas a Kengyelfutó Gyalogkakukkban.

Ugyanakkor mégsem lehetett személyes jellege az ügynek. Hogy is lehetett volna, amikor Roger még a nevét sem tudta annak, akit meg akart ölni? Vagy mégis? Hiszen Keller számára is személyessé vált az ügy, amikor Rogerre gondolt.

Olyan gyakran azért nem jutott eszébe Roger. A napok múltak, Keller néha a háta mögé nézett, de nem látott semmit, így el is felejtkezett róla. Ám amikor Dot elküldte egy melóra, akkor gyakrabban pillantott a háta mögé, és gyakrabban gondolt Rogerre. Aztán hazajött anélkül, hogy elvégezte volna a melót, az ügyfél kifizette, és kész.

Azt mondta, elutazott, mire Maggie azt mondta, tudta, ő pedig kész volt arra, hogy ott helyben eltörje a nyakát. Ott helyben.

Miután eljött, a kérésének megfelelően felhívta, hogy a hívásazonosítóról eltűnjön az otthoni száma. De tényleg így működött a hívásazonosító? Egyszerre csak egy számot tudott megjegyezni? Ő nem használt ilyet, el nem tudta képzelni, mire lenne neki jó, ezért nem is ismerte a masina működését. De még ha úgy is volt, ahogy Maggie mondta, akkor sem lehetett biztos abban, hogy nem tárcsázta fel abban a pillanatban, ahogy kilépett az ajtón. Mi van, ha Maggie egész egyszerűen leírta a számát, mielőtt a bárból felhívta?

Maggie, lássuk be, különösebb nő volt a megszokottnál. Alapvetően ez vonzotta Kellert, ez a művészies különcség, bár azt is be kellett vallania, hogy az idő múlásával ezt egyre kevésbé találta vonzónak. Képtelenség volt kitalálni vagy megjósolni, hogy Maggie mit csinált azután, hogy kirúgta őt a lakásából. És az életéből.

Ha felírta a telefonszámát, akkor a címét is könnyen megszerezheti. Ezt mondta is Kellernek. Felhívja a tudakozót, bediktálja a számot, és kész. És ekkor mindent tud róla. A nevét, a címét, a telefonszámát.

Egy dolgot azonban nem. Azt, hogy mivel foglalkozik. Tegyük fel, hogy Maggie megérezte Keller reakcióját, megérezte, hogy kész volt ott helyben elintézni őt. Az azonban tény, hogy Keller semmit nem tett, még csak mérges sem volt. Mihelyst kilépett az ajtón, Maggie-nek tudnia kellett, hogy biztonságban van, és meggyőzte magát arról, hogy ha érzett is valamit Keller viselkedésében, valami gyanúsat, valami veszélyeset, hát tévedett.

Ugye?

Miután hazaért, Keller pár percig a bélyeggyűjteményével foglalkozott, de végül mindent félretolt, és bekapcsolta a tévét. Folyamatosan váltotta a csatornákat, és amikor a végére ért, kezdte elölről. Addig nyomkodta a gombokat, míg a keze el nem fáradt. Kikapcsolta a készüléket, és ott ült a szobában, amelyet csak az utcáról beszűrődő fény világított meg, ott ült, és nézte a távirányítót. Nézte a hüvelykujját.

Maggie tudta, hogy a hüvelykujja egy gyilkosé, és ezt meg is mondta neki.

Lehet, hogy ezen el is gondolkodik majd, és lassan hozzáilleszti ahhoz a pillanathoz, amikor Keller majdnem feléje nyúlt. Talán azt is hozzáillesztette, hogy Keller korán nyugdíjba ment, hogy néha elutazott, hogy valami homályos munkát végezzen el egy homályos nagyvállalat számára. És lehet, hogy véletlenül megnéz egy filmet, amiben egy bérgyilkos szerepel, vagy olvas egy cikket. És lehet, hogy ekkor a szeme elkerekedik, a darabokat összeilleszti, és rájön, Keller kicsoda és mit csinál.

Akkor mi lesz?

Tizennyolcadik fejezet

A repülőteret Orange megyében John Wayne-ről nevezték el. Kellernek a repülőről leszállva egy dallam keringett a fejében. Már a poggyászkiadónál járt, amikor végre sikerült felidéznie a dallam eredetét. A Rio Grande főcímzenéje volt az.

Különös, hogy az ember agya néha miket művel.

A poggyászkiadónál hatan álltak, néhányan sofőregyenruhát viseltek, és mindegyik kezében egy tábla volt. Keller úgy sétált el mellettük, hogy rájuk sem pillantott. Senki nem várta: ez volt az új rendszer, amióta a titokzatos Roger felbukkant az életében. Különben sem várhatta senki Orange megyében, mert a megbízás helyszíne La Jolla volt. La Jolla San Diego egyik külvárosa, és San Diegónak egészen kiváló reptere van, amely nagyobb és forgalmasabb az Orange megyeinél, és senkiről nem nevezték el.

– Hacsak nem számítjuk Szent Jakabot – mondta Dot. Amikor Keller értetlenül nézett rá, Dot elmagyarázta neki, hogy Szent Jakab spanyolul San Diego. – Vagy Santiago – folytatta. – San Diego, Santiago, ugyanaz a fickó.

– Akkor miért van két neve?

– Talán az egyik Jakabot jelent, a másik meg Jakit. Becézve.

– Jaki?

– Keller, honnan tudjam, hogy becézik a Jakabot? Különben is, mit számít? Úgysem oda repülsz.

Keller inkább Orange megyébe repült, hátha Roger San Diegóban várja őt. De szerinte ennek szinte semmi esélye nem volt. Azóta nem hallottak felőle, hogy Bostonban megölte a zsebest, aki ellopta Keller zöld ballonkabátját, és ezért túlságosan drágán fizetett. Ekkor jöttek rá Dottal, ki ez a Roger, és miben mesterkedik.

Kellert akkor ez az egész roppantul idegesítette. A tény, hogy volt valaki, aki eltökélten a halálának személytelen eszköze akart lenni, nem hagyta nyugodni. Állandóan a háta mögé nézett.

De lassan hozzászokott. Keller szerint olyan volt ez, mint amikor valakinek nincs rendben a szíve. Először aggódik miatta, aztán egyszer csak már nem. Ésszerű módon védekezik: nem veszi kettesével a lépcsőket, fizet az egyik szomszéd gyereknek, hogy lapátolja el a havat a ház elől, de nem ez jár állandóan az eszében. Mert hozzászokott.

Ahogy ő is hozzászokott Rogerhez. Volt egy férfi, aki nem tudta, hogy hívják őt, aki vagy felismerte, vagy nem, ha megpillantotta, egy férfi, akinek ugyanaz volt a munkája, mint Kellernek, egy férfi, aki meg akart szabadulni a konkurenciától. Ő ezért nem találkozott többé az ügyféllel reptereken, ezért volt a szokottnál is óvatosabb, de nem bújt be az ágy alá. Hanem élte az életét.

Egy kisebb reptérre megérkezni egyike volt az ésszerű elővigyázatosság körébe tartozó döntéseknek. Kellernek különben is tetszett, hogy a repteret John Wayne-ről nevezték el. Ahogy az Avis pultja felé ballagott, úgy érezte, pár centivel magasabb, a válla meg szélesebb.

Az ügyintéző megnézte a jogosítványát és a hitelkártyáját, s már majdnem kitöltötte a szükséges papírokat, amikor hirtelen megállt a toll a kezében. Keller megkérdezte, mi baj van.

– A foglalása – felelte a férfi. – Úgy látszik, hogy visszamondták.

– Az nem lehetséges.

– De semmi gond, mert bőven van autónk.

– Értem.

– Szóval akkor én… Ó, itt van egy üzenet az ön számára. Hívja fel az irodáját.

– Az irodámat.

– Itt ez áll. Akkor kéri az autót?

Keller megkérte, hogy várjon. Egy fülkéből felhívta a lakását New Yorkban. Amíg a telefon kicsöngött, az a különös érzése támadt, hogy valaki felveszi, és beleszól. Az a valaki ő maga lesz, és hozzá beszél. Megrázta a fejét, és ismét elcsodálkozott azon, hogy az emberi agy miket művel. Ekkor meghallotta a saját hangját, amint arra kérte, hogy hagyjon üzenetet. Mi más volt, mint az üzenetrögzítője, de eltelt pár másodperc, mire erre rájött. A kagyló majdnem kiesett a kezéből.

Nem volt üzenete.

Keller letette a kagylót, és felhívta Dotot White Plainsben, aki azonnal felvette.

– Jó – sóhajtotta –, ezek szerint bejött. Már arra gondoltam, hogy bemondatom a neved a reptéren. „Mr. Keller, Mr. John Keller, azonnal fáradjon az információs pulthoz.” De nem akartam, hogy minden hangosbeszélő a te nevedet harsogja.

– Még szerencse.

– És meghallottad volna? Mert szerintem azonnal kijöttél a váróból. Nem kellett megállnod, összeszedni a poggyászod, ezért rögtön mentél is a kölcsönzőbe. Bingó, gondoltam.

– Ezért felhívtad az Avist.

– Mindenkit felhívtam. Emlékeztem a névre azon a jogosítványon és hitelkártyán, amit használsz, de nem lehettem biztos benne, hogy nem cserélted-e le. Szóval az Avisnél volt foglalásod, és ők megígérték, hogy átadják az üzenetet. Átadták, és ennek örülök.

– Annyira ne örülj, Dot – mondta Keller. – Mert egyben a foglalásomat is törölték.

– Én mondtam le a foglalásod. Nincs szükséged kocsira, mert nem mész sehova. A következő New York-i gépet leszámítva.

– Hogyhogy?

– Három órával ezelőtt hol is voltál? Valahol Iowa fölött? Vagy Illinois?

– Nem tudom.

– Miközben te egy enyhe turbulenciát érzékeltél nyolcezer méter magasban – magyarázta Dot –, addig néhány egyenruhás fölöslegesen azon erőlködött, hogy újraélessze Heck Palmierit, aki a nyakára tette a nadrágszíját, és kirúgta maga alól a széket. Találgass, mi történt vele.

– Meghalt?

– A bűneinkért – felelte Dot –, vagy a sajátjaiért, ami sokkal valószínűbb. Akárhogy is, neked nincs már ott semmi dolgod. Na de miért is kellene azonnal hátraarcot csinálnod, és elindulni haza? Lefogadom, hogy van nekik kocsijuk, amit ki tudsz bérelni.

– Visszaállítják a foglalásomat.

– Akkor állítsák vissza. Te pedig ebédelj meg, nézz körbe. Hol is vagy most? Orange megyében? Menj, nézz meg magadnak pár republikánust.

– Hát – mondta Keller –, azt hiszem, hazamegyek.

– Még szerencse, hogy nem kell aggódnom az időeltolódás miatt – jelentette ki Keller –, mert ott vagyok, ahonnan elindultam.

– Milyen volt az utad? Úgy értem az útjaid?

– Semmi különös. Értelmetlenek, de amúgy minden rendben volt velük.

A Taunton Place-en álló ház teraszán ültek kerti székekben, és az asztalon egy kancsó jeges tea állt. Meleg nap volt, melegebb, mint Dél-Kaliforniában. Keller ezt azonban csak sejtette, mert ki sem jött a John Wayne repülőtérről.

– Nem teljesen értelmetlen – mondta Dot –, mert a felét előre kifizették, és ezt nem kell visszaadnunk.

– Nagyon helyes.

– Idetelefonáltak – dőlt hátra a székén Dot –, hogy lefújják az egészet, de te akkor már Kalifornia felé repültél. Magyaráztak valamit az előlegről, mire én elmagyaráztam nekik, hogy azt nem szokás visszaadni.

– Visszakérték?

– Meg kellett próbálniuk, Keller. Nem nagyon erőltették.

– Az egészet ki kellene fizetniük.

– Miért is?

– A fickó halott, ugye?

– A saját keze által, Keller. Jó, a saját nadrágszíja által. Ebben neked mi szereped volt?

– És milyen szerepem volt Klinger vagy Petrosian halálában?

– Nyugodjanak békében – bólintott Dot –, de ők a mi kis titkunk, emlékszel? Az ügyfelek azt hiszik, hogy te intézted el őket. Palmierinél viszont még a levegőben voltál, amikor kipróbálta, mekkora a teherbírása a két centi széles marhabőr övének. Ne nézz így rám, Keller, mert nem tudom, milyen nadrágszíja volt. A lényeg az, a közelben sem voltál, így nem is hihetik azt, hogy Palmieri halálát te okoztad.

– A múltkor mondtál valamit arról – emlékeztette Keller –, hogy milyen erősek a gondolataim.

– Ó, persze! Ezt kellett volna mondanom az ügyfélnek. „Az emberem becsukta a szemét, és erősen koncentrált, mire Palmieri felakasztotta magát. Ugyan öngyilkosságot követett el, de benne volt a kezünk.” Hogy is mondhatták volna erre, hogy nem fizetik ki a maradékot?

– Megállapodtunk – erősködött Keller –, és a pali meghalt.

– Valószínűleg azért, mert tudta, hogy valaki jönni fog, és azt nem akarta megvárni – ingatta a fejét Dot. – Csak hogy tudd, valami hasonlót megpróbáltam. „Azt akarták, hogy meghaljon, hát meg is halt. Kérjük a maradékot.” De ez csak egy tárgyalási technika volt, mert valamit mondanom kellett arra, hogy visszakérték az előleget. Ők rajtam röhögtek, én rajtuk röhögtem, és ennyiben hagytuk a dolgot.

– A pénz felét kaptuk csak meg.

– Annyit. De azt ugye azért te sem gondolod komolyan, hogy teljes egészében ki kellett volna fizetniük?

– Nem igazán.

– Mit számít, Keller? Anyagi gondjaid vannak? Ha jól emlékszem, nem is olyan régen bónuszos bónuszt kaptál. Vagy gyorsabban költöd el a pénzt, mint kellene?

– Nem.

– Vagy volt pár bélyeg, amit a Palmieri-ügyből akartál megvenni? Erről van szó?

– Nem.

– Akkor ne hagyj kétségek között. Miről van szó?

Keller elgondolkodott.

– Nem a pénzről.

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy elvi kérdés?

– Nem – felelte Keller. – Dot, emlékszel, amikor a nyugdíjról beszéltem?

– Élénken. Volt elég pénzed, mire én azt mondtam, hogy begolyózol a semmittevéstől, és kell neked egy hobbi. Ezért kezdtél el bélyeget gyűjteni.

– Így van.

– Egyszer csak azonban arra lettél figyelmes, hogy elfogyott a nyugdíjra félretett pénzed, mert az összesét bélyegekre költötted. Ezért ülünk most itt.

Keller szerint Dot ezt igencsak leegyszerűsítette, de belátta, hogy tulajdonképpen igaza van.

– Akkor sem tudtam volna nyugdíjba vonulni – kezdte újra –, ha nincsenek a bélyegek. Illetve nyugdíjas lehettem volna, de nem sokáig.

– Azt mondod, hogy szükséged van a munkára.

– Azt hiszem, igen.

– Tenned kell a dolgod.

– Igen.

– Valami belső kényszer.

– Azt hiszem. De nem az élvezet hiányzik. Hanem a munka.

– Értem.

– Tudod, néha trükkös a megbízás, és az elégedettséget az okozza, hogy megoldottam egy problémát. Mint a keresztrejtvényben. Kitöltőd az utolsó sort is, és a rejtvény teljes, mert megoldottad.

– A megoldás a fontos.

– De ez nem mindig van így. A legtöbbször csak munka. Odamegyek, megcsinálom, hazajövök.

– És megkapod a pénzed.

– Meg. Azt se bánom, hogy nagyobb szünet van két megbízás között. Elfoglalom magam, és ez még akkor is igaz volt, amikor nem foglalkoztam bélyegekkel.

– De most hirtelen valami megváltozott.

– Szerintem Roger miatt – bólintott Keller. – A tény, hogy valaki vadászik rám. Ott bujkál a sötétben, vár a megfelelő pillanatra. Azt sem tudja, hogy ki vagyok, mégis meg akar ölni.

– Stressz – szúrta közbe Dot.

– Azt hiszem. És tudod, mi az érdekes? Amióta rájöttünk, ki ő és mit akar, egyszerűen eltűnt.

– Mert nem adunk neki lehetőséget – dőlt hátra Dot. – Azóta, hogy eldugott repterekre érkezel, és nem engedjük, hogy az ügyfél vagy valaki más találkozzon veled, Roger nem tud lépni. Azt kell mondanom, ez nem is baj. Még mindig lélegzel, ugye? Még mindig ver a szíved.

– Igen.

– De ha az utolsó három melónál ott is volt a közelben, és figyelt téged, akkor sem látott meg. Mert nem csináltál semmit.

– Ha lett volna lehetőségem – vont vállat Keller –, legalább megpróbálom.

– De nem volt. Ha pedig Roger ott volt valahol, akkor is maximum az ujjaival játszadozhatott, mert miután nem csináltál semmit, hazajöttél, és megkaptad a pénzed. Nem látom, mi itt a probléma.

– Az, hogy át vagyok verve – felelte Keller. – Összepakolok, elmegyek, kitalálom, hogy mit és hogyan fogok tenni, erre kihúzzák alólam a szőnyeget. Nem szeretem, ennyi.

– Ezt meg tudom érteni.

Keller egy ideig csak nézett a távolba, a gondolatait rendszerezte. Végül megszólalt:

– Dot, majdnem megöltem valakit.

– De csak majdnem, mert valaki megelőzött téged.

– Nem, nem arról beszélek. Itt…

– Itt?

– Nem, nem itt, White Plainsben – ingatta a fejét Keller –, hanem New Yorkban. És nem… hivatalból.

– Nem hivatalból – bólintott Dot. – Ez tetszik. Hanem szórakozásból?

– Dot, az isten szerelmére.

– Mi másért öltél volna?

– Személyes okok miatt.

– Persze – nyugodott meg Dot. – Ne vedd sértésnek, de hajlamos vagyok elfelejteni, hogy neked is van egy életed.

– Az a nő, akivel találkozgattam.

– Feketét visel.

– Az.

– Felületes kapcsolatot akar, nem hajlandó veled vacsorázni, nem hagyja, hogy bármit is vegyél neki.

– Az.

– Őt akartad megölni?

– Nem arról van szó, hogy akartam – felelte Keller. – De mégis majdnem megöltem.

– Nem mondod – nézett rá Dot. – Mivel húzott fel? Már ha megkérdezhetem. Valaki mással is lefeküdt?

– Nem – vágta rá Keller, majd elgondolkozott Dot kérdésén. – De talán mégis. Nem tudom. Nem nagyon érdekelt.

– Nem vagy egy féltékeny típus. Akkor valami komoly dolog miatt haragudtál meg rá. Az ágyban evett?

– Nem voltam mérges.

– Azt hiszem – helyezkedett el kényelmesen a széken Dot –, hogy én nem szólok semmit, te meg szépen elmagyarázod.

Miután Keller befejezte, Dot felállt, és bement a konyhába egy újabb kancsó jeges teáért.

– Ez az időjárás – sóhajtott, amikor visszajött. – Csak vedelem a teát. Szerinted lehet túl sok jeges teát inni?

– Gőzöm sincs.

– Keller – ült le Dot. – A nő egy elvarratlan szál. Attól, hogy eszedbe jutott elvarrni, még nem vagy egy gyilkos hajlamú elmebeteg.

– Soha nem mondtam, hogy…

– Tudom, hogy nem mondtad. Azt hiszed, hogy frusztrált vagy, mert valahányszor elmész egy megbízást teljesíteni, a sors közbeszól. Talán tényleg frusztrál ez az egész, de nem ettől állt fel a szőr a hátadon, amikor a barátnőd azt mondta, amit.

– Tudod, egy kicsivel több volt, mint egy egyszerű bizsergés a kezemben.

– Köszönöm, hogy ezt megosztottad velem, Keller. Megismétlem, a nő egy elvarratlan szál. Akkor is ilyen érzésed lett volna, ha éppen egy falut irtasz ki Koszovóban. És nem csak egy gondolat lett volna, egy érzés. Lezártad volna az ügyet.

– Maggie nem csinált semmit, Dot.

– És te be is biztosítottad volna, hogy a jövőben se csináljon semmit.

Keller elgondolkodott.

– Talán – ismerte el. – De végül nem tettem semmit, és nem is hallottam felőle. Mostanra már szerintem legalább egy fél tucat felületes kapcsolaton van túl. Sanszos, hogy már nem is jutok az eszébe.

– Talán igazad van – mondta Dot. – Legalábbis reméljük.

Hat héttel később megszólalt a telefon, és Keller megint elvonatozott White Plainsbe. Délután egyre már haza is ért, két óra múlva a JFK-n volt, és a TWA St. Louis felé tartó járatának indulására várt.

A repülőn elolvasta a légitársaság kereskedelmi katalógusát. A SkyMallban volt pár dolog, amit meg akart venni, de tudta, hogy ez csak egy egyszeri alkalom, hiszen máskor még a katalógust sem nézné meg. Mindig ez történt, valahányszor repülőre szállt, de amikor már a földön volt, a késztetés, hogy megvegye a szuper könnyű bőröndöt vagy az elektromos takarót, nyomtalanul eltűnt. Talán a magasság tette. Talán valamilyen formában gyengítette a vásárlási ellenállását.

Senkinek nem kellett várnia őt a reptéren, és senki nem is várta. Keller elővett a zsebéből egy cetlit. Ugyan már emlékezetébe véste a nevet és a címet, biztosra akart menni. Bólintott, majd a váró előtt beült egy taxiba.

A célszemélyt Elwood Murraynek hívták. St. Louis egyik északi kertvárosában, Florissantben élt, és az Olive-on, egy magas épületben volt az irodája, pár sarokra a városházától.

Keller a taxit egy tömbbe Murray irodájától állította meg, egy büfé előtt. A kirakatban egy tábla a nap különlegességére – a Háromszor Izzasztó Chilire – hívta fel a figyelmet. Miután Keller meggyőződött róla, hogy olyan finom volt, amilyennek hangzott, elhatározta, hogy fog még itt ebédelni. Nem kell kapkodnia, mondta Dot. Csak nyugodtan.

Keller ehelyett egyenesen az irodaépülethez ment. Hat emelet magas volt, és egy kicsit eljárt felette az idő. Murray neve fenn volt a hallban az eligazító táblán: MURRAY, ELWOOD, #604. Keller ennél lassabb lifttel még soha nem találkozott, ezért magában noszogatta, hogy gyorsabban menjen. Ha tudta volna, hogy ilyen lassú, inkább lépcsőt mászik.

Murray nevét ráfestették a füstüveges bejárati ajtóra, néhány olyan rövidítéssel együtt, amelyek semmit nem jelentettek Kellernek. Az irodában égett a villany, ő fogta a kilincset, és benyitott. Nála pár évvel idősebb ember ült egy hatalmas tölgyfa íróasztal mögött. Rövid ujjú inget viselt, a zakója a fali fogason lógott.

– Elwood Murray?

– Igen.

– Csak egy percre rabolnám az idejét – kezdte Keller, és becsukta az ajtót, hogy senki ne lásson be a folyosóról, de Murray gyanút fogott, és Kellernek elég volt csak rápillantania az arcára, hogy azonnal mozgásba lendüljön. Murray az íróasztal középső fiókja felé nyúlt, de Keller rávetette magát az asztalra, amitől az a falhoz csúszott, odaszorítva a férfit a falhoz, a kezét pedig a fiókba.

Murray mozdulni sem tudott, nemhogy a kezét kihúzni. Keller azonban tudott mozogni, méghozzá elég gyorsan.

– Remek – mondta Dot –, akkor megkaptad az üzenetet.

– Milyen üzenetet?

– Amit a rögzítődön hagytam. Nem kaptad meg? Honnan hívsz?

– Küldetés teljesítve – jelentette Keller.

Dot hallgatott.

– Ez akkor azt jelenti – kérdezte lassan –, amit gondolok, hogy jelent?

– Olyan nagyon sok mindent nem jelenthet – felelte Keller. – Emlékszel, hogy mire kértél meg ma reggel? Na, azt elintéztem.

– Nem New Yorkban vagy.

– Persze, hogy nem. Látom innen azokat a vörös téglás kikötői épületeket.

– Amik nem New Yorkban vannak – sóhajtott Dot. – Már oda is mentél, és el is intézted?

– Különben nem hívnálak, Dot. Mi a baj?

– Lemondták.

– Le…

– Lefújták. Meggondolták magukat. Törölték a megbízást.

– Igen?

– De ezt te nem tudtad.

– Honnan tudhattam volna?

– Csak akkor, ha lehallgatod az üzeneteidet, de azt meg miért tetted volna? Most mi a terved, Keller?

– Gondoltam, hazamegyek.

– Nem ugrasz be pár bélyegkereskedőhöz? Nem maradsz pár napig? Lehet, hogy ott is találsz egy jó mexikói éttermet.

– Most nem.

– Ahogy akarod – sóhajtott megint Dot. – Gyere haza, találkozzunk, aztán megbeszéljük.

– Odafelé menet – mesélte Keller –, egy szuper könnyű bőröndöt akartam venni, hazafelé meg egy egyetemi előadássorozatot videón. Az ország legjobb professzorai, legalábbis ezt állította a hirdetés.

– Megnézted volna?

– Természetesen nem – felelte Keller. – Ahogy a szuper könnyű bőröndöt sem használtam volna. Mire nekem egy ilyen bőrönd? Mindig kézipoggyásszal utazom. – Sóhajtott egy mélyet. – De felszállok a gépre, beülök a székbe, bekapcsolom az övet, és rögtön csupa olyan dolgot akarok venni, amire semmi szükségem sincs. Elég csak szólni a légikísérőnek, aki rögtön hozza is az árut. Ott helyben fizethetek hitelkártyával.

– És mit vettél?

– Semmit – felelte Keller. – Soha nem veszek semmit, de mindig akarok.

– Keller…

– Miért mondták vissza?

– Nem tudom – válaszolta Dot. – Azt sem tudom, hogy miért akartak megszabadulni tőle. Ki volt ez az Elwood?

– Volt egy irodája – mesélte Keller – egy hatemeletes épületben. Ő bérelte egyedül az irodát, a neve után meg volt egy rakás rövidítés, amit nem értettem. Szerintem valamiféle üzletember volt, és ha jól láttam, nem ment neki valami jól az üzlet.

– Talán tartozott valakinek, és végül kifizette. Ő legalábbis ki, de az ügyfél nem.

– A felét kifizették, a maradékot viszont már nem hajlandóak.

– Bizony.

– Nem értem, miért. Megtettem azt, amire megkértek.

– De amikor megtetted – magyarázta Dot –, már nem kellett volna.

– Nem az én hibám.

– Egyetértek veled, Keller.

– Mert nem azt mondták, hogy utazzak oda, és várjam a további instrukciókat. Azt mondták, végezzek el egy munkát. És én elvégeztem. Hol itt a probléma?

– Ott, hogy nem akarnak egy olyan munkáért fizetni, amit lemondtak. Ami azt illeti, az előleget is kérik vissza.

– Ez nevetséges.

– Én is ezt mondtam nekik.

– Elvégeztem a melót – ismételte Keller. – Meg kell kapnom a pénzem.

– Ezt is megmondtam nekik.

– És?

– Ezt hívják mexikói patthelyzetnek – mondta Dot. – Bár nem tudom, politikailag korrektnek számít-e ez a kifejezés.

– De az előleget megtartjuk.

– De meg ám.

– Ok meg azt, amivel tartoznak nekünk.

– Ha akarod, fogalmazhatsz így is.

– Nem tudom, hogyan másként fogalmazhatnék – vont vállat Keller. – Miért pont mexikói patthelyzetnek hívják? Mi olyan mexikói benne?

– Te vagy a bélyeggyűjtő, Keller. Létezik mexikói bélyeg, ami valamilyen híres patthelyzetet ábrázol?

– Híres patthelyzetet? Milyen az a híres patthelyzet?

– Nem tudom. Talán az Alamo.

– Az alamói csatára gondolsz? De hát az nem patthelyzet volt, könyörgök, hanem tömegmészárlás. Mindenkit megöltek.

– Ha te mondod.

– A mexikóiak meg különben se tennék rá egy bélyegre. A texasiak csináltak az Alamóból kegyhelyet.

– Azok, akiket lemészároltak?

– Nem ugyanazok, hanem más texasiak. A mexikóiak inkább elfelejtenék az egész ügyet.

– Rendben, felejtsük el az Alamót – mondta Dot. – És ha már itt tartunk, felejtsük el egész Maine államot is. Ha nagyon akarod tudni, miért hívják mexikói patthelyzetnek, hát nézz utána valahol. Tölts el egy kellemes délutánt a könyvtárban, kérd meg a hölgyet az információs pultnál, hogy segítsen. Mert ő azért van ott, Keller.

– Dot…

– Keller, ez egy kifejezés. Kit érdekel, hogy honnan származik?

– Én nem fogok nyugtalanul aludni miatta.

– És kit érdekel a pénz? – folytatta Dot. – Téged nem. Mert nem a pénzről szól, igaz?

Keller elgondolkodott.

– Nem – felelte végül. – Azt hiszem, nem.

– Hanem arról, hogy kinek van igaza. Ha nem fizetik ki a maradékot, akkor azt mondják, hibáztál. Ha te ezt elfogadod, akkor elismered, hogy hibáztál.

– De én azt tettem, ami a dolgom, Dot! Nem azt mondták, hogy menjek oda, és várjam a további instrukciókat. Nem azt mondták, hogy keressem meg a fickót, aztán számoljak tízig. Azt mondták…

– Tudom, hogy mit mondtak, Keller.

– Na.

– Siettél – dőlt előre Dot a székén. – Mert az elmúlt időben történt, ami történt. Mert Roger árnyéka szinte mindenütt ott van. Egyfelől teljesen igazad van, tetted, amit tenned kellett, de van valami más, amiről el kellene gondolkoznunk. Aminek semmi köze nincs az ügyfélhez.

– Mi az?

– Rendszerint nem sieted el a dolgot – magyarázta Dot. – Vársz néhány napot, esetleg egy hetet, néha többet.

– És?

– Miért, Keller?

– Miért siettem? Te mondtad meg az előbb, hogy én miért siettem.

Dot megrázta a fejét.

– Miért nem sietsz soha? Mondok én neked valamit, Keller. Néha frusztráló a munkám. Mert te nemhogy nem sietsz, hanem piszmogsz.

– Piszmogok?

– Lehet, hogy nem, de innen gyakran úgy tűnik. És nemcsak azért, mert találtál egy jó éttermet, vagy mert van HBO a szobádban. Hanem azért, mert mindig biztos akarsz lenni abban, hogy a munkát jól végzed el.

Dot folytatta, Keller meg azt vette észre, hogy bólogat. Értette, Dot miről beszél. Azért, mert sietett, Murray gyanút fogott, a fegyveréért nyúlt, amikor Keller megállította az asztallal. Ha mondjuk, a fiók már eleve nyitva van, vagy Keller csak egy kicsivel lassabb, akkor…

– Nem azt mondom, hogy aggódni kellene – mondta Dot. – Túl vagyunk rajta, és semmi baj nem történt. De talán el akarsz gondolkodni azon, amit mondtam.

– El fogok – bólintott Keller. – Akár tetszik, akár nem.

– Jó. Keller?

– Igen?

– A hüvelykujjadat tapogatod.

– Én?

– Azt a vicceset. Elfelejtettem, hogy hívod.

– Egy gyilkos hüvelykujjának.

– Dörzsölgeted, eldugod a tenyeredbe.

– Csak egy rossz szokás.

– Az mondjuk rosszabb lenne, ha csavargatnád. Lazíts egy kicsit. Semmi baj nem történt. Odamentél, még aznap visszajöttél, és ha így nézem, az órabéred nem is olyan rossz.

– Nem.

– De?

– Elwood Murrayre gondoltam.

– Soha ne gondolj rájuk, Keller.

– Nagyon ritkán teszem. De Murray ok nélkül halt meg.

Dot a fejét rázta.

– Mindig van ok – mondta. – Valakit magára haragított. Aztán végül megoldotta a problémát, de meddig maradt volna így? Ki tudja, mikor haragított volna magára valaki mást, aki egyszer csak megunja, és odanyúl a telefonért?

– Olyannak látszott, mint aki könnyen magára haragít másokat.

– Na látod – mondta Dot.

Tizenkilencedik fejezet

– Örülök, hogy megismered még a hangom – kezdte Dot. – Nem sokat hallottál felőlem egy ideje, ugye?

– Nem nagyon.

– Pár megbízást lemondtam – folytatta Dot –, mert valami nem stimmelt velük. Ez a mostani viszont stimmel, elég alaposan, és határozottan mi vagyunk az első, akit felhívtak, így nem kell állandóan a hátad mögé nézned. Szóval mi lenne, ha felülnél a vonatra, és szépen mindent elmondanék neked?

– Várj egy percet – kérte Keller, majd lerakta az asztalra a kagylót. Amikor felvette, így szólt: – Ne haragudj, de forrt a víz.

– Hallottam, hogy fütyült a kanna. Örülök, hogy el is mondtad nekem. Egy pillanatra azt hittem, légiriadó van nálatok.

– Nem, csak teát főztem.

– Nem tudtam, hogy ennyire házias vagy – jegyezte meg Dot. – Nem készül véletlenül a sütőben szuflé?

– Szuflé?

– Nem érdekes, Keller. Öntsd ki a teádat a mosogatóba, és gyere el hozzám. Annyi teát ihatsz nálam, amennyi csak beléd fér. Keller? Ott vagy?

– Persze – felelte Keller. – És el kell utaznom, ugye?

– Hogyne – válaszolta Dot. – White Plainsbe. Ahova szoktál. Alig negyven perc vonattal New Yorkból. Most már emlékszel?

– A meló miatt el kell utaznom?

– Hát persze, Keller. Nem vállalok többé munkát abban a városban, amit az otthonodnak hívsz. Ezt már egyszer kipróbáltuk. Emlékszel?

– Emlékszem – felelte Keller. – Csak azért, mert nem utazhatok el.

– Nem utazhatsz el?

– Egy ideig nem.

– Miért, mi történt? Házi őrizetben vagy? Kaptál egy elektromos kütyüt a bokádra, ami megráz, ha kimozdulsz New Yorkból?

– Itt kell maradnom, Dot.

– White Plainsbe sem tudsz kijönni?

– Oda igen – felelte Keller. – Ma legalábbis igen. De nem vállalhatok olyan melót, amiért el kell utaznom.

– Legalábbis egy ideig. Ezt mondtad, nem?

– De.

– Meddig tart az az egy ideig? Egy nap? Egy hét? Egy hónap?

– Nem tudom.

– Idd meg a teád – sóhajtotta Dot –, talán egy kicsit energikusabb leszel tőle. Aztán ülj vonatra, és beszélgetünk.

– Azt hiszem, rájöttem – jelentette ki Dot. – Vagy mégsem. Szerintem lesz egy bélyegárverés, amiről nem akarsz lemaradni. Ott van egy bélyeg, ami nem hiányozhat a gyűjteményedből.

– Dot, az isten szerelmére.

– Most mi a baj?

– Ez egy hobbi – felelte Keller. – Soha nem mondanék vissza melót egy bélyegárverés kedvéért.

– Soha?

– Soha az életben.

– Még akkor sem, ha az a bélyeg nem hiányozhat a kollekciódból?

– Ezernyi bélyeg van, ami hiányzik – válaszolta Keller. – Olyan sok, hogy nem kell nekem aukciókra járnom.

– Na de mi van, ha ez egy olyan bélyeg, ami minden körülmények között kell neked? De azt hiszem, ez nem így működik.

– Talán pár gyűjtő számára igen, de nálam nem. Különben is, az elmúlt időben nem foglalkoztam túl sokat a bélyegeimmel.

– Tényleg?

– Nem vesztettem el az érdeklődésemet – magyarázta Keller. – De hol jobban érdekel, hol kevésbé. Előfizettem pár havilapra és egy hetilapra is, és néha minden egyes szót elolvasok. De mostanában ki se nyitottam őket. Pár kereskedő levélben elküldi havonta az ajánlatát, amit természetesen átnézek, de nagyjából ennyi. Kapok még árlistákat és árverési katalógusokat is, amiket olvasatlanul dobok félre.

– Milyen kár.

– Nem – rázta a fejét Keller. – Inkább azt mondanám, hogy szabadságot vettem ki a bélyeggyűjtésből. Attól féltem, hogy kiderül, nem volt más ez az egész, mint egy múló szeszély, de az asztrológusom szerint szó sincs róla.

– Megint elmentél az asztrológusodhoz?

– Néha felhívom, ha valami zavar. Gyorsan ránéz a horoszkópomra, és megmondja, hogy veszélyes időszak előtt állok-e, vagy sem. És persze a kérdésemre is válaszol.

– Most a bélyegek miatt hívtad fel őt.

– Azt mondta, hogy az érdeklődésem olyan, mint az időjárás.

– Néhol felhős, és zivatar is várható.

– Egyik nap meleg, a másik nap hideg – mondta Keller. – Változékony, de nem kell aggódnom. A bélyeggyűjtésben meg az a szép, hogy ha félrerakom, bármikor is veszem elő, ott folytathatom, ahol abbahagytam. Nem olyan, mint a kert, amit állandóan gazolni kell.

– Gazolni – nézett rá Dot.

– Vagy egy virtuális akvárium, amiben meghalnak a halak.

– Ezt magyarázd meg nekem. Hogy lehet egy akvárium virtuális, ha meghalnak benne a halak?

– Egy program a számítógépeden – felelte Keller. – Installálod, mire a monitor olyan lesz, mint egy akvárium. Növényekkel meg halakkal meg mindennel. És különböző halakat telepíthetsz bele.

– Hogyan?

– Megnyomsz pár billentyűt. Pont olyan, mint egy igazi akvárium. Ha elfelejted megetetni a halakat, meghalnak.

– Meghalnak?

– Meg.

– Hogyan halhatnának meg, Keller? Kezdjük azzal, hogy nem igazi halak.

– Virtuális halak.

– Ami mit jelent? Hogy mozgó formák a monitoron, ugye? Mint egy tévéműsor?

– Hasonló.

– Szóval ott úszkálnak a monitoron. Mi is történik, ha nem eteted meg őket? Felfordulnak?

– Fel.

– Van neked is egy ilyen programod, Keller?

– Természetesen nincs – felelte Keller. – Mert számítógépem sincs.

– Ezt nem is tételeztem fel rólad.

– Nincs rá szükségem – bólintott Keller. – De ha lenne, akkor sem szeretnék virtuális akváriumot.

– Honnan tudsz ilyen sokat róluk?

– Csak egy keveset – válaszolta Keller. – Egy cikkben olvastam.

– Nem az egyik bélyegmagazinodban.

– Persze, hogy nem.

– Ha nem bélyegekről van szó, akkor miről? Egy nő? Keller, megint találkozol azzal a nővel?

– Miféle nővel?

– Akkor nem. A fekete nő, aki nem volt hajlandó veled vacsorázni. Ha nagyon akarom, még a neve is az eszembe jut.

– Maggie.

– Akkor nem kell erőlködnöm.

– És nem fekete, csak fekete ruhákat hord.

– Majdnem eltaláltam.

– Ha tudni akarod, nem találkozgatok vele. Se bárki mással.

– Ha nem, hát nem – vont vállat Dot. – Tudod, mit? Feladom. Próbáltam rájönni, miért nem utazhatsz el. Beleszőttem a beszélgetésbe a bélyegeket, de erre a halaknál kötöttünk ki. Azokról meg nem akarok tovább beszélgetni, mert ki tudja, az hova vezetne. Szóval hadd kérdezzem meg, amit már a telefonban meg kellett volna. Miért nem utazhatsz el?

Keller elmondta neki.

Dot szeme elkerekedett.

– Esküdtszék? Esküdtnek kell lenned?

– Legalábbis behívtak – felelte Keller. – Hogy esküdt leszek-e, az majd csak később derül ki.

– Hogy a fenébe hívtak be pont téged?

– Nem tudom.

– Csak azért, mert az esküdtszékben nem kellene olyan embereknek ülniük, mint te.

– Embereknek, mint én?

– Embereknek, akiknek az a munkája, ami neked.

– Ha nem kapnak el, akkor miért ne? – kérdezte Keller. – Szerintem az kizáró ok, ha van priuszod. De nekem nincs, mert soha nem tartóztattak le, soha nem emeltek ellenem vádat, és soha nem is ítéltek el.

– Ennek nagyon örülök.

– Én is – bólintott Keller. – A nyilvántartások és a szomszédaim szerint is én egy törvénytisztelő állampolgár vagyok.

– Keller, a mintapolgár.

– Az is vagyok – bólintott a férfi. – Nem lopok a boltból, nem adok és nem veszek drogot, nem fosztok ki italboltokat, és az utcán sem rabolok ki senkit. Nem szúrok le taxisofőröket, és nem állítom meg a metrón a mozgólépcsőt.

– És mi van a piros lámpával?

– Ha átfutok a zebrán? Az csupán szabálysértés, és még csak ezért sem büntettek meg. Van egy szakmám, ami… Mind a ketten tudjuk, mi az. De senki más nem tud róla, ezért nyugodtan lehetek esküdt.

– Te nem szoktál szavazni, ugye? Mert úgy tudom, hogy az esküdteket a választói nyilvántartásból jelölik ki.

– Régebben tényleg csak azt használták – felelte Keller –, és valószínűleg eddig ezért is nem hívtak be. De most már másféle listákból is válogatnak. Telefontársaságok, jogosítvány-nyilvántartás, és még pár más.

– Nincs kocsid. A telefonszámod titkos.

– Jogosítványom van. És nem a telefonkönyvet használják, hanem az előfizetői adatbázist. Mit számít, hogyan találtak meg? Kaptam egy levelet, hétfő reggel meg kell jelennem.

– Ma péntek van.

– Az.

– Nem tudod elhalasztani?

– Ha akkor szólok – felelte Keller –, amikor megkaptam a levelet, igen. De arra gondoltam, hogy gyorsan túlesek rajta, és amúgy se sok minden történt az elmúlt hónapokban.

– És miért nem menteted fel magad?

– Milyen alapon? Régebben minden további nélkül meg lehetett úszni például az ügyvédeknek, vagy azoknak, akiknek saját üzletük volt. Nem vagyok ügyvéd, és üzletem sincs. Most már maximum a terhességre lehet hivatkozni, de szerintem nem hinnének nekem.

– Nem mondod.

– Ezt ma már nem lehet megúszni – folytatta Keller. – Nem olyan régen a polgármester is esküdt volt. Emlékszel?

– Olvastam róla valamit.

– Ő talán fel tudta volna mentetni magát. Elvégre ő a polgármester, azt csinál, amit akar. De szerintem úgy gondolta, hogy használni fog az imidzsének. Képzeld csak el, hogy ott állsz a bíróság előtt, odanézel az esküdtszékre, és ott ül a polgármester.

– Ott helyben beismerném a bűnösségemet.

– Helyesen tennéd – nyugtázta Keller. – Bárcsak el tudnám vállalni ezt a melót. Rám férne a munka, és a pénz is. Tudod mi a vicces? Azért is gondoltam, hogy nem halasztatom el, mert ha ott ülök az esküdtek között, akkor legalább lesz mit csinálnom. Most meg van mit csinálnom, és nem tudom elvállalni a melót.

– Pedig jó, Keller.

– Mesélj róla.

A célszemély Baltimore-ban élt, így Kellernek repülővel egy, vonattal három óra az út oda. A vonat nemcsak kényelmesebb, hanem ha az ember figyelembe veszi a taxiutat a reptérről a belvárosba, akkor időben majdnem ugyanott van. A vonaton ráadásul még igazolványt sem kérnek, és senki nem néz furcsán, ha készpénzzel veszi meg a jegyét. Kevesebb a biztonsági őr is, ezért Keller feltétlenül a vonatot favorizálta.

Baltimore egyik része, Fells Point sokféle származású laza embernek ad otthont, ami a turisták figyelmét is felkeltette. A lakók rájöttek, hogy ebből üzletet is lehet csinálni, ezért…

Keller bólintott, mire Dot megkérdezte:

– Talán ismered a környéket? Voltál már Baltimore-ban?

– Egyszer vagy kétszer még évekkel ezelőtt – felelte Keller. – De csak, mentem és jöttem. Fells Pointot a tévéből ismerem. Egy rendőrségi sorozat játszódik ott.

– Nem vették le a műsorról?

– Most már csak ismétlik – válaszolta Keller. – Hetente ötször a bírósági tévén.

– Azt sokat nézed, Keller? Készülsz az esküdti teendőidre? Nem érdekes.

A környéken, magyarázta Dot, előbukkantak a szokásos ellentétek: az egyik oldal mindenképpen a történelmi örökség részének akar nyilvánítani minden egyes benzinkutat és sarki büfét, a másik oldal meg mindent le akar rombolni, hogy apartmanházakat és különleges éttermeket építsen. Volt egy nő, egy bizonyos Irene McNamara, aki a többieknél sokkal erőteljesebben ellenzi a fejlesztést, mire a másik oldalon valaki úgy gondolta, hogy a nő elhallgattatása az első, ámde annál fontosabb lépés a környék felvirágoztatása felé.

Ugyan az önkormányzati bizottság ülésén a szokottnál többet kiabáltak, és a sajtókonferenciák is a kígyó-béka kiabálás elsődleges helyszínévé váltak, a felek eddig még nem alkalmaztak erőszakot. Éppen ezért McNamarának nem volt oka a különleges óvatosságra.

Keller ezen elgondolkodott.

– Biztos vagy benne, hogy mást nem kerestek meg? – kérdezte.

– Mi voltunk az elsők.

– Mit mondtál nekik?

– Hogy McNamara már ne vegyen gyapjúzoknit télire, mert rajta vagyunk az ügyön.

– Ezekkel a szavakkal?

– Természetesen nem, Keller. Csak azért fogalmaztam így, hogy derűssé tegyem a napod.

– Ma péntek van.

– Értem, majd megpróbálok valami jót kitalálni szombatra is. A Reader's Digestben van egy oldal: „A képgazdagabb beszéd felé.” Ott biztosan találok pár jó ötletet.

– Úgy értem, ma péntek van. Még ma éjjel elmehetek Baltimore-ba, és akkor ott van a holnap és a vasárnap.

– Vasárnap este felülsz a vonatra, és hétfő reggel frissen és kipihenten tehetsz eleget állampolgári kötelezettségednek.

– Én is pont erre gondoltam.

– McNamara vehet még zöld banánt, de nem fogja látni, ahogy megérik. Keller, nekem ez tetszik, de mégse tetszik. Ha érted, mire gondolok.

– Nem is tudom.

– Két szót mondok. St. Louis.

– Aha.

– Az egy gyors menet volt. Oda és vissza egy nap alatt. Sajnos…

– Tudja az ügyfél, hogy nem gondolhatja meg magát?

– Igen, tudja. Mert elmondtam neki. De nem csak ez az egyetlen baj a sietős munkával. Ha úgy mész el Baltimore-ba, hogy tudod, alig van negyvennyolc órád…

Keller azonnal megértette, Dot mire céloz. Az nem valami remek érzés, ha az ember fülében állandóan ott ketyeg az óra.

– Nem akarok kapkodni – mondta Keller –, de szerintem ma éjjel lemegyek, ott töltöm a hétvégét, és körbenézek. Ha lehetőségem nyílik rá, elintézem a melót, ha nem, akkor vasárnap este visszajövök.

– És én mit mondjak az ügyfélnek? Hogy oldja meg maga?

– Nem. Azt mondd neki, hogy rajta vagyok az ügyön, és minden rendben van. Esküdtnek lenni nem életre szóló feladat. Meddig tarthat egy tárgyalás?

– Ugyanezt kérdezte az a nő is, akit beválasztottak az O. J. Simpson-ügy esküdtszékébe.

– Visszamegyek Baltimore-ba a jövő hét végén – jelentette ki Keller –, és azt követő hétvégén is, ha szükséges, és addigra már úgyis letudom az állampolgári kötelezettségem. Mennyire sürgős az ügy az ügyfélnek?

– Semennyire. Azt nem szeretné, ha végelgyengülésben halna meg, de nincs olyan kitétel a megállapodásunkban, amely a határidőt szabályozná.

– Szóval két, maximum három hétről van szó. Ha érdeklődnek, mondd meg nekik, hogy Baltimore-ban vagyok, és az ügyön dolgozom.

– És még az is lehet, hogy útközben megint rád mosolyog a szerencse.

– A szerencse? Rám mosolyog?

– A híres Keller-szerencse. Lehet, hogy McNamara szívszélhűdést kap, vagy elüti a villamos.

– Baltimore-ban?

– Vagy valami. Még egy. Nem kell természetes halálok. Sőt az az ügyfél kérése, hogy hadd szóljon. Példát akar statuálni.

– A többieknek.

– Valami olyasmi.

Keller bólintott.

– Ezt nem fogom elsietni – mondta –, de remélem, a hétvégén azért végzek.

– Azt hittem, nem szereted sietősen csinálni.

– Néha – felelte Keller – azért igen.

Az Ellenpont nevű bár a Fleet utcában volt, Fells Point szívében. Kellert nagyon furcsa érzés kerítette hatalmába, amikor bement. Egyfelől otthon érezte magát, mintha sok boldog órát töltött volna el itt. Másfelől pedig azt, hogy a hely nem biztonságos a számára.

A bár egyáltalán nem látszott veszélyesnek. Nagyjából húsz-harminc vendég töltötte meg a helyiséget, több férfi, mint nő. Jobbára a harmincas-negyvenes éveikben járó fehérek. Mindenki lazán öltözött, a hangulat oldott volt. Keller már járt pár olyan bárban, ahol első pillantásra meg tudta állapítani, hogy a vendégek felének priusza van, hogy a vécében drogoznak, hogy mielőtt az éjszaka véget ér, valakinek szétvernek a fején egy sörösüveget. Ez a bár nem ilyen hely volt, ahogy a vendégek sem. Se bűnözők, se rendőrök. Csak hétköznapi emberek.

Ekkor esett le neki. Zsaruk. Végig az volt az érzése, hogy a bárnak tele kellene lennie zsarukkal, akik piával lazítanak meló után, míg mások a pult mögött állva csapolják a sört. Az az átkozott tévésorozat. A zsaruk közösen nyitottak egy bárt, amit a sorozat írói viccesnek szántak, valaminek, amivel lehet oldani a feszültséget. Keller úgy érezte, mintha abba a sorozatbeli bárba tévedt volna be.

Ugyanaz lett volna? Az életben persze nincs tele zsarukkal, de lehet, hogy a jeleneteket itt forgatták. Mégsem, mert a hely beosztása egészen más volt. Miután rájött, hogy miért van olyan különös érzése a bárral kapcsolatban, Keller elismerte, hogy valóban kivételesen otthonos.

Leült egy bárszékre, és belekortyolt a sörébe.

Jó lesz, hogy nem kell sietnie. A környék még akkor is tetszett volna neki, ha nem szereti meg a tévében. Ugyanakkor azt remélte, hogy hamar meglesz a melóval, és nem csak azért, amit Dot mondott.

Egyikük sem tudta, hogy Irene McNamara ellene volt-e a fejlesztésnek, vagy sem. Keller azonban tíz az egyhez le merte volna fogadni, hogy McNamara a környék megóvásáért küzdött, az ügyfél meg hoteleket akart emelni, bevásárlóközpontokat építeni, meg éttermeket. Mert a profit ezekben van, egy terület fejlesztésében, nem pedig a megóvásában.

Ez természetesen nem jelentette azt, hogy McNamara egy kedves nő. Keller tudta, hogy a kettő ritkán jár együtt. Lehet, hogy a magánéletében egy borzalmas hisztérika, aki az őrületbe kergeti a férjét, állandóan pofozza a gyerekeit, és megmérgezi a galambokat a parkban. Ami Fells Point jövőjét illette, Keller teljes egészében támogatta McNamarát. A hely úgy tetszett neki, ahogy volt.

Persze azt csak feltételezte, hogy a nő ellenzi a fejlesztést. Keller nem tudta pontosan. És ez volt a lényeg. Nem akarta tudni. Volt egy olyan érzése, ha többet megtud McNamaráról, akkor egyre kevésbé lesz kedve elvégezni a melót.

Sokkal egyszerűbb lenne az élete, ha a nő már senkinek nem okozna gondot, amikor ő felül a New York-i vonatra.

Amit bánt egy kicsit. El kellett ismernie, hogy tetszik neki Fells Point. Nem a bár, ahol nem vették fel a sorozat több jelenetét, nem egyvalami, hanem az egész. Különös módon otthon érezte magát. New Yorkban nem volt törzshelye, mivel nem is nagyon járt bárokba, de úgy érezte, hogy az Ellenpont olyan hely lehetne számára, amilyet New Yorkban soha nem talál meg. Nem is lenne rossz mindennap betérni ide, egy helyre, ahol ismerik, ahol…

Nem, gondolta. Az egy másik tévésorozat, és az sem volt igazi.

Huszadik fejezet

Keller vasárnap késő este már otthon volt, és hétfő reggel negyed kilenckor a Centre utcában, a New York Állami Legfelsőbb Bíróság épületében állt, s az, idézését mutatta a biztonsági őrnek, aki elmondta neki, melyik teremben várják. Előtte át kellett mennie a fémdetektoros kapun is. Manapság már az iskolákban is használták ezeket, és egyre több középületben. Hamarosan, gondolta Keller, a szupermarketbe is csak ezeken keresztül lehet bejutni.

Lehet, hogy szükséges. Vannak gyerekek, akik fegyvert visznek az iskolába, a terroristákról nem is beszélve. De mindössze annyit értek el a fémdetektoros kapukkal, hogy megnehezítették az ember életét. Évekkel ezelőtt egymást érték a repülőgép-eltérítések. Azelőtt az ember ugyanúgy sétált fel egy gépre, mint mondjuk szállt fel egy buszra vagy vonatra. Aztán a terroristák miatt bevezették a fémdetektorokat, azóta pedig egy olyan hétköznapi polgárnak, mint Keller, lehetetlen felszállni a gépre egy pisztollyal.

Nos, talán nem ez a legjobb példa…

Fegyvert nem hozott a bíróságra, de könyvet igen. Nem túl sok embernek említette ezt az esküdt dolgot – hiszen nem is volt olyan baráti viszonyban túl sok emberrel –, de valahogy előkerült, amikor a pincérnő kávét töltött neki, amikor a szomszédos ház portásának köszönt, és még az újságosnál is. Mindannyian ugyanúgy reagáltak. Keller az újságoson eltűnődött. A férfi pakisztáni volt, és alig két éve élt Amerikában. És már tudta, hogy ha az embert kiválasztják esküdtnek, akkor jobb, ha hoz könyvet magával. Honnan tudta? Nos, a férfinak tudnia kellett, mit beszél, mert olvasnivalót árult, és valószínűleg sokan mentek oda hozzá azzal, hogy esküdtek, és kell nekik valami olvasnivaló.

Keller egy thrillert vett. A rosszfiú egy terrorista, de a fémdetektorok mit sem érnek ellene, mert nem hord fegyvert. Ellenben a zsebében van egy fiola szupervírus, ami pestist okoz, és New York összes lakóját megöli. És ha már itt tartunk, Amerikában is meghal mindenki, majd az egész világon. A betegség különösen randa volt, és minden esetben halálos. Mert nem csak megöli az embert. Aki elkapja, az testének minden nyílásából vérzik, még a pórusaiból is, és görcsök rántják össze, a csontjai fájnak, a nyelve felduzzad, a fogai kipotyognak, a keze és a lába ellilul, majd az illető megvakul. Végül meghal, pont időben.

A főhősnő, a fertőző betegségek elleni központ ügynöke természetesen gyönyörű, de egyben leleményes is, és határozott, no meg eltökélt. Állandóan hülyeségeket csinál, akkorákat, hogy Keller többször is meg akarta fogni a karját, hogy jól megrázza.

Keller szerint a főhős túl jó volt ahhoz, hogy igaz legyen. A felesége fertőző betegségekre specializálódott tudós volt, aki pont ebben a betegségben halt meg. Egy fertőzött tengerimalactól kapta el a laborban. A főhős férfiasan gyászol, neveli a gyerekeket, miközben rejtélyes ügyekben nyomoz a pénzügyminisztériumnak. Segít a szomszéd néni kertjét felásni, a gyerekeivel házi feladatot csinál, és minden nő, akivel találkozik, vagy le akar vele feküdni, vagy gondját akarja viselni, vagy mindkettő. Mindenki megőrül érte, kivéve a főhősnőt.

És kivéve Kellert, de ezen nem kell csodálkozni. A páncélos, hős lovagok soha nem jöttek be neki.

Egész délelőtt egymás után hívták be az embereket különböző szobákba és termekbe, hogy eldöntsék: akarják-e őket esküdteknek vagy nem. Keller nem hallotta a nevét, és ebédre már nagyon beletemetkezett a könyvébe. Az épületből kifelé menet egy nő lépett mellé.

– Biztos jó könyv – szólalt meg –, mert semmi másra nem figyelt.

– Elmegy – felelte Keller. – Valami elmeháborodott egy újfajta pestissel ki akarja nyírni New York összes lakóját, és egy lánynak kell ebben megakadályoznia őt.

– Egy nőnek – javította ki beszélgetőpartnere.

Jaj ne, gondolta Keller.

– Mivel csak hatéves – magyarázta –, ezért úgy gondoltam, talán nem nagy baj, ha lánynak hívom.

– Csak hatéves? – kérdezte a nő.

– Majdnem hét.

– És a világ sorsa az ő kezében van?

– Bármilyen korban nagy felelősség – ismerte el Keller. – De felkészülésnek nem rossz. Lehet, hogy tizenöt év múlva kiválasztják esküdtnek, és egy embertársa sorsáról kell majd döntenie.

– Félelmetes.

– Az.

– Szereti a vietnami konyhát? A következő sarkon van egy étterem, amiről azt hallottam, elég jó. De nem volt rajta a listán, amit kaptunk.

– Egy étterem, ami nincs rajta a listán – mondta Keller lassan. – Egy étterem, amiről nem akarják, hogy az esküdtek tudomást szerezzenek. Legyünk merészek, és együnk ott.

Háromkor mindenkit hazaküldtek, és négykor már Dottal beszélt telefonon.

– Volt nálam egy könyv – mesélte –, és jót ebédeltem. Vietnamit.

– Óvatosan, Keller. Még a végén oda akarsz költözni.

– Lehet, hogy eltart még pár napig. Folyamatosan választják ki az esküdteket, és azt mondják, hogy ha három napig nem szólítanak, akkor már nem is nagyon fognak.

– Akkor ne is szólítsanak.

– Eddig minden jól megy – mondta Keller. – Ott ülünk az esküdtek szobájában, néha valakinek mondják a nevét, és a szerencsés nyertes mehet a tárgyalóterembe.

– Ennyi az egész?

– Először csak meghallgatják őket. Az ügyvéd meg az államügyész mindenféle kérdéseket tesznek fel nekik, és amikor megvan a tizenkét esküdt és a két pót esküdt, akkor abbahagyják, és a maradékot visszadobják a vízbe.

– Akkor téged visszadobtak.

– És én elkezdtem tempózni, hogy a víz fölött tartsam a fejem, aztán haza is küldtek minket. Szerintem nem nagyon leszek én esküdt. De nem rajtam múlik. Hanem az ügyvéden meg az ügyésznőn.

– Na ez itt a baj – jegyezte meg Dot. – Ha tönkre akarunk tenni egy rendszert, bízzuk az ügyvédekre. Figyelj csak, Keller. Úgy gondolom, hogy aktívabban kellene fellépned.

– Aktívabban?

– Úgy értem, tenned kellene valamit azért, hogy ne legyél esküdt. Ha megkérdezik tőled, mit gondolsz a halálbüntetésről, akkor válaszold azt, hogy teljes egészében ellenzed, mert szerinted ez nem más, mint felhatalmazás az államnak a gyilkosságra. Az ügyésznő úgy fog kirúgni onnan, hogy öröm lesz nézni.

– Ez briliáns.

– Annyira nem. Elég egyértelmű. De be fog jönni, Keller. Már csak két nap, ugye? Ezt mondták.

– Még egy nap – mondta Keller.

Kedd reggel előző napi ebédpartnerével egymás felé biccentettek, és összemosolyogtak, aztán amikor elengedték őket ebédre, akkor közösen sétáltak ki az épületből, és beszélgettek. Anélkül, hogy egyikőjük is javasolta volna, a Saigon Gyöngye felé indultak, és ugyanahhoz az asztalhoz ültek le, mint hétfőn.

– Hacsak nem választanak be – mosolygott Gloria.

Ez volt a neve, Gloria Dantone. Néhány évvel fiatalabb volt Kellernél, haja rövid, mosolya aszimmetrikus. Jogi asszisztensként dolgozott egy nagy ügyvédi irodában. (Soha nem voltak még bíróságon – súgta meg Kellernek. – Csak ingatlanügyekkel foglalkoznak. Bérlőket és bérbeadókat képviselnek.) Inwoodban élt a férjével, egy könyvelővel, aki a World Financial Centerben dolgozott. (Egyike a Négy Nagynak. Amikor kezdték, akkor Nyolc Nagy volt, aztán Hat Nagy, de most már csak négyen vannak. Ezek a cégek állandóan összeolvadnak. Nemsokára Két Nagy lesz, de Jerryt ez nem érinti. Ő bemegy az irodájába, és azzal foglalkozik, ami az asztalán van.) Kellernek gőze sem volt arról, a nő miről beszél. Feltehetően Négy Nagy Cégről. De nem is akart többet tudni.

– Hacsak nem választanak be – hümmögött Keller. – Szerencse kérdése. Na de mit kapunk, ha bekerülünk?

– Egy érdekes ügyet. Nézze, annyira lesz érdekes, mint az ügyek, amiken az irodában dolgozom. És pénzembe sem kerül, hogy itt vagyok. A cégemtől kapom a fizetésemet.

– Én meg a várostól – jegyezte meg Keller.

– Mind a negyven dollárt egy napra. Nem csoda, hogy nem akarnak az emberek esküdtek lenni. Maga még túl fiatal ahhoz, hogy nyugdíjas legyen.

– Leépítés – felelte Keller. – A munkám megszűnt, a végkielégítés elég jó, és volt félretett pénzem is. Néha szabadúszóként dolgozom ezt-azt.

Ahogy visszafele sétáltak a bíróságra, Gloria megkérdezte, tetszett-e a könyv Kellernek.

– Elmegy – felelte. – Tegnap éjjel majdnem befejeztem.

– Ugye nem hatéves az a lány?

– Harmincvalahány.

– Átvert. Persze megérdemeltem, amiért úgy magára rivalltam. Remélem, esküdt leszek.

– Tényleg?

– Miért ne? Remekül érzem magam.

Keller délután felhívta Dotot.

– Szóval megint korán hazaküldtek – mondta Dot. – Ez azt jelenti, hogy számodra a háború véget ért.

– Beválasztottak.

– Ugye viccelsz? – sóhajtott Dot. – Elmondtad nekik, mit gondolsz a halálbüntetésről?

– Az nem jött szóba – felelte Keller. – Ha egy srác elszalad egy nő retiküljével, akkor nem nagyon érdekli őket, mit gondolok a halálbüntetésről.

– A kis mocsok kitépi egy nő kezéből a retiküljét? Halállal kell lakolnia. Megérdemli az injekciós tűt. Ebben az ügyben vagy esküdt? Egy utcai rablásban?

– Nem. Azt hiszem, valami lopási ügyben. Vagy orgazdaság. A vádlott a meghallgatás közben ott ült, és túl öregnek és lassúnak látszott egy retiküllopáshoz. Holnap már többet tudok, amikor ismertetik a vádat.

– Egész éjjel ezen fogsz gondolkozni.

– Egész éjjel olvasni fogok.

– A pestiseset? Azt hittem, azt a bíróságra tartogatod.

– Ha már benne van az ember az esküdtszékben – magyarázta Keller –, akkor nem engedik olvasni. Figyelni kell.

– Hacsak nem te vagy bíró. Nem tudtál volna csinálni valamit a meghallgatás alatt?

– Mit?

– Megoszthattad volna velük egy elmaradott nézetedet.

– Elmaradott?

– Valamit, ami miatt hazaküldenek.

– Nem tudtam, mit akarnak hallani – felelte Keller. – Ezért aztán inkább válaszoltam a kérdéseikre. Mire kiválasztottak.

– De jó neked. A hétvégéid azért szabadok, ugye?

– Péntek délutántól hétfő reggelig.

– Hacsak nem vonultok vissza dönteni, mert akkor meg bezárnak titeket egy hotelbe.

– Az olyan tárgyalásra, amelyiknél az esküdtszéket minden éjjel egy hotelben szállásolják el – magyarázta Keller –, legalább egy hétig válogatják az esküdteket. A tizenkét esküdtet és a két pót esküdtet pár óra alatt kiválasztották.

– Szóval ez egy jelentéktelen ügy. Mennyi ideig fog tartani?

– Néhány napig. Talán egy hétig.

– Az nem olyan rossz.

– Nem.

– Elmész Baltimore-ba a hétvégén?

– Rögtön indulok, ahogy végeztem.

– És vagy megcsinálod ott helyben, vagy néhány nappal később visszamész, amikor a tárgyalás véget ér. Szerintem ezzel semmi gond nincs. Szerinted sem, Keller?

– Szerintem sem – felelte a férfi.

Amikor hazaért, Keller nyugodtan beletemetkezhetett a könyvébe. A főhős és a főhősnő kapcsolata, amely eleinte kötekedő volt, majd egyre romantikusabb, nem érintette meg, de a cselekmény annyira érdekes volt, hogy nem tudta abbahagyni az olvasást.

Kifejezetten megkedvelte a rosszfiút. A szerző megpróbálta úgy elvenni a romlottsága élét, hogy elmagyarázta, milyen borzalmas gyerekkora volt, az apja hogyan bántalmazta, az anyja hogyan halt meg, és még miféle egyéb rettentő dolgok történtek vele. Keller azonban nem hitt a magyarázatnak, ami inkább magyarázkodás volt. Mégis kedvelte őt, tetszett neki, ahogy dolgozott, ahogy gondolkodott.

Még korábban volt egy jelenet, amiben egy aranyos kislány a kölyökkutyájával játszik, és a rosszfiú összebarátkozik vele. Kettejük beszélgetését kifejezetten jónak találta Keller. Aztán a rosszfiú a kislányon próbálja ki a vírust: belekeveri a tejturmixába, mire a kislány úgy hal meg, mint az összes többi áldozat. Mindenhol vérzik, és borzasztó kínok közt csukódnak le a szemei. Ennek a jelenetnek azt kellett bizonyítania, hogy a rosszfiú micsoda egy embertelen alak, ha Kellernek még lettek volna kételyei.

Ő azonban nem így látta. A rosszfiú kizárólag azért barátkozott össze a kislánnyal, hogy legyen kin tesztelni a vírusát, így aztán nem is voltak barátok, mert a rosszfiú végig szerepet játszott.

Mindemellett a férfi New York City – és az egész világ – lakosságát ki akarta irtani. A kislány még azelőtt került kórházba, hogy a többiek is megfertőződtek volna, így a doktorok tisztességesen el tudták őt látni. Ugyan nem tudtak segíteni rajta, de emberhez méltóan halhatott meg.

Az szinte természetes, hogy Keller a rosszfiúkat kedvelte. A könyvekben és a filmeken is. A kedvenc színészei azok voltak, akiket az olyan színészek, mint Bruce Willis, Steven Seagal és Jean-Claude Van Damme állandóan kinyírtak. A hollywoodi filmek tele vannak jobbnál jobb gonoszokkal, de Keller szerint egyikőjük sem érte utol Jack Elamet, akinél nagyszerűbb gonosz még nem állt a kamerák előtt. És hány alkalommal volt Jack Elamnek pulzusa, mire a film véget ért?

De azért a könyvbéli rosszfiút fenntartásokkal kezelte. Hogyan is kedvelhetne olyasvalakit, aki az egész emberi fajt akarja kiirtani? Ez még akkor is túlzásnak minősül, ha az embernek valóban rossz napja van, és mindenre, mindenkire berág. De amikor a friss és ropogós szerelmespár elfogta a rosszfiút és megmentette a világot, Keller kicsit csalódott. Egy kivételes katasztrófa volt készülőben, és mi lett a vége? Semmi, mert semmi sem történt. Olyan volt, mintha meggyújtana egy tűzijátékot, aztán mielőtt beindulna, beledugná az egészet egy vödör hideg vízbe.

Miután befejezte a regényt, gondolkozott rajta, és lefeküdt. Addig nem volt hajlandó letenni a könyvet, míg az utolsó oldalra nem ért, most meg nem tudott elaludni. Arról szó sem lehetett, hogy csak forgolódik az ágyban, mert másnap reggel frissen és kipihenten kellett megjelennie a bíróságon, ahol egy másik ember sorsa felől dönt tizenegy másik emberrel együtt, és…

Erről volt szó. Keller izgatott volt. Be kellett ismerni magának valamit, amit Dotnak nem. Esküdt akart lenni.

Egyfelől az munkált benne, hogy át akart menni egy teszten, akár le akarta tenni, akár nem. Olyan volt, mint a reklámok tonhalfigurája, aki azért akart megfelelni, hogy belőle is tonhalkonzerv lehessen.

Ezért aztán Keller mindent elkövetett, hogy kiválasszák. Sok kérdés a rendőrséggel volt kapcsolatos. A leendő esküdtnek van a családjában rendőr? Elhiszi, hogy a rendőrök általában igazat mondanak? Elképzelhetőnek tartja, hogy egy rendőr a vádemelés biztosításáért igazít egy kicsit az igazságon?

Ez azt sugallta Kellernek – és vele együtt mindenkinek –, hogy a vád egy rendőr vallomására alapul majd, és ennek megfelelően a védelem azt fogja állítani, hogy egy ártatlan embert akarnak elítélni olyasmiért, amit nem követett el. Ha Keller őszintén akart volna válaszolni a kérdésekre, akkor bizony nehéz dolga lett volna. Az elmúlt évek során alig volt köze a rendőrséghez, és a velük kapcsolatos véleményét és érzéseit mindig az éppen aktuálisan látott film vagy tévéműsor határozta meg. A Baltimore-ban játszódó tévésorozat rendőreit kedvelte, azt meg különösen, amikor más, New Yorkban játszódó sorozatok szereplőivel közösen oldottak meg egy ügyet. Keller kedvenc baltimore-i zsaruja, Munch éppen New Yorkba költözött, hogy egy új, szexuális bűncselekményekkel foglalkozó sorozatban szerepeljen. Nemcsak a színész költözött New Yorkba, hanem maga a szereplő is, és ez nagyon tetszett Kellernek.

Ám más műsorokban a rendőrök ostobák és brutálisak voltak, mindenki utálta őket, így ő is. Ezek a zsaruk odaállnak a bíróság elé, és hazudnak, mint a vízfolyás. Munch ezzel szemben egy rakás irreleváns dolgot mutatna be a bíróságnak, miközben a rendszert és a kormányt hibáztatja, valamint az exfeleségét.

Keller nem követte az előtte meghallgatott asszony példáját a kérdésfeltevések során. Ha a rendőrök egy olyan közismert figura, mint O. J. Simpson esetében bizonyítékokat hamisítottak, akkor mindenre képesek. Bumm! Köszönjük, hazamehet! Utána egy férfi következett, aki minden különösebb felhang nélkül jelentette ki, hogy néha a rendőröknek kötelességük hazudni a bíróságon, különben a bűnözők megúsznak. Bumm! Köszönjük, hazamehet!

Keller a középutat választotta, amely egyaránt elfogadható volt a vád és védelem számára is. Sikerült. Esküdt lett.

Ahogy Gloria Dantone is.

Másnap reggel kilenckor Keller az esküdtek padjában ült a többi szerencsés tizenhárommal együtt. Miután a vád előadta a vádbeszédet, a védelem a védőbeszédet, a bíró ebédszünetet rendelt el. Gloria és Keller automatikusan különváltak a többiektől, és egyenesen a Saigon Gyöngye felé indultak, ahol a nap specialitását rendelték.

Az étterem felé menet az időjárásról beszélgettek, arról, hogy mennyivel jobb az utca friss levegője a tárgyalóterméhez képest. Amíg az ételre vártak, mind a ketten zavartan hallgattak.

– Nem szabad az ügyről beszélgetnünk. – mondta Gloria. – Még abban sem vagyok száz százalékig biztos, hogy szabad együtt ebédelnünk.

– A bíró nem említette.

– Nem. A többi esküdtről beszélhetünk?

– Nem tudom. Az biztos, hogy nem szabad a jogászokról beszélnünk, és arról sem, hogy mit gondolunk a beszédeikről.

– És a ruháikról? A frizurájukról?

Gloria a szemét forgatta, amiből Keller azt a következtetést vonta le, hogy nem volt nagy véleménye az ügyésznő ruhájáról, és a hajviseletéről sem. Kellernek tetszett a nő vállig érő barna haja, benne vörös csíkokkal, ahogy a meglehetősen szokványos kosztümje is, de tisztában volt a saját korlátaival. Ha egy heteroszexuális férfi, ruhákat és frizurákat néz meg magának, akkor az olyan, mint amikor egy hozzá nem értő lapoz át egy bélyegalbumot. Az egészet látja, de a részleteket már nem tudja értékelni.

– Kíváncsi vagyok, miről beszélnek, amikor odamennek a bírói pulpitushoz – töprengett Keller. – De van egy olyan érzésem, hogy erről sem szabad beszélnünk.

– Néha hallottam, hogy mit mondanak.

– Tényleg?

– Próbáltam nem meghallani, de olyan volt, mint amikor megpróbálok valamire nem gondolni. Például egy fehér orrszarvúra.

– Hogyan?

– Próbáld csak meg – intett Gloria. – Próbálj meg nem gondolni egy fehér orrszarvúra.

Sok mindenről nem beszélgethettek, de azért bőven maradt még más téma a tárgyalótermen kívül. Keller elmesélte neki, hogy éjjel milyen sokáig olvasott, majd Gloria mesélt neki egy ügyvédről a cégnél, akinek az egyik ügyféllel volt viszonya. Nem fogytak ki a témából.

Fél kettőkor az esküdtek a helyükön ültek. Az ügyésznő először tanúkat hívott és kérdezett ki, Keller pedig erősen koncentrált a vallomásukra. Majdnem öt óra volt, amikor a bíró aznapra berekesztette a tárgyalást.

Másnap, pénteken Keller már sajnálta, hogy kiolvasta a könyvét. Mindenki azt mondta, hogy a kiválasztási procedúra idejére könyvet kell hoznia. Azt azonban senki nem említette, hogy a kiválasztás után sem árt az olvasnivaló. A pulpitusnál tartott megbeszélések alatt nem lehetett olvasni: nem vette volna ki túl jól magát, hogy amint megindul a bíró felé az ügyésznő és az ügyvéd, az esküdt előkap egy könyvet. De volt bőven egyéb alkalom az olvasásra.

– Az irodámban folytatjuk – közölte a bíró tíz óra körül a jogászokkal, akik csak húsz perc múlva kerültek elő.

Néhány esküdt becsukta a szemét a szünet alatt, és az egyiküknek nem sikerült kinyitnia, amikor a tárgyalás folytatódott.

– Azt hiszem, Mr. Bittner elbóbiskolt – mondta ebéd közben Gloriának, aki úgy látta, hogy a férfi vagy valóban elaludt, vagy sikerült elsajátítania az ébren horkolás nehéz művészetét.

– De talán erről sem szabad beszélnünk – jegyezte meg a nő, és Keller egyetértett vele.

Délután a jogászok többször tanácskoztak a pulpitusnál, és volt egy hosszú szünet, amikor az esküdteket kiküldték a teremből. A törvényszolga átkísérte őket egy szobába, ahol leültek az asztal köré, mintha csak döntésre vonultak volna vissza. De nem volt mit megvitatniuk, és a bíró megtiltotta nekik, hogy az ügyről beszéljenek. Ráadásul túl közel ültették le őket egymáshoz ahhoz, hogy csendben beszélgetni tudjanak. Nem tudtak mást csinálni, mint ülni és várni. Na, akkor igazán jól jött volna egy könyv.

Fél ötkor a bíró hazaküldte őket a hétvégére. Keller, aki már előző este berakott a táskájába egy tiszta inget, egy pár zokni és alsóneműt, egyenesen a Penn vasútállomásra indult.

Huszonegyedik fejezet

Az előző hétvégén Keller a vasútállomás mellett egy hotelben szállt meg, de Fells Pointban talált egy panziót, ami nemcsak megtetszett neki, hanem elhelyezkedése miatt még kényelmesebb is volt. Csütörtök éjjel lefoglalt egy szobát, és pénteken kilenc körül már meg is érkezett. Majdnem éjfélre járt, amikor egy utcai fülkéből felhívta Dotot.

– Baltimore-ban vagyok – mondta.

– Ez jó – felelte Dot. – Mindenkinek lennie kell valahol. És még dolgod is van ott, szóval jó, hogy ott vagy Baltimore-ban.

– Ezen a hétvégén nincs dolgom.

– Hogyhogy?

– A barátnőnk elutazott. A Keleti Partra.

– Mi is a keleti parton vagyunk, Keller. New York, Baltimore, meg egy rakás város a kettő között.

Keller elmagyarázta, hogy a Keleti Part Maryland egy része, a Chesapeake-öböl másik része. Irene McNamara oda utazott, és csak hétfőn jön vissza.

– Amikor te már a tárgyalóteremben ülsz – sóhajtott Dot. – Hacsak nem újságolod el hamarosan kedvenc Dorothy nénikédnek, hogy a tárgyalásnak hirtelen vége szakadt.

– Ez nem lehetséges, Dot. Tegnap reggel kezdődött.

– A vádalku állítólag gyors megoldás mindenki számára. De most erről nem lesz szó, ugye?

– Nem.

– Egy retikültolvaj ügyét tárgyaljátok? Remélem, mindent megteszel, hogy a kis mocsok megkapja, amit megérdemel.

– Nem szabad az ügyről beszélnünk.

– Ezt ismételd meg, Keller.

– Nem hallasz jól? Azt mondtam…

– Tudom, hogy mit mondtál.

– Akkor miért kérted, hogy ismételjem meg?

– Csak azért, hogy te is halld, Keller. És elgondolkozz azon, mit és kinek mondtál. Közben meg gondolj mindarra, amit nem szabad megtenned. Elsőként arra, amit a hétvégén nem tudsz megcsinálni, mert valaki elutazott a Keleti Partra.

– A rendőr vett egy videomagnót – közölte Keller.

– Remek. Egyszerűen remek, Keller. A szerencsétlen állandóan dolgozik, gyakran túlórázik, de valahogy csak meg kell néznie a kedvenc szappanoperáit. Na de hogyan? Hát vesz egy videót, felveszi a műsort, és este megnézi.

– Lopott volt.

– Ami azt jelenti, hogy kell venni egy másikat. Remélem, volt biztosítása.

– Figyelj, Dot. Későre jár, majd holnap hívlak.

– Rendesen viselkedem – ígérte Dot. – Tényleg. A zsaru vett egy lopott videót. Gondolom, a kérdés az, tudta-e, hogy lopott árut vett.

– Ezért vette meg. Aki eladta neki, nem tudta, hogy zsaru. A pasi most orgazdaságéit áll bíróság előtt.

– Elég tiszta az ügy.

– Ha a zsaru igazat mond.

– Te mit gondolsz?

– Még nem tudom – felelte Keller. – Az ő vallomását nem hallottuk.

– Még nem?

– Alig hallottunk valamit. A jogászok állandóan a pulpitusnál suttognak. Szerintem arról, hogy mit hallhatunk, és mit nem. A tárgyaláson a legkevesebbet az esküdtek tudják. Ez így működik.

– Az amerikai rendszer, igaz?

– A jelek szerint igen. A bíró azt mondta, hogy olvashatunk újságot, és nézhetünk tévét is, de ha olyasvalamibe botlunk, ami az üggyel kapcsolatos, akkor nem szabad tovább olvasnunk.

– Vagy át kell kapcsolnod egy másik csatornára.

– Át.

– A fickó szerzett egy videót, és eladta egy zsarunak. Nem hiszem, hogy a hatórás híradóban ez lenne a vezető hír. De te nem akarsz semmit sem kockáztatni, ezért Baltimore-ban maradsz. Vagy hazajössz hamarabb?

– Kivettem egy szobát. Akár maradhatok is.

– Minél tovább maradsz, annál nagyobb az esélye annak, hogy valaki felfigyel rád.

– Azzal hívom fel magamra a figyelmet, ha idő előtt kijelentkezem a panzióból.

– Egy panzióban laksz?

– Ott.

– Otthonos?

– Igen, nagyon is.

– Keller. Ugye nem akarsz…

– Csak annyit mondtam, hogy otthonos.

– Akkor jó – ásított Dot. – Álmos vagyok, Keller. Megyek aludni.

Keller is fáradt volt. A széles és puha, faragott támlájú ágyára gondolt, ami hívogatóan állt a fal mellett a szobában. Igaz, a faragott támla már nem érdekes, miután álomba merül.

Otthonos.

Keller megállt, majd elindult az ellenkező irányba. Annyira nem volt fáradt, és reggel addig alhat, ameddig akar. Nem látta okát, hogy miért ne ugorjon be egy italra az Ellenpontba.

Hétfőn ebéd közben Gloria így szólt:

– Tudod, mit csináltam a hétvégén? Azt fogod hinni, hogy megbuggyantam.

– Ejtőernyővel leugrottal a World Trade Center tetejéről.

– Nem egészen, de majdnem. A bírósági tévét néztem.

– Az ejtőernyős ugrással jobban jársz.

– Izgalmasabb lett volna, az biztos. Mintha nem hallgatnám ezt a szemetet eleget a héten. Tudod, mit csináltam?

– Épp most mondtad el.

– Úgy értem, hogy mit akartam a szívem legmélyén. Egy kis időbe beletelt, míg rájöttem, miért is ülök ott. Azt akartam, hogy szándékosan véletlenül belefussak az ügyünkbe.

– Úgy érted, tudat alatt.

– Először tudat alatt, aztán tudatosan, mert láttam, mit csinálok, és nem hagytam abba. Persze azt te is tudod, mennyi az esélye annak, hogy a bírósági tévé egy ilyen ügyre pazarolja az idejét. Mert ugye nem a Nagy Vonatrablást tárgyaljuk. – Gloria szórakozottan tologatta az ételt a tányérján. – Természetesen nem is foglalkoztak vele. Szerintem még kamerák sincsenek a tárgyalótermünkben.

– Én nem vettem észre.

– Amikor elmondtam a sógornőmnek, hogy kiválasztottak esküdtnek, azonnal azt mondta, hogy benne leszek a tévében. Tudod, amikor végigpásztáznak az esküdteken. Amit szerintem nem is szabad megtenniük, de kit érdekel? Miért olyan nagy szó az, ha az ember arcát pár millió ember látja a tévében?

– Szerintem ettől lesz valóságos a nézők szemében egy bűneset – felelte Keller. – Mondjuk egy nőnek a gyerekét megeszi egy prérifarkas, mire egy riporter az orra alá dug egy mikrofont, és megkérdezi, milyen érzés.

– A nő meg ahelyett, hogy azt mondaná neki, dugja fel a mikrofonját, amit egy normális ember tenne…

– Válaszol a kérdésre, és megosztja a világgal a fájdalmát. Az emberek azt hiszik, ezt kell tenniük. Azt hiszik, benne kell lenniük a tévében, mert az élményük ettől lesz érvényes és hiteles.

– Dum-da-damm. „Mély Gondolatok”. Tudod mit? Szerintem igazad van.

Másnap így szólt Gloria:

– A sógorommal beszélgettem Mr. Bittnerről. Hogy mindig alszik.

– Igen?

– Azt nem mondtam, hogy ő is esküdt, és a nevét sem említettem. Szerinte azért lehet, mert Mr. Bittner morbid módon túlsúlyos.

– Morbid módon túlsúlyos?

– Mentőápolóként dolgozik, ezért ismeri a szakkifejezéseket.

A férfi túlsúlyos, gondolta Keller. Elég nagy ahhoz, hogy saját irányítószáma legyen. De a morbid hol jött be a képbe? Depressziós lett attól, hogy azt a hatalmas súlyt hordozza egész nap? Órákon keresztül azon gondolkozott minden nap, hogy hányan fogják majd cipelni a koporsóját.

– Talán csak fáradt – találgatott Keller. – Talán éjjelente nem tud aludni, mert nyomasztja a felelősség, hogy egy embertársáról kell ítéletet mondania.

– Vagy csak annyira unja az egészet, hogy nem bír ébren maradni. Mert unalmas, nem?

– Vannak izgalmas pillanatok – felelte Keller –, de ami közte van, az olyan, mint az elpárolgó víz.

– Egy meleg napon. A jogászok annyit akadékoskodnak, hogy legszívesebben sikítanék. Ugyanazokat a kérdéseket teszik fel újra és újra. Biztosan nagy véleménnyel vannak az esküdtekről.

– Nem olyan, mint a tévében.

– Nem, mert így senki sem nézné. Ott van például az Esküdt ellenségek. Minden rész elején két zsaru elfog egy bűnözőt, és a hátralévő időben Sam Waterston rács mögé is juttatja. A mi ügyésznőnk ennyi idő alatt azt sem képes kideríteni, milyen márkájú volt a videó.

– A bírósági tévé sokkal életszerűbb.

– Amikor élőben jelentkeznek. Amúgy meg csak azokat a részeket mutatják, amikor történik is valami. És még akkor is kivágják az unalmas részeket, ha élőben közvetítenek. – Gloria megkavarta a jegeskávéját. – De szerintem nem lenne szabad erről beszélnünk.

– Ne aggódj – mondta Keller faarccal. – Nem vagyok bedrótozva.

Gloria csak bámult rá, aztán nevetésben tört ki. És a kezét az övére tette.

– A zsaru fekete – mondta Dotnak. – A vádlott pedig fehér. Szerintem eddig ezt nem említettem.

– Te és az igazság – bólintott Dot. – Mind a ketten színvakok vagytok.

– Először nem is tudtuk – magyarázta Keller. – A vádlott, aki eladta a zsarunak a videót, ott ül minden nap az ügyvédeivel. Egy középkorú férfi, Hubermannek hívják, és lovis tekintete van.

– Ovis? Óvodába jár? Miféle tárgyalásra jársz, Keller?

– Lovis – ismételte Keller. – Lovi. Lóverseny. Azoknak van ilyen tekintetük.

– Igen – derült fel Dot. – A nem-azt-kellett-volna-megtennem-de-majd-holnap-jobb-lesz tekintet.

– Na látod. A zsarut addig nem láttuk, amíg nem állt a tanúk padjára. Akkor derült ki, hogy fekete. Elmondta, amit kellett, és a vád elég megalapozottnak látszott. Tudod, mi a legjobb? A tolvaj is fekete.

– Egy perce még azt mondtad, hogy fehér.

– Nem a vádlott, hanem a fickó, aki ellopta a videót, majd eladta Hubermannek. Ő a vád tanúja, és a rendőr meg ő is afrikai-amerikaiak.

– És?

– Ez megmagyarázza az esküdtek kiválasztását. Az állandóan visszatérő kérdés az esküdtválasztás során az volt, hogy szerintünk a rendőrök igazat mondanak vagy hazudnak. Általánosságban beszélve a fehérek jobban hisznek a rendőröknek, mint a feketék.

– Jé, Keller. Vajon miért?

– Ezért a vád fehér esküdteket akart, a védelem meg feketéket.

– Értem. Ha a vádlott fehér, a zsaru meg fekete, akkor minden a feje tetejére áll.

– De azt senki sem tudja, mennyire. Bárcsak tudtam volna ez a kiválasztás alatt is, mert akkor sokkal érdekesebb lett volna az egész. A vád számára az ideális esküdt egy fekete, aki sokra tartja a rendőröket, a védelem számára meg egy olyan fehér, aki nem.

– Fehér és fekete. Nők vannak köztetek?

– A tizenkét esküdtből hét nő. És az egyik pót esküdt is.

– A feketék és fehérek aránya?

– Négy fehér, három fekete. A két pót esküdt is fekete.

– Ez így kevés, Keller.

– Van még három spanyol és két ázsiai.

– És ők mennyire hisznek a rendőröknek?

– Gőzöm sincs.

– Szerinted hogyan fogtok dönteni?

– Ugyanaz a válasz. El nem tudom képzelni.

– És te? Te hogyan fogsz szavazni?

– Erről tényleg nem szabad beszélnem…

– Keller.

– Még nem döntöttem el.

– Tényleg? Nem tudod, hogy bűnös-e vagy sem?

– Az nem kérdés – felelte Keller. – Természetesen bűnös. Elég csak ránézni, és tudom, hogy simlis. Szerintem már a középiskolában is focimeccsekre és lovakra szervezett fogadásokat, és azóta orgazda, hogy kivágták az iskolából.

– De azt mondtad…

– És még akkor is így gondolom, hogy pár tanúvallomást nem hallgattunk meg. Azt például senki nem mondta meg nekünk, mit találtak Huberman lakásában.

– Talán mert nem találtak semmit.

– Akkor a védelem ezt már szóba hozta volna. „Tisztelt esküdtszék, a védencemről az állítják, hogy orgazda, de ennek ellenére a vád által egyes számú bizonyítékként bemutatott videomagnó az egyetlen lopott tárgy, amit a lakásában találtak. Hát nem elképesztő véletlen?” De senki nem szólt egy szót sem a házkutatásról, és arról sem, hogy mit találtak vagy nem találtak. Ez meg azt jelenti, hogy a vádlott lakása tele volt lopott videókkal és videokamerákkal, de a bíró úgy döntött, hogy a házkutatás nem volt törvényes, ezért nem engedte, hogy bizonyítékként elénk kerüljön.

– De ha tudod, hogy a pasi bűnös…

– Bizonyították? Nem. És ha csapdába csalták?

– Kit érdekel? Tudod, mit gondolok, Keller? A pasi orgazda, a rendőr meg vett tőle egy lopott videót. Aztán bepöccent, mert nem tudta, hogyan kell kezelni, mire letartóztatta Hubermant. Nos? Mit gondolsz?

– Azt, hogy neked is az esküdtek között kellene ülnöd – felelte Keller.

– A keresztkérdések brutálisak voltak – sóhajtott Gloria.

Clifford Mapes, a rendőr, aki letartóztatta Hubermant, az egész délelőttöt a tanúk padján töltötte. Keller azt válaszolta, hogy azt várta, Mapes mikor veszti el a türelmét, és robban fel.

– Én meg azt vártam, mikor bőgi el magát. Tudom, tudom. A zsaruk nem sírnak. De ha én állok ott, elbőgöm magam.

– Lehet, hogy ez nem is lenne rossz stratégia – bólintott Keller. – Biztosan összezavarta volna Niersteint.

Nierstein vezette a védelem csapatát, egy megtévesztőén joviális férfi, akinek a kopaszsága remekül illett a tokájához. De amikor az ellenséges tanúnak tett fel kérdéseket, kitört belőle a vadállat.

– Szeretném látni, ahogy valaki megakasztja – mondta Gloria.

– Nem kedveled őt.

– Szerintem gonosz.

– Az egész csak színjáték. „Nem vagyok én egy mocsok állat, de a tárgyalóteremben mindig ilyet játszom.”

– Akkor az alakításáért Oscart kellene kapnia – vélte Gloria. – Az ügyésznőnek meg beöntést.

– Sheehynek?

– Aha. Délután vissza fogja hívni a tanúk padjára Mapest.

– Nincs más választása, nem?

– Gondolom. Tudom, hogy a jogászokkal szembeni érzéseinknek nem lenne szabad befolyásolniuk minket, de ki képes erre? Szerencsére egyformán utálom mind a kettőt, így teljesen mindegy, mit érzek. Senki nem szimpatikus nekem, tudod? A többi esküdt egy rakás idióta, a törvényszolga egy önelégült barom. Mapest sajnálom, de ő meg olyan ostoba. Hubermant sajnálom, mert ő a vádlott, és családja is van. Ugyanakkor meg egy simlis alak. Bűnös vagy nem, Huberman simlis.

– Akkor már várod, hogy vége legyen a tárgyalásnak.

– És menjek vissza dolgozni? Az ügyvédi iroda se egy nagy kaland. – Gloria lesütötte a szemét. – És otthon lenni sem.

– Ó.

– A házasság olyan, mint esküdtnek lenni – sóhajtotta Gloria. – Nem szabad másnak beszélni róla. Annyit azért el kell mondanom, hogy nem valami nagyszerű.

– Talán jobb lesz.

– Hát persze. Vagy megszokom. Egy dolog van, amit mindig nagyon várok.

– A hétvégéket? Nem, az nem lehet, ha nem szeretsz otthon lenni.

– Nem a hétvégékre gondoltam. Hanem az ebédekre, hetente ötször, itt a Saigon Gyöngyében. Mostanában ezt várom a legjobban.

A vád pénteken késő délelőtt fejezte be a bizonyítási eljárását, majd ebéd után a védelem azonnal a vádlott felmentését kérte a bírótól. Ez szinte minden tárgyaláson szokás, Keller tudta jól, és a bíró természetesen elutasította az indítványt. Ekkor Nierstein bejelentette, hogy a védelem nem kíván bizonyítási eljárást lefolytatni és tanúkat meghallgatni, ugyanis a vád nyilvánvalóan képtelen bármit is bebizonyítani. A bíró ekkor arra kérte, hogy ezt a retorikát majd a záróbeszédében alkalmazza, aztán bejelentette, hogy a vád és a védelem záróbeszédét hétfőn hallgatják meg. Az esküdteket a szokásos dolgokra utasította: ne beszéljenek senkivel az ügyről, ne olvassanak újságcikkeket, amik az üggyel foglalkoznak, bla-bla-bla. Keller szó szerint tudta volna idézni a szavait, annyiszor hallotta már őket.

A bíró egy dolgot azonban még hozzátett. Hétfőn hozzanak magukkal pizsamát és fogkefét. Miután visszavonulnak, addig nem mehetnek haza, amíg meg nem hozták az ítéletüket. A város fizeti a hotelszobájukat, de arra már nincs büdzsé, hogy fogkrémre, borotvára és tiszta ruhára is fussa, ezért a biztonság kedvéért készüljenek úgy, hogy hétfő éjjel nem alszanak otthon.

– Te már össze is pakoltál – jegyezte meg Gloria Keller táskája felé mutatva, ahogy kifelé jöttek a bíróságról. – Fogadok, hogy minden benne van, ami kell. Zokni, alsónemű és egy tiszta ing.

– És egy könyv – bólintott Keller. – Minden, ami a hétvégére kell.

– Egy romantikus kirándulás?

Keller megrázta a fejét.

– Az egyik unokatestvérem megházasodik. Az ő hétvégéje romantikus lesz, legalábbis remélem. Nekem azonban csak egy szokásos családi kötelezettség.

Vasárnap este korán ért vissza Baltimore-ból, és rögtön bele is feküdt a kádba, majd a kínaiból vacsorát rendelt. Amikor letette a kagylót, nem akarta levenni róla a kezét. Úgy érezte, fel kell hívnia valakit. Dotot? Nem, nem őt, de valaki mást biztosan.

Gloriát? Őt még akkor sem hívhatta volna fel, ha akarja, és ebben nem is volt biztos. Maggie-t? Szó nem lehet róla. Isten ments, hogy megint belebonyolódjon. Igazából nem akart találkozni senkivel sem, beszélgetni sem nagyon, csak pár szót váltani valakivel, de nem tudta, kivel. Nyugtalan volt. Olyan telihold-nyugtalanság vett rajta erőt, vette észre csodálkozva magán, pedig nem is volt telihold.

Vagy mégis az lett volna? Odament az ablakhoz, de se teli, se semmilyen más holdat nem látott. Lemehetne az utcára, hogy megnézze, de a futár a kínaiból bármikor megjöhetett. Eszébe jutott, hogy megnézi a Farmerek Almanachjában, tényleg telihold van-e, de a polcon lévő példány ötéves volt. Soha nem vette kézbe, és most azt sem tudta felidézni, milyen indíttatásból vette meg.

Vett egy napilapot is, de azt meg a vonaton hagyta. Pedig abban biztos volt valami a hold fázisairól. Ha nem az időjárás-előrejelzésben, akkor az asztrológiai rovatban.

Louise Carpenter. Őt akarta felhívni. Ha mást nem is, azt biztosan tudni fogja, hogy telihold van-e, vagy sem.

Vajon nem volt túl késő ahhoz, hogy felhívja? Úgy döntött, hogy nem, kikereste a számot, és tárcsázott. Louise nem vette fel, és a rögzítője sem. Újból megpróbálta, hátha félretárcsázott, de megint kicsöngött, és ekkor megszólalt a csengő. A vacsorája megérkezett.

Miután jóllakott, leült az asztala mellé, és minden figyelmét a Maine-ből érkezett bélyegküldeménynek szentelte. Kiválasztotta azokat, amikre szüksége volt, beillesztette őket az albumába, majd kiállította a csekket.

Egy levelet is fogalmazott:

Kedves Beatrice!

Köszönöm a múltkori küldeményt. Találtam néhányat, amik nagyon tetszenek, és szörnyen örülök nekik. Mellékelek egy csekket $72,20-ről. Most éppen esküdt vagyok egy büntetőügyben, de senkinek nem szabad beszélnem róla. Amúgy sem olyan érdekes!

Aláírta, a levelet, a bélyegeket, amiket nem vett meg, és a csekket belerakta egy borítékba, majd lement az utcára, és bedobta a postaládába. Már visszaért az épületbe, amikor eszébe jutott, hogy elfelejtette megnézni a holdat, de annyira nem érdekelte, hogy újra kimenjen, és elkezdje keresni.

Amikor felért a lakásába, leült a tévé elé. Éjfél körül megint teleeresztette a kádat, és újra belefeküdt. Mielőtt aludni ment, bepakolt a táskájába egy tiszta inget, egy pár zoknit és alsóneműt.

Huszonkettedik fejezet

Az esküdtszék elnökének egy Milton Simmons nevű férfit választottak meg. A magas, negyvenöt-ötven körüli férfi úgy nézett ki, mint Morgan Freeman. Keller szerint pont ezért választották meg őt. Morgan Freemanből egyfajta erkölcsi tekintély árad. Akár rossz, akár jófiút játszik, egyvalamit biztosan tudni: őrá lehet számítani.

– Nos – kezdte Simmons –, most azt fogjuk megbeszélni, hogyan is csináljuk. A kérdés az, hogy a vád megállja-e a helyét. Sikerült-e bebizonyítaniuk, hogy ő tette.

– Minden kétséget kizáróan – tette hozzá valaki, a többiek pedig egyetértőén bólintottak.

Keller izgatott volt, és készen állt a feladatra. A záróbeszédek meglehetősen hosszúra sikerültek, és Keller szerint egyik sem hangzott valami fényesen. Nierstein kezdte, aki pontról pontra darabokra szedte a vádat, miközben hol logikusan érvelt, hol maróan szarkasztikus volt. Aztán jött Sheehy, az ügyésznő, aki újra összerakta a védelem által szétszedett vádat. Végül a bíró eligazította az esküdtszéket. A beszéde kevésbé volt drámai és hosszú, ugyanakkor lehetetlenül aprólékos. Ugyanazt mondta újra és újra, mintha gyerekek lettek volna, akik ráadásul nem is túl okosak. Miután befejezte, tizenkettejüket elvezették, és bezárták egy szobába, ahol most ültek, vállukon a rettentő felelősséggel, hogy egy embertársuk sorsáról döntsenek.

– Nekem úgy tűnik – kezdte egy nő, de itt abba is hagyta, mert kopogtattak az ajtón. A törvényszolga lépett be, mögötte két nyúlánk fiatalemberrel, akik úgy mozogtak, mint a táncosok. A kezükben hozott tálcákat letették az asztalra.

– A New York Állam által önöknek vásárolt ebéd – jelentette be a törvényszolga. – Van pulykás szendvics, van sajtos-sonkás, amelyekben a sajt svájci. Korábban már megkérdeztem, van-e önök között vegetáriánus, és ugyan nemmel feleltek, de azért hoztunk pár mogyoróvajas-szőlőlekvárosat is. Kávé, tea, diétás kóla, és víz a mormonoknak. Jó étvágyat!

Miután a két fiatalemberrel együtt kiment a szobából, a beálló csendet Morgan Freeman törte meg.

– Akkor először eszünk – közölte –, és majd utána beszélünk.

Keller egy sajtos-sonkás szendvicset evett, és egy pohár vizet ivott. Amikor látta, hogy senki sem eszik a mogyoróvajasból, odanyúlt, és elvett egyet. Különös volt ez az ebéd. Senki nem beszélt, a helyiségben csak a légkondicionáló morgása hallatszott, valamint tizenkét pár állkapocs eltökélt mozgása. Amikor mindenki befejezte, az egyik nő azt javasolta, hogy hívják be a törvényszolgát, és vitessék ki vele a tálcákat. Mr. Bittner, aki láthatóan felélénkült a szendvicsek láttán, arra hívta fel a figyelmet, hogy a törvényszolga ezt nem említette, és azt javasolta, maradjanak csak a szendvicsek, hátha valaki megéhezik.

Keller ránézett Gloriára, aki az égnek emelte a tekintetét. Az egyik ázsiai bejelentette, hogy ő tele van, és az esküdtszék elnöke is azon az állásponton volt, hogy ő sem tud enni, de később még megéhezhet. Egy másik ázsiai nő arra mutatott rá, hogy a szendvicsek megszáradnak, ha az asztalon maradnak, mire valaki azt válaszolta, hogy inkább legyenek szárazak, mert a törvényszolga úgyis kidobja a maradékot, mihelyst kiviszi a tálcákat a szobából.

– Mert szerintem nem fogják elküldeni a Szomáliái éhezőknek – mondta az ázsiai nő, mire a vele szemben ülő fekete asszony bosszúsan szóra nyitotta a száját, de végül nem szólt semmit. Keller szerint azért, mert az ázsiai nő szavai mégsem voltak rasszisták.

– Akkor megegyeztünk? – kérdezte Morgan Freeman. – Egyetértünk abban, hogy az étel és az ital itt maradjon a szobában? – Senki nem ellenkezett, mire a férfi mosolyogva folytatta. – Akkor egy nehéz kérdésben sikerült egyetértésre jutnunk. A figyelmünket tehát annak eldöntésére fordíthatjuk, hogy a vádlott bűnös-e, vagy ártatlan.

– Bűnös vagy nem bűnös – javította ki Gloria.

– Önnek van igaza – ismerte el a férfi –, köszönöm. A bíró ezt alaposan a fejünkbe verte, igaz? Nem kell a vádlott ártatlanságában hinnünk azért, hogy felmentsük. Elég, ha azt látjuk bizonyítottnak, hogy nem bűnös. Van valakinek javaslata arra, hogyan kezdjük?

Mrs. Estevez keze a magasba lendült. Az elnök bólintott feléje, és várakozva mosolygott rá.

– Ki kell mennem a vécére – mondta a nő.

Behívták a törvényszolgát, aki kivezette. Amikor visszahozta a nőt, vele volt a két nyúlánk fiatal férfi is, akik összeszedték a tálcákat. Senki nem szólt egy szót sem.

– Visszatérhetnénk a videóhoz? – kérdezte Gloria.

– Az unokaöcsémnek pont egy ilyenje volt – mondta valaki –, és lejátszásra tökéletesen lehetett használni. De felvenni már nem tudott vele semmit a tévéből.

– Mert nem tudta beprogramozni – jegyezte meg valaki.

– Az unokaöcsém kiválóan ért ezekhez a berendezésekhez – vágta oda epésen a nő. – Kiválóan be tudta programozni. A masina elkezdte felvenni a műsort, aztán felvétel közben saját magától csatornát váltott. Esküszöm, annak a videónak saját akarata volt.

Ami miatt, Keller szerint, a videó többet ért, mint az esküdtszék, mert csak egy helyben topogtak.

Most pedig Gloria vezette őket különösen ingoványos talajra. Miután alaposan kitárgyalták a videó műszaki paramétereit, Gloria a védelem álláspontját kezdte el ismételni. Nierstein számos tanút idézett meg, hogy felgöngyölítse a készülék útját, amelyet Clifford Mapes állítólag megvásárolt a vádlottól. A vád aprólékosan bebizonyította, hogy a videó a Price Club Long Islanden található raktárából tűnt el, és az ügyésznő előkerített egy tanút, egy bizonyos William Gubbinst, aki a tolvajoknak nyújtott segítségéért cserébe kapta a kérdéses masinát. Gubbins azt vallotta, hogy ő adta el a videót a vádlottnak.

Nierstein erre azt állította, hogy a bizonyítékok láncolata egy helyütt megszakadt, és a szóban forgó elektronikus csoda nem az, amit védence állítólag megvásárolt William Gubbinstól, hogy később eladja Clifford Mapesnek.

– Emlékeznek, mit mondott a bizonyítéktárban dolgozó rendőr? Amikor megkérdezték tőle, hogy vitt-e haza valaha valamit a bizonyítékok közül?

– A férfi nemmel válaszolt – idézte fel az egyik ázsiai nő, Ms. Chin.

– De Nierstein nem állt meg itt – emlékeztette a többieket Gloria.

– Egy bizonyos videokameráról kérdezte.

– Azt kérdezte, nem vitte-e haza, hogy a lánya születésnapját lefilmezze.

– És a tanú ezt tagadta – mondta Ms. Chin.

Keller emlékezett a tanúvallomásra. A bizonyítéktárban dolgozó férfi – aki Gloria szerint sokkal jobb kiállású férfi lehetett volna, ha öt kilót lead és leborotválja a bajuszát – elismerte, hogy a lánya születésnapját ekkor és ekkor tartották, hogy ő is ott volt, és hogy az eseményt videón is megörökítette. Azt is elismerte, hogy neki nem volt videokamerája, ugyanakkor vehemensen tagadta, hogy a rendőrségen őrzött bizonyítékok közül elvitte volna a kamerát haza, és kitartott amellett, hogy a sógorától kérte kölcsön a berendezést. Sheehy, az ügyésznő irrelevánsnak bélyegezve kifogásolta a kérdéssorozatot, majd szarkasztikusan megjegyezte, hogy a védelem mindjárt azt kéri, játsszák le az ominózus partin készült felvételt. Ekkor a bíró elutasította az ügyésznő tiltakozását.

– Hát, én nem tudom – ingatta a fejét Gloria.

– Csak a tanú vallomását vehetjük figyelembe – szólalt meg Mrs. Estevez. – Az ügyvéd kérdezett, a tanú meg válaszolt.

Keller nem akart állást foglalni, de nem tudta megállni.

– Honnan tudta, kit kell kérdeznie? – A többiek ránéztek, mire Keller folytatta. – Honnan tudott Nierstein a partiról, és arról, hogy a férfi felvette videóra?

– Mindenki felveszi videóra a gyereke partiját – jegyezte meg valaki.

Valóban? Minden szülinapi zsúrt megörökítenek az örökkévalóság számára a videokamera varázslatával? És megnézi valaki azokat a kazettákat?

– Az ügyvéd tudta a dátumot – magyarázta Keller. – Valahonnan csak hallotta, hogy a férfi kölcsönkért egy kamerát. A rendőrnek tagadnia kellett, mert a szabályok ellen vét, ha bármit kihoz a bizonyítéktárból. Csak azért mert tagadta, még nem biztos, hogy nem hozta ki.

– De az sem, hogy igen – mutatott rá egy nő.

– Nos, az sem – ismerte el Keller. – Az a kérdés, hogy kinek hisz.

– Mit számít ez? A vádban nem szerepel semmiféle kamera. Csak egy videomagnó. Kit érdekel, ha a pasi hazavitte a kamerát? Felvette a lánya zsúrját, aztán visszavitte.

– Rendszerességre utal – mondta Gloria.

– Miféle rendszerességre? Ha kölcsönvette a kamerát, akkor elhozta a lejátszót is? És ha igen, akkor mi van? Szóval mi van akkor, ha hazavitte a videót, és egy nap vagy egy hét múlva visszavitte? A lejátszó ugyanaz.

– Hacsak nem cserélte el – szólalt meg egy férfi.

Ekkor mindenki azon kezdett el spekulálni, hogy a bizonyítéktárban dolgozó rendőr kölcsönvette-e e videót, és vajon miért cserélte volna ki egy másikra.

– Talán olyan volt az övé otthon, mint a maga unokaöccséé – bólintott a férfi a nő felé, akinek az unokaöccse egyszer egy ugyanilyen videót vett, ami csak úgy nekiállt csatornát váltogatni. – Mire hazavitte, és kicserélte erre.

– Arra, amit Mapes vett meg a vádlottól.

– Arra, amiről Mapes állítja, hogy a vádlottól vette.

Keller ránézett Gloriára, aki nem mosolygott, arckifejezése óvatosan semleges volt, de látta rajta, hogy elégedett.

– Nyolc bűnös – jelentette be Morgan Freeman.

Nos, valójában Milton Simmons, gondolta Keller, de maga Morgan Freeman sem mondhatta volna jobban.

– Három nem bűnös.

– Ez így nem stimmel – mondta valaki.

– Összesen tizenegy, és egy papírdarab üresen maradt. Valaki biztosan elfelejtette ráírni – sóhajtott az esküdtszék elnöke. – Azért csináltuk, hogy tudjuk, hányadán állunk. Senkinek nem kell végleges döntést hozni, így ha valaki nem tudja eldönteni, bűnös vagy nem bűnös, azzal sincs semmi baj. Van valaki, aki a nem bűnös mellett szavazott, és el akarja mondani, hogy miért?

– Nos – kezdte Gloria –, egyáltalán nem vagyok meggyőzve arról, hogy az ügyésznő bebizonyította a vádat. Még mindig nem vagyok biztos abban, hogy ugyanarról a videóról van szó.

– Mondja csak – szólalt meg az egyik fekete nő –, maga szerint ez miféle védelem? „Ez nem az a lopott videó, amit eladtam neki. Én egy másik lopott videót adtam el neki.” A lopott az lopott, a megvett pedig megvett.

– És mi van a mérgezett fa gyümölcsével?

– Az egy egészen más dolog – mondta Milton Simmons, majd elmagyarázta, mit értenek a jogászok a mérgezett fa gyümölcse alatt. – Ha házkutatást tartanak valakinél – folytatta –, és egy szobányi lopott cuccot találnak, majd a házkutatást később törvénytelennek minősítik, akkor minden, amit találtak, és minden, ami oda elvezette őket, mérgezett fa gyümölcse. Magára vessen, aki megeszi! A bizonyítékot nem lehet bemutatni a bíróság előtt.

– De fogadok, hogy átkutatták – szúrta közbe Keller.

– Mit?

– A házát. Ha letartóztatnak valakit orgazdaságért, akkor házkutatást tartanak nála.

– Talán nem találtak semmit.

– Akkor azt már hallottuk volna Niersteintől. „Átkutatta a védencem otthonát, hadnagy úr? Talált valami inkriminálót? Ezek szerint azt akarja elhitetni, hogy az a videó, amelyet a védencem állítólag eladott, az egyetlen lopott áru volt a birtokában?” De senki nem szólt egy szót sem a házkutatásról, ami azt jelenti, hogy a bíró nem engedte bemutatni bizonyítékként.

– Valaki elrontotta a házkutatási parancsot – szólt közbe egy nő. – A mérgezett fa gyümölcse.

A gyümölcs említése életre keltette Mr. Bittnert.

– Mert magának ki kellett mennie a vécére – mondta Mrs. Esteveznek –, ezért nincs mit ennünk.

– Hé, maga szerint mit kellett volna csinálnia?

– Sajnálom – sütötte le a szemét Bittner. – Ha alacsony a vércukorszintem, ingerlékeny leszek.

– Akkor ezért nem akarta, hogy a törvényszolga kivigye a szendvicseket?

Jesszusom, gondolta Keller. Jesszusom.

Valaki kopogott az ajtón, és mielőtt még válaszolhattak volna, a törvényszolga lépett be.

– A bíró azt akarja tudni, hogy állnak – mondta. – Milyen közel járnak az ítélethez?

– Haladunk – felelte Milton.

– Nem akarom sürgetni magukat – nézett körbe a törvényszolga –, de lassan négy óra lesz. Még van egy órájuk, ha ma este haza akarnak menni. Ha ötig nem hoznak ítéletet, akkor egy hotelben fognak aludni. A város fizeti a számlát, ezért ne a Waldorfra számítsanak. Ha érdekli önöket a véleményem, a saját otthonukban sokkal kényelmesebben aludnának.

– Mi van az étellel? – kérdezte Bittner.

– A hotelben vacsorázhatnak.

– Úgy értem, most.

A törvényszolga pár pillanatig csak nézte Bittnert, majd kiment a szobából.

– A saját otthonunkban sokkal kényelmesebben aludnánk – ismételte a kövér fekete nő. – Hadd fordítsam le: ne szarakodjunk, hanem hozzunk ítéletet! Van valaki, aki szerint nem ő tette?

– Nem ez a kérdés – mondta Gloria. – A kérdés az, hogy…

–…bebizonyította-e az ügyésznő. Azt hiszi, nem tudom? Ezt mondjuk egész nap, és sehova nem jutunk. Mi lesz a kérdésemmel? Van valaki, aki úgy gondolja, hogy nem ő tette?

Miután senki nem válaszolt, Keller szólalt meg:

– A férfi vett át lopott árut? Azt mondanám, hogy igen. Adott el valaha lopott árut? Megint csak igen. Adott el belőle rendőröknek? Eladta ezt a bizonyos lopott árut egy bizonyos rendőrnek? Ezt is el tudom hinni, azt azonban nem, hogy az ügyésznő ezt be is bizonyította.

– Minden kétséget kizáróan – jegyezte meg valaki.

– Nem tudom, mit higgyek – folytatta Keller. – Mert mindig ugyanoda érkezünk vissza. Hiszünk Mapesnek?

– Még ha Mapes egy kicsit igazított is az igazságon…

– Ha Mapes nem mond igazat, akkor nincs ügy. Ha Mapes hazudik, akkor még bűncselekmény sincs.

– Mapes rendőr – szólt közbe valaki –, és azok, akiket én ismerek, mind elég rendesek, de benne van valami, ami nem tetszik.

– Ez különös – tette hozzá másvalaki –, mert az én tapasztalatom szerint a zsaruk állandóan hazudnak, viszont Mapes szerintem igazat mond.

– A bizonyítéktárban dolgozó rendőr biztosan hazudott.

– Na látja, ebben egyetértünk.

– Hazavitte a kamerát, hogy felvegye a gyereke partiját. Ez még nem jelenti azt, hogy a videomagnó sem kóser.

– Ahogy azt sem, hogy Mapes hazudott.

– De azt sem, hogy nem.

Háromnegyed ötkor Morgan Freeman megint megkérte őket, hogy szavazzanak. Csak tájékozódásképpen. Mire Kellerhez ért, hat bűnös szavazat volt, és három nem bűnös. Keller szerint most már mindegy volt, hogy szavaz, mert úgysem alszanak éjjel otthon. Mivel mondania kellett valamit, ezért kibökte:

– Bűnös.

– Nem bűnös – mondta a mellette ülő nő.

Ezzel kvittek voltak. Az előző szavazásnál a nő arra szavazott, hogy bűnös, Keller meg arra, hogy nem bűnös. Morgan Freeman is a bűnösség mellett szavazott, így lett az arány nyolc a négyhez. Tizenöt percük volt arra, hogy megoldják a helyzetet.

– Oké – állt fel Morgan Freeman –, azt nem mondom, hogy holtpontra jutottunk. Szó sincs róla. Csak kell még egy kis idő, hogy a végére érjünk. Arról döntünk, hogy egy ember börtönbe jut-e, vagy sem, ezért nem szabad kapkodnunk. Úgy látszik, a hotelben fogunk éjszakázni.

Néhányan morogtak, de Keller szerint ez természetes volt. Mindenki New York-i. Azon lett volna meglepve, ha senki sem morog.

Huszonharmadik fejezet

A hotel egy Days Inn volt Queensben, nem messze a JFK-től. Kellernek ismerős volt valahonnan, majd rájött, évekkel ezelőtt itt találkozott egy ügyféllel. A férfi Atlantából repült fel, hogy átadjon Kellernek pár fotót és egy címet. Aztán felült egy európai gépre, hogy bombabiztos alibit biztosítson magának, míg Keller Atlantában tette a dolgát. A férfi éppen Brüsszelben tárgyalt, amikor felhívták, hogy a feleségét lelőtte egy betörő. Az üzleti útját azonnal megszakította, és hazarepült, hogy négy hónappal később elvegye a titkárnőjét.

De a hotel, ahol találkoztak, egy Ramada volt. Vagy nem? Keller egészen biztos volt benne. Emlékezett, hogy az ügyfél mennyire dicsérte a Ramada-lánc szolgáltatásait. Szóval ez nem lehetett ugyanaz a hotel, de valamiért mégis ismerősnek tűnt.

A szoba teljesen idegen volt, de Keller soha nem aludt a Ramada hotelben, csak az előcsarnokot és az éttermet vette igénybe. Gyorsan lezuhanyozott, majd a szobaszerviztől vacsorát rendelt, aztán addig a tévé előtt ült, amíg a pincér meg nem jelent az étellel. Keller aláírta a számlát, és adott néhány dollár borravalót. A pincér meglepettnek látszott. Keller szerint megszokta, hogy az esküdtek nem túl bőkezűek.

– Azon gondolkoztam – mondta a pincérnek –, hogy ez mindig Days Inn volt-e.

– Ha tudni akarja, akkor itt egyszer nagyon régen mocsár volt – felelte a fickó.

– Annyira nem régen. Mondjuk két évvel ezelőtt.

– Akkor ez egy Ramada volt – vigyorgott a pincér. – De ezt csak hallomásból tudom, nem használható fel bizonyítékként.

Keller vacsora közben azon tűnődött, hogy lehet egy hotel egyszer az egyik lánc része, máskor meg egy másiké. A hoteleknek is megvolt a maguk sorsa.

Éppen azon gondolkodott, hogy igyon-e még egy bögre kávét, amikor kopogtattak az ajtaján. Kinézett a kémlelőn, majd kinyitotta az ajtót. Gloria lépett be gyorsan, és már rá is fordította a kulcsot.

– Olyan furcsa volt egyedül enni – kezdte. – A vietnami kaja helyett hamburgert ettem, és kólát ittam. Ha azt akarod, hogy tűnjek el, csak szóljál.

– Miért akarnám azt?

– Mert nem szabad együtt lennünk, emlékszel? Mert nem szabad az ügyről beszélgetnünk.

Az arca piros volt, és ki is festette magát. A hajával is csinált valamit?

– Olyan más vagy.

– Ó – mosolyodott el Gloria. – Csak lezuhanyoztam. Aztán úgy gondoltam, máshogy fésülöm a hajam.

– Nagyon csinos.

– Köszönöm.

– Én is lezuhanyoztam.

– Az egész napot a bíróságon töltöttük…

– Utána meg le kell zuhanyozni.

– Egyértelműen – nézett rá Gloria. – Mit akarsz csinálni? Akarsz az ügyről beszélni?

– Nem.

– Én sem. És ez azért jó, mert nem is lenne szabad beszélnünk róla. Ó, micsoda butaság. Nem is tudom, mit gondoltam, amikor bekopogtattam.

– Nem?

– Úgy értem, ez annyira nem én vagyok. Miután kiléptem a zuhany alól, csak álltam a tükör előtt, és néztem magamat. Te lotyó, mondtam magamnak, mi a fenét csinálsz? Ott álltam meztelenül, már ha el tudod képzelni.

– El tudom képzelni – bólintott Keller.

– A zuhany alatt ezen gondolkoztam. És te? Neked nem jutott eszedbe valami?

– De. Jutott.

– Eszedbe jutottam, ahogy a zuhany alatt állok?

– Igen.

– Mind a ketten lezuhanyoztunk – mondta Gloria. – Mind a ketten tiszták vagyunk. – Vett egy mély levegőt. – Legyünk mocskosak.

– Istenem – sóhajtott Gloria. – Annyit fantáziáltam erről, és tessék, most itt vagyunk, és sokkal jobb volt, mint a fantáziámban. Tegnap este, amikor otthon bepakoltam… Már akkor ezt terveztem.

– Tényleg?

– Abszolúte. Ahogy ott ültünk az asztalnál, arra gondoltam, hogy nem fogunk mi ítéletet hozni ötig. Ha rajtam múlik, és mindenki azt hiszi, hogy egy csökönyös ökör vagyok, akkor sem érdekel. Mert a hotelben fogjuk tölteni az éjszakát.

– Be kell vallanom, hogy én is el akartam nyújtani a dolgot.

– Gondoltam. Nehéz bármit is kiolvasni az arcodból, de úgy éreztem, hogy ugyanaz jár a fejünkben – fordult Gloria az oldalára, és az egyik kezét Keller mellkasára tette. – Tudod, mire gondoltam még? Arra, hogy ha mégis ítéletet hozunk, ha nem sikerül elnyújtanom a dolgot, akkor majd közösen sétálunk ki…

– Ahogy mindig tettük.

– Ahogy az első naptól kezdve tettük – bólintott Gloria –, és már mindent kitaláltam. Megírtam a fejemben a forgatókönyvet. Azt hittem, a hotelben fogunk éjszakázni, mondtam volna. Én is, mondod te. Azért még elmehetünk egy hotelbe, mondom. Még a csomagunk is itt van velünk.

– Ezt én is szoktam csinálni – mondta Keller. – Elképzelek jeleneteket.

– Rólunk is?

– Párat.

– Nem tudom, meg mertem volna-e tenni – vallotta be Gloria. – Azt mondani neked, hogy töltsük együtt az éjszakát egy hotelben. A szobádba is alig mertem bekopogni.

– De bekopogtál.

– Be én. És mi van, ha nem? Megkerestél volna?

– Biztosan letelefonálok a recepcióra.

– Megadták volna a szobaszámom?

– 314-es – mondta Keller. – Figyeltem, amikor megkaptad a kulcsod.

– Én is így tudtam meg, melyik szobában laksz. Te meg az enyémet. Egy srófra jár az agyunk.

– Egyre.

– Ettől sokkal jobban érzem magam. Még soha nem csináltam ilyesmit. Istenem, el sem hiszem, mit mondtam! – pirult el Gloria. – De véletlenül igaz. Én egy rendes olasz lány vagyok, egyházi iskolába jártam. Én nem csinálok ilyesmit. Soha nem csaltam meg senkit, pedig volt rá alkalmam, ezt elhiheted.

– El is hiszem.

– Már első nap kiszúrtalak magamnak, mert úgy éreztem, veled tudok majd beszélgetni. De akkor még nem gondoltam másra. Aztán ebédnél kiderült, hogy milyen kedves vagy. Két-három nap múlva meg rádöbbentem, hogy milyen jóképű. Mire elkezdődött a tárgyalás, már rólad fantáziáltam.

– Fantáziáltál?

– Ott ültem veled szemben az étteremben, és elképzeltem, miket művelnék veled.

– Hát – felelte Keller –, mindenféle dolgokat műveltél velem.

– Hmmm.

– Mi az?

– Nos – mosolygott Gloria –, még nem mindent.

– Ó.

– Elég jó a képzelőerőm. Ki a fene vagyok, hogy ilyesmiken járjon az agyam? Staten Islanden nőttem fel.

– Azt hittem, Inwoodban.

– Oda akkor költöztem, amikor férjhez mentem. De Staten Islandről származom.

– Én meg Missouriból – mondta Keller. Gloria egy ideig csak nézte. – Te viccelsz!

– Bizony – bólintott Keller. – Mit nem műveltél még velem?

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy visszamenjek a szobámba.

– Miért?

– Hátha valaki keres.

– Megadtad valakinek a számod?

– Nem. Akár maradhatnék is, nem? Akarod, hogy maradjak?

– Igen.

– Akkor maradok, mert lehet, hogy nem lesz több ilyen éjszakánk. Tudod?

– Igen.

– Meghozzuk az ítéletet, aztán átváltozom.

– Át?

– Jogi asszisztenssé és hűséges feleséggé. Ilyet még soha nem tettem – igazította meg a lepedőt. – Viszont azt nem mondom, hogy ez volt az utolsó alkalom.

– Ne is, mert húsz perc múlva megint…

– Úgy értem, a mai este után. A megfelelő férfival, a megfelelő körülmények között, és a megfelelő otthoni ráhatások esetén talán megint megteszem. Vagy nem.

– Lehet, hogy egyszer megint esküdt leszel.

– Talán. De te meg én, mi csak két hajó vagyunk, amik elhaladtak egymás mellett az éjszakában. Legalábbis azt hiszem, hogy így kell lennie.

– Azt hiszem, igazad van.

– Mert különben tudod, mi történne? Megunnánk egymást. Az is eszembe jutott, hogy még egy nappal elhúzhatnánk a döntést, csak hogy együtt tölthessünk még egy éjszakát. De a második este nem lenne ugyanolyan, igaz?

– Arról nem is beszélve, hogy a többiek megölnének minket.

– Szerinted csak mi csináljuk ezt?

– Ami azt illeti, két másik esküdt elég gyanús nekem.

– Tényleg?

– Bittner és Chin – felelte Keller. – Szerintem egymásnak teremtették őket.

Gloria elnevette magát.

– Azt hittem, komolyan beszélsz. Micsoda egy rossz fiú vagy te. Azt hiszem, meg kell büntetnem téged. Nocsak, mi van itt? Te tényleg egy rossz fiú vagy! Már azt hittem, húsz percet kell várnom.

– Elképesztő, hogy egy átaludt éjszaka mit tesz az emberrel – közölte Keller. – Amikor ma reggel felébredtem, kristálytisztán láttam, hogy a vád Huberman ellen teljesen bizonyított. Szerintem az se számít, hogy ugyanarról a videóról van szó, vagy sem. Azzal vádolják, hogy egy lopott videót adott el egy rendőrnek, és az ügyésznő ezt tisztességesen bebizonyította. Úgy gondolom, a bizonyítékok asztalán álló videó ugyanaz, amit Mapesnek eladott, mert lehet ugyan, hogy a bizonyítéktárban dolgozó rendőr kölcsönvette a kamerát, de ki az, aki hazavisz egy videomagnót, és másnap vissza is hozza?

– Mindenkinek van videója – jegyezte meg az egyik nő.

– Pontosan.

Keller folytatta. Módszeresen szétszedte a védelem által előadottakat. A fejek az asztal körül sűrűn bólogattak. Valóban elképesztő, mire képes egy átaludt éjszaka, gondolta Keller, bár ő két óránál többet nem aludt, azt is részletekben. Azzal sincs semmi baj, hogy nem látja többé Gloriát. Még egy ilyen éjszaka, és kórházban köt ki.

– Nos – mondta Milton Simmons –, úgy látom, éjjel mindenkinek kitisztult a feje. Hacsak Ms. Dantonénak nincsenek kételyei.

– Azt hiszem, végig tudtam, hogy Huberman bűnös – felelte Gloria –, csak biztos akartam lenni minden kétséget kizáróan.

– És?

– Most már meg vagyok győzve – bólintott Gloria –, ahogy mindenki. De ha lettek is volna kételyeim, Mr. Keller eloszlatta őket.

– Mehetnénk egy taxival – mondta Gloria –, de nem kellene.

– Rendben van.

– Ez egy románc volt egy hajó fedélzetén, ami rögtön véget ér, amikor kiköt a hajó. Egy óceánjáró helyett ugyan a Days Inn volt a hajónk, de ez se baj.

– Régebben Ramada volt.

– Na látod. Mindig te fogsz az eszembe jutni, valahányszor vietnami kaját eszem, de egy ideig nem megyek semmiféle keleti étterembe. Ám ha egyszer megint közösen leszünk esküdtek…

– Soha nem tudhatjuk.

Gloria leintett egy taxit. Keller figyelte, ahogy a kocsi eltűnik a forgalomban, majd ő is leintett egyet.

Négy üzenet volt a rögzítőjén. Mind a négy egyvalakitől. Keller tárcsázott, Dot felvette, és beleszólt:

– Hol voltál?

– Egy hotelben – felelte Keller, és elmagyarázta, mi történt.

– Szóval tegnap reggel elmentél a bíróságra, éjjelre meg bezártak egy hotelbe a reptér mellett. Miért ott?

– Nem tudom.

– Nem bírtatok megállapodni az ítéletben, erre bezártak titeket. Aztán megállapodtatok, és ekkor hazaengedtek. Tanulságos.

– Tudom.

– De a hétvégére nem zártak be, ugye?

– Nem.

– Lementél Baltimore-ba.

– Rögtön azután, hogy véget ért a tárgyalás.

– Vasárnap meg visszajöttél.

– Vissza.

– És amikor megérkeztél, felhívtál, és elbeszélgettünk.

– Nem hívtalak fel.

– Nem mondod. Semmi gond, elvégre nem az anyád vagyok. Nem lesz hiányérzetem, ha egy vasárnap elmúlik anélkül, hogy beszélnénk. Ha nincs mit mondanod, akkor miért is hívnál fel?

– Dot…

– Hétfő délután a FedEx hozott nekem egy kis csomagot. Egy szivarosdobozt. Nem akarod kitalálni, mi volt benne?

– Nem szivar.

– Pénz – mondta Dot. – Ettől meglepődtem, mert ki küldene nekem pénzt? De micsoda véletlen, az összeg pont akkora volt, mint a baltimore-i meló maradéka. Erre felülök a vonatra, bemegyek a városba, megveszem a Baltimore Sunt, és hazafele a vonaton kiolvasom. Találd ki, mire bukkantam, mire hazaértem White Plainsbe.

– Ööö…

– McNamara rajtacsípett egy betörőt a lakásában Fells Pointban – folytatta Dot. – De az ő meglepetése eltörpült a betörőé mellett, mert az fogott egy piszkavasat, és fejbe verte a nőt. Ez biztosan meglep téged is, mert máskülönben felhívtál volna. Megint a híres Keller-szerencse? Valaki kisegített minket, és mi kapjuk az elismerést. És a pénzt is.

– Én voltam, Dot.

– Nem mondod.

– Nagyon későn értem haza vasárnap.

– Túl későn, hogy felhívjál?

– Elég későn.

– Hétfőn meg korán mentél a bíróságra.

– Siettem – mondta Keller. – Össze kellett pakolnom a táskámat, hátha a hotelben kell éjszakáznunk. Késésben voltam.

– És tegnap este?

– A hotelban voltam.

– És nem engedték, hogy telefonálj?

– Nem tudhattam, mennyire biztonságos onnan hívnom téged.

– Ebben igazad van. Na de mielőtt felszálltál a vonatra Baltimore-ban? Ott volt az egész délután. Vagy az este. Az R-beszélgetés is rendben lett volna, ha nincs nálad elég huszonöt centes.

– Nem jutott eszembe.

– Nem jutott eszedbe.

– Máson járt az eszem.

– Például min?

– A tárgyaláson – felelte Keller. – Végig a tárgyaláson gondolkodtam. Még Baltimore-ban is, amikor azt találtam ki, hogyan tudom végrehajtani a megbízást. Még aközben is, hogy végrehajtottam. Az ügyvédeken gondolkodtam, a tanúkon, meg azon a barom Hubermanen.

– És mi lett a vége? De nehogy azt mondd, hogy nem szabad az ügyről beszélned, mert az ítélet nyilvános, mindenki tudhatja.

– Most már – válaszolta Keller – lehet beszélni róla. Bűnösnek találtuk.

– Szóval börtönbe megy.

– Azt hiszem, de ehhez nekünk már nincs közünk. A büntetés kiszabásáig őrizetben marad.

– Mennyit kap? Pár évet?

– Gondolom.

– Lementél Baltimore-ba, elintézted azt a nőt, aztán visszajöttél New Yorkba, és börtönbe küldtél egy embert, mert eladott egy lopott tévét.

– Videót.

– Így már egészen más. Nem látsz itt valamiféle ellentmondást, Keller? Vagy legalábbis iróniát?

Keller elgondolkodott.

– Nem – felelte. – Az egyik a munkám, a másik a kötelességem.

– És te mindkettőt elvégezted.

– El ám.

– A pénzünket megkaptuk, Huberman börtönbe megy.

– Bizony – mondta Keller. – A rendszer így működik.

Huszonnegyedik fejezet

Különös, gondolta Keller.

Még aznap éjjel felhívta az asztrológusát, Louise Carpentert, amikor visszaért Baltimore-ból. Nem emlékezett pontosan, miért, talán a telihold miatt, de ezért általában nem hív fel az ember egy szakértőt. Talán csak beszélni akart vele, és amikor Louise nem vette a fel a telefont, a késztetés elmúlt, és Keller el is felejtkezett az egészről.

Aztán egy héttel később ismét felhívta, nem vasárnap este, hanem egy hétköznapon, nyitvatartási idő alatt, már ha egy asztrológusnak van nyitvatartási ideje. A hét közepén, kora délután, de Louise akkor sem vette fel. A rögzítője sem válaszolt.

Keller összeráncolta a homlokát, majd úgy döntött, Louise biztosan elutazott. Feltehetően az asztrológusok is elutaznak nyaralni, csakúgy, mint mindenki más. Lehet, hogy egy strandon hevert a homokban, és a csillagokat bámulta.

Nem is foglalkozott vele, az asztrológus addig eszébe sem jutott, amíg Dot fel nem hívta.

Éppen egy bélyegmagazint olvasott, és nagyon belemélyedt a francia gyarmatokon kiadott bélyegek hamisításáról szóló cikkbe. Számos valódi bélyeg volt, és rengeteg hamis, és igen nehezen lehetett megkülönböztetni őket. Azon tűnődött, hogy a kollekciójában vajon van-e hamisítvány, amikor megszólalt a telefon.

– A barátunk elfoglalt – kezdte Dot.

– A barátunk?

– Rogernek hívjuk őt.

– Tudod – mondta Keller –, sokáig itt volt valahol az agyamban, aztán egyszer csak eltűnt. Meg sem tudom mondani neked, mikor jutott utoljára eszembe.

– A nagy kérdés az, Keller, hogy vajon ő gondol-e rád.

– A válasz igen, különben nem hívtál volna.

– Talán személyesen nem rád gondol – folytatta Dot –, mert nem tudja ki vagy, aminek én örülök. Annyi viszont nyilvánvaló, hogy nem vonult vissza golfozni, vagy olyasmit csinálni, ami elvonná a figyelmét elsődleges céljáról. Emlékszel, hogy mi az, ugye?

– Leépíteni a konkurenciát.

– Építi lefele. Volt egy megbízás, amit nem vállaltam el. Mint kiderült, nagyon helyesen tettem.

– Azt hiszem, ezt hallanom kellene.

– Holnap reggel – felelte Dot. – Ülj fel a vonatra, és látogass meg.

– Most is ki tudok menni, Dot.

– Nem – jelentette ki a nő. – Várj holnapig. Pár dolognak még utána kell néznem, hogy megtehessük az első lépéseket. Eddig azt vártuk, hogy ez bohóc megunja a hülye játékát, és eltűnik. De nem. Hacsak mi nem teszünk róla.

– Hogyan?

– Holnap reggel.

Keller letette a kagylót, és az első dolog, ami eszébe jutott, az asztrológusa volt. Felhívhatná, és megkérdezhetné Loiuse-tól, mennyire veszélyes időszak előtt áll. Tárcsázott, és a telefon csak egyszer csöngött ki. Egy géphang közölte vele, hogy a hívott számot kikapcsolták.

Megint megpróbálta, hátha félretárcsázott, de ugyanaz a géphang válaszolt. A telefont kikapcsolták.

Különös.

Louise a West End sugárúton lakott a Kilencvenhetedik és Kilencvennyolcadik utca között. Amíg az indiai sofőr a forgalommal küzdött, Keller hátradőlt, és azon gondolkodott, vajon miért is megy el az asztrológushoz. A sarkon kiszállt, megtalálta az épületet, de nem látta a nevét a csengőn. Az épület mind a két bejáratát megnézte, de Louise nevét sehol nem találta.

Leintett egy taxit, és hazament.

Egyetlen ember volt, aki talán válaszolni tudott arra a kérdésre, hogy hova tűnt Louise Carpenter: Maggie Griscomb. De Keller őt nagyon nem akarta felhívni.

Először elő kellett keresnie a számot, aztán kényszerítenie magát, hogy feltárcsázza. A második csengés után le akarta rakni, de Maggie felvette. Még mindig letehette, és le is akarta, főleg amikor Maggie hangjából kiérezte a bosszúságot. Végül csak ennyit mondott:

– Nem tudom utolérni Louise Carpentert.

Egészen máshogyan akarta kezdeni. Hello, hogy vagy, bla-bla-bla, és csak ezután szóba hozni a kérdését. De valami miatt rögtön a tárgyra tért. Maggie pár pillanatig hallgatott, majd végül megszólalt:

– Te vagy az.

Erre mit lehet mondani? Keller kereste a szavakat, és mielőtt találni tudott volna akár egyet is, Maggie folytatta:

– Tudod, neked van bőr a pofádon. Miért nem hívtál?

– Azt mondtad, hogy ne hívjalak. Emlékszel?

– Élénken. Aztán amikor nem hívtál…

Mert azt mondtad, hogy ne hívjalak, gondolta Keller.

–…akkor én hívtalak, és hagytam több üzenetet is, de soha nem hallottam felőled.

– Semmiféle üzenetet nem kaptam meg.

– Hát persze.

Maggie hagyott neki üzenetet? Nem, természetesen nem. Keller már megbánta, hogy felhívta, de még odáig sem jutott el, hogy a kérdésére választ kapjon.

– Mostanában egyre több bajom van a rögzítőmmel – mondta –, és nekem teljesen mindegy, hogy hiszel-e nekem, vagy sem. Azért hívtalak, mert nem tudom utolérni Louise-t.

– Miért akarsz vele beszélni?

– Az asztrológust – tette hozzá Keller.

– Tudom. Azt kérdeztem, miért.

– Miért?

– Neked nincs szükséged asztrológusra – sziszegte Maggie –, hogy megtudd, miért áldozik le a csillagod. Ha beszélni akarsz vele, nézd ki a számát a telefonkönyvből.

– Hát éppen ez az – mondta Keller, de nem folytatta, mert a vonal túlsó végén nem volt senki. Maggie lerakta a telefont.

– Nekem úgy tűnik – kezdte Dot –, két lehetőségünk van. Vagy várunk, hogy a szituáció megoldja saját magát, vagy proaktívak leszünk.

– Proaktívak. Tudod, Dot, ezt már hallottam párszor, de soha nem értettem pontosan, mit jelent. Miért nem mondják csak azt, hogy aktívak?

– Mert így jobban hangzik.

– Jobban?

– Persze. Proaktívan, hogy most aztán végre tényleg felállsz a seggedről, és csinálsz valamit, ráadásul profi módon. Azt kell mondanom, épp itt az ideje. Elővigyázatosak voltunk, de az azt jelentette, hogy Roger másokat ölt meg. Jó lenne, ha valaki elkapná, de Roger profi, gyorsan csap le, így sem áldozatának, és ami azt illeti, senki másnak sincs esélye arra, hogy megelőzze. Ő teszi, amit tesz, mi meg folyamatosan mondunk vissza megbízásokat, és ha el is fogadunk egyet, állandóan a hátunk mögé pillantunk. Itt az ideje, hogy ezen változtassunk.

– És megtaláljuk Rogert – bólintott Keller.

– Ha pedig megtaláltuk, akkor karót döfünk a szívébe. Mert egy ilyen alakkal biztosra kell mennünk.

– De hogyan, Dot? Hogyan találjuk meg? Hol kezdjük?

– Neki kell megtalálnia minket.

– Csapdát állítunk – bólogatott Keller –, és belecsaljuk.

– Na látod.

– Hogyan? Munkát ajánlasz neki? Nem fogja elfogadni. Hacsak…

– Hacsak?

– Nos – mondta Keller –, ha az lenne a megbízás, hogy elintézzen egy bérgyilkost, akkor nem tenne kivételt? Eddig ingyen csinálta, de most pénzt is kapna érte.

– Felhívom azzal, hogy a megbízás egy bérgyilkosra szól.

– Arra.

– De nem csak úgy egy bérgyilkosra. Felteszem, magadra gondoltál.

– Rám.

– Megadjuk neki a neved, a címed, és egy elfogadhatóan jó fotót. Eközben te otthon ülsz a tévé előtt, és várod, hogy meghalld a lépteit. Ugye nem kell elmagyaráznom neked, hogy ez miért rossz ötlet?

– Nem.

– Egy ideje már gondolkozom ezen a dolgon – mondta Dot. – Akár el is mondhatom neked, nem? A következőt fogom csinálni: felhívom Rogert, üzenetet hagyok neki, ő visszahív valami lenyomozhatatlan telefonról, én meg elmondom neki a megbízást. Megadom neki a nevet és a címet, ő hümmög, majd nemet mond.

– És?

– És odaadom a megbízást valaki másnak.

– Nekem? Nem, ennek semmi értelme. Kinek adnád oda?

– Egy másik profinak. Arra gondoltam, hogy felhívok egy másik közvetítőt, és megkérem, hogy találjon valakit. Nem mintha olyan baromi sokan lennétek a szakmában. A lényeg az, hogy kerítsen egy embert, mondjuk ne egy edzett profit. Amikor megvan az emberünk, felhívom Rogert, elmondom neki, hogy nem kell aggódnia, mert találtam valaki mást. Most már kezded érteni?

– Azt hiszem.

– Te figyeled a célszemély házát, és vársz, hogy azok ketten felbukkanjanak. Az egyikük azt fogja csinálni, amire felbérelték. A másik pedig Roger.

– Honnan tudom, hogy melyik melyik?

– Mind a kettőt nyugodtan elintézheted – felelte Dot –, majd Isten eldönti, melyik volt a rosszfiú kettejük közül. De van más megoldás is. Csak várnod kell, hogy valamelyikük elintézze a célszemélyt. Amelyikük elintézi, az nem Roger. Hanem a másik.

Keller bólogatott.

– Amikor a célszemély el van intézve – összegezte –, akkor Roger akcióba lendül, hogy elintézze a bérgyilkost. Szóval én őt követem, és közben figyelem, mikor és hol bukkan fel Roger.

– Amikor ő akcióra kész – folytatta Dot –, te akkor mozdulsz. Ha még azelőtt elkapod, hogy elintézné a másik bárgyilkost, remek. Ha nem, legalább megpróbáltad, így vagy úgy, de Roger eltűnik a képből.

– Egy karóval a szívében – vakarta meg Keller a fejét. – Még időben el akarom kapni. Kár lenne a másik ártatlan fickóért. A semmiért kellene meghalnia.

– Az azért túlzás, hiszen éppen akkor végzett a célszeméllyel. De értem, mire gondolsz.

– A célszemély – ingatta a fejét Keller. – Rá nem is gondoltam. Ezt csak hipotetikusan mondtam, mert valójában nincs is semmiféle megbízásod Rogernek, illetve a másik bérgyilkosnak. Ez csak egy csapda, ami viszont csali nélkül nem ér semmit, igaz?

– Ha azt akarod, hogy a csapdád működjön, akkor kell bele csali is.

– Az ki lesz? Ha nem én, akkor ki? Kiszúrsz valami szerencsétlent találomra?

– Hacsak így nem. Keller, nem látszol boldognak.

– A csalit megölik, ugye?

– Mivel semmi oka nincs azt gyanítani, hogy meg akarják ölni, és nem egy, hanem két bérgyilkos is dolgozik az ügyén, ezért azt kell mondanom, nem túl jók az esélyei.

– A túlélésre.

– Arra. Másfelől azonban annak sokkal nagyobb az esélye, hogy megölik.

– Értem – ráncolta a homlokát Keller. – Ez nem tetszik nekem. Találomra felütni a telefonkönyvet. Ezt hogy képzelted?

– Lássuk csak. A kezembe vehetném, mondjuk a Los Angeles-i telefonkönyvet is, és azt mondhatnám, hogy 187. oldal, a bal oldalon alulról a nyolcadik. De mivel nem akarlak elküldeni az ország másik végébe, ezért ugyanezt fogom tenni a manhattani telefonkönyvvel. Nos, a kezembe veszem, becsukom a szemem…

– Dot.

– Tudom, Keller, képzeld csak el, tudom. A terv nagyszerű, de ezt a részt én se szeretem.

– Istent játszani, véletlenszerűen kiválasztani valakit…

– Nem véletlenszerűen – rázta a fejét Dot.

– De épp ezt mondtad az előbb. „Találomra felütöm a telefonkönyvet.” Mire gondolsz, Dot? Hogy ez is a karma? Hogy meg van írva a csillagokban? Hogy hozzunk látszólag bármilyen véletlenszerű döntést, az összhangban van a világegyetem tudatos céljaival?

– Gondolom, ennek annyi értelme van, mint bármi másnak – vélte Dot. – Amivel szinte semmit nem mondtam. Keller, én már kiválasztottam valakit.

Keller ezt alaposan átgondolta. Végül így szólt:

– Nem véletlenszerűen.

– Nem, nem találomra. Nem a telefonkönyv alapján.

– Egy fickó, akit ismersz?

– Nem és nem.

– Hogyan?

– Senki, akit ismernék – felelte Dot. – És nem egy fickó.

– Egy nő?

– Nem is tudtam, hogy szexista vagy, Keller.

– Nem, de…

– A lovagiasság már régen kimúlt, Keller. Egy nőnek ugyanannyi joga van arra, hogy megöljék, mint egy férfinak. Neked is voltak olyan megbízásaid, ahol nő volt a célszemély.

– Persze.

– Az egyenlő esélyek világában élünk – jelentette ki Dot. – Még bérgyilkosnőről is hallottam. Bár a helyes megnevezés női bérgyilkos lenne, de ez szerintem nem hangzik valami jól. Nőnemű merénylő?

– Én is hallottam sztorikat – mesélte Keller –, de nem tudom, hogy tényleg vannak-e a filmeken kívül is.

– Akkor felesleges arra pazarolnunk az időnket, hogy kitaláljuk, hogyan hívjuk őket.

– Nem és nem. Ezt mondtad – nézett rá Dotra Keller. – Nem férfi és nem mi? Olyasvalaki, akit nem ismersz?

– Így van.

– Ha nem ismered – kérdezte Keller –, akkor hogy lehet, hogy nem véletlenszerűen választottad ki?

– Ne siess, Keller. Le fog esni.

– Valaki, akit én ismerek?

– Mit mondtam neked? Le fog esni.

– Egy nő, akit ismerek…

Dot sóhajtott, és a teás kancsóért nyúlt, majd töltött a poharaikba.

– Keller – ült vissza a székébe –, talán ez a Roger-ügy, vagy a stressz, vagy csak túl régóta csinálod ezt. De az elmúlt időben túl sok kockázatot vállalsz, és elvarratlan szálakat hagysz magad után.

– Én?

– Nem akartam eddig semmit sem mondani – felelte Dot. – Mert a te életed a te életed.

– Álljunk meg egy pillanatra! – egyenesedett ki Keller a székén. – Miféle kockázatok? És miféle elvarratlan szálak?

Dot a mutatóujjával megérintette a hüvelykujját.

– A hüvelykujjam egy elvarratlan szál? Mit csináljak vele? Vágjam le?

– Nem a hüvelykujjad a problémád, Keller – válaszolta Dot. – Egész életedben veled volt, jól kijöttetek, mind a ketten elégedettek voltatok, de jött egy nő, aki azt mondta, hogy a hüvelykujjad egy gyilkosé, mire te elrohansz egy másik nőhöz, aki tudatja veled, hogy a hőmérsékleted emelkedik, a holdad meg Miamiban van.

– A Rák emelkedik – javította ki Keller. – A holdam a Bikában van.

– Akkor egyikőjüknek sem kell hurrikántól tartania. Keller, a nő elmondta neked ezt a sok baromságot, te pedig elmesélted neki, hogy mi a munkád.

– Nem, pontosan nem mondtam el neki.

– Akkor csak ránézett a hüvelykujjadra, és tudta.

– Meg a horoszkópomra. Igen, könnyen lehet, hogy ösztönösen megérezte, mit dolgozom – ismerte el Keller, majd hirtelen kihúzta magát. – Őt választottad? Louise-t?

– Keller…

– Mert bajos lesz megtalálniuk őt. Elköltözött még a környékről is, mert a telefonja ki van kapcsolva. Lehet, hogy meghagyott egy címet, ahová a leveleit továbbíthatják, de nem biztos. Persze máshogy is meg lehet találni valakit, de azt mondtad, hogy a csapdát itt, New Yorkban állítsuk fel, nem? Ha igen, Louise Carpentert elfelejthetjük.

Dot nem mondott semmit. Keller egy ideig szótlanul figyelte őt, majd valami derengeni kezdett.

– Nem hagyta meg az új címét.

– Nem.

– Halott, ugye?

– Vagy már a csillagokban jósol – felelte Dot –, vagy egy pillangó képében reinkarnálódott. Louise így látná a dolgot, és szerintem nekünk ezzel nem lenne szabad vitatkoznunk.

– De – dadogott Keller – mikor… hogyan… hol?

– Keller, olyan vagy, mint a kezdő újságírók hangos tankönyve. Tényleg tudni akarod? Nem lenne egyszerűbb abban hinned, hogy meg volt írva a csillagokban, és ennyiben hagyni?

– Tudni akarom.

– Esküdt voltál.

– Szereztél valakit, aki…

– Nem. Mi lenne, ha elmondanám?

– Mondd.

Dot kortyolt egy nagyot a teájából.

– Sokáig gondolkoztam rajta – kezdte. – Itt van egy nő, aki csupa olyan dolgot tud, amit nem lenne szabad. A kérdés az, hogy mikor szalad ki a száján? És kinek? Ne, ne szakíts félbe. Azt akartad mondani, hogy nem etikus az ügyfeleiről beszélnie, ugye? Ez is eszembe jutott, de hogy az embereknek mit kellene tenniük, és valójában mit tesznek, két különböző dolog. Mert ha nem így tennének, akkor nem tudnánk miből megélni.

Szóval azt tettem – folytatta –, hogy felhívtam, és bejelentkeztem hozzá.

– Míg én az esküdtszékben ültem.

– Nem. Még jóval azelőtt. Nem tudom, éppen hol jártál. Gondolom, otthon ültél, és a bélyegeiddel foglalkoztál. Szóval bejelentkeztem hozzá, megadtam neki egy hamis nevet és születési dátumot, aztán felültem a vonatra, majd fogtam egy taxit, és elmentem a lakására. Ha az ember szereti a súlyos függönyöket meg a nehéz bútorokat, akkor hozzá menjen. Főzött egy teát, és leültünk a horoszkópom mellé.

– Az nem a te horoszkópod volt.

– Tudom, mert kitalált születési dátumot mondtam neki. Tudod, ez nekem is az eszembe jutott, de nem tudtam mit tenni. Ott kellett ülnöm, és el kellett játszanom, mennyire bámulatosan pontos horoszkópot készített. Bár biztosan az is volt. Annak, aki történetesen szeptember 23-án született. De mégis jobb volt így, mert ha valóban az én horoszkópomat készíti el, akkor arra koncentrálok, és nem arra, hogy kiszedjem belőle, mit tud.

– Miről?

– Rólad. Elmeséltem neki, hogy egyszer elmentem egy tenyérjóshoz, mire elárulta, hogy ő is ért egy keveset a tenyérjósláshoz. Ekkor a gyerekkori barátnőmről beszéltem, akinek olyan furcsa volt a hüvelykujja. Ennyi elég is volt, mert rögtön megosztotta velem, meglehetős részletességgel, hogy az egyik ügyfelének gyilkos hüvelykujja van.

– A hüvelykujjamról beszélt?

– Lehet, hogy nem jelentett semmit – folytatta Dot –, de a szóban forgó ügyfél személyiségének volt egy igen sötét oldala. Nem nagyon erőltettem, de szerintem még húsz perc, és a neveddel meg a címeddel a zsebemben jövök el tőle.

– Ez meglep. Azt hittem, Louise sokkal diszkrétebb.

– Szerintem azt hitte, hogy diszkrét. Zagyvált valamit a horoszkópodról, de meg ne kérdezd, mit. A Bika-Holdad csinál valamit a Vízöntővel, bla-bla-bla. Keller, az a nő egy elvarratlan szál volt. Volt egy ügyfele, aki embereket öl, mert ez a szakmája, és szinte rögtön elkezdett rólad beszélni.

– Mondhattál volna valamit.

– Neked?

– Hát persze, hogy nekem. Mert én is…

– Elintézted volna?

– Hogyne.

– Keller, te kedvelted azt a nőt. Arról meséltél nekem, hogy milyen anyáskodó.

– Nem emlékszem, hogy ezt mondtam volna.

– De én igen. Talán el is intézed, de szerintem nehezedre esett volna. Arról nem is beszélve, hogy nem lett volna jó ötlet. Ügyfele voltál, kapcsolatban álltatok, ezért csak akkor történhetett vele valami, amikor te nem vagy a városban.

– Értem. Szóltál valakinek – gondolkodott hangosan Keller. – És ha már ott voltál, eszedbe jutott, hogy miért ne Rogert hívjad. Egyszerre varrsz el egy szálat, és állítasz csapdát Rogernek. – Ránézett Dotra, és a fejét ingatta. – De ezzel már elkéstünk, mert Louise halott.

– Akkor még nem járt az eszem csapdákon és csalikon. Téged teljes egészében ki akartalak hagyni belőle, és sokáig sem akartam várni, mert ki tudja, hogy a nő mikor kezd el énekelni valakinek?

– De vártál egy kicsit.

– Nem akartam – felelte Dot. – Emlékszel azokra a melókra, amikor még aznap vagy másnap visszajöttél? Az ügyfél lemondta, a célszemély megölte magát, vagy valaki helyetted teljesítette a megbízást. Olyan hamar visszajöttél, hogy semmit sem tudtam megszervezni.

– Azt akartad, hogy ne legyek New Yorkban, amikor Louise…

– Hát persze.

– Hogy legyen alibim. Az már más kérdés, hogy ha valaki tudni akarta volna, mit csináltam Albuquerque-ben, St. Louisban…

– Tudom, hogy nem tökéletes az alibid. „Tisztelt bíróság, én nem ölhettem meg, mert éppen másvalakit nyírtam ki Sausalitóban.” Azt hiszem, más okaim is voltak. Nem akartam, hogy megtudd, mi történt, mert nem örültél volna.

– És milyen igazad volt.

– Még mindig nem örülsz, ugye?

Keller elgondolkodott.

– Meg kellett tenned – szólalt meg végül. – Megpróbáltalak volna lebeszélni róla, vagy találtam volna más megoldást, de most már túl vagyunk rajta. El kell ismernem, hogy igazad volt. Kit hívtál?

– Mit számít?

– Semmit. Amikor bejött a baltimore-i meló, akkor tudtad, hogy el fogok utazni, ezért hívtál valakit, hogy intézze el Louise-t. Ekkor esküdt lettem, és azt gondoltad, hogy ez még jobb alibi, így nem változtattál a terveden. Akárkinek is szóltál, jó munkát végzett. „A csillagokban volt megírva a halála.” Az újságok biztos ráugranak, ha meggyilkolják. De nem láttam ilyen szalagcímet. Dolgoztál már ezzel a fickóval régebben is?

– Egyszer. Akkor sem volt semmi az újságokban.

– Ez a fickó védjegye.

– A nőé.

– Hogyan?

– A nő védjegye.

– A bérgyilkos egy nő volt? Te mondtad, hogy csak a mozikban léteznek.

– Ezt te mondtad, Keller. Én egy szót sem szóltam.

Keller lejátszotta a fejében a beszélgetést, majd vállat vont.

– Mindegy – mondta végül. – Egy nő. És vele már dolgoztál korábban?

Dot bólintott, majd a mennyezet felé mutatott. Keller felnézett, de azon kívül, hogy a csillárban kiégett egy égő, semmi érdekeset nem látott. Aztán leesett neki.

Huszonötödik fejezet

– Az öreget is – mondta Keller, és a mennyezet felé nézett.

– Néha megdöbbent, milyen gyorsan jár az agyad.

– Te tetted, Dot. Ő kezdett szétesni, valami újságírótanonccal meg akarta íratni a visszaemlékezéseit, mire te elküldtél engem valahova, és te magad intézted el.

– Kansas Citybe küldtelek – bólintott Dot. – Az első bélyegaukciód volt akkor, ha jól emlékszem.

– És Louise-t is te intézted el? De miért?

– Mert lehetőségem nyílt rá – felelte Dot. – Meg kellett ragadnom, mert ki tudja, mikor lett volna rá megint alkalmam. És nemcsak arról volt szó, hogy el kellett intéznem őt. Hanem szépen csendben, hogy utána ne olvashass róla az újságban. Valakinek át kellett néznie a kartonjait, valakinek, aki tudja, mit keressen, így aztán felhívtam, és megint bejelentkeztem hozzá.

– Neki altatót kevertél a kakaójába, majd egy párnát nyomtál az arcába – idézte fel Keller a mennyezet felé pillantva.

– Ezt Louise-al nem tudtam volna eljátszani. Először arra gondoltam, hogy fejbe verem, mert így egy rosszul sikerült betörésnek látszott volna.

– Értem.

– Így a zsaruk belépnek a képbe, és egy betörő után nyomoznak. Viszont ha valami nem tetszik nekik, akkor alaposan beletúrnak a magánéletébe. Ez meg kinek lett volna jó?

– Soha nem lehet tudni, mire bukkannak.

– Ott ültem, és úgy tettem, mint akit nagyon érdekel ez az egész asztrológiai baromság. Olyan megnyugtatóan beszélt, néha meg-megállt egy falat csokoládéra. „Ugye milyen jól néznek ki?”, nyújtotta felém a tálcát.

– Igen?

– Én kivettem két pralinét – folytatta Dot –, és egyet meg is ettem. Egyáltalán nem volt rossz, de nem lennék képes egész nap ezt tömni magamba. A másikat a tenyerembe ejtettem. Amikor végeztünk, akkor kértem tőle egy újabb időpontot, és amikor találkoztunk, én már fel voltam készülve. „Milyen jól néznek ki”, mondtam a pralinék felé nézve. Odanyújtotta a tálcát, én pedig a legnagyobb bűvészek mozdulatait idézve odanyúltam.

– És a magaddal hozottat visszaraktad.

– Úgy ám. Egy másikat meg elvettem. Egy mozdulat volt csupán, de olyan gyors, hogy szabad szemmel nem is lehetett észrevenni. Otthon a tükör előtt gyakoroltam, Keller. Ha egyszer igazán nevetségesnek akarod érezni magad, akkor melegen ajánlom ezt a fajta gyakorlást.

– Mert nem akartad azt elvenni a tálcáról, amelyiket otthon előkészítetted.

– Nekem mondod?

– Végzetes hiba lett volna – mondta Keller. – Egyszerre teszed vissza a preparáltat és veszel el egy másikat. De amikor a szádba rakod, akkor azért elkezdesz gondolkodni.

– Bizony. Tudtam, hogy nem kevertem össze, mégis alaposan megnéztem annak az alját, amit elvettem. Hogy rajta van-e az árulkodó jel.

– Injekciós tűt használtál.

Dot bólintott.

– Nem tudom, miért nem csúsztattam bele a táskámba vagy a zsebembe azt az átkozott pralinét. De valamiért úgy éreztem, meg kell ennem. Nem láttam az alján az árulkodó tűnyomot, mire úgy döntöttem, hogy a csokoládé szépen és gyorsan megolvadt a kezemben, és ezért nem látom. Erre azt mondtam magamnak, vagy meg van írva a csillagokban, vagy nem, és megettem.

– Miközben azt gondoltad, hogy talán mérgezett.

– Persze nem tudhattam biztosan, de igen, ez járt a fejemben. Ráadásul a praliné keserű mandulával volt töltve.

– És te ciánt használtál.

– Nem – rázta a fejét Dot –, hanem valami vegyi anyagot, aminek két sorban sem fér el a neve. Honnan tudhattam, milyen az íze? Biztosan nem olyan, mint a keserű mandulának vagy a ciánnak, de amikor beleharaptam, átfutott rajtam a hideg. Mert a méregnek akár olyan is lehetett az íze, mint a mandulának. Vagy a ciánnak.

– Közben meg úgy kellett tenned, mint akinek ízlik a csokoládé.

– A számat is megnyaltam. „Louise, ez olyan finom.” Ami azért volt okos dolog, mert azonnal megkínált egy másikkal. „Nem, köszönöm, nem merem”, feleltem, aminél igazabb mondat aznap nem hagyta el a számat. Ott ültem hát, és arra vártam, hogy a nyerő pralinét vegye ki.

– Haza is mehettél volna.

– És bízzak abban, hogy minden jól megy? Ráadásul a lakását is át kellett kutatnom.

– Persze.

– És még meg kellett hallgatnom, hogy a barátom Jupiterje mit csinált a Plútóval a huszonkettedik házban.

– Azt hiszem, csak tizenkét ház van.

– Annyi is volt, amíg meg nem jelentek az ingatlanspekulánsok, és el nem kezdtek építkezni.

– Ezt soha nem értettem. Ezt a házas részt. De miféle barátról beszéltél?

– Arról, amelyiket kitaláltam. Egy jóképű özvegyember, aki elkezdett utánam érdeklődni. Kellett valami indok, hogy megint elmenjek hozzá, Keller. Kitaláltam ezt a férfit, hozzá egy születésnapot, majd megkértem, készítse el az ő horoszkópját, mert tudni akartam, mennyire passzolunk egymáshoz.

– És?

– Problémáink lettek volna, és nem is tartott volna sokáig, de Louise azt gondolta, azért érdemes megpróbálni. Persze a férfi nem létezett, és én is hamis születésnapot adtam meg magamnak, de ezt leszámítva teljesen igaza volt – dőlt hátra a széken. – Úgy teszek, mintha érdekelne a sok marhaság, amit összehord, de közben azt várom, mikor kapja már végre be a pralinét. De nem. Túlságosan is belemerült a zagyválásba, és amikor végre megáll, hogy levegőt vegyen, a szájába rak egy csokoládét, de persze nem a nyerőt. Ott ültem, figyeltem. Ráharapott, megforgatta a szájában, de semmi.

– Jesszusom.

– Az érdekes az volt – mesélte Dot –, hogy mik jártak akkor a fejemben. Elkezdtem megbánni az egészet. Louise kedves nő volt, és próbált segíteni. Sajnáltam, hogy meg kellett tennem. De egymás után kapkodja be a pralinékat, persze nem a nyerőt, mire én…

– Mérges lettél rá.

– Úgy van! Megnehezítette az életemet, nem volt hajlandó együttműködni, nem azt csinálta, amit kellett volna. Veled is fordult már elő ilyesmi?

– Mindig. Mintha az ő hibájuk lenne, hogy olyan nehéz megölni őket.

– Rá akartam kiabálni: „Edd meg az összesét, te kövér disznó!” Ehelyett csak ültem ott, hallgattam, és már eljutottam oda, hogy nem is érdekel az egész, amikor kivett egy pralinét, és bingó!

– És?

– Akkor meg rosszabb lett, mint előtte volt. Mindenféle hangokat adott ki, hadonászott a karjával. Volt egy pillanat, amikor vissza akartam csinálni az egészet, de persze nem lehetett.

– Nem.

– Aztán abbahagyta a rángatózást, sóhajtott egy nagyot, és vége volt. Én nem nagyon éreztem semmit. Miért is kellett volna? A nő halott volt. Ő nem érzett semmit, ahogy én sem.

– De nagyon el akartál tűnni onnan, nem?

– Persze, viszont még dolgom volt. Először megvártam, hogy tényleg meghalt-e, aztán indultam csak a felfedezőutamra. Találtam egy irattartót, rajta a neveddel. A horoszkópod volt benne, meg pár oldalnyi jegyzet, amiből egy árva szót sem értettem. Megtaláltam a saját nevemet is, illetve azt, amit megadtam neki. Fogtam, és eltettem mind a kettőt.

– Helyes.

– Ezután átfutottam az előjegyzési naptárján. Harmadszor jártam nála, ezért háromszor volt benne Helen Brown, akinek se a címe, se a telefonszáma nem volt feljegyezve, így aztán hagytam, mert úgyse vezethet sehova. Te is benne voltál, de olyan régen, hogy szerintem senki nem fog olyan messzire visszamenni. A biztonság kedvéért hibajavítóval áthúztam a nevedet, de ezt kevésnek tartottam, ezért egyszerűen kitéptem a lapokat.

– Abból nem lehet nagy baj.

– Végül gyorsan átkutattam a lakást is. Furcsa érzés volt, ezért gyorsan abbahagytam. A fehérneműs szekrény egyik fiókjában találtam pár ezer dollárt készpénzben.

– Elhoztad?

– Eszembe jutott. A készpénzt nem lehet lenyomozni, de végül otthagytam. Ötszáz dollárt a fiókban, és ötszázat betettem a retiküljébe.

– Mert így senki nem gondolja, hogy betörtek hozzá.

– Pontosan. De ennek semmi értelme nem volt, mert miféle betörő gyilkolja meg a lakás tulajdonosát mérgezett csokoládéval? Azt hiszem, nem gondolkoztam elég tisztán.

– Ha megúsztad – mutatott rá Keller –, akkor tisztán gondolkoztál.

– Én is így gondolom. A pénzt otthagytam, az irattartókat betettem a táskámba, és hazajöttem. Fel akartam hívni a rendőrséget, hogy bejelentsem, de akkor beugrott, hogy nekik is van hívóazonosítójuk.

– Fölösleges lett volna siettetni.

– Ez az. Minél később fedezik fel a holttestét, annál kevesebb az esélye annak, hogy gyanút fogjanak. Amit beadtam neki, olyan, mintha szívinfarktust kapott volna. Persze ki lehet mutatni, ha keresik, de miért tennék? Volt rajta legalább harminc kiló súlyfelesleg, alig mozgott, és elég öreg is volt egy szívinfarktushoz…

– Miért, milyen öregnek kell lenni hozzá? Hagyjad, nem érdekes, tudom, mire gondolsz.

– Végig kesztyűt viseltem, ahogy az egy kedves kertvárosi hölgyhöz illik, ezért az ujjlenyomatok miatt sem kellett aggódnom. Az ajtót behúztam magam után, a zár nyelve a helyére kattant, én meg hazajöttem.

– A jól végzett munka örömével.

– Nem tudom, hogy mit éreztem – felelte Dot. – Hazajöttem, töltöttem magamnak egy erős italt, amit ki is öntöttem a mosogatóba, mert mihez kezdek én egy itallal?

– Soha nem ittál.

– Nem, de akkor erős késztetést éreztem rá, ami jól mutatja, hogy éreztem magam. Ott ültem, és néztem, ahogy meghal, Keller. Soha nem csináltam még ilyet.

– Mert vele más volt a helyzet – intett Keller a plafon felé.

– Más ám. Nem rúgkapált, nem hadonászott, nem adott ki mindenféle hangokat. Csak aludt, és én tettem róla, hogy soha többé ne ébredjen fel. És te is emlékszel, hogy milyen lett a vége felé. Kifejezetten jót tettem vele – vont vállat Dot. – A csillagos nővel egészen más volt. Ott van még a kép a fejemben, az arckifejezése. Vele nem tettem jót.

– El fog halványulni, Dot.

– Hogyan?

– A kép a fejedben. Nem fog teljesen eltűnni, de egyre jobban elhalványul.

– Keller, nagylány vagyok. Együtt tudok vele élni.

– Tudom, de nem kell együtt élned vele. Elhalványul, és még fel is tudod gyorsítani. Van rá egy gyakorlatom.

– Remélem, nem felülésből és fekvőtámaszból áll.

– Nem – rázta Keller a fejét. – Ez egy mentális gyakorlat. Komolyan beszélek, Dot. Csukd be a szemed.

– Igen?

– Most hagyd, hadd jöjjön elő a kép. Louise a hatalmas foteljében…

– A hatalmas Louise a hatalmas foteljében.

– Ne viccelődj. Hagyd, hadd jöjjön elő a kép.

– Rendben van.

– Közeliben látod, színesben.

– Hogy máshogy látnám, Keller? Ott voltam, előttem történt, nem valami fekete-fehér tévén néztem.

– Hagyd, hadd fakuljanak ki a színek.

– Hogyan?

– Hagyd, hadd fakuljanak ki a színek a képen a fejedben.

– Ezt hogyan…

– Csak csináld.

– Csinálom.

– Eltűntek a színek?

– Nem teljesen. De halványulnak. Hoppá. Most visszajöttek.

– Hagyd, hadd halványuljanak el megint.

– Oké.

– Most olyan szürkés, igaz?

– Egy kicsit.

– Jó – mondta Keller. – Most lépj hátrább.

– Micsoda?

– Mint amikor a fényképeződdel ráközelítesz valamire, csak fordítva – magyarázta Keller. – A kép egyre kisebb lesz a fejedben. Menj hátra húsz métert.

– Egy fal van mögöttem.

– Nincs. Semmi nincs mögötted, mehetsz, ameddig kedved tartja. Mert a kép egyre kisebb és kisebb lesz, és a színek is teljesen kifakulnak.

Pár percig mind a ketten szótlanul ültek. Végül Dot törte meg a csendet:

– Ez furcsa volt.

– Valahányszor előjön a kép a fejedben – folytatta Keller –, egypár percig csináld azt, amit most. Elérsz majd egy olyan pontot, amikor megpróbálod elképzelni a képet, de csak fekete-fehérben látod. Távoli lesz, és teljesen színtelen.

– És ettől jobb lesz?

– Jobb.

– Te is ezt a gyakorlatot használod, Keller?

– Az elején még igen – felelte.

– Mi történt? Egyszer csak már nem működött?

Keller megrázta a fejét.

– Egy idő után már nem volt rá szükségem.

– Megkeményedtél, mi?

– Nem tudom – válaszolta Keller. – Azt hiszem, inkább hozzászoktam, vagy a gyakorlatnak hosszú távú hatása lett. Akármitől is, de a képek már nem zavartak. És maguktól elhalványultak. A színek kifakultak, a kép egyre kisebb és kisebb lett, míg a végén már a részleteket sem lehetett látni rajta.

A másik elvarratlan szál Maggie lett.

Keller erre magától is rájött. Miközben Dot elmesélte a látogatását Louise lakásában, volt egy pillanat, amikor a férfi rádöbbent, hogy ő maga az elvarratlan szál, amelyet ha valaki felgöngyölít, akkor egyenesen White Plainsbe vezet. Amikor ez az eszébe jutott, éppen a jeges teával teli pohárért nyúlt, de visszahúzta a kezét, mintha abban is ugyanaz az anyag lett volna, mint Louise utolsó pralinéjában.

De ez nevetséges félelem volt, mert a felét már megitta, és mind a ketten ugyanabból a kancsóból töltöttek maguknak. Amúgy pedig tényleg röhejes volt a félelme. Ha Dot meg akarna szabadulni tőle, nem a saját házában tenné, és előtte nem hozott volna szóba egy ilyen témát.

– De ő semmit nem tud – mondta Keller. – Meg van győzve róla, hogy én egy nyugdíjas ex-nagyvállalati fickó vagyok, aki néha szabadúszóként dolgozik. Azt gondolja, hogy néha-néha elrepülök a Szilícium-völgybe, és segítek számolni a fiúknak.

– Ő küldött téged a csillagos nőhöz.

– Igen, de…

– Ő volt az, aki szóba hozta a gyilkos hüvelykujjad.

– De már nem is találkozunk.

– Mikor beszéltél vele utoljára?

– A legutóbbi alkalom előtt – felelte Keller – jó pár hónap telt el.

– Nem ezt kérdeztem, Keller.

– Tegnap, de én hívtam fel őt. Mert meg akartam találni Louise-t, és arra gondoltam, hogy Maggie talán tud valamit róla.

– De nem tudott.

– Azt mondta, nincs szükségem asztrológusra ahhoz, hogy megtudjam, miért áldozik le a csillagom.

– Ez mit akart jelenteni?

– Szerintem csak annyit, hogy haragszik rám. Szakított velem, aztán dühös lett, hogy nem hívtam fel.

– Világos.

– Úgy két hónappal ezelőtt felhívott valaki – mesélte Keller. – Felvettem, belehallóztam a kagylóba párszor, mire letették.

– Téves hívás.

– Nem olyannak hangzott – rázta a fejét Keller. – Mire beütöttem a csillag-69-et. A központ feltárcsázta a legutolsó bejövő hívást, és Maggie vette fel. Néhányszor belehallózott, de ekkor én nem mondtam semmit.

– Megtudta, milyen érzés, ha vele csinálják.

– Nos, nem nagyon tudtam mit mondani neki. Szóval letettem, és ekkor a telefon megint elkezdett csörögni…

– Ő volt soron.

–…én azonban nem vettem fel, és kész. De nem utalhatott erre. Hanem valami másra, ami nemrégiben történt. Azt mondta, több üzenetet is hagyott nekem, de nem kaptam meg őket.

– Hagyott üzenetet, Keller.

– Hogyan?

– Nos, ez egy kicsit kínos – túrt bele a hajába Dot. – Ha elutazol, akkor néha megnézem, hagyott-e neked valaki üzenetet.

– Mit csinálsz?

– Csak azóta, hogy Roger belépett az életünkbe. Aggódtam miattad, Keller. Vannak ilyen tyúkanyós reflexeim. Szóval egyik este, amikor semmi nem volt a tévében, felhívtalak.

– És én nem voltam otthon.

– Persze, hogy nem, mert Albuquerque-ben vagy hol a fenében voltál. A rögzítő válaszolt, és meghallottam a hangod.

– Mire teljesen elérzékenyültél.

– Persze, de el ám. Hagytam neked üzenetet, hogy remélem, jól érzed magad, de aztán rájöttem, butaság volt. így visszahívtalak, és letöröltem.

– Honnan tudtad a kódot?

– Amikor megveszed a rögzítőt – magyarázta Dot –, akkor a gyári kód van benne. Öt-öt-öt. De benne van a leírásban, hogy változtasd meg.

– Én így is tettem.

– Négy-négy-négyre, Keller.

– Hát – mondta Keller.

– Többször is próbálkoztam – dőlt hátra a székében Dot –, de nem olyan sokszor. Letöröltem az üzenetemet, és ha már ott jártam, valami ökörét is, aki egy bahamai nyaralást akart rád sózni. – Dot vállat vont. – Mit mondhatok? Rákaptam, hogy belelépjek a magánéletedbe. Amikor nem voltál itthon, lehallgattam helyetted az üzeneteidet.

– Egyszer én is lehallgattam – idézte fel Keller –, és volt valami üzenet. Nem egy bahamai útról, hanem valami könyvklubtól. Le se töröltem. Aztán amikor hazaértem, az üzenet már nem volt rajta a rögzítőmön.

– Akkor az én voltam. Gondoltam, megkíméllek egy hülyeségtől.

– És Maggie is hagyott üzenetet?

– „Szia, én vagyok, rád gondoltam. Nem kell visszahívnod.” Ha nem akarta, hogy visszahívd, akkor miért hagyott üzenetet? – nyúlt Dot a teáskannáért. – Ez volt az első. Aztán volt még pár hasonló szellemű. Amikor Baltimore-ban voltál, legalább négyszer hívott. Az egyik valahogy így szólt: „Tudom, hogy ott vagy, és nem akarod felvenni a telefont, ezért kérlek, most se vedd fel, mert akkor nyilvánvaló lenne, milyen egy neurotikus szemétláda vagy.” Aztán egy hosszú szünet, amikor gondolom arra várt, hogy mégis felveszed. Végül mondott valamit rád, és letette.

– Mit mondott?

– Csak arra emlékszem, hogy nem túl hízelgőt. Aztán jött a bocsánatkérés, majd az, hogy hívd fel. Egy újabb, amiben azt kérte, hogy ne vedd figyelembe az előzőt. Úgy gondoltam, jobb, ha egyiket sem veszed figyelembe, és letöröltem mindet.

– Ez akkor történt, amikor én Baltimore-ban voltam.

– És esküdtet játszottál.

– Napközben hívtál, amíg én a bíróságon ültem?

– Néhányszor.

– Csak néhányszor?

– Hát, minden nap. Akkor már csak a tőle jövő üzeneteket ellenőriztem, de nem volt túl sok. Nem akartam, hogy meghallgasd őket, és beszélj vele.

– Már akkor elhatároztad, hogy Maggie egy elvarratlan szál.

– Elég nyilvánvaló volt.

– Csali – mondta Keller.

– Amúgy is meg kellett volna szabadulnunk tőle. Gondolom, te nem akarod elintézni őt, vagy tévedek?

– Lefeküdtem azzal a nővel – felelte Keller.

– És virágot is küldtél neki, ha nem csal az emlékezetem.

– Kedveltem őt, Dot. Egészen sajátosan látta a világot.

– Azok a nők – sóhajtott Dot –, akiket választasz, mind egészen sajátosan látják a világot.

– Akiket választok?

– Ezt – válaszolta Dot –, meg a kutyasétáltatót a fülbevalókkal. Nem akarok sommás ítéletet mondani, de szerintem mind a kettő különc. Buggyant.

– Lehet.

– „Legyen ez csak egy felületes kapcsolat, ezért többé ne küldj nekem virágot, és havonta csak párszor fogunk találkozni, és akkor majd ágyba bújunk.”

– „Ja igen, és a hüvelykujjad egy gyilkosé.”

– Ennél felületesebb már csak akkor lehetett volna a kapcsolatotok, ha nem is találkoztok, csak havonta egyszer küldesz neki egy kis fiola spermát. Szerintem szívességet tett neked azzal, hogy nem engedett közel magához. Különben most sokkal nehezebb lenne… teljesíteni a megbízást.

– Csali – mérlegelte Keller.

– Úgy látom, az a szó zavar téged. Hívhatjuk szusinak is, ha az jobban tetszik. Ugyanarról van szó.

– Azt hiszem, hozzá fogok szokni.

– Vagy nézd így – javasolta Dot: a sors egy citromot adott a kezedbe. A citromból pedig mit csinálsz? Limonádét.

Amikor hazaért, az első dolga az volt, hogy megnézte az üzenetrögzítőjét. Megnyomta a gombot, a robothang pedig ezt közölte vele:

– Önnek. Nincs. Új. Üzenete.

És ez mit jelent? Azt, hogy senki nem hagyott neki üzenetet? Vagy azt, hogy amíg ő a vonaton ült, Dot letörölte az üzeneteit?

Az első dolga nem más, mint megváltoztatni a kódot. Mi legyen a négy-négy-négy helyett? A fejében lefuttatott több, három számból álló kombinációt, azt próbálgatva, melyik a legjobb. Három-nyolc-egy? Kettő-négy-kilenc? Öt-nyolc-hat? Keller szerint mindegyik számkombináció sajátos tulajdonságokkal rendelkezett. De ha mégis sikerülne három tökéletesen jellegtelen számot találnia, amihez semmi nem köti őt, akkor hogyan fogja észben tartani?

Különben is, képes Dot arra, hogy véletlenszerűen próbálgassa a variációkat? Hányféle kombináció lehetséges? Emlékezett, hogy általános iskolában tanultak erre egy képletet, de annyi minden, az általános iskolában megtanult dologgal együtt valahogy ezt is elfelejtette.

Leült az asztalához, elővett egy papírt és ceruzát, de ekkor rájött, hogy nincs szüksége semmiféle képletre. A számok nulla-nulla-nullánál kezdődtek, és kilenc-kilenc-kilencnél értek véget. Ezer lehetséges kombináció, eggyel se kevesebb. Tízszer-tízszer-tíz, ez a képlet, már ha valakit érdekel. Első hallásra soknak tűnt, de amikor alaposabban belegondolt, rájött, hogy egyáltalán nem.

Évekkel ezelőtt kapott egy megbízást a férfitól White Plainsben, amiben volt egy aktatáska. Évek óta eszébe sem jutott, de most beugrott neki, hogy az aktatáska be volt zárva, de nem kulccsal lehetett kinyitni, hanem egy olyan kombinációs zárral, amelyen a három tárcsát a helyes sorrendben kellett egymás mellé állítani. Ő ehelyett egy oltókést használt: egyszerűen kivágta a táska lapját, de most, évekkel az eset után jött rá, hogy rongálás nélkül is kinyithatta volna. Több időbe telt volna, de nem egy örökkévalóságba.

Talán két órába. Vagy még annyiba sem, jött rá, ahogy most így belegondolt. Ha szisztematikusan csinálja, akkor egy perc alatt kipróbálhat tíz vagy tizenöt kombinációt. Percenként tíz, az annyi, mint száz perc, az meg mennyi is? Egy óra és negyven perc?

Az oltókéssel pillanatok alatt kinyitotta a táskát. Persze az időbe telt, hogy megtalálja az oltókést, előtte meg elbabrált egy darabig egy életlen konyhakéssel. De nem ez volt a lényeg. Ezer kombináció kipróbálása nem sok idő, legyen szó egy aktatáskáról vagy egy üzenetrögzítőről. Felhívja a számot, hagyja, hadd kapcsoljon be a masina, és annyi kombinációt üt be a billentyűkön harminc másodperc alatt, amennyit csak bír. Aztán újratárcsáz, és kezdi elölről. De ha nincs időkorlát egy üzenetre, akkor addig próbálkozhat, ameddig el nem fárad az ujja. Vagy meg nem találja a kombinációt. És ha a rögzítő üzenetként rögzíti a próbálkozását? Akkor mi van? Semmi, mert előbb vagy utóbb úgyis megtalálja a kombinációt, és utána letörölheti.

Ezért aztán a rögzítője számkombinációjának megváltoztatása nem sokat segít. És hogy erezné magát Dot, amikor felhívja, beüti a négy-négy-négyet, és semmi sem történik? Olyan lenne, mint egy pofon. Ráadásul nem is egy nagy pofon, mert ha ideje engedi, akkor eljátszadozik a kombinációkkal, és akkor Keller ugyanott van, mint eddig.

Persze előtte felhívhatja. – Rájöttem, hogy bárki lehallgathatja az üzeneteimet – mondhatná –, ezért megváltoztattam a kódot. – Dot azt válaszolná, hogy ez remek ötlet. Ha pedig megkérdezné, mi az új kombináció, akkor valamit arról morogna, hogy annyira semmitmondó a kombináció, hogy neki is nehezére esik megjegyezni. – De leírtam, hogy ne felejtsem el – folytatná, és ezzel kész is.

Ha pedig Dot akarná, akkor meg tudná szerezni az új kombinációt. Akárhonnan is nézte, a nőt nem tudta kizárni az üzenetrögzítőjéből. Hacsak…

Nos, megváltoztathatná a telefonszámát. Új, titkos szám. Az hét számjegyből áll, ami hétmillió kombinációt jelent, a rögzítő három számával együtt pedig összesen tízmilliót. Nemcsak sok időbe, hanem rengeteg pénzbe is kerülne feltárcsázni tízmillió telefonszámot.

De ha új száma lenne, akkor senki nem hagyna neki üzenetet, amit ennek megfelelően nem kellene megvédeni az illetéktelen kíváncsiskodóktól. Ugyanis senki nem tudná felhívni. Dotot is beleértve, aki a legtöbbször hívja őt.

Talán mindent hagynia kellene úgy, ahogy volt. Talán helyes Dottól, hogy lehallgatta az üzeneteit, ahogy helyesen cselekedett az asztrológussal kapcsolatban is. Keller kedvelte Louise-t, mert kedves nő volt, de sajnos nem tudta tartani a száját, és félő volt, hogy mindent kilocsog egy ügyfeléről, akinek gyilkos hüvelykujja van, és ha valaki elvarratlan szál, akkor Louise az volt.

Dot meg elintézte.

Az milyen lehetett. Dot helyes kis virágos kalapjában és kesztyűjében leszáll a vonatról. A kalapot nem említette, és nehéz is volt elképzelni rajta egyet, de valahogy mégis illett a képbe. Kesztyű és kalap, a retiküljében mérgezett praliné. Utána meg elrendez mindent, és hazamegy.

Jesszusom.

Mi történt volna, ha nem teszi meg? Mi van akkor, ha azt mondja Kellernek, intézze el ő Louise-t? Képes lett volna megtenni?

Talán. Tette volna, amit kell. Az elmúlt években egyszer-kétszer elkövette a hibát, hogy összeismerkedett a célszeméllyel. Ott volt a fickó az oregoni Roseburgben, akit a kormány botcsinálta nyomdászként próbált meg eldugni a tanúvédelmi program keretén belül. Keller kedvelte a fickót, a várost is, és eszébe jutott, hogy odaköltözik. De végül azt tette, amit tennie kellett. Megacélozta magát, és elvégezte a munkát.

A fickó nevét elfelejtette. Az összesét. A régit, és azt is, amit a szövetségiek adtak neki. Azt is elfelejtette, hogy nézett ki.

És ez így van rendjén. Ennek így kell lennie.

Elképzelte Louise-t, ahogy a foteljében ül, mellette a kis asztalon praliné. De a körvonalai már kezdtek elmosódni, a színek pedig lassan halványultak.

Helyes.

Huszonhatodik fejezet

Keller lerakta a bögréjét, mire a pincér azonnal újratöltette kávéval. Azon tűnődött, mennyi ideig lehet elüldögélni egy kávé mellett. A válasz – a jelek szerint – örökké. Mert soha nem hagyták, hogy a bögréje kiürüljön. Hogyan várhatják el az embertől, hogy fizessen és elmenjen, amikor még mindig nem végzett a kávéjával?

Hagyta, hadd hűljön ki, és bámult ki az ablakon. A Crosby és a Bleecker sarkán lévő kávézó ablakából Keller pont rálátott Maggie épületének bejáratára. Olyan volt a figyelés, mint azt nézni, ahogy a festék szárad. Senki nem ment be a házba, senki nem jött ki belőle, és előtte is alig-alig sétált el valaki. A Crosby utca amúgy is gyér gyalogosforgalmából annak az épületnek vajmi kevés jutott.

Keller ivott még egy kis kávét, a bögréjét újra teletöltötték. Éppen felnézett, amikor egy férfit látott kijönni Maggie házából. Alacsony volt és szálkás, olyan, mint egy zsoké. Viseltes bőrdzsekit hordott, a kezében fém szerszámos dobozt cipelt.

Átjött az utca túloldalára, be a kávézóba, ahol leült Keller asztalához.

– Gyermekjáték – jelentette ki.

– A legtöbben úgy mondják, hogy „gyerekjáték”.

– Hogyan? Úgy mondja, ahogy akarja, egy gyerek is meg egy gyermek is meg tudta volna csinálni, de én most éhes vagyok – nyúlt az étlapért. – Pitét akarok. Vagy húst. Jól főznek itt?

– Soha nem ettem még itt.

– Igen, de most itt van. Maga mit kért?

– Kávét.

– Mást nem?

A férfi intett a pincérnőnek, és sajtburgert rendelt hasáb krumplival, majd megkérdezte, milyen pitéjük van. Nem volt egyszerű döntenie, de végül az áfonyást választotta.

– Tessék – tett le Keller elé az asztalra három kulcsot. – Ezzel tud bemenni az épületbe. Az emeleten mind a két zárat kifúrtam, és kicseréltem a cilindert. A világos színű a felső zárat nyitja, a sötét az alsót. A felsőt az óra járásával megegyező irányban fordítsa el, az alsót ellenkezőleg. Nem mintha kérdezte volna, de csalódni fog.

– Miért?

– Mert nincs mit ellopni onnan. Nem néztem körül, csak azt csináltam meg, amiért odamentem, de kénytelen voltam észrevenni, hogy a lakás üres. Nincsenek székek, asztalok, szőnyeg a padlón. Zéró, nulla, semmi. De nem olyan, mintha kiköltöztek volna, mert vannak ruhák a szekrényben. Bútor viszont nincs. Tud ezekről valamit?

– Azt hiszem, a férfi építész.

– Ó – bólintott a másik. – Ezt miért nem mondta? Azoknak sosincs bútoruk. Mert szeretik a teret. Ebben a lakásban van tér. Bőven. Az egész emelet egy hatalmas nagy szoba, és más sincs benne, csak tér.

– Ágynak lennie kell.

– Íróasztal van – felelte a férfi. – Beépített. Könyvespolc, az is beépített. Ami az ágyat illeti, ha talál egyet, akkor alhat benne. Én nem találtam.

– Nem?

– Minden fehér – folytatta a férfi –, még a padló is. Csak építész lehet. Baromi praktikus, mi? Fehér lakás ebben a városban. – Letette a sajtburgerét, majd a villáját a pitébe döfte, a falatot a szájába rakta, és megint felvette a szendvicset. – Mindent egyszerre eszem – szabadkozott. – Az egész családom ilyen. Maga megy be oda, igaz?

– Hova?

– A lakásba. A fehér űrbe. Kulcsa van hozzá. A világos van a felső zárhoz, de ha összekeveri őket, akkor sincs gond. Csak megpróbálja a másikat. – A szájába vett egy hasábkrumplit. – A kulcsokat abban a pillanatban zsebre teheti, mihelyst kifizeti őket.

– Persze – mondta Keller, és átadott a férfinak egy borítékot. Az apró lakatos letette a villát, belenyúlt a borítékba, és megszámolta a pénzt.

– Mindig megszámolom – magyarázta –, hátha túl sok vagy túl kevés. Tapasztalatom szerint minden harmadik esetben elszámolják magukat az emberek, és maga szerint hányszor az én javamra?

– Szinte soha.

– Bingó – csapott a férfi az asztalra. – Most minden stimmel, kösz szépen.

– Szívesen – felelte Keller, és felvette a kulcsokat. – Köszönöm a segítségét.

– Ez a munkám – vigyorgott a férfi. – Lakatos vagyok, ezt tanultam, ezt csinálom. Engem még éjjel is fel lehet hívni. Az emberek állandóan elvesztik a kulcsaikat. Ha eleve nem volt kulcsuk, az többe kerül – kacsintott Kellerre. – Látom, hogy siet. Nem kell megvárnia. Lehet, hogy megpróbálom a citromos pitét is, hátha olyan jó, mint az áfonyás. Menjen csak, majd én fizetek. Csak egy kávét ivott, mi? Ne feledje, a világos kulcs a felső zárat nyitja.

– És az óra járásával ellenkező irányban fordítom el.

– Mindegy – ragadta meg a férfi a hamburgerét. – Akar egy jó tanácsot? Viseljen napszemüveget.

Az épület valaha kereskedelmi célokat szolgált, de később átépítették, és művészlakásokat alakítottak ki benne, minden emeleten egyet. A földszinten lakó szobrász Park Slope-ban élt a feleségével, és Maggie szerint a lakást a Crosby utcában csak munkára használta.

– Hatalmas, tornyosuló szobrokat készít – mesélte régebben a nő –, olyan humanoidszerű akármiket, de alig felismerhetően, és legalább egy tonnát nyomnak, ezért még szerencse, hogy a földszinten dolgozik. Annyi ideig bohóckodik egy szoborral, hogy az nem is igaz, de mivel soha nem ad el egyet sem, ezért nem is érdekes.

– Soha nem ad el semmit?

– Én évekig festő voltam – felelte Maggie –, és én sem adtam el soha semmit. Nem attól leszel művész, hogy megveszik az alkotásaidat. Talán így még könnyebb is.

A harmadikon egy festő élt, meg a negyediken is. Keller nem tudta, milyen képeket festenek, és hogy adtak-e el akár egyet is. Annyit tudott csak, hogy Maggie a legfelső emeleten lakik, és az építész valahol Európában van, ahonnan hónapokig nem tér vissza.

Keller a kulcsokkal kinyitotta az ajtót, és belépett a hatalmas fehér helyiségbe. A padló fehér volt, ahogy a lakatos mondta, és a falak, a mennyezet, a beépített íróasztal meg a könyvespolc is. A helyiség két végében lévő ablakok is fehérek voltak: a hátulsónak az üvege is, az elülsőt pedig fehér függöny takarta el.

Keller felkapcsolta a villanyt, és a szoba vakító fehérjétől megfájdult a feje. Amikor lekapcsolta a lámpát, a helyiség teljes sötétbe borult. Odament az ablakhoz, és résnyire kinyitotta a spalettát. így már sokkal jobb volt.

A lakásban állt pár bútor, de Keller látta, miért kerülhették el a lakatos figyelmét. Nagy, fehér kockák szolgáltak székként, míg az egyik falon lévő hatalmas fehér doboz egy lenyitható ágyat rejtett. A kockaszékek némelyikét a földhöz rögzítették, de nem mindet, így Keller megfogta az egyiket, odavitte az ablakhoz, és leült.

– Nem tudom, hogy észrevetted-e – mondta Dot –, de még a könyvek is fehérek. Úgy látom, eredetileg nem azok voltak, de valaki vette a fáradságot, és egyenként bekötötte őket fehér papírba.

– Tudom.

– A környéken könnyen színvak lehet az emberből. Az a nőszemély tiszta feketében jár, ennek az agybajosnak meg teljesen fehér a lakása. Akarod, hogy cseréljünk? Majd én figyelem az utcát.

– Valaki van a túloldalon.

– Hol? – állt oda Dot Keller mellé, és a kilesett a spaletta résén. – Ó, ott van. A kapualjban. Széldzseki és baseballsapka.

– Pár perce vettem észre. Csak áll ott.

– Nem buszra vár, és taxit sem tud onnan leinteni. Valakire vár. Hoztál magaddal távcsövet?

– Azt hittem, te hozol.

– Tessék. Ha idesütne a nap, akkor a lencsén megcsillan a fény, de ez a veszély nem fenyeget. Nem nagyon látom az arcát. Nézd meg te is.

Keller a szeméhez emelte a távcsövet, és addig állított rajta, míg élesen ki nem tudta venni a kapualjban álló férfi alakját, de az arcából alig látott valamit.

– Nos, Keller? Ő az, akit Bostonban láttál?

– Nem tudtam rendesen megnézni magamnak – felelte Keller –, és még azt sem tudom, hogy ő volt-e az, aki megpróbált megölni.

– A ballonkabátodat ölte meg.

– És benne a zsebtolvajt. Ez a fickó nem céltalanul álldogál itt – állapította meg. – Vagy ő Roger, vagy nem.

– Ez mindenkire igaz, Keller.

– Tudod, hogy mire gondolok. Vagy azért van itt, hogy elvégezze a melót, vagy azért, hogy elintézze azt, aki elvégzi a melót.

Akárki is volt, a szűk utca túloldalán állt. Ha lenne fegyvere, gondolta Keller, akkor simán lelőhetne a mocsokládát, és átmehetnének az utca túloldalára, hogy alaposan megnézzék maguknak.

– Van itt még valaki – mondta Keller. – Látod?

– Hol?

– Most fordult be a sarkon.

– Csak egy gyalogos – vont vállat Dot. – De ez sem túl gyakori ebben az utcában. És ő? Ismerősnek tűnik?

Keller a távcsövével követte a férfit. Hosszú kabátot viselt, széles karimájú kalapot, sálat és szemüveget. Annyit lehetett mindössze megállapítani róla, hogy nem volt bajusza. Magas volt, és valahogy olyan, mint a kapualjban rejtőző férfi.

– Megfordult – jelentette Keller. – Azt hiszem, egy címet keres.

– És nézd csak, ki közeleg.

– Hol?

– Az utcán, Keller. Az, akire gondolok? És micsoda meglepetés, talpig feketében.

Maggie volt az, útban hazafelé. Bal oldalról közeledett, míg a kalapos férfi jobbról, a kapualjban álló széldzsekis alak pedig nem mozdult, csak figyelt.

– Milyen kényelmes! – jegyezte meg Dot. – Az összes szereplő a színpadon, ráadásul egy időben. Nem akarsz lemenni, és mindenkit bemutatni?

– Átjön az utcán – követte a távcsővel Keller. – Éppen Maggie felé sétál.

– Melyik? – kukkantott ki Dot. – Á, már látom. Szerinted a hosszú kabátos itt és most akarja elintézni?

– Hogyan? Balesetnek kell látszania.

– Talán odalöki Maggie-t egy teherautó alá. Valamikor éjfél után kell jönnie a kukásautónak. Talán csak meg akarja nézni közelről. Nem. Megszólítja őt.

Keller rá akart kiáltani Maggie-re, hogy figyelmeztesse. Tudta, hogy nem teheti, de mit csináljon? Üljön itt, és nézze végig, ahogy megöli a nőt?

– Beszélgetnek – suttogta Dot. – Ha teljesen nyitva lenne az ablak, hallanánk őket.

– Nehogy kinyisd most.

– Dehogyis. Innen csak a fejüket látom, és mind a ketten kalapot viselnek.

– Mit számít ez?

– Nem tudom. Talán barátok.

– Talán.

– Talán felhívja magához. Talán még akkor is, ha nem ismeri. Ezzel Maggie megkönnyítené a dolgát, és amikor jön le, akkor Roger itt fogja várni. Hoppá. Tévedtem.

Maggie belépett az épületbe. A kalapos férfi a másik irányba indult, jobb kéz felé a kapualjban álló férfitól. Tizenöt vagy húsz lépést sétált, és megállt egy épület bejárata előtt.

– Útbaigazítást kért – magyarázta Dot. – Maggie odamutatott a házra. A kalapos meg odament. Látod. Arra vár, hogy valaki beengedje. Tessék, már ki is nyitotta a kaput.

– És mi van a kapualjban állóval? Már nincs ott.

– Ott megy – mutatta Dot. – A kávézó felé. Még nyitva van. Talán megéhezett.

– A lakatosnak ízlett az áfonyás pite.

– Azt most én sem utasítanám vissza – sóhajtott Dot. – Ez a figyelés és a várakozás nagyon sokat kivesz az emberből.

Éjfél körül Dot a táskájával bevonult a fürdőszobába, majd pár perc múlva flanelköntösben és papucsban jelent meg. Meggyűlt a baja a lenyitható ággyal, de amikor Keller felkelt, hogy segítsen, egy mozdulattal megállította.

– Várj addig, amíg leváltalak! – mondta. – Valakinek mindig figyelnie kell az utcát.

– Semmi nem történik.

– Szerinted mennyi időbe telik valakinek keresztülmenni az utcán, és belépni az épületbe? Oké, most már segíthetsz.

Keller tudta, hogy Dotnak igaza van. Pontosan azért csatlakozott hozzá, hogy egyikőjük mindig az ablaknál álljon. Felváltva alhatnak, egyikőjük nyugodtan kiléphet egy kávéért vagy szendvicsért, vagy azért, hogy alaposabban megnézzen magának valakit az utcán.

Keller örült a társaságnak. Először furcsának érezte, mert mindig egyedül dolgozott. Most azonban más volt, már csak azért is, mert soha egyetlen munkája sem kívánt ennyi passzivitást tőle. Persze sokszor kellett várakoznia, de akkor rendszerint tudta, kire vár, s ő maga döntötte el, hogy mikor ér véget a várakozás, és mikor kezdődik az akció. Ha megjósolhatatlan mennyiségű időt kell eltölteni egy ablak előtt, egy kétcentis résen bámulva ki, akkor nem árt, ha van valaki, akivel beszélgethet.

Dot lefeküdt. Korábban talált egy asztali lámpát – persze fehéret –, de azt lekapcsolta, így a szobában az egyedüli világítást a fürdőszobából beszűrődő gyenge fény szolgáltatta.

– Abban a pillanatban kelts fel – mondta Kellernek –, amikor elfáradsz!

Amíg Dot aludt, Keller az utcát figyelte. Nehéz volt azonban arra figyelnie, amit csinált. Sokáig csak bámulta a néptelen és sötét utcát, azt várva, hogy történik valami, de hiába, ezért a figyelme elkalandozott. Hogy éberségre kényszerítse magát, a háborús őrszemekre gondolt, akiket megbüntettek, ha szolgálat közben elaludtak. Mintha rajtuk múlott volna.

Talán azért volt a büntetés, hogy motiválják őket. Talán a kivégzés fejük felett lebegő fenyegetése kiűzte az álmot a szemükből. Keller úgy látta, hogy minél jobban ébren akar maradni, annál álmosabb lesz. Amikor ott ült a tévé előtt, meccset nézett, és kezdett elbóbiskolni, annál erősebben ragadt le a szeme, minél jobban koncentrált az ébren maradásra. A gondolatai elkalandoztak, és legközelebb már csak arra lett figyelmes, hogy a Giants tagjai üvöltve ünnepelik magukat a pályán.

Ez most más volt. A szeme minden különösebb erőfeszítés nélkül nyitva maradt. De az egyik gondolatból jött a másik, és nehéz volt valóban arra figyelni, mi történik az ablakon túl. Úgy meg még nehezebb volt, hogy semmi sem történt. A széldzsekis, baseballsapkás férfi eltűnt, a kalapos-sálas meg nem jött vissza.

Korábban elkövettek egy hibát. Amikor Dot kiadta a megbízást, ki kellett volna kötnie, hogy a munkát reggel nyolc és délután hat között kell elvégezni. Ez a jó ebben a foglalkozásban: az ember akkor dolgozik, amikor jólesik. New Yorkban annyi mindent lehet csinálni, és ha a fickó meg akarja nézni a Macskákat, akkor csak rajta múlik.

De Rogernek nincs ekkora szabadsága, mert neki állandóan résen kell lennie, a nap huszonnégy órájában. És Kellernek sem, mert neki azonosítania kell a két férfit, és azonnal cselekednie, amikor a bérgyilkos lecsap Maggie-re, mert csak így tudja elkapni Rogert.

Egy kocsi jelent meg a Crosby utca végén, és elhajtott a házak között. Nem lassított, nem gyorsított. Az utca végén indexelt, és elkanyarodott. A túloldalon egy ablak mögött cigaretta parázslott fel.

Hoppá.

Pár óra múlva eszébe jutott, hogy felébreszti Dotot, de nem tudta, hogyan tehetné meg anélkül, hogy otthagyná az őrhelyét. Kiáltani nem akart, a szemét pedig nem szívesen vette volna le az utcáról. Fél öt körül Dot magától felébredt, és azonnal ágyba parancsolta. Nem kellett kétszer mondania.

– Ott, az a fickó – mutatta Dot. – A kukák mellett áll, és szendvicset eszik.

– Szerintem hot dogot.

– Köszönöm, hogy erre rámutattál, Keller, így már egészen más a helyzet. Ő a kalapos-sálas?

– Most nincs rajta kalap.

– És sál sem – fűzte hozzá Dot. – Meg hosszú kabát sem. Szerinted ugyanaz lehet?

– Az, aki odament Maggie-hez az utcán, és útbaigazítást kért?

– És aki utána bement abba az épületbe – bólintott Dot. – Most meg itt áll lenn az utcán, és nem szendvicset, hanem hot dogot eszik. Ugyanaz?

– Nem tudom.

– Sokat segítettél.

– Tegnapelőtt éjjel történt – vont vállat Keller –, és úgy fel volt öltözve, hogy nem lehetett semmit sem látni belőle.

– Kalap, kabát, sál.

– Én a kalapját láttam, de azt tisztán. A kalapja tetejét, hogy egészen pontos legyek. Ezenkívül még láttam belőle a sál és a kalap közti részt, de azt is hátulról.

– Szerintem ugyanaz a férfi.

– Az, akit én láttam – folytatta Keller –, simára borotvált volt. Ami azt illeti, csak ennyiben vagyok biztos. Fehér férfi, bajusz nélkül. Ennek meg van bajusza.

– Add ide a távcsövet, Keller.

– Nem láttad a bajuszát?

– De láttam. Csak közelebbről meg akarom nézni, ennyi. Ez nem a világ legjobb távcsöve, igaz?

– De nem is a legrosszabb.

– Nem. Hot dog, semmi kétség, és valószínűleg az sem a legjobb a világon, mert annyi ideig eszi. A bajusza nem biztos, hogy igazi.

– Ahogy a hot dog sem.

– Hogyan? Ó, csak vicceltél. Nagyon jó. Szerintem ez egy álbajusz, Keller.

– Miért tenne fel egy álbajuszt?

– Nem tudom.

– Talán megnövesztette – tippelt Keller –, míg mi idefent kuksoltunk.

– Vagy az álcázás nagymestere. Ha hiszed, ha nem, megette a hot dogot. A legtöbben, akik kint az utcán állnak, olyan dohányosok, akiknek nem szabad rágyújtaniuk az irodájukban. De ő nem gyújtott rá. Bemegy az épületbe. Abba, amelyikbe a múlt éjjel.

– Amelyikben bajuszt növesztett.

– Vagy felragasztott egyet.

– A férfi, aki a múltkor bement az épületbe, először becsöngetett, aztán beengedték. Ennek van kulcsa.

– És?

– Tulajdonképpen mi is a közös bennük? Az, hogy egyiknél sincs esernyő?

– Ugyanolyan a járásuk.

– Ugyanolyan? – kérdezte Keller.

– Nekem egyformának tűnik.

– Bal, jobb, bal, jobb…

– Figyeld az ablakot, Keller. Negyedik emelet, balról a második.

– Figyelem.

– Nézd, hogy öt percen belül felgyullad-e a villany.

Keller ült és figyelt. Az ablak sötét maradt.

– Elképesztő – mondta. – Elhiszed ezt? Nem gyulladt fel a villany. Az ablak sötét maradt. Ezt előre megmondtad.

– Ott ül a sötétben.

– Talán nem szereti az erős fényt.

– Ha felkapcsolná a villanyt – mondta Dot –, akkor megláthatnánk, hogy mit csinál.

– Szerinted mit csinál?

– Ott ül az ablakban. Ebből a szögből, a sötétben viszont nem látszik.

– Dot – kérdezte Keller –, miből gondolod, hogy ott van?

– Ott van.

– Miért az az ablak?

– Mert ott volt tegnap és tegnapelőtt éjjel is.

– De akkor sem láthattad, mert nem kapcsolta fel a villanyt.

– Ott ült a sötétben.

– Akkor honnan tudod?

– Dohányzott – felelte Dot.

Keller ezen elgondolkodott.

– A parázsló cigaretta.

– Az.

– Egyszer vagy kétszer én is észrevettem. Tegnapelőtt éjjel biztosan, és talán tegnap is.

– Én mindkét éjszaka láttam.

– Nem is mondtad.

– Aludtál, Keller.

– Aha. Te is aludtál, amikor megláttam. Ha lett volna kivel beszélgetnem, talán nem is tűnik fel. Ott! Valaki rágyújtott.

– Ő.

– Mindig abban az ablakban?

– Igen.

– Szóval ott lakik valaki – állapította meg Keller –, aki rosszul alszik, és sokat ül az ablak előtt.

– És dohányzik.

– Az ő lakása. Vagy irodája. Mindegy, mert ha cigarettázni akar, az ő dolga.

– És az ő arca – bólintott Dot –, amire akkor ragaszt álbajuszt, amikor csak akar.

– Ha ugyanaz a férfi – dőlt előre a széken Keller –, és itt lakik, akkor vagy van bajusza, vagy nincs.

– Én is így gondolom.

– Mert ha van neki, akkor leborotválhatja. De ha nincs, akkor két nappal később mégsem lehet – ráncolta össze a homlokát. – Ha ugyanaz a férfi.

– Tegyük fel.

– Oké.

– Akkor a kettő közül valamelyik.

– Az emberünk vagy Roger.

– Bizony.

– Sokat segítene – sóhajtott Keller –, ha tudnánk, hogy melyik.

– Csak várunk, és…

– És meglátjuk, mi történik. Ezt csináljuk már egy ideje. És semmi sem történik.

– Ha van jobb ötleted… Az ott nem a barátnőd?

– Maggie? Hol?

– Ott lenn.

– De igen. Hogy a fenébe került oda?

Maggie az utca túloldalán ment a sarok felé. Keller azt várta, hogy kiugrik valaki az egyik sötét kapualjból, és megfojtja, de nem történt semmi.

– Biztos akkor jött ki – lesett ki megint az ablakon Dot –, amikor mi a túloldalon figyeltük a parázsló cigarettát. Mi az a hátán? Hátizsák? Talán elutazik a hétvégére.

– Más már nem is hiányzott.

– Ott van a sarkon. Leintett egy taxit. Szerinted hova megy?

– Olvasd le a szájáról, mit mond a sofőrnek.

– Mr. Bajusz még mindig az ablakban van? Nem látom az árulkodó cigarettáját. Várj csak. Ott van, látom. Akkor ő is biztosan látta elmenni Maggie-t.

– Ahogy mi is – mondta Keller. – És akkor mi van?

– Ő nem fogja követni. De mi van a másikkal?

A széldzsekis, baseballsapkás férfi néha-néha megjelent, és Keller reggel látta is a sarki kávézóban. Beugrott, hogy reggelit vegyen. A férfi ott volt, a pultnál ült, és fánkot tömködött a kávéjába.

– Kávé és fánk – nyugtázta Keller. – Reggeli óta nem láttam őt.

– Talán elment moziba.

– Vagy ő is ott ül egy másik ablak mögött, csak éppen nem dohányzik, és így semmi nem árulja el a jelenlétét. Szerinted tényleg elutazott a hétvégére?

– Ki tudja?

– A bajuszos fickó biztosan a játék része, Dot. Különben hogy tudod megmagyarázni a bajuszt? Úgy értem, hogy egyszer van, egyszer meg nincs. Mármint bajusz.

– Vagy valami egészen speciális és egyedi módon ütközik ki rajta a neurózisa – felelte Dot –, vagy ő is benne van. Nem ő állította meg a barátnődet az utcán? Nem a barátnőd mutatta meg neki az épületet?

– Biztosan benne van, mert miért kérdezné meg, hogy kell eljutnia ahhoz az épülethez, amelyikben lakik?

– Meg akarta nézni közelről Maggie-t – felelte Dot.

– Miért?

– Hogy bemérje és beállítsa a célt. Gondolom. Te nem szoktad ezt csinálni? Megbizonyosodni arról, hogy valóban a célszemélyt figyeled, mielőtt teljesíted a megbízást?

– Azt távolról is megtehetem – felelte Keller. – Csak komplikálja a dolgokat, ha odamegy hozzájuk az ember, és beszél velük.

– Azt hiszed, hogy ismered őket.

– Pedig nem – jelentette ki Keller. – Még egy kicsit sem. Csak azért tudom, hogy kik ők, mert van a zsebemben egy szerződés, rajta az ő nevükkel. A meló miatt léptünk bele egymás életébe, és erről nem is tudnak, mert a végén én elintézem őket.

– Szóval egyszerűbb, ha megtartod a távolságot.

– Igen – bólintott Keller –, de lehet, hogy ez a fickó máshogy van huzalozva. Talán tetszik neki, hogy elbeszélget vele, miközben végig tudja, hogy hamarosan el fogja intézni.

– Ez beteg dolog – vélte Dot.

– A munkaköri leírásban nem szerepel az egészséges psziché.

– Hát nem.

– Azt meg honnan tudjuk, hogy ő fogja elintézni Maggie-t? Talán ő Roger, és a széldzsekis a mi emberünk.

– Talán.

– Az egyiket mi fogadtuk fel, a másik meg Roger. Jó lenne tudni, melyik melyik.

– Jó.

– Leegyszerűsítené a dolgunkat, nem? Ahelyett, hogy itt ülünk és várunk, elintézhetném Rogert. A másik fickót visszahívnánk, és mindenki hazamehetne.

– Nem hívjuk vissza az emberünket, Keller. A megbízása még mindig érvényes, mert a barátnőd elvarratlan szál.

Keller egy ideig hallgatott.

– Mi lenne, ha nem hívnád őt a barátnőmnek? – kérdezte végül.

– Ne haragudj.

– Ne bonyolítsuk.

– Nem fog még egyszer előfordulni.

– Akkor is jó lenne tudni, melyik melyik, mert elintézhetném Rogert, és eltűnhetnénk innen. Az emberünk meg megcsinálja azt, amiért jött, de azért már nem kellene itt ülnünk, és várnunk, hogy mikor lép akcióba.

– Bizony. Van valami ötleted?

– Arról, hogy melyikőjük Roger? Két ötletem is van, és az egyik szerintem biztosan helyes.

– Ez leszűkíti a lehetőségeinket.

– Egyfelől – magyarázta Keller – a bajuszos fickó Roger, és ezért ül állandóan az ablak mögött, és szívja az egyik cigarettát a másik után. Különben miért lenne szüksége egy megfigyelési pontra? Ha csak a megbízást kell teljesítenie, akkor ahhoz elég egy kis felderítés. De ha ő Roger, és arra vár, hogy az emberünk mikor csap le, akkor látnia kell mindent, és tudnia kell, hogy a másik mikor végez.

– Folytasd.

– Másfelől – ráncolta Keller a homlokát – mi a fenének kell az a bajusz? Miért kell megváltoztatni a külsejét?

– Hogy ne ismerjék fel.

– Ki ismerné fel őt, Dot? Maggie? Egyszer látta őt, amikor megállította az utcán, de többször már nem kell találkozniuk. A másik bérgyilkos? Ő semmit sem tud Rogerről. Ő azért van itt, hogy teljesítsen egy megbízást, és nincs semmi oka azt hinni, hogy nehézségei lesznek.

– Egyfelől ő Roger – összegezte Dot –, másfelől meg nem.

– Na látod – mondta Keller.

– Eszembe jutott valami.

– Meg akarod osztani velem? – kérdezte Dot.

– Mind a kettőt elintézhetném. Ahelyett, hogy itt ülünk, mert a végtelenségig várhatunk. Maggie elment otthonról, és az isten tudja, mikor jön vissza, addig pedig mindenkinek meg van kötve a keze, amíg vissza nem jön.

– Két dolgot mondtam neki. A lakásában kell megtörténnie, és balesetnek kell látszania.

– Szóval addig csak ülünk, amíg visszajön. De miért van rá szükségünk? Átmegyek az utca túloldalára, fel a negyedikre, és elintézem a bajuszost. Aztán lejövök, pár méterrel odébb belebotlok a széldzsekisbe, és őt is elintézem.

– Megölöd mind a kettőt, Isten majd kiválasztja, hogy melyik érdemelte meg.

– Így azonban soha nem tudjuk meg, melyikőjük volt Roger – ráncolta Keller a homlokát. – De miért is kellene tudnunk? A baj az, hogy egy ártatlan embert ölnék meg.

– Miért is?

– A fickó, akit felbéreltél. Eljön New Yorkba megcsinálni egy melót, mire megölik azok, akik felbérelték.

– Azért jött, hogy megöljön egy lányt, Keller. Szerinted nem túlzás ártatlannak hívni őt?

– Tudod, hogy mire gondolok. Ok nélkül ölném meg.

– Mi van akkor, ha valaki felbérelt volna, hogy öld meg?

– Akkor lenne okom.

– De így nincs.

– Nincs. De hagyjuk, csak az időt vesztegetjük. Mármint honnan tudjuk, hogy azok ketten a mi embereink? Roger talán egy harmadik, és eddig nem is láttuk őt.

– Lehetséges.

– Szóval hülyeség lenne mind a kettőt elintézni. Különben is, csak egy ötlet volt.

– Keller, ez nekem is az eszembe jutott.

– Tényleg?

– És ugyanezek miatt el is vetettem. De volt még egy indokom. A nő miatt még mindig aggódnunk kellene. A barátnőd miatt. Bocsánat, csak kicsúszott a számon.

– Ki.

– Ha nincs más, akkor ezt fogjuk tenni – vont vállat Dot. – De szerintem egyelőre ragaszkodnunk kell az eredeti tervhez. Bárcsak sejtettem volna, hogy ennyit kell várni. Akkor biztosan máshogy igazítom el az emberünket.

Huszonhetedik fejezet

– Keller!

Álmodott, és arra vágyott, hogy visszazuhanhasson az álmába, de Dot megint a nevét mondta, mire azonnal kiszállt az ágyból.

– Gyorsan! – sürgette Dot.

Keller odasietett az ablakhoz, és az utcán egy nőt látott, amint a taxihoz támaszkodik, miközben a partnere a sofőrt fizette ki. A taxi elhúzott, ők ketten meg ott álltak a Crosby utca közepén. A nő Maggie volt, de a férfi vajon kicsoda?

Farmert viselt, egy megviselt bőrdzsekit, és Keller azt hitte, a lakatos az, de ez a férfi nagyobb volt. Persze az aprócska ember nyugodtan magára szedhetett pár kilót. A sok pite megteszi a hatását, de vajon meg is lehet nőni tőle? Ha rááll az ember…

A férfi magához húzta Maggie-t. Keller úgy érezte, ezt nem kellene néznie. – A legújabb felületes kapcsolata – jegyezte meg Dot szárazon. – Ezt a pasit eddig még nem láttuk, ugye? Segíts, Keller.

– Nem ismerős.

– Viszont igen közeli kapcsolatban van a nővel. Ott van a keze, ahol én gondolom?

– Szerintem felviszi magához.

– Ezt már akkor tudtam, amikor a taxi elhajtott, Keller. Bár egy pillanatra azt hittem, hogy az utca közepén csinálják majd. Ne, ne mondj semmit. Csak figyelj. Ott!

– Hol? Mi?

– A liftben vannak. Zajos egy szerkezet, nem? És lassú is. Most megállt. Biztos a lakásánál vannak. Jól megnézted magadnak a férfit, Keller?

– Nem igazán.

– Én sem, de Maggie valószínűleg éppen most ült rá. Használd a távcsövet. Látod valamelyik barátunkat? A bajuszost vagy a széldzsekiset?

– Nem.

– Látod a cigarettát a szokott ablakban?

– Nem.

– A férfi, aki Maggie-vel volt. Lehet ő a kettő közül valamelyik?

– Nem tudom – vont vállat Keller. – Nem hiszem. Maggie régebben ment el, a sarkon fogott egy taxit, és azóta mind a két emberünket láttuk.

– Bajuszt láttuk – rázta Dot a fejét. – Széldzsekit nem, ugye?

– Szerinted valamelyikőjük kitalálta, Maggie hova megy, összeismerkedett vele, és most itt vannak a lakásban? – kérdezte Keller.

– Azt nehéz lehetett kitalálni, hogy Maggie hova ment. Senki nem követte a sarokig, ahol azonnal beült egy taxiba. Nem tudom elképzelni, hogyan tudta volna követni valaki.

– Akkor ez csak valami alkalmi ismerős lehet.

– Egy partin találkozott vele, és hazavonszolta magával. Te is így akadtál vele össze, igaz? – kérdezte Dot.

– Egy kiállítás megnyitóján.

– Fák – bólintott Dot. – Most már emlékszem. Lehet, hogy a szokott történet. Találkoznak, nő hazahozza a pasit, akiről kiderül, hogy egy sorozatgyilkos, és jól megöli.

– Hát persze.

– Mondd azt, Keller, hogy nem történhet meg.

– Megtörténhet – felelte Keller –, de ne számíts rá.

– Nem, de ha… Éppen most gyújtott rá.

– Honnan a fenéből… Ó, a túloldalon.

– Szerinted kire gondoltam?

– A sorozatgyilkosra Maggie lakásában. De ha a túloldalon Bajusz ápolja a tüdőrákját, akkor ő nem lehetett az, akivel Maggie hazajött.

– Remek következtetés, Keller.

– De a férfi lehet Széldzseki. Bárcsak megnézhetnénk magunknak.

– Egy oka van, hogy látjuk Bajuszt: dohányzik. És még ebben sem lehetünk biztosak. Beállíthatott valami kütyüt, hogy időnként felvillanjon.

– Csak hogy átverjen minket.

– Bizony. Keller, senki nem fog megrendezni egy balesetet, amíg Maggie-nek vendége van. Mire Bajusz elnyomja a cigarettáját, ő is rájön. Lefekszik aludni, én meg fogadok, hogy Széldzseki már órák óta alszik. Miért nem fekszel vissza?

– Nem akarok. De te menj csak.

– Nem vagyok fáradt – mondta Dot. – Nem vagy éhes?

– Nem.

– Csak mert maradt még a pizzából.

– Nem vagyok éhes.

Keller nem mozdult. Az álmán tűnődött. Nagyon ritkán emlékezett arra, mit álmodott, de Dot éppen a közepén ébresztette fel, és az emléke még élénken élt benne. Egy bélyeggyűjteményt vett igen olcsón, és amikor átnézte az albumokat, egyre olyan bélyegekre bukkant, amely értékesek voltak, és még csak nem is sejtette, hogy a kollekció részét képezik. Egymás után húzta elő a ritkábbnál ritkább bélyegeket, és rakta be őket az új albumokba. Csak amiket kivett, azok tízszer vagy hússzor többet értek, mint amennyit az egészért fizetett, és minden oldalon újabb csodákra bukkant, és…

– Keller!

– Ez különös volt – mondta Keller. – Az álmomra gondoltam, és egyszer csak megint benne találtam magam.

– Most már ébren vagy? Mert elindult a lift.

– Le vagy fel?

– Bizony, ezek a szerkezetek le és fel szoktak menni, de most meg nem tudom mondani neked, merre, csak azt tudom, hogy elindult. Mivel azonban a legfelső emeleten volt…

– Szerintem a férfi megy el. De az is lehet, hogy valaki a földszinten lehívta, és egy perc múlva megindul felfele.

– Mindjárt hajnali négy van, Keller.

– És?

– Kicsit késő van ahhoz, hogy valaki ilyenkor jöjjön haza.

– Vagy menjen el – bólintott Keller. – Ezek az emberek művészek, Dot. Ezek nem az óra szerint élnek. Ezek…

Dot intett neki, hogy hallgasson el, és az ablakra mutatott. A bőrdzsekis férfi lépett ki az ajtón, és a megállt a járda szélén. Ugyanaz a férfi volt, aki pár órával azelőtt kifizette a taxit, majd magához húzta Maggie-t. De látták már őt korábban? Mondjuk egy széldzsekiben?

– Ő a mi emberünk – szólalt meg Keller hirtelen.

– Ő Roger?

– Nem, a fickó, akit felbéreltünk. Figyeld csak, taxit akar fogni.

– Akkor nem ártana elsétálnia a sarokra. Ezen az utcán csak a kukásautó jár, de az már végzett.

– Hát éppen ez az! Nem ismeri a környéket. Összeszedte Maggie-t, hazajött vele, és megölte őt. Maggie halott, ő meg elindul haza. Hogyan fogom követni őt? A taxit feladta, elindult gyalog. Ha elvesztem, és Roger…

– Harlan!

Keller megállt a mondat közben, a férfi pedig megtorpant az utcán.

– Ahhoz képest, hogy halott, elég hangosan tud kiabálni – jegyezte meg Dot. – Ennyit már meg is tudtunk. Harlannak hívják.

– Ezt itt felejtetted – kiáltotta Maggie. Aztán valami repült a levegőben, és a férfi lábánál landolt. Lehajolt, és felvette.

– Köszi! – kiáltotta vissza Harlan, és eltette a zsebébe.

– A tárcája – állapította meg Dot. – Otthagyta a tárcáját.

– De miért vette ki a zsebéből?

– Talán csak kiesett – vont vállat Dot –, amikor sietősen lehúzta a nadrágját. Vagy szüksége volt valamire, amit egy férfi rendszerint a tárcájában tart.

– Ó.

– Ez pontosan az volt – összegezte Dot –, aminek látszott. Maggie felszedte, hazahozta, aztán amikor végzett, elküldte. Feküdj vissza, Keller.

– Most már ébren vagyok.

– Miről álmodtál?

– A bélyeggyűjteményemről.

– Arról álmodtál?

– Igen.

– Talán vissza tudsz aludni, ha borítékokról leugráló bélyegeket számlálsz. Maggie is alszik, Harlan meg úton van hazafelé. Miért nem akarta, hogy ott aludjon?

– Honnan tudnám?

– Csak beszélgetni próbáltam, Keller. Rajtunk kívül senki nincs ébren ebben az órában, ezért arra gondoltam, hogy akár beszélgethetnénk is, és…

– Nem csak mi vagyunk ébren.

– Lehet, hogy igazad van, de… – hagyta abba Dot a mondatot, és megnézte, Keller hova mutat. – Egyértelműen igazad van – mondta –, hacsak a barátunk nem tanult meg álmában is cigarettázni. Ott ül, és szívja.

– Még mindig ébren, az utcát figyelve.

– Szerintem nekünk is ezt kellene tennünk – ült vissza a székre Dot. – Valami történni fog.

Először az történt, hogy a férfi a negyedik emeleti ablakban elnyomta a cigarettát, vagy legalábbis elállt az ablakból. Aztán pár perc múlva kilépett az utcára. Rajta volt a kalap és a sál, ezért nehéz volt megmondani, van-e bajusza.

– Kesztyű – mutatta Dot. – És nem azért, mert hideg van.

– Nem akar ujjlenyomatot hagyni.

– Ha csak egy újabb hot dogért indul – bólintott Dot –, akkor nem vette volna fel. Itt jön.

A férfi átment az utcán, és belépett az épületbe.

– Megnéztem – jelentette Dot. – Nincs bajusza.

– Én is észrevettem.

– Nem hallom a liftet.

– Valószínűleg a lépcsőn jön fel.

– Mindjárt hajnalodik. Maggie be fogja engedni?

– Ki fog találni valamit.

– És mi van, ha Maggie nem hiszi el? Milyen zár van az ajtaján?

– Nem emlékszem.

– Nem emlékszel?

– Csak párszor voltam ott – tárta szét a kezét Keller –, és nem gondoltam, hogy valaha be akarnék törni hozzá. Miért kellett volna megfigyelnem, milyen zár van az ajtaján?

– Kíváncsi vagyok, milyen hamar végez.

– Hamar.

– Balesetnek kell látszania.

– Az nem olyan nehéz.

– Rögtön el fog jönni? Amikor az asztrológusnál voltam, nem tudtam eljönni a lakásából.

– Mert átkutattad.

– Jó, ez is benne volt.

– Csak annyi a dolga, hogy elrendez mindent, és eljön – magyarázta Keller. – És mivel ő is profi, ezért egy perccel sem marad tovább a szükségesnél. Nekem is mennem kell.

– Hova?

– Az utcára – felelte Keller. – Ott akarok lenni, amikor kijön.

– Valószínű, hogy Roger figyeli az épületet. Meg fog látni téged.

– Nem tudok mit tenni. Ha ő megy ki előbb, akkor hogyan fogom követni?

– Légy óvatos – figyelmeztette Dot.

Ha Roger megbújt valahol a széldzsekijében és a baseballsapkájában, Keller nem látta. Igyekezett úgy körbenézni, hogy ne hívja fel magára a figyelmet, majd behúzódott egy kapualjba félúton Maggie épülete és a sarki kávézó között. Maggie-nél égett a villany, amiből Keller arra következtetett, hogy a kalapos-sálas férfi ott van nála. De az is lehet, hogy olvas vagy ékszert készít, de az sanszosabb volt, hogy a férfi ott van nála.

Maggie mostanra már halott. Túlélési esélyei abban a pillanatban meredeken zuhanni kezdtek, amikor a férfi belépett a lakásába. Nem kell megbizonyosodnia arról, hogy a jó célszemélynél jár-e, mert az utcán már beszélt vele. Ezért csak belép, és megteszi. Maggie torka köré tekeri a sálat, szorít rajta egyet, és kész.

Jó, valószínűleg nem a sálat. Nehéz megfojtani valakit, utána pedig megrendezni balesetnek. Számos más lehetőség volt, mindegyik gyors, csendes és halálos.

Hacsak a bérgyilkos nem volt egy kapkodós fajta. Keller ismert ilyeneket. A szakmában alig páran voltak. Hallott róluk történeteket.

Azon kapta magát, hogy Maggie-n jár az esze. Ahogy félrefordította a fejét, amikor figyelt. És egyéb nyerő modorosságok.

Szó nem lehet róla, gondolta Keller. Nem tehetett semmit.

Elképzelte őt. Édes, kedves, kívánatos és… Kénytelen volt azt a trükköt alkalmazni, amire Dotot megtanította. Letekerte a színeket, hogy a képe Maggie-ről fekete-fehér legyen, aztán lassan hátralépett, egyre hátrább és hátrább, a kép pedig egyre kisebb és kisebb lett.

Ezt a képet tartotta a fejében – bár nem is volt már kép, inkább csak egy skicc –, amikor Maggie lakása elsötétült.

Keller kifújta a levegőt, amiről nem is vette észre, hogy benn tartotta. Egy pillanatra úgy érezte, hogy valamit elveszített, de az érzés helyét gyorsan átvette a várakozás. Elege volt a várakozásból. Most itt az alkalom, hogy tegyen végre valamit.

Visszahúzódott az árnyékba, a szemét a bejárati ajtóra szegezte, és várta, mikor lép ki a gyilkos. De valami miatt felnézett, és az emeleti ablakban egy cigarettát látott felparázslani, ahogy a férfi beleszívott.

Ott állt, és dohányzott. Megérezte, hogy valaki várja odalenn? Keller úgy gondolta, őt nem láthatta. De mi van Rogerrel? Ő is itt volt? Vajon látta őt a gyilkos?

És Roger észrevette a parázsló cigarettát?

Huszonnyolcadik fejezet

A gyilkosnak ott lógott a cigaretta a szájában, mikor kilépett az épületből. Valószínűleg még ugyanaz, gondolta Keller. Egy elnyomott csikk bizonyíték lehet, azt pedig nem akart maga után hagyni. Végül a járdán dobta el, és az apró, parázsló dohánydarabok egy ideig táncoltak, majd elégtek.

A férfi elnézett jobbra és balra, azután Keller felé fordult, aki ekkor kilépett az árnyékból, és a férfi előtt kezdett el sétálni, mintegy vezetve őt először a sarok irányába, bele az erős éjszakai forgalomba. Leintett egy taxit, beült a sofőr mellé, aki meglepve nézett rá, és megkérdezte, merre mennek. Keller egy szót sem szólt, amíg meg nem látta a gyilkost, akit megmutatott a sofőrnek.

– Látja azt a férfit? – kérdezte.

– A kalaposat?

– Azt. Be fog ülni egy taxiba, mi pedig követni fogjuk őt.

– Ez most egy átverés?

– Hogy mondta?

– Kandi kamera, vagy valami hasonló? Mondok én magának valami érdekeset. Nem fogott taxit. Nézze csak, ott sétál.

– Kövesse.

– Kövessek egy gyalogost?

– Lassan – utasította Keller –, ne menjen túl közel hozzá.

A férfi keleti irányban sétált jó tempóban három háztömböt. Keller végig ott volt a nyomában a morgó sofőrrel. A gyilkos ekkor észak felé fordult egy „behajtani tilos „táblával ellátott utcába.

– A fenébe! – szaladt ki Kellerből, és kifizette a taxit. Az utca túloldalán kiszállt, és gyorsan körbepásztázta a környéket, hogy követi-e valaki őket. Nem látott senkit, de ez nem jelentette azt, hogy nem volt senki a nyomukban.

Pár tömböt sétáltak, Maggie gyilkosa az utca bal oldalán, Keller pedig a jobbon, kicsivel mögötte. Aztán az egyik sarkon az erős, nyugat felé haladó forgalomban a férfi megállt a járda szélén, hogy leintsen egy taxit. Keller is felemelte a kezét, és mivel ő állt előrébb, a közeledő taxi neki állt meg. Most a hátsó ülésre ült, és megmutatta a sofőrnek a gyilkost.

– Ő is le akart inteni – mondta a férfi –, de maga állt előrébb. Akarja, hogy felvegyük?

Keller nehezen ugyan, de ellen tudott állni a kísértésnek.

– Nem – felelte. – Azt akarom, hogy itt várjon, és amikor beül egy taxiba, akkor kövessük.

– Jó borravalóért bármit.

– Ötven dollár.

– Plusz a taxióra?

– Maga aztán tud alkudni – mondta Keller. – Már meg is vagyunk. Nem, várjon csak.

Egy másik taxi megállt, de rövid beszélgetés után már hajtott is tovább.

– Talán nem tetszett neki a fickó – vélte a sofőr.

– Miért nem? Nem úgy néz ki, mint egy szakadt csavargó.

– Akkor talán neki nem tetszett a sofőr. Talán a kocsi büdös, mert valaki belehányt.

– Nem lehet, hogy a reptérre akart menni?

– Nem – rázta a fejét a taxis. – Esetleg Brooklynba. Ott egy másik. Na, most már szerencséje van. Beszállt.

– Ne veszítsük szem elől – hajolt előre Keller –, de ne is menjünk túl közel hozzá.

– Ne aggódjon.

Keller nem dőlt hátra, és erősen figyelte az előttük haladó kocsit.

– Miért nem a reptérre megy? – kérdezte.

– Mert nincs csomagja.

– Talán csomag nélkül szeret utazni.

– Maga szerint a reptérre megy?

– Lehetséges.

– Azt nem tudja véletlenül, hogy melyikre?

– A három közül valamelyikre.

– A La Guardia és a JFK oké, de ha Newarkba megyünk, akkor a viteldíj kétszeresét kell fizetnie.

– Fizetem.

– Mert kimegyünk New Yorkból.

– Plusz az ötvenes, amiben megegyeztünk.

– Plusz az ötvenes, plusz az alagúthasználati díj.

Keller nem felelt semmit, csak figyelte az előttük haladó kocsit. A sofőr azt hitte, elégedetlen. – Ha olcsón akar kimenni Newarkba – magyarázta –, akkor a Port Authorityről induló buszok tíz-tizenkét dollárért kiviszik. Nem kell borravalót fizetnie, sem az alagútdíjat, de nem mondhatja a sofőrnek, hogy kövessen egy a kalapos férfit.

Keller megnyugtatta, hogy semmi gond. Különben sem úgy látszott, hogy Newark felé mennek. A Nyolcadik sugárúton észak felé haladtak, és nem kanyarodtak le sem a Holland, sem a Lincoln alagút felé. Ha a gyilkos a két reptér valamelyikére akart menni, akkor miért haladtak nyugat felé?

– Meg is jöttünk – jelentette a sofőr. – A Woodleigh Hotel, egy darabka Európa New Yorkban. Nem megmondtam, hogy csomag nélkül nem megy a reptérre?

– Dehogynem.

– Egy perc múlva megjelenik, kezében a poggyászával. Bár inkább húzni fogja a bőröndöt azokon a kis kerekeken.

– Kifizeti a taxit.

– És?

– Nem érdekes – felelte Keller, és előhúzott a tárcájából három húszast és egy tízest. A sofőr elégedettnek látszott – még szép –, de azért nem szívesen vett búcsút Kellertől.

– Öt perc múlva megint itt lesz, és akkor azt kívánja, bárcsak itt várnék még – mondta.

Keller szerint valószínűleg igaza is volt, de gyorsan kiszállt a kocsiból, és besietett a hotelbe.

Talált egy fotelt, amelyikből szemmel tudta tartani mind a két bejáratot és a lifteket is, de alig ült le, máris észrevette, hogy valakinek felkeltette a figyelmét. Körbenézett, és meglátta a recepcióst.

Néhány óra múlva, gondolta Keller, egy hozzá hasonlóan jól öltözött férfi minden gond nélkül elüldögélhet a hallban. De ebben az időben, amikor az ég még sötét volt, a város pedig még mindig aludt, feltűnő volt.

Odalépett a pulthoz, elővette a tárcáját, és úgy villantotta meg, mintha egy jelvény lett volna benne.

– A férfi, aki az előbb bejött – kezdte. – Kalapban.

– Tudom – felelte a recepciós. – Valahogy nem tetszik nekem.

– Hova ment?

– Fel a szobájába – felelte a férfi. – Vagy legalábbis valakinek a szobájába. Ide nem jött kulcsért.

– Tudja, hogy melyik szobába?

– Soha nem láttam még. Nem én voltam szolgálatban, amikor bejelentkezett. Ha bejelentkezett. – Előredőlt a pulton, és halkabban folytatta. – Mit követett el?

Megölte egy barátomat, gondolta Keller. – Leülök a sarokba – mondta. – Nem tudom, mennyi ideig marad itt, de nem akarom, hogy eltűnjön. Van valami napilapja? Hogy ne legyek feltűnő.

Az aznapi lapok még nem jöttek meg, de a recepciós talált valahol egy előző napi Timesot. Keller nem ajánlotta fel, hogy kifizeti, mert szerinte egy zsaru nem tenné. Fogta az újságot, és úgy tett, mint aki nagyon elmerül benne.

Egy ideig semmi nem történt, de ahogy hajnalodott, a liftből egyre többen léptek ki, és mentek oda a pulthoz, hogy kijelentkezzenek. Néhányan fáradtnak látszottak, mások ébernek, de egyik sem volt az a férfi, aki meglátogatta Maggie-t. Keller figyelte a hotel bejáratát is, és néha ki-kilépett, hogy gyorsan körbenézzen. Egyszer megpillantott egy széldzsekis, baseballsapkás férfit, aki egy élelmiszerboltba ment be.

Roger, gondolta Keller, és igyekezett úgy elhelyezkedni, hogy egyszerre tartsa szemmel a hotel hallját és a bolt bejáratát. A szeme úgy mozgott ide-oda, mintha teniszmeccset nézett volna, de amikor a széldzsekis férfi két műanyag szatyorral a kezében kijött a boltból, látta, hogy ő nem az, akit a Crosby utcában figyelt. Ez a férfi alacsonyabb volt és testesebb, és Kellernek olyan érzése támadt, hogy a szatyrok dobozos sörrel vannak tele.

Visszament a hotelbe, és leült olvasni. Pár perccel később pedig majdnem elmulasztotta a kalapos férfit.

Azért, mert a mocsokládán nem volt kalap. Négyen szálltak ki a liftből, egyiken sem volt kalap, mindegyik öltönyt és nyakkendőt viselt, és mindegyiknek a kezében aktatáska volt. Az egyik odament a pulthoz, a másik három meg a kijárat felé sétált. Keller folytatta a cikket, de hirtelen felnézett az egyik férfira a három közül. Őt nem ismerte fel, de a mozgását igen. Gyorsan utánament, és még látta, ahogy beszállt egy taxiba. Nem volt rajta kalap, bajusz viszont igen, a haja pedig kiszőkült. Éppen behajolt a taxiba, és Keller olyan közel ment el mellette, hogy meg tudta volna érinteni. Átfutott rajta, hogy itt helyben elintézi, odanyúl, megfordítja, és a nyakkendőjével megfojtja. Persze nem tette, de azért egy pillanatra megijedt az impulzustól; annyira azért persze nem, hogy ne hallja meg, mit mond a gyilkos a sofőrnek. – Newark repülőtér. Continental Airlines.

A Continental otthona Newark, ezért a légitársaságnak külön terminálja van, amelyet megoszt a partnereivel. Kellernek tetszett a partner légitársaságok ötlete. Elképzelte, ahogy együtt buliznak és sztoriznak hétvégenként. Az már azonban sokkal kevésbé tetszett neki, hogy hány kapu volt a terminálon. Mivel nem látta az emberét a jegypénztáraknál, ezért kénytelen volt feltételezni, hogy közvetlenül a beszállókapuhoz ment.

De melyikhez? Több tucatnyi volt belőlük, és a férfit ugye nem hívhatta fel, hogy mégis melyik géppel repül. Kapuról kapura kellett haladnia, hogy útközben találja meg.

A biztonsági kapunál előtte álló nő miatt a piros lámpa minduntalan felvillant, és Keller ettől a rövid várakozástól is majdnem megőrült. Hiba volt megadni a sofőrnek a végcélt, és annyiban hagyni. Soha nem lett volna szabad szem elől tévesztenie a gyilkost. Persze így egyszerűbb volt, és az egyik alagútban könnyen el is veszíthették volna a másik taxit, de most kaputól kapuig rohant, az utasok arcát vizslatta. Olyan gyorsan mozgott, hogy a figyelmet még ne hívja fel magára, de hol a fenében volt a mocsokládája?

Majdnem megint elmulasztotta. Mert most már nem szőke volt, hanem fekete, és nem hosszú, hanem rövidre nyírt bajusz nélkül. A nyakkendőjét levette, ezért Keller lemondott arról, hogy azzal fojtsa meg, és a zakó helyett széldzsekit viselt.

A széldzseki! Ez fekete volt, és nem világosbarna, mint Rogeré. Elvégre nem ő volt Roger. Mégis mindig máshogy nézett ki, ahányszor Keller meglátta. Most már abban sem volt biztos, hogy tényleg a gyilkost találta meg.

A jacksonville-i járatra várt. Az aktatáska még mindig nála volt, és Keller azon tűnődött, vajon mi van benne. A férfi eddig viselt egy hosszú kabátot, egy kalapot, egy szőke parókát, egy sálat, egy zakót és egy nyakkendőt. Ezek nem nagyon férhettek bele az aktatáskába, ami azt jelentette, hogy a ruhadaraboktól útközben szabadult meg. Keller szerint a férfi alaposan túlbonyolított egy egyszerű megbízást. Arra bérelték fel, hogy megöljön egy nőt a Crosby utcában, és balesetnek kellett megrendeznie. De nagyon sokáig volt fenn Maggie-nél, sokáig állt az ablakban, cigarettával a kezében…

Ez van az aktatáskában, jött rá Keller. Több karton cigaretta, de nem gyújthatott rá sem a reptéren, sem a gépen. A járata csak másfél óra múlva indult. Biztosan lerágja a körmeit, mire Jacksonville-be ér.

Ott élt volna? Jacksonville-ben? Dot semmit nem tudott róla, mert egy közvetítőn keresztül bérelte fel, ezért az is nagyon valószínű volt, hogy a közvetítő is annyit tudott róla, mint Dot. Azaz semmit. Akárhol is lakott a férfi, Keller biztos volt benne, hogy nem Jacksonville-ben. Minden, amit eddig tett, arra mutatott, hogy legalább háromszor átszáll, mielőtt eléri végcélját.

Talán, gondolta, a férfi mindig ilyen komplikáltan dolgozik. Mert Keller elég lazán intézte a maga dolgát. A legtöbbször odarepült, elvégezte a munkát, aztán hazarepült. Az utóbbi időben egy kicsivel óvatosabb volt, de csakis Roger miatt. Ez a férfi azonban nem tudott Rogerről, és gőze sem volt arról, hogy Dottal csalinak használják Roger előcsalogatásához a rejtekhelyéről. Ezért jogos volt a feltételezés, hogy mindig így dolgozott, és Kellernek el kellett ismernie, hogy profi volt a férfi.

A gyilkos talán nem tud Rogerről, de Keller igen. És mivel a kávézóban látta, ezért jól meg tudta nézni magának Roger arcát.

Körbepillantott, hátha meglátja.

Egy baseballsapka és világosbarna széldzseki kombinációt is figyelt, de tudta, hogy feleslegesen, mert azt a ruhát Roger még egyszer nem veszi fel. Álcának használta, mert annyira jellegtelen volt, hogy senkinek nem tűnhetett fel még a kapualjban sem. A reptéren öltönyt és nyakkendőt fog viselni.

A gyilkos ugyanakkor egy széldzsekit választott magának az útra. így aztán Keller szerint Roger akár bohócjelmezben vagy lovagi páncélban is viríthatott. Arról megbizonyosodott, hogy nem ül a jacksonville-i járatra váró utasok között, és a közelben sem bujkál.

Talán a gyilkos öntudatlanul is lerázta őt? Jóval elmúlt éjfél, amikor Maggie legfrissebb felületes barátja elhagyta a lakást, és a gyilkos megjelent, hogy átvegye a helyét. Valószínűleg kettesével vette a lépcsőt, mert nagyon hamar fel akart érni Maggie-hez. Egy ilyen erős dohányostól az ember azt várja, hogy kiköpi a tüdejét, mire felér, de nem. Ez a mocsokláda még csak nem is lihegett, mert az adrenalin teljesen felpörgette. Aztán kopogott, mire Maggie kinyitotta az ajtót. Talán kinézett a kémlelőnyíláson, de nem látott semmit, mert az a szemét rátette a kezét a lyukra. Maggie megkérdezi, ki az, de a választ nem hallja, mert a gyilkos szándékosan motyog. Talán eszébe jut, hogy nem kellene kinyitnia az ajtót, de végül mégis, mert csak a barátja jött vissza valamiért, amit a tárcáján kívül ott felejtett, vagy azért, mert nem kapott még eleget belőle, és megint a karjaiba akarja venni, de amikor kinyitja a zárat, az ajtó hirtelen kicsapódik, az idegen gyorsan belép, egyik kesztyűs kezét a szája elé rakja, a másikkal meg a torka felé nyúl…

Hoppá!

Kellernek erőt kellett vennie magán. A kérdés nem az, idézte emlékezetébe, hogy a gyilkos hogyan jutott be a lakásba, vagy Maggie hogyan reagált. A kérdés az, hogy Roger végig ott volt-e a helyszínen, vagy valahol éppen édesen aludt.

Keller nem tudott válaszolni. Hacsak össze nem fut vele, és meg nem kérdezi tőle. Egy dolgot tehetett csupán: vár, csendben és türelmesen vár, míg a jacksonville-i járat el nem indul. Amikor a férfi, aki megölte Maggie-t, fenn ül a gépen, már nem érheti baj. Ha Roger nem csap le rá, akkor Keller szerint időközben meggondolta magát. És ez egyre valószínűbbnek tűnt. Ha aludt, amikor a gyilkos munkába kezdett, akkor esélye sincs arra, hogy megtalálja.

Akkor mit fog tenni? Felbukkan megint a Crosby utcában, és behúzódik egy újabb kapualjba, ahol majd vár, hogy történjen valami. Keller biztos volt benne, hogy ha a jacksonville-i gép felszállása után visszamegy a Crosby utcába, akkor ott fogja találni Rogert. És most már tudta, hogy néz ki. Nem kell majd várnia arra, hogy Roger tegye meg az első lépést. Majd ő megteszi. „Ne haragudjon, meg tudná mondani, mennyi az idő”, „Persze…hörrrrghhhhhhhh!” Ott helyben elintézi az utcán, és kész.

De a zsarukat előbb vagy utóbb kihívják Maggie-hez, és akkor Rogernek már csak a hűlt helyét találja. Mert rájön, hogy elbaltázta a lehetőségét, és mihamarabb el kell tűnnie. Akkor tehát azonnal vissza kell indulnia a Crosby utcára, és még azelőtt le kell csapnia Rogerre, mielőtt a zsaruk megjelennek.

Addig azonban várni fog, amíg a gép fel nem száll. Csak azért, mert nem látta meg Rogert, még nem lehet benne biztos, hogy nincs is itt. Mit tenne, ha ő lenne Roger? Ott várna a kapunál mindenki szeme előtt? Szó nem lehet róla. Az utolsó percben bukkanna fel, és utolsóként szállna fel a gépre.

Akkor tehát itt fog várni, és figyeli az utolsó pillanatban érkező utasokat, és ha Roger megjelenik…

Akkor mi lesz? Ha Roger megjelenik jeggyel és beszállókártyával a kezében, akkor Keller mi a fenét fog csinálni?

De az is lehet, hogy Roger trükközni fog. Tegyük fel, hogy már korábban kiszúrta a gyilkost, és követte őt a Hotel Woodleigh-be. Mennyire nehéz egy olyan leleményes fickónak, mint ő, bejutnia a gyilkos hotelszobájába? Ahol megtalálja a repülőjegyet, és rögtön tudja, hova utazik, és mikor.

Vajon nem repülne el pár órával előbb Jacksonville-be, hogy ott várja, amikor megérkezik?

Keller szerint csak egyetlen lehetősége maradt.

Huszonkilencedik fejezet

A turistaosztályon már nem volt jegy, de az elsőn igen. Először őket szállították be a gépbe az egyedül utazó kisgyerekekkel és azokkal az utasokkal együtt, akik segítségre szorultak. Nem kellett rögtön felszállni a gépre, de Keller szerint nem volt értelme a váróban ülnie. A harmadik sorban foglalt helyet. Ha Roger ott volt, és csak az utolsó pillanatban szállt is fel a gépre, el kellett mennie Keller mellett.

Hacsak nem ő volt a pilóta, vagy nem álcázta magát légikísérőnek.

Az utasok egyre jöttek fel a gépre, és Keller egyenként megnézte magának mindegyiket. A szeme elkerekedett, amikor a férfi a fekete széldzsekiben megjelent, aztán emlékeztette magát, hogy Maggie gyilkosának jelenlétén nem kellene meglepődnie. Már tudta, hogy ezzel a járattal utazik. Ezért vett ő is jegyet.

Azon azért egy kicsit mégis meglepődött, amikor a férfi majdnem mellé ült le. Keller a 3B-n ült, Maggie gyilkosa meg a 2E-n. Egy sorral előtte, a szélső ülésen.

Mi van, ha egymás mellett ülnek? Mi van, ha a fickóról kiderül, hogy szeret beszélgetni?

Ez nem tűnt valószínűnek, de soha nem lehetett tudni. Keller mellett azonban egy középkorú nő ült, aki már beletemetkezett a könyvébe, amely elég vastag volt ahhoz, hogy akár Canberráig is kitartson, meg vissza. Nem vett tudomást Kellerről, aki ezt örömmel viszonozta.

A gép menetrend szerint gurult ki a kaputól. Egyetlen üres hely volt csak az első osztályon, de Roger nem bukkant fel az utolsó percben, hogy elfoglalja. Keller hátradőlt széles, kényelmes ülésében, kinyújtóztatta a lábát, és lazított.

Keller nem most először repült első osztályon. Ha tehette, elkerülte, mert nevetségesen drága, és nem is nagyon értette, miért jó. Szélesebb az ülés, és a lába is jobban elfér, meg finomabb ételt szolgálnak fel, és ingyen italokat. Nagy kaland. Mindenki ugyanakkor ér oda.

És az első osztályon utazókra a légikísérők is jobban emlékeznek, mert olyan kevesen vannak.

Keller gyakran odapillantott a 2E ülésen utazó férfira. Ez a mocsok mindig első osztályon repül? Keller tudta, hogy egy megbízásba bőven belefér egy első osztályú jegy, mert ugye nagy nyereségtartalommal dolgoznak. Nem tudta, mennyit fizettek ennek a remek átváltozóművésznek, hogy megölje Maggie-t, de jogosan tételezte fel, hogy nem kevesebbet, mint neki, márpedig abból a pénzből jó sok repülőjegyre futja.

A mocsok szerette költeni a pénzt. Kalapokat vett és sálakat és dzsekiket, amiket utána csak úgy eldobált. Nem kockázatos dolog az embernek elszórnia a ruháit? Talán nem, döntötte el Keller. Ha mindig új darabokat vesz, és eldobja, amikor végez a melóval, akkor nincs bennük mosodai pecsét, semmi, ami alapján le lehetne nyomozni a tulajdonosukat. És még a helyszínen sem hagy semmit. Mert mi van, ha ott felejti a zakóját? Fogják, és kivágják a szemétbe. Ahogy ez a mocsok is teszi.

Ez az alak nem volt bélyeggyűjtő.

Keller elmosolyodott, mert úgy érezte magát, mint Sherlock Holmes. A férfi első osztályon repül, nagy mennyiségű ruhát vásárol, majd dob el, úgy költi a pénzt, mint aki nem tudja, mihez kezdjen vele. Éppen ezért nem lehetett bélyeggyűjtő. Mert egy bélyeggyűjtő mindig tudja, mit csináljon a pénzével. Bélyegeket vesz rajta. Amikor Kellernek választania kellett a turista és az első osztály között, önkéntelenül is osztott-szorzott, hogy a különbözetből mennyit tudna áldozni filatéliai szenvedélye oltárán. A mostani járaton a jegyárak közti különbözetből meg tudott volna venni egy nagy értékű postatiszta sorozatot, amelyet Kanadában bocsátottak ki Viktória királynő jubileumára 1898-ban. Keller, ha választhatott volna, a kényelmetlenebb ülést preferálja, és megveszi a sorozatot. Az előtte lévő sorban ülő gyilkos nem is tudna mit kezdeni a bélyegekkel. Jobb híján borítékra ragasztaná őket.

Keller megint ránézett. A férfi fekete alvómaszkot húzott a szemére. Fejét hátradöntötte, keze az ölében. Megölt egy ártatlan lányt, most meg úgy alszik, mint a tej.

Keller egy dolognak nagyon örült: hogy a mocsokláda nem bélyeggyűjtő.

Amikor felszolgálták a reggelit, Keller látta, hogy a férfi milyen jóízűen eszik. A jelek szerint a Crosby utcában elkövetett gyilkosság semmilyen hatással nem volt az étvágyára. Keller, aki maga is roppantul megéhezett, ezért az egyért nem tudta elítélni a férfit. Ha már itt tartunk, volt neki valaha gondja az étvágyával egy meló után?

Nem. Egyetlen alkalmat sem tudott felidézni.

A felszolgált étel pedig nagyságrendekkel jobb volt, mint azoké a hátrányos helyzetűeké a turistaosztályon. Üvegpohárba töltötték a bort, porcelántányéron hozták az ételt, és a műanyag vackok helyett rendes evőeszközt adtak. Ha nem is ezüst evőeszközt, de legalább rozsdamenteset.

Rozsdamentes. Voltak vérfoltok Maggie lakásában a Crosby utcában? A gyilkos a vérét ontotta? Balesetnek kell látszania, de abból nagyon sokféle van, és ezek közül jó pár bizony meglehetősen véres.

Számított ez valamit? Miért gondolkozott ezen egyáltalán?

Ránézett a gyilkosra. A férfi tányérja üres volt, most éppen bort kortyolgatott. Az első osztályon egy fél üveg bort adnak, vöröset vagy fehéret. Maggie gyilkosa a vöröset választotta. A reggeli előtt is ivott, whiskyt jéggel. Miért is ne? A munkáját elvégezte, hazafele repül, és még csak nem is sejti, hogy valami történhet. Nem tudja, hogy Roger létezik.

Keller nem volt oda a borért, ezért nem is kért, amikor a légikísérő megkérdezte, inkább a narancslevet választotta. Tudta, hogy ettől még nem lesz erkölcsi fölénye Maggie gyilkosával szemben, de mégis így érezte, ahogy ott ült, és figyelte a férfit, figyelte, amint bele-belekortyol a vörösborába.

Jacksonville-ben Kellernek sikerült elsőként leszállnia a gépről. Elöl ment, és figyelte, hátha megpillantja Rogert. A világosbarna széldzsekit és a baseballsapkát kereste a szemével, és az arcot, amelyet a kávézóban látott.

De Rogernek nyoma sem volt.

Az egyik monitoron az induló járatokat mutatták, és Keller úgy tett, mint akit ez nagyon érdekel. Amikor a gyilkos leszállt a gépről, a nyomába eredt, és követte a Delta kapujáig, ahonnan Atlantába indult egy járat alig egy óra múlva.

Keller egy pillanatra megingott, amikor a férfi odalépett a pulthoz, és megmutatta a nőnek a jegyét. Számtalan nonstop járat közlekedik Atlantából New Yorkba, így Jacksonville-en keresztül odarepülni meglehetősen nagy kitérő, de azt jelentette, hogy a férfi a lehetséges üldözőit akarta lerázni. Első osztályon egy ekkora kitérő drága mulatság. Akármennyit is fizettek a mocsokládának, elég alaposan meg fog csappanni a profitja.

Keller biztosra vette, hogy nem Atlanta a végállomás. Atlanta a Delta repülőtársaság otthona volt; de mi van akkor, ha a gyilkos felpattan egy gépre, aztán egy másikra, majd egy harmadikra? Ki tudja, hol fog kikötni?

Jacksonville-be egyszerű volt követni, de onnan már sokkal nehezebb. Az atlantai járaton nem nagyon lesz szabad jegy, de még ha szerencséje is van Kellernek, akkor sem reménykedhet abban, hogy a gyilkos nem fogja kiszúrni magának. Ha a férfi elővigyázatos, márpedig a jelek szerint az, akkor biztosan figyeli az ismerős arcokat. Akárhol ülne Keller, akár az első osztályon, akár a gép végében, észre fogja venni.

És? Roger, legyen akárhol is, elvesztette a szagot. Ha most nem bukkan fel, akkor nem fog lesben állni sem Atlantában, sem Des Moines-ban, sem Keoukukban, vagy ott, ahova éppen Mr. Se-Kalap-Se-Sál repülni akar. Annak volt valami halvány esélye, hogy Roger megszerezte a gyilkos nevét és címét, ahogy azt néhány előző áldozatánál már megtette. Ez magyarázatot adna az eltűnésére: most szépen hazamegy, aztán egy hét vagy egy hónap múlva ellátogat Maggie gyilkosának otthonába, és nyugodtan elintézi.

Keller ez ellen semmit sem tehetett. Mit csináljon? Kövesse ezt a vérszomjas mocskot keresztül-kasul az országon, míg be nem áll a garázsába? De még ha ezt meg is tudná tenni, akkor mi van? Elképzelte magát a gyilkos terasza alatt görnyedve, amint Rogerre vár.

Itt az ideje hazamenni, mondta magának. Itt az ideje megtalálni a legközelebbi New York-i járatot, és venni egy jegyet. Turistaosztályon, mert már éppen eleget költött egy kényelmes ülésre. Sokkal okosabban is el tudja pazarolni a pénzét.

Ha már itt tartunk, nincs pár bélyegkereskedő Jacksonville-ben? Ugyan a katalógusát nem hozta magával, de a tárcájában mindig van egy lista, így bármikor meg tudja mondani, hogy egy adott ország bélyegeiből melyik hiányzik. Megnézhetné a Sárga Oldalakat, beugorhatna egy kereskedőhöz vagy kettőhöz, mielőtt visszaindul New Yorkba. Legalább legyen valami értelme az útjának.

Akkor hát mire vár?

Akármire is, ott maradt az atlantai járat kapujánál. Még akkor is ott állt, amikor Maggie gyilkosa odament a pulthoz, váltott pár szót a nővel, majd elsétált abba az irányba, amerre az mutatott.

Most meg hova megy? Nem a vécére, mert az a kapuval szemben van.

Hát persze.

Keller a férfi mögött haladt, majd az újságosnál vett egy csomag cigarettát. Ha nem jól gondolta, ha a férfi máshova megy, akkor egy doboz Winston árát kidobta az ablakon. De nem, ott volt a dohányzószoba jele a falon, és a férfi abba az irányba igyekezett.

Keller lelassított, és hagyta, Maggie gyilkosa hadd gyújtson rá. A férfi már fújta a füstöt, amikor Keller kinyitotta az ajtót, és belépett. Az üvegfalú helyiségben pár sor műanyag szék volt, és nem kevés hamutartó. A gyilkos a szoba egyik sarkában ült, a másikban két nő, de őket Keller alig látta a füsttől. Beszélgettek, és persze dohányoztak. Senki nem jönne ebbe a kis szobába másért.

Keller kirázott egy szálat a dobozból, az ajkai közé tette, majd a férfihoz közeledett, miközben a zsebeiben keresgélt.

– Bocsásson meg – kezdte –, tudna tüzet adni? – Ahogy a férfi szemébe kiült a felismerés, Keller így folytatta: – Nem volt maga is a newarki járaton? Egyszerűen nem tudom, hova tettem a gyufámat.

A férfi belenyúlt a zsebébe, és elővett egy öngyújtót. Keller pedig lehajolt a lánghoz.

Harmincadik fejezet

– Keller – sóhajtotta Dot –, esküszöm az Istenre, azt hittem, meghaltál.

– Meghaltam? Nemrég beszéltünk telefonon.

– Még azelőtt – felelte Dot. – Ne álldogálj ott, hanem gyere be. Mi a fene történt veled, Keller? Amikor utoljára láttalak, a Crosby utcán sétáltál a sarok felé. Hol voltál négy napig?

– Jacksonville-ben.

– A floridai Jacksonville-ben?

– Én csak a floridairól tudok.

– Határozottan emlékszem, hogy Észak-Karolinában is van egy – közölte Dot. – És valószínűleg még pár más államban is. Mi a fenét csináltál Jacksonville-ben?

– Semmit.

– Semmit?

– Moziba mentem – mesélte Keller –, beugrottam néhány bélyegkereskedőhöz. Tévét néztem a motelszobámban.

– Beszéltél egy ingatlanügynökkel is? Megnéztél egy-két házat?

– Nem.

– Ez már valami. Nem akarok olyan lenni, mint az anyád, de miért nem hívtál fel?

Keller ezen elgondolkodott.

– Mert szégyelltem magam – felelte.

– Szégyellted magad?

– Azt hiszem, igen.

– Mi miatt?

– Magam miatt.

Dot sóhajtott egy mélyet.

– Keller – kérdezte –, úgy nézek én ki, mint egy fogorvos?

– Egy fogorvos?

– Miért kell minden egyes szót kihúznom belőled? Másvalaki miatt nem szégyellheted magad. Csak magad miatt. De miért?

Miért tétovázott? Végül vett egy nagy levegőt:

– Szégyellem magam amiatt, amit tettem – felelte. – Dot, én megöltem egy embert.

– Megöltél egy embert.

– Igen.

– Nem akarsz leülni, Keller? Iszol valamit?

– Kösz, nem.

– Megöltél egy embert.

– Jacksonville-ben.

– Keller – emlékeztette Dot –, neked ez a munkád. Emlékszel? Egész életedben ezt csináltad. Jó, talán nem egész életedben, mert talán gyerekként nem, de…

– Ez most más volt, Dot.

– Mitől?

– Nem lett volna szabad megölnöm őt.

– A vasárnapi iskola tanításai szerint senkit nem lenne szabad megölnöd. Szabályellenes. De egy jó ideje már nem ezen szabályok szerint élsz, Keller.

– Megszegtem a saját szabályaimat – mondta. – Megöltem valakit, akit nem kellett volna.

– Kit?

– Még a nevét sem tudom.

– És ez zavar? Hogy nem tudod a nevét?

– Dot – felelte Keller –, megöltem az emberünket. A férfit, akit felbéreltünk. Eljött New Yorkba, elvégzett egy melót, amire mi béreltük fel, és ő mindent úgy csinált, ahogy mi kértük, mire én követtem őt New Yorkból Jacksonville-be, és hidegvérrel meggyilkoltam.

– Hidegvérrel.

– Vagy forróvérrel. Nem tudom.

– Gyere be a konyhába – intett Dot –, ülj le, töltök egy pohár jeges teát, és te mindent elmondasz nekem.

– Szóval nagyjából ez történt – fejezte be Keller. – És csak azért maradtam Jacksonville-ben, hogy mielőtt visszajövök, és elmondom neked, rájöjjek, miért tettem.

– És?

– Még mindig nem jöttem rá. Maradhattam volna akár egy hónapig is, de szerintem akkor se sikerül.

– Azért valami ötleted csak van.

– Frusztrált voltam – magyarázta Keller. – Ez is része volt. Hány hónapja aggódtunk már Roger miatt? Azért béreltük fel a fickót, hogy ezzel előcsalogassuk Rogert a rejtekhelyéről. Én még láttam is közelről, de meglépett előlünk. Vagy megneszelte, mi történik, vagy a férfi, aki megölte Maggie-t, valahogy elárulta magát. A lényeg az, hogy elmulasztottam a lehetőségemet Rogerrel.

– Szóval csak meg kellett ölnöd valakit.

Keller elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Nem – felelte. – Őt kellett megölnöm.

– Miért?

– Mérges voltam rá, Dot. Dühös.

– Mert megölte a barátnődet?

– Nincs túl sok teteje, igaz? Ő húzta meg ravaszt, azt leszámítva, hogy nem volt ravasz, mert nem fegyvert használt, ugyanis balesetnek kellett látszania. Nem tudod véletlenül, hogyan csinálta?

– Belefulladt a vízbe.

– A vízbe? Egy negyedik emeleti lakásban Manhattanben?

– A fürdőkádban.

– És balesetnek látszott?

– Másnak nem nagyon látszhatott. Vagy kiütötte magát, vagy megcsúszott a kádban, amikor ki akart szállni belőle, mert elesett, és beverte a fejét. A víz alá csúszott, és vett egy igazán mély lélegzetet.

– Víz is volt a tüdejében?

– Azt mondják.

– Belefojtotta a vízbe – ingatta a fejét Keller. – A rohadt mocskos szemétládája. De Maggie legalább nem volt magánál, amikor megtörtént.

– Talán.

– Hogyan csinálta, ha először nem ütötte ki?

– Most már túl késő megkérdezni tőle – jegyezte meg Dot. – De ha először kiüti, akkor utána le kell vetkőztetnie, majd berakni a fürdőkádba, és ez olyan nyomokat hagyhat, amik nem következnek a halál okából.

– Akkor hogyan csinálta?

– Te hogyan csináltad volna, Keller?

Keller összeráncolta a homlokát, ahogy eltöprengett a kérdésen.

– Fegyvert fogok rá – mondta. – Vagy egy késsel tartom sakkban. Mindegy. Kényszerítem, hogy levetkőzzön, aztán teleeresztem a kádat, és beleparancsolom.

– És a víz alá tartod a fejét?

– A legegyszerűbb az – felelte Keller –, ha a lábánál fogva megemelem, és akkor a feje a víz alá kerül.

– És ha küzd? Ellenkezik?

– Nem használ – válaszolta Keller. – Kifröcsköli a vizet, ennyi.

– Évekkel ezelőtt volt egy munkád – emlékezett Dot –, de ne kérdezd meg, hogy hol. Egy férfi vízbe fulladt.

– Salt Lake Cityben – mondta Keller.

– Azt hogy csináltad? Fegyvert fogtál rá?

– Már a kádban volt, amikor odaértem. Elaludt. Fegyver volt nálam, mert le akartam lőni, de ehelyett a kádban horkolt.

– Mire felkaptad a lábát.

– Valahol hallottam erről a módszerről – felelte Keller. – Vagy olvastam róla. Ki akartam próbálni, hogy működik-e.

– És?

– Működik – bólintott Keller. – Felébredt, de nem tudott semmit sem csinálni. Nagy, erős alak volt. Még a vizet is feltöröltem, amit kifröcskölt. Szerintem ő is pontosan ugyanezt csinálta a Crosby utcában. Fogott egy törülközőt, és feltörölte a vizet.

– Nem zárta el a csapot.

– És kifolyt a kádból a víz? Akkor a küzdelemnek semmi nyoma nem maradt.

– És?

– Mi másért csinálta volna? – tűnődött Keller. – Talán azért, mert úgy látszik, hogy akkor történt, amikor Maggie éppen eresztette a vizet a kádba. Megcsúszott, ahogy belelépett, beverte a fejét, és megfulladt, mielőtt magához térhetett volna.

– Vagy drogok. Éppen eresztette tele a kádat, és a drogok kiütötték.

– Miféle drogok?

– Maggie művész volt, ugye? A SoHóban élt?

– A NoHóban.

– Hol?

– A SoHo a Houston utcától délre lévő része Manhattannek – magyarázta Keller. – Innen kapta a nevét: South of Houston. Maggie azonban pár sarokkal a Houston felett lakott. North of Houston, NoHo. A Houston utcától északra.

– Köszönöm a földrajzleckét, Keller. Emlékezz csak: Maggie elment otthonról, beült valami bárba, ahol fölszedett egy fickót, és ágyba bújt vele. Szerintem komoly esélye van annak, hogy némi kémiai segítséget vett igénybe. De nem érdekes. Elkanyarodtunk a témától. Hova tűnt a víz?

– A víz?

– A víz. Hova tűnt?

– Kiömlött a padlóra – felelte Keller.

– És utána?

– Ó.

– Az alsó szomszédok nekiálltak dörömbölni az ajtaján, és amikor Maggie nem válaszolt, kihívták a rendőröket. Az emberünk így tudatta velünk, hogy a melót elvégezte. Nem kell megvárni a hullaszagot, hogy a szomszédok az alapján riasszák a zsarukat. Ez nem jutott eszedbe Salt Lake Cityben?

– Nem – rázta a fejét Keller. – Legfőképpen azért nem, mert a férfi a kertvárosban élt egy földszintes házban. Ha kifolyik a kádból a víz, akkor a pincében köt ki.

Dot bólintott.

– Napokig folyhat, mielőtt valaki észreveszi.

– Gondolom.

– Elpazarolni annyi vizet. Sehol nem jó dolog, de Salt Lake Cityben? A sivatagban van, ugye?

– Hát – válaszolta Keller.

– Bizony – nézett rá Dot. – De hogy is jutottunk ide? Kit érdekel, hova folyik el a víz? Ó, már emlékszem, azt akartad tudni, hogy halt meg Maggie.

– Egész egyszerűen – nézte a padlót Keller – meg akartam ölni a férfit, aki megölte Maggie-t. De ennek semmi értelme sincs. Ha jól belegondolsz, Dot, akkor Maggie-t én öltem meg.

– Mert ha nem gabalyodsz bele a felületes kapcsolatba…

– Ennél sokkal direktebben – rázta a fejét Keller. – Én béreltem fel a gyilkost, hogy ölje meg őt.

– Ha egészen pontos akarsz lenni, akkor én béreltem fel.

– Talán valahol nagyon mélyen rád voltam mérges és magamra – folytatta Keller. – De amikor a gépen ültem, nem így gondoltam. Utáltam a fickót, Dot. Őt, a nyamvadt álbajuszát, a kalapját, az egész átöltözős formáját. Azt tette, amire felbéreltem, amiért fizettünk neki, és én utáltam érte.

– Azt hiszem, értelek.

– Roger meg eltűnt a szemünk elől. Végigcsináltuk az egészet, miközben Roger aludt valahol, és nem szabadultunk meg tőle. Még mindig ott bujkál. Talán a Crosby utca egyik kapualjában állt, amikor megjöttek a rendőrök, talán látta, ahogy hozzák le Maggie holttestét. Rogert nem volt lehetőségem elkapni, de azt a mocsokládát igen. És éltem a lehetőséggel. – Megrázta a fejét. – Roger most már otthon ül, és átkozza a balszerencséjét. Nem tudja, hogy elvégeztem helyette a mocskos munkát.

– Hogyan?

– Követtem a reptéren a dohányzó helyiségbe, és leszúrtam.

– Leszúrtad?

– Előrehajoltam, hogy meggyújtsa a cigarettámat, és egy pillanat múlva már a mellkasában volt a kés.

– A mellkasában.

– Ott.

– Hogyan vitted keresztül a fémdetektoros kapun?

– Sehogy.

Dot kérdőn nézett rá.

– Első osztályon kellett repülnöm – magyarázta Keller –, és ott úgy szolgálják fel az ételt, mint az éttermekben. Üvegpohár, porcelán tányér, rendes evőeszköz. Amikor végeztem, a kést zsebre vágtam.

– Mert már akkor tudtad, hogy el akarod intézni.

– Eszembe jutott – bólintott Keller –, hogy így milyen könnyen felfegyverezhetem magam. Mert akkor még volt esélye annak, hogy Roger Jacksonville-ben várja az emberünket.

– És akkor te rátámadsz egy vajazókéssel.

– Nem vajazókés volt.

– Hanem egy olyan, amivel Davy Crockett ölte a medvéket.

– Recés volt az éle – magyarázta Keller. – El tudtam vele vágni a húst.

– Jesszusom – sóhajtott Dot. – Bárki hozzájuthat egy ilyen veszélyes fegyverhez? Az ember azt gondolná, hogy ujjlenyomatot vesznek az utastól, mielőtt odaadják neki az evőeszközt.

– Semmi gond nem volt – mesélte Keller. – A kés két borda között hatolt be, pont bele a szívébe, és akkor is meghalt volna, ha egy hosszú élű szikét használok. Két nő az egyik sarokban dohányzott és beszélgetett, de semmit nem vettek észre.

– A késtől pedig megszabadultál.

– És a cigarettától is.

– Majd néhány napot Jacksonville-ben töltöttél, és gondolkodtál.

– Így van.

– De nem hívtál fel.

– Eszembe jutott.

– Az majdnem olyan, mintha felhívtál volna. Ha a gondolatoknak szárnya lenne, akkor hallanám a szárnycsapkodást. De nem hallottam, és azt hittem, meghaltál.

– Sajnálom, Dot.

– Azt hittem, Roger mindkettőtöket elkapott. Rájött, hogy mi folyik, és mesterhármast lőtt.

– Mesterhármast? Csak ketten voltunk.

– Tudom, Keller. Ő nagy hokirajongó volt – intett a mennyezet felé. – Emlékszel? Tudta a Rangers minden játékosának a nevét a klub megalakulásától kezdve. Együtt néztük a hokimeccseket.

– Nem tudtam, hogy szereted a hokit.

– Nem szeretem. Utáltam. Azt azonban tudom, mi a mesterhármas. Egy játékos három gólt lő egy meccsen.

– Így van.

– Azt hittem, Roger mesterhármast lőtt.

– Roger azt sem tudta, mi történik – rázta meg a fejét Keller. – Én meg közben elintéztem helyette az emberünket. De nem lőhetett mesterhármast. Ha az emberünk mellett engem is megölt, az is csak kettő. Ki a harmadik?

– A barátnőd.

– A… Maggie?

– Igazad van, nem akartam a barátnődnek hívni. Mindig elfelejtem.

– Őt nem Roger ölte meg.

– Biztos vagy ebben, Keller?

Keller Dotra bámult, és az arcát fürkészte.

– Dot, láttuk, hogy mi történt – mondta végül. – Maggie hazahozott egy fickót, aki pár óra múlva távozott, a gyilkos felment a lakásba, aztán elszívott egy cigit, lejött, és a Maggie alatt lakó festőművész plafonján elkezdett folyni a víz.

– Bizony.

– Ha a férfi, akit hazahozott magával – folytatta Keller –, Roger volt… De nem lehetett, mert láttuk őt. És Maggie még élt, amikor elment. Emlékszel? Otthagyta nála a kulcsait, és Maggie ledobta őket az utcára.

– A tárcáját.

– Mindegy. Roger semmit nem csinált azon kívül, hogy a kapualjban figyelt és a kávézóban evett. Ez az egyetlen eredménye az egésznek, Dot. Hogy jól meg tudtam nézni magamnak. Akkor még nem tudtam, ki ő, de most már igen, és bármikor felismerem.

– A férfi a széldzsekiben és a baseballsapkában.

– Ő Roger.

– És megismernéd, ha újra látod.

– Persze.

– Talán – mondta Dot –, de ezt soha nem tudjuk meg. Mert Rogert nem látod többet.

– Miről beszélsz?

– Keller – nézett rá Dot –, azt hiszem, jobb, ha leülsz.

– Már ülök, Dot. Húsz perce ülök.

– Helyes – bólintott Dot. – Maradj is ülve, Keller. Ne mozdulj, nehogy felkelj.

Még szerencse, hogy ült. Nem tudta, hogy amit Dot elmondott neki, mennyire lepte volna meg, de azért nem ártott, hogy nem állva hallgatta végig. Egy dologban egészen biztos volt: ha Dot nem magyarázza el olyan részletesen, bizony nehezen hiszi el.

– Ő volt Roger.

– Ő – bólintott Dot.

– A fickó a kalapban és sálban. A fickó, aki az utca túloldalán az egyik cigarettáról a másikra gyújtott.

– A legtöbb dohányos ezt teszi. Egymás után szívják el a napi adagjukat, és nem egyszerre.

– A férfi, aki felment Maggie lakásába. Ha ő volt Roger, akkor miért ölte meg őt? Nem kapott érte pénzt. Visszautasította a megbízást, emlékszel? Titokban jelent meg, hogy elintézze a konkurenciát.

– Így van.

– Jó. Ott állt, figyelte a lakást arra várva, hogy a bérgyilkos mikor lendül akcióba. Azt hitte, hogy Maggie felületes kapcsolata a gyilkos? Nem, mert ő is látta, amit mi. Hogy Maggie ledobta neki a tárcáját. Tudta, hogy még élt, amikor felment hozzá.

– És azt is, hogy halott volt, amikor lejött.

– Így dolgavégezetlenül eldobta a kalapját, és hazament.

– Veled a nyomában.

– Miért ment volna el New Yorkból anélkül, hogy megöli a konkurenciát? És miért intézte volna el Maggie-t a bérgyilkos helyett? Mit akart csinálni? Abban reménykedett, hogy az emberünk szégyenében megöli magát? Ez Japánban működhet, de…

– Akkor már megölte.

– Kit?

– A bérgyilkost. Akinek már a nevét is tudjuk. Legalábbis azt, amit megadott. Marcus Allenby.

– Hol? Kinek?

– A Hotel Woodleigh-ben – felelte Dot. – A tárcájában volt még pár hamis jogosítvány, de egyiken sem szerepelt az Allenby név. Felakasztotta magát a hotelszobájában. Elég drámai volt az esemény ahhoz, hogy a Post még egy képet is közöljön róla. A széldzseki és a baseballsapka nem volt rajta, de ugyanaz a fickó volt.

– Roger vízbe fojtotta Maggie-t – gondolkodott Keller. – Aztán elment a Woodleigh-be, Allenby szobájába. Allenby, igaz?

– A bejelentőn ez állt.

– Bejutott Allenbyhez, felakasztotta, és eljött.

– Szerintem a Woodleigh-ben kezdte. Követte Allenbyt, és bejutott a szobájába. Gondolom, zsarunak vagy a hotel egyik alkalmazottjának adta ki magát. Ez nem volt nehéz. Allenby nem gyanakodott.

– És megölte? Akkor miért ment vissza a hotelbe, miután megölte Maggie-t?

– Lehet, hogy Allenbyt csak megkötözte – felelte Dot –, és elment Maggie-hez. Megölte őt, a kád csapját nem zárta el, hogy könnyen meg lehessen állapítani a halál beálltának időpontját, aztán visszament a Woodleigh-be, levette a kilincsről a Ne Zavarjanak táblát, az Allenbytől már korábban elvett kulccsal kinyitotta az ajtót, és a lepedővel felkötötte a szerencsétlent a csillárra, majd megírta a búcsúlevelet.

– Miféle búcsúlevelet?

– Ezt nem mondtam még? „Képtelen vagyok tovább csinálni. Isten bocsásson meg nekem.”

– Allenby kézírásával?

– Nem mindegy, hogy kiével? Senki nem tudja, milyen volt Allenby kézírása.

Keller bólintott.

– Maggie halála balesetnek látszik – mondta –, de a megbízó, aki megrendelte a melót…

– Azaz mi.

–…tudja, hogy mi történt, majd azt gondolja, hogy Allenbynél betelt a pohár, és már nem tudott elszámolni lelkiismeretével. Roger vagy életben hagyta Allenbyt, amikor elment Maggie-hez…

– Az túl kockázatos lett volna.

–…vagy még előtte ölte meg, azt remélve, hogy a holttestet senki nem fogja megtalálni. Amikor visszajött, telefonált egyet Allenby szobájából, hogy így bizonyítsa, akkor még életben volt. – Keller elhallgatott. – Nem, ez így nem jó – rázta a fejét. – Ez is túl kockázatos.

– Roger szerette a kockázatot.

– Nem azt mondtad, hogy egy lepedővel kötötte fel Allenbyt a csillárra? A rabok a börtönben csinálják ezt, de ki választja a halál ilyen formáját, ha más lehetőségei is vannak?

– Én nem kötném fel magam, Keller.

– Ráadásul a lepedővel – ingatta a fejét a férfi. – Miért nem a nadrágszíjával?

– Lehet, hogy Allenby nadrágtartót hordott. Vagy ez is része volt Roger játékának.

– Szeretett játszani – értett egyet Keller. – Az egész csak egy játék volt, nem igaz? Összevissza röpködni az országban, olyan emberekre vadászva, akik ugyanazt csinálták, amit ő. Azért tette, hogy több munkája és több pénze legyen. Ehelyett azonban csak rengeteg időt és pénzt vesztegetett el.

– A karrierépítésnek vannak más, jobb módjai is.

– Úgy érezte, hogy mindannyiunknál okosabb. Okosabb mindenkinél. Álruhákat ölt, bajuszt ragaszt az arcára, aztán leszedi. Ökörség. Ha egy CIA-s baromról van szó, még megértem. De egy profi?

– Profi, Keller? Louisville-ben megölte azt a párt, akik kivették a régi szobádat, Bostonban meg azt nyírta ki, aki ellopta a kabátod.

– Szerencsém volt.

– És túlságosan okos akart lenni. Szerintem Allenbyt könnyen kiszúrta. Ahogy mi is. Allenby nem aggódott amiatt, hogy valaki meglátja a célszemélyen kívül. Megunta a várakozást. Ezt meg is értem. Mi is nagyon untuk már, ha nem csal az emlékezetem. Valami olyasmit mondtál, hogy elintézed mind a kettőt, csak legyünk már rajta túl.

– Emlékszem.

– Ha kiszúrta Allenbyt, mi a fenére várt? Egyszerűen csak a nyomába ered, és kinyírja a hotelben. Amit végül meg is tett.

– De Maggie-t nem kellett volna megölnie.

– A célszemély már halott volt. Ez volt Roger védjegye. Addig várt, amíg a bérgyilkos elintézte a célszemélyt, és csak akkor csapott le. Most a bérgyilkos idő előtt kikerült a képből, ezért Roger úgy érezte, a melót el kell végeznie. Talán úgy gondolta, ettől lesz profi.

– Talán.

– És ebbe bele is halt.

Keller csak ült egy ideig. Dot folytatta a mondandóját, újra és újra elmagyarázva, mi történt, de Keller alig hallott valamit belőle. Megbosszulta Maggie-t, amit Jacksonville-ben még fontosnak érzett, de most már nem sok értelmét látta. Megpróbálta elképzelni, de a képe egyre halványabb lett, kisebb, a színek kifakultak, a körvonalak elmosódtak. Ahogy minden más, úgy Maggie képe is belefakult a múltba.

Rogernek vége volt. Hónapokig pillantott idegesen a válla mögé, mert egy arctalan gyilkos vadászott rá, és most a fenyegetés megszűnt. Ő maga szüntette meg. Ugyan nem szándékosan tette, de megtette.

– Ha helyesen cselekszem – mondta végül –, akkor Roger megint meglép.

– Roger.

– Ő. Megfordulok, hazajövök, meggyőzve, hogy Roger nem fog felbukkanni. Az igazi Rogert engedtem volna ki a markomból, és semmit nem tudnánk róla. Sem a nevét, sem azt, hogy hol él.

– Most sem tudjuk – mutatott rá Dot.

– De nem is kell.

– Nem.

– A közvetítő, akin keresztül megtaláltuk Allenbyt, kéri a maradékot.

– A felét fizettük ki előre?

– A maradék pedig teljesítéskor esedékes. A közvetítő azt mondja, a megbízást teljesítették. A nő halott, balesetként könyvelik el, ezért elégedettnek kellene lennünk, nem? Ha Allenbynek gondja akad a lelkiismeretével, és kinyírja magát, ahhoz nekünk mi közünk? Azután nyírta ki magát, hogy elvégezte a dolgát a Crosby utcában. Megkaptuk, amit kértünk.

– Mit mondtál neki?

– Nem akartam elmagyarázni neki, mi történt.

– Azt megértem.

– A közvetítő azt hiszi, hogy egy ügyfél bízott meg engem, aki majd fizetni is fog. Megmondtam neki, hogy egyetértek vele. De mind a ketten tudtuk, hogy a pénz nem Allenby tárcájába kerül, mert ő ugye már nem él.

– A közvetítő magának akarja megtartani.

– Hát persze. „Nézd, az embered kinyírta magát, és ez nagy kár, mert remek munkát végzett”, mondtam neki.

– Remek munkát? Egy kapualjban állt.

– Hadd fejezzem be, jó? „Remek munkát végzett, de meghalt, ezért te nem adod oda neki a pénzét, ahogy én sem adom vissza a megbízómnak. Mi lenne, ha elfeleznénk?” A felét el is küldtem annak, amivel tartozunk neki.

– Tisztességes megoldás.

– Nem hiszem, hogy a tisztességnek bármi köze lenne hozzá, de ezzel a megoldással együtt tudok élni, ahogy ő is. Keller, túl vagyunk rajta. A szálakat elvarrtuk, Roger halott. El tudod hinni?

– Lassan.

– A lehető leghelyesebben cselekedtél – nézett rá Dot –, bár az indítékaid nem a legjobbak voltak. És ez így sokkal jobb, mint fordítva.

– Gondolom.

– Nem a lány volt az oka. Nem miatta akartad megölni. Ugyan ezt mondtad magadnak, de nem ez volt az igazi ok.

– Nem?

– Nem. Légy őszinte, Keller. Nem érdekel téged az a nő.

– Most már nem.

– Soha nem is érdekelt.

– Talán nem.

– Valamit megéreztél azzal a fickóval kapcsolatban. Nem tudtad, hogy ő Roger, azt hitted, hogy a mi emberünk, de valamit megéreztél. Ami nem tetszett neked.

– Utáltam a mocsokládáját.

– És most hogy érzel vele kapcsolatban?

– Most? – Keller eltűnődött a válaszon. – Semmit – felelte végül. – Meghalt. Nincs mit éreznem.

– Ahogy a többi esetben is, igaz?

– Azt hiszem.

– Talán a hüvelykujjad miatt.

– Hogyan?

– A gyilkos hüvelykujjad miatt, Keller. Talán miatta érzel meg dolgokat. Vagy csak szerencsét hoz. Akárhogy is van, szerintem tartsd meg.

Keller ránézett a hüvelykujjára. Amikor megtudta, hogy miféle ujja van, már nem is szeretett ránézni. Olyan furcsának látszott. Idegennek érezte.

Most azonban nem. Nem olyan, mint egy átlagos hüvelykujj. Még csak nem is olyan, mint a másik hüvelykujja. Most azonban végre olyan volt, mintha a kezéhez tartozna. Mert oda is tartozik. Része a kezének.

– Vettél bélyeget Jacksonville-ben, Keller?

– Párat.

– És beragasztottad már őket az albumodba?

– Nem ragasztom be őket – mondta. – Azzal tönkretenném őket.

– Egyszer elmondtad, mit csinálsz velük. Berakod őket, igaz?

– Igen.

– És ezeket már beraktad?

– Még nem volt rá időm.

– Szóval akkor ott vannak a bélyegek, amik arra várnak, hogy berakd őket az albumodba. És gondolom, postán is érkeztek érdekes dolgok.

– Csak a szokásos.

– Magazinok, katalógusok. Bélyegek is jöttek, hogy kiválaszd őket?

– Jöttek. Egy nőtől Maine-ben.

– Aki ott is marad, ugye? Te nem fogod meglátogatni őt.

– Persze, hogy nem.

– Akkor hazamehetsz, és foglalkozhatsz a bélyegeiddel.

– Azt hiszem, igen – bólintott Keller.

– Szerintem ez jó ötlet – mondta Dot. – És vigyázz a hüvelykujjadra, jó? Dugd kesztyűbe, óvd a huzattól. Mert Allenby halott, ahogy Roger is, és mindazok, akiket Roger intézett el. Ami azt jelenti, hogy sokkal kevesebben foglalkoznak azzal, amivel te, Keller. Szerintem nem lesz kevesebb megbízásunk.

– Szerintem sem – érintette meg Keller a hüvelykujját. – Nem hiszem, hogy emiatt aggódnunk kellene.

Bérgyilkos mindörökké

Fülszöveg

J. P. Keller visszatér, hogy ismét bebizonyítsa: minden problémának van megoldása. A New York-i bérgyilkos a saját törvényei szerint él és dolgozik, ámde bármennyire alaposan is dolgozza ki terveit, a végrehajtásuk korántsem zökkenőmentes. Most ráadásul folyamatosan sporteseményekre kell járnia, ami egyáltalán nem olyan kellemes kikapcsolódás, mint amilyennek hangzik.

Keller egy baseballcsapatot követ Amerika egyik partjáról a másikra, kényszerűségből fogadóirodába jár, kosármeccsre megy Indianában, végül golfozik Arizonában. Az események hatására a nyugdíjon kezdi törni a fejét, de felbukkannak a Dalton testvérek, a nyulak, valamint a Bolyhos névre hallgató pitbull, és Kellernek be kell látnia: egy bérgyilkos mindörökké bérgyilkos marad.

Keller, a kijelölt ütőjátékos

1

Keller egyik kezében egy sörrel, a másikban meg egy hot doggal sétált fel a lépcsőn a székéhez. Előtte két férfi éppen annak a cserének a következményeit vitatta meg, amit a Tarpons írt alá: két közepes kilátásokkal rendelkező játékost küldtek le Floridába, cserébe egy balkezes futóért, meg egy másik játékosért, akinek csak később fedik fel a kilétét. Keller tudta, hogy nem maradt le semmiről, mert a két férfi akkor is ugyanerről beszélt, amikor felkelt, hogy elmenjen sörért. Ugyanakkor gyanította, hogy a játékos kilétére addigra bőven fény derül, mire ezek ketten befejezik a téma tárgyalását.

Beleharapott a hot dogjába, kortyolt egyet a söréből. A bal oldalán ülő fickó megszólalt:

– Nekem meg nem hozott.

Hogyan? Keller azt mondta a pasasnak, hogy mindjárt jön, és talán említette neki, hogy a büfébe indul, de emlékei szerint semmit nem kért tőle.

– Mit nem hoztam magának? Sört vagy hot dogot?

– Egyiket sem – felelte a férfi.

– Kellett volna?

– Nem – ingatta a fickó a fejét. – De ne is törődjön velem. Csak cukkoltam.

– Ó – mondta Keller.

A fickó mondani készült valamit, de nem jutott tovább két szónál, mert a stadionban ülő tömeghez hasonlóan ő is a hazai bázisra figyelt, ahol a Tarpons ütőjátékosa a földre vetette magát, nehogy a gyors labda telibe találja. A Yankees dobójátékosát, egy nagydarab, kiszámíthatatlan japánt a jelek szerint hidegen hagyta a tömeg fújolása, és Keller azon tűnődött, a játékos tudja-e, hogy ő az elégedetlenség célpontja. Megfogta az elkapó játékostól érkező labdát, felvette a pozícióját, és dobáshoz készülődött.

– Taguchi szeret belülre dobni – magyarázta a férfi, aki Kellert cukkolta. – Vollmer meg szeret a hazai tányér körül tömörülni. Így aztán Vollmernek néha vagy le kell vetnie magát a porba, vagy fel kell áldoznia magát a csapatért.

Keller beleharapott a hot dogjába, és azon morfondírozott, hogy vajon megkínálja-e újdonsült barátját egy falattal. A gondolat felmerülése kiválóan bizonyítja, hogy a férfi sikerrel cukkolta. Örült, hogy nem kell megosztania vele a hot dogját, mert az egészet magának akarta. Volt egy olyan érzése, hogy mihelyst végez ezzel, azonnal megy is a következőért.

Ami különös, mert soha nem evett hot dogot. Néhány évvel ezelőtt olvasott egy politikai tárgyú cikket az egyik magazin utolsó előtti oldalán, amiben a törvényhozást a kolbászhoz hasonlították. Az ember sokkal jobban jár, ha nem tudja, hogyan készül, emelte ki a szerző, mire Keller, akit addig sem a törvények, sem a kolbász készítésének titkai nem érdekeltek, elkezdett foglalkozni a kérdéssel. A törvényhozással kapcsolatos megjegyzés nem változtatta meg az életét, de anélkül, hogy tudatos döntést hozott volna, egyszerre már nem találta a kolbászt olyan vonzónak.

A stadionban azonban minden más. Sejtette, hogy a Tarpon Stadionban árult hot dog összetétele sokkal gyanúsabb, mint a boltban kapható virslié, de nem ez volt a lényeg. A stadionbéli hot dog a baseballélmény szerves része, ahogy a szurkolók is, akik teli szájjal üvöltik az utasításaikat a tőlük több tíz méterre álló játékosoknak, vagy a dobójátékos lehurrogása, akit ez egyáltalán nem hat meg, vagy éppen az, hogy az embert vadidegenek cukkolják. Ez mind része az Amerikai Kikapcsolódásnak.

Megint harapott, majd kortyolt egyet. Taguchi csak dobott, aztán megint, mire végre Vollmernek az egyik dobás megtetszett, belevágott egy hatalmasat az ütőjével, mire a labda egészen addig szállt, amíg Bernie Williams össze nem szedte. Az első és a második bázis felé is futójátékosok kocogtak, de amikor Williams begyűjtötte a labdát, visszacaplattak a helyükre.

– Eggyel kevesebb – jegyezte meg Keller új barátja, a cukkoló.

Keller harapott egy újat, majd jött a korty sör. A következő ütőjátékos veszettül hadonászott az ütőjével, de a csavart labda messze levágódott róla. Taguchi mindent megtett, amit lehetett. Kevés volt, kiesett, mennie kellett, helyére jött a következő.

A Tarpons újabb játékosát a Yankees gyorsan leléptette. Válaszképpen a szurkolók egy emberként hurrogtak.

– Mindig ezt csinálják – mondta Keller.

– Mindig – felelte a fickó. – Ezt a stratégiát senki sem bánja, ha a saját csapata csinálja, de ha az ellenfél, akkor már sokkal érzékenyebben érinti őket.

– Szerintem akkor is jó húzás volt.

– Hacsak Turnbull nem üt egy félelmetes nagyot. Amilyet régen szokott.

– Az egyik nagy ütését én is láttam – bólintott Keller. – Wrigley Fielden, mielőtt még lett volna stadionvilágítás. Akkor a Cubsban játszott. De arra nem emlékszem, ki ellen.

– Bizony, ha még nem volt világítás a stadionban, akkor a Cubs tagja volt. Az elmúlt időben azonban egyre gyatrábban játszik. A statisztikák szerint…

– Persze, a statisztikák – vágott közbe Keller.

– Ez a hüvelykek, a százalékok és a mi-lett-volna-ha mondatok játéka – mondta a férfi, és Keller hirtelen a szokottnál is hálásabb volt, hogy amerikai.

Ugyan soha nem volt még futballmérkőzésen, de valahogy nehezen hitte, hogy egy meccsen ilyen beszélgetésbe tudna bonyolódni.

– A Tarpons hetedik ütőjátékosa – jelentette be a hangosbeszélő. – Tizenhetes számmal a kijelölt ütőjátékos következik, Floyd Turnbull.

2

– Ő a kijelölt ütőjátékos – mondta Dot a viktoriánus ház teraszán a Taunton Place-en. – Akármit is jelentsen ez.

– Azt jelenti, hogy csak a támadósor tagja – magyarázta Keller.

– Biztos, Keller. És az baj, hogy csak a támadósor tagja? Valakinek nem tetszik a szakszervezetben?

– Valami hasonló – felelte Keller, aki nem akart belemenni. Egyszer megpróbálta elmagyarázni a szabályokat egy légikísérőnek, és ezt a hibát még egyszer nem követi el. Nem volt szexista, és tudta, hogy nem kevés nő tisztában van a szabályokkal, de akik mégsem, azoknak nem ő fogja elmondani. – Láttam párszor játszani – kavarta meg a jeges teáját – Floyd Turnbullt.

– A tévében?

– A tévében több tucatszor – felelte. – Most az egyik régi meccse jutott eszembe, amin én is ott voltam. Éppen Chicagóban akadt dolgom, amikor a Cubs tagja volt, és a Wrigley Fielden játszottak.

– Éppen Chicagóban akadt dolgod?

– Nos – válaszolta Keller –, én csak akkor megyek valahova, ha dolgom van ott. Munka. Szóval volt egy szabad délutánom, és elmentem megnézni őt.

– Manapság bélyegkereskedőkhöz jársz.

– Mert manapság este vannak a meccsek – kortyolt a teájába Keller. – De azért néha most is elmegyek. New Yorkban is láttam párszor Turnbullt. Még kint, a Shea Stadionban, amikor a Cubsszal döntőt játszottak a Mets ellen. Vagy az Astrosnál volt? Nem könnyű észben tartani.

– És annyira nem is életbe vágó, hogy pontosan emlékezz.

– Szerintem a Yankee Stadionban is láttam. De igazad van, nem fontos.

– Sőt – folytatta Dot –, én akkor is boldogan tudnék élni, ha soha nem láttad volna sem a tévében, sem valamelyik stadionban. Komplikálja ez a helyzetet, Keller? Mert ha igen, akkor visszahívom az embert, és megmondom neki, hogy passzolunk.

– Erre semmi szükség.

– Nos, nem is szeretném megtenni, hiszen a felét már kifizették. Semmi bajom nincs azzal, hogy hétközben egy, vasárnap és ünnepnapokon két megbízást is visszautasítsak, ám ha pénzt kell visszaadnom, attól fájni kezd a gyomrom. Szerinted miért lehet?

– Mert a madár már ott van a kezedben – felelte Keller.

– Ha a madár ott van a kezemben – bólintott Dot –, akkor nagyon utálnám elengedni. Láttad a pasast játszani. Ettől még el tudod intézni őt?

Keller elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Nem értem, miért ne tudnám – válaszolta. – Ez a munkám.

– Bizony – dőlt hátra a székben Dot. – Csakúgy, mint Turnbullnak. Őt a csapatban jelölték ki, hogy üsse a labdát, téged meg valaki más, hogy őt üssed. Vagy…

– Kijelölt ütőjátékos – ingatta a fejét Keller, amikor Turnbull a második ütésre készült. – Ezt meg ki találta ki?

– Valami marketinges lángész – felelte újdonsült barátja. – Egy lángeszű géniusz, aki kutatásokkal bizonyította, hogy a szurkolók több akciót és több hazafutást akarnak látni. A dobódomb alacsonyabb lett, a bíróknak megmondták, hogy a magas labdákat ne fújják le, aztán a labdát is megváltoztatták, a pályát körbekerítették, a játékosok elkezdtek súlyt emelni, könnyebb ütőket használni, mire most itt vagyunk, és lassan olyan eredmények születnek, mint a kosármeccseken. A múlt héten a Tigers 14:13-ra győzött. Miért kellett az egypontos győzelemhez még tizenhárom másik?

– A Nemzeti Ligában azért még a dobók is üthetnek.

– És a profik között szerencsére senki sem használ alumíniumütőt. Az ESPN-en közvetítik a főiskolai bajnokságot, de nem bírom nézni. Ki nem állhatom az ütő hangját, amikor belevág a labdába. Arról nem is beszélve, hogy olyan átkozottul messze röpül.

A következő dobásnál a labda a porban kötött ki. Posada nem találta meg, de az edző gyanakodott, és nem engedte elindulni a futót. Erre a szurkolók fújolni kezdtek. Nehéz volt eldönteni, kire vagy miért haragszanak. A Keller előtt ülő két férfi is csatlakozott a hurrogókhoz, mire Keller és újdonsült barátja egymásra néztek, és sóhajtottak.

– Szurkolók – legyintett a fickó.

A következő labda magas volt, de Turnbull jól találta el. A szurkolók egy emberként figyelték visszafojtott lélegzettel a labdát, ami sebesen elhagyta a pályát. A tömeg felsóhajtott, a futók visszakocogtak a helyükre. Turnbull sem látszott boldognak, de felvette a pozícióját.

A következő labdába hatalmasat vágott. O'Neill odarepült, és elkapta, az inningnek vége lett.

– Éppen itt volt az ideje, hogy a Yankees összeszedje magát – jegyezte meg Keller barátja.

A nyolcadik inningben a Yankees alaposan elhúzott, ám Floyd Turnbull remek ritmusban kapta el Mike Stanton gyors labdáját, ami a nézők között kötött ki. Keller figyelte a büszkén trappoló játékost, amint kiélvezi a még ott maradt szurkolók ünneplését.

– Ez volt karrierjének háromszázkilencvenharmadik hazafutása – kommentálta a férfi Keller balján. – És milyen sokan lemaradták róla, mert nem akartak csúcsforgalomban hazamenni.

– Háromszázkilencvenharmadik?

– Már csak hét kell neki a négyszázhoz. Az ütések közt is jól áll. Ez volt a kétezer-kilencszáznyolcvannyolcadik.

– Ezt így vágja fejből?

– Így, csak nem fejből – felelte a férfi, és a hatalmas eredményjelző táblára mutatott, amire az előbbi statisztikákat felírták. – Már csak tizenkét ütés hiányzik neki a Háromezresek Klubjához. Ez az egyetlen dolog, ami a kijelölt ütőjátékos-szabály mellett szól. Az olyanok, mint Floyd Turnbull, békésen eléldegélhetnek a pályán, amíg el nem érnek valami hasonló eredményt. És még néha hasznot is hajthat a csapatnak. Futni ugyan nem tud, vetődni sem, de a rohadék nem felejtette el, hogyan kell megütni egy labdát.

A Yankees kamatostul visszakapta a kölcsönt a kilencedik inningben, amikor Jetért kiejtették, aztán Bernie Williams csinált egy hazafutást, végül pedig Rivera ejtett ki két ütőjátékost.

– Kár, hogy olyan kevesen voltak itt Turnbull hazafutásánál – folytatta Keller barátja. – De ez már csak így van. Jól kezeli az ütőt, ám amikor üt egy tisztességeset, akkor a Tarpons vagy annyira vesztésre, vagy éppen nyerésre áll, hogy semmit sem számít.

Keller és a barátja lesétáltak a lépcsőn, ki a stadionból.

– Jó lenne, ha Floyd bekerülne a Háromezresek Klubjába – mondta a férfi. – De egy másik csapat tagjaként. Nekünk egy jó balkezes ütőjátékosra meg pár futóra van szükségünk, nem egy öregemberre, akinek rossz a térde, és akkor üt egy hazafutást, amikor már nem számít semmit.

– Maga szerint el kellene cserélni?

– Persze, szeretnék is, de kire? Jól jön a csapatnak, de annyit nem segít, hogy megérje a pénzt, amit fizetnek érte. Még három éve van vissza a szerződéséből. Évi hat és fél millió dollárral. Több csapat is hasznát tudná venni, de ennyiért senkinek sem kell. A Tarpons meg nem bonthat vele szerződést, mert a pénzét akkor is ki kellene fizetniük. És akkor hol van az, amit az új játékosra kell költeni?

– Trükkös ügy – bólintott Keller.

– Trükkös ám. Nos, én a Pentland sugárúton parkolok, és itt el is búcsúzom. Jó volt elbeszélgetni magával.

Azzal a férfi eltűnt, Keller pedig megfordult, és elindult az ellenkező irányba. Nem tudta, hogy hívják a férfit, akivel beszélgetett, és sanszos volt, hogy soha többé nem találkoznak. És ezzel nem is volt semmi baj. Keller szerint ez is a játék egyik külön öröme: az ember érdekes és hasznos beszélgetéseket folytathat idegenekkel, akik előtt ő is idegen maradhat. A férfi kellemes társaság volt, és a végén hasznos információval szolgált.

Keller ugyanis most már tudta, hogy miért bérelték fel.

– Turnbull kolonc a Tarpons nyakán – magyarázta Dotnak. – Óriási pénzt fizetnek neki, ami akkor is jár, ha nem játszik. És szerintem én itt lépek be a képbe.

– Nem tudom – felelte Dot. – Biztos vagy benne, Keller? Azért ez elég erőszakos formája a létszámleépítésnek. Csak azért, hogy ne kelljen neki fizetést adniuk? Mennyit keres?

Keller megmondta.

– Annyit? – csóválta a fejét Dot. – Ez sok pénz azért, hogy valaki egy fadarabbal üssön bele néha egy labdába. És még csak nem is kell a tűző napon a pályán állnia. Ott ül a padon, várja, hogy rákerüljön a sor, igaz?

– Igaz.

– Akkor, azt hiszem, közel járhatsz az igazsághoz – nézett rá Dot. – Nem tudom, ki bérelt fel minket és miért, de amit mondtál, annak sokkal több értelme van, mint amit én ki tudtam találni. Ugyanakkor egy kicsit ideges vagyok, Keller.

– Miért?

– Mert ez olyasvalami, amitől megaludhat a tejed.

– A tejem? Miről beszélsz?

– Régóta ismerlek, Keller. És tudom, hogy szerinted nem tisztességes egy alkalmazottal így elbánni, annyi munkában töltött év után. Satöbbi, satöbbi, satöbbi. Hallod, amit mondok?

– A satöbbit igen, de a többit nem – felelte Keller. – Dot, egész egyszerűen kíváncsi vagyok, ki bérelt fel minket és miért. A kíváncsiság elég messze van a jogos felháborodástól.

– Ha jól emlékszem, akkor a kíváncsiságba páran hamar megöregedtek.

– Nos – jelentette ki Keller –, annyira nem vagyok kíváncsi.

– Szóval nincs miért aggódnom?

– Nincs – nyugtatta meg Keller. – A fickónak meg vannak számlálva az ütései.

A Tarpons másnap délután végzett a Yankeesszel folytatott meccssorozatával. Az ász jobbkezes ütőjátékosuk remek formában játszott, a Tarpons győzött 3:l-re, ráadásul a kijelölt ütőjátékosuk segítsége nélkül, aki ugyan ütött kettő jót, de nem elég erősét.

Keller egészen jó helyről nézte a meccset, aztán visszament a hoteljébe, kijelentkezett, majd a repülőtérre vezetett. Bérelt kocsiját leadta, és elrepült Milwaukee-ba, ahol a Tarponst a Brewers látta vendégül három meccs erejéig. Bérelt egy újabb autót, aztán kivett egy szobát fél mérföldre attól a hoteltól, ahol a Tarpons játékosai rendszeresen megszálltak.

Az első meccsen a Brewers győzött 5:2-re. Floyd Turnbullnak jó estéje volt: egymás után ütötte a jobbnál jobb labdákat, de a végeredményen nem tudott változtatni. A csapattársai nem követték a ritmusát, így pontot sem szerzett.

Másnap a Tarponsnak sikerült kiejteni a Brewers újoncát, amitől a játék nyitottá vált, a lehetőséget megragadták, és végül 13:4-re nyertek. Turnbull az első inningben csinált egy hazafutást, a hetedikben még egyet, és a nyolcadikban megint pályára küldték, hátha sikerül a harmadik is.

– Ez meg mire jó? – kérdezte a kopasz férfi Keller mellett. – Kettő megvan, kell egy harmadik is?

– Alaposan vezetnek, akár meg is próbálhatják, nem? – kérdezett vissza Keller.

– Akkor is – ingatta a fejét a kopasz. – Ez a baj ezzel az alakkal. Mindig csak saját maga érdekelte, meg a karrierje. Egy újabb triplát akar, és kész. A csapat meg nem számít.

A meccs után Keller elgurult egy német étterembe a várostól délre. Az atmoszférát szinte tapintani lehetett: a pult fölött kézzel faragott pohártartón lógtak a söröskorsók, egy bőrnadrágba öltözött banda umcaccázott, és tizenöt különféle csapolt sört kínáltak. Keller nem tudta megkülönböztetni a pincérnőket, mindegyik egyformán nézett ki a szoknyában meg a buggyos ujjú ingben. A jelek szerint Floyd Turnbullnak is hasonló nehézségei támadtak: mindegyik pincérnőt Gretchennek hívta, és akármelyik ment el mellette, bedugta a kezét a szoknyája alá.

Keller azért jött ide, mert megtudta, hogy ez a Tarpons játékosainak a kedvenc helye. Ha ez nem lett volna elég, a sauerbraten miatt már megérte eljönni. Amikor a tányérja teljesen üres volt, ahogy a söröskorsója is, megjelent egy pincérnő, és újabb sört akart hozni, de Keller inkább kávét kért. Mire a nő visszajött a bögrével, Turnbullt nem is lehetett látni az asztalánál, annyian álltak sorba az autogramjáért.

– Mindegyik az étlapot akarja aláíratni vele – jegyezte meg Keller. – A végén elfogy az összes.

– Mindig ez van – felelte a nő. – Étlap van bőven, ugyanis a játékosok rendszeresen idejárnak, a vendégeink meg autogramot akarnak tőlük. A sportolók szívesen esznek itt.

– A konyhájuk tényleg jó – mondta Keller.

– És pénzbe sem kerül. Mármint a játékosoknak az étel. A tulaj szerint minél több sportoló eszik itt, annál többen járnak ide. A baseballjátékosokat különösen szereti. De azt nem lenne szabad elmondanom, hogy itt ingyen esznek.

– A mi kis titkunk marad.

– Tőlem világgá is kürtölheti. A mai az utolsó estém. Kinek van szüksége olyan bunkókra, mint Floyd Turnbull? Elmegyek a nőgyógyászomhoz, hogy megvizsgáljon.

– Észrevettem, hogy a kezei nem ott járnak, ahol kellene.

– Ezek ilyenek. Ingyen esznek meg isznak, de legalább adnak is borravalót. Nem sokat, mert ezek mind szarrágók, de legalább hagynak valamit. Turnbull mindig húsz százalékot.

– Az azért nem rossz.

– A semmi húsz százalékát.

– Ó.

– Azt mondta, ma csinált két hazafutást.

– Most tart háromszázkilencvennégynél – közölte Keller.

– Bárcsak a következőnél otthon is maradna.

3

– Tegnapelőtt este – mondta Keller – egy német étteremben ettem Milwaukee-ban.

– Milwaukee-ban, Keller?

– Nos, nem pontosan Milwaukee-ban. A várostól pár mérföldre délre, a Michigan-tavon.

– Tényleg? – kérdezte Dot. – Tavon vagy nem tavon, de elég messze voltál Memphistől. Bár ha belegondolok, Milwaukee-től délre voltál, és az azért mégis közelebb van Memphishez, mint ha mondjuk északra lettél volna.

– Dot…

– Mielőtt még jobban belemerülnénk a földrajzi kérdésekbe – szakította félbe Dot –, csak egyet kérdeznék. Nem Memphisben kellene lenned? És tenned, amit tenni szoktál?

– Ami azt illeti…

– Ne mondd nekem, hogy megtetted, mert akkor hallottam volna róla. A CNN már rég leadta volna, és meg sem várják a sporthíreket. Észrevetted, hogy mindig azt mondják: „óra húszkor”? De melyik óra húszkor?

– A különböző időzónák miatt.

– Nem mondod?! És te melyik időzónában vagy? Vagy nem tudod?

– Seattle-ben vagyok.

– Nyugati part. Három órával New York mögött.

– Bizony.

– De fényévekkel előttünk kávéügyben – mondta Dot. – Fogadok, hogy meg tudod magyarázni.

– Utaznak – felelte Keller. – A meccsek felét Memphisben játsszák, a másik felét különböző városokban.

– Te meg elkíséred őket.

– El. Nem akarok kapkodni, gondosan akarom megválasztani, hogy mikor lépek akcióba. Annyit költök repülőjegyre, amennyit csak akarok, nem? Különben is, senki sem mondta, hogy sietnem kellene.

– Nem – mondta Dot. – Ha szorítana az idő, akkor mondták volna. Gondolom, ide-oda röpködsz, és beugrasz pár bélyegkereskedőhöz. Hogy kipihend a sok meccs okozta fáradalmakat.

– Hogy megpihenjek – felelte Keller.

– Hogyan tudnak baseballozni Seattle-ben, Keller? Ott mindig esik, nem? Vagy a stadion fedett lenne?

– Az.

– Értem. Hadd kérdezzek még valamit! Memphisnek mi köze van a halakhoz?

– Hogyan?

– Tarpon – válaszolta Dot. – Az egy hal. Memphis meg ott áll a sivatag kellős közepén.

– Nos, a Mississippi azért ott folyik.

– Láttál akár egy tarpont is a Mississippin, Keller?

– Nem.

– És nem is fogsz – jelentette ki Dot. – A tarpon ugyanis egy mélytengeri hal. Akkor miért erről neveztek el egy memphisi csapatot? Miért nem Gracelanders a nevük?

– Mert elköltöztek – felelte Keller.

– Milwaukee-ba – mondta Dot. – Aztán Seattle-be, onnét meg a jóisten tudja, hogy hova.

– Nem – közölte Keller. – A csapat költözött. Először a Sarasota Tarponshoz tartoztak, de mivel nem tudtak elég jegyet eladni a meccseikre, az új tulajdonos gondolt egyet, és Memphisbe költöztette a csapatot. Ott vannak a kosárcsapatok, Dot. Utah Jazz. Los Angeles Lakers. Mi köze van Salt Lake Citynek a jazzhez, és Dél-Kaliforniát mióta hívják az Ezer Tó Országának?

– Na látod, Keller – szögezte le Dot –, engem ezért nem érdekel a sport. Mert átkozottul bonyolult. Nincs egy Miami Heat nevű csapat? Remélem, ők maradnak, ahol vannak. Képzeld csak el, ha Buffalóba költöznének.

Miért is hívta fel Dotot? Megvan.

– Dot – kezdte. – Ma délelőtt elmentem a csapat hoteljébe, és láttam ott egy fickót.

– És?

– Egy alacsony kis embert – válaszolta Keller. – Nagy volt az orra, a feje meg olyan, mintha satuba szorították volna.

– Egyszer hallottam egy férfiról, aki ezt csinálta az áldozataival.

– Nos, kétlem, hogy ezzel a fickóval ez történt volna, de az arca mégis ilyen volt. A hotel halljában ült, és újságot olvasott.

– Nem csoda, hogy kiszúrtad. Gyanús viselkedés.

– Nem, nem erről van szó – felelte Keller. – Olyan elegáns a figura, és kilógott onnan. Ráadásul pár nappal korábban láttam Milwaukee-ban, a német étteremben.

– A híres német étteremben.

– Valóban híres, de nem ez az érdekes. Mind a két helyen láttam, és mindkétszer egyedül volt. Milwaukee-ban azért figyeltem fel rá, mert magában evett, és enyhén feltűnő volt, mert rajtam kívül csak ő vacsorázott magányosan.

– Megkérhetted volna, hogy üljön oda hozzád.

– Kilógott a tömegből. Olyan volt, mint valami piperkőc a Broadwayről egy régi filmből. Akár egy menyét, ami széles karimájú kalapot hord. James Cagney mellett szoktak ilyenek játszani.

– Azt hiszem, sejtem, hogy hova akarsz kilyukadni.

– Arra gondoltam – folytatta Keller –, hogy nem én vagyok az egyetlen kijelölt ütőjátékos ezen a meccsen… Halló? Dot?

– Itt vagyok – szólalt meg Dot. – Csak emésztem, amit mondasz. Nem tudom, ki a megbízó, mert egy közvetítő hozta az üzletet. Azt azonban tudom, hogy senki sem ideges, senkinek sem sürgős az ügy. Akkor meg miért béreltek volna fel még valakit? Biztos vagy benne, hogy ő is Turnbullra utazik? Lehet, hogy csak egy megátalkodott szurkoló, aki egy meccsről sem akar lemaradni, ezért követi őket, akárhova is mennek.

– Nem úgy néz ki, Dot.

– Akkor magándetektív? A baseballjátékosok is megcsalják a feleségüket, igaz?

– Mindenki megcsalja a feleségét, Dot.

– Akkor egy feleség bérelte fel a fickót, aki most bizonyítékot gyűjt a válóperhez.

– Annál sokkal kétesebb alaknak látszik, semmint hogy magánkopó legyen.

– Azt hittem, ez nem lehetséges.

– Nem olyan, mint a megkenhető rendőrből magánnyomozóvá avanzsált figurák. Ez az alak olyan, akit letartóztatnak, aztán megkeni a rendőrt, hogy elengedjék. Szerintem szintén szakmabéli, és nem éppen A-kategóriás.

– Mert ha az lenne, akkor nem így nézne ki.

– A munkaköri leírás szerint az embernek feltűnés nélkül kell tudnia elvegyülni a tömegben – közölte Keller. – De ez úgy néz ki, mint egy… pulyka a csirkeólban.

– Pulyka a csirkeólban? Mindegy. Lehet, hogy más is holtan akarja látni az emberünket.

– Nekem is eszembe jutott.

– Talán egy másik megbízó felbérelt egy második bérgyilkost. Tudod mit? Szerintem nem rossz ötlet, hogy nem kapkodsz.

– Én is pontosan erre gondoltam.

– Mert ha nem vársz, és akcióba lépsz, akkor akár még bajba is kerülhetsz amiatt a menyétképű alak miatt. És ha valóban azért van ott, hogy elintézze Turnbullt, és te a háttérben maradsz, hagyod, hadd végezze el a melót, akkor azzal nem vesztesz semmit, igaz? Mindegy, hogy ki húzta meg a ravaszt, a pénzünket megkapjuk.

– Akkor csak várok.

– Persze. Igyál sokat abból a nevezetes kávéból. Ázzál bőrig abban a híres esőben. Seattle-ben is vannak bélyegkereskedők, Keller?

– Vannak. Tacomában biztosan.

– Akkor ugorj be egyhez – javasolta Dot. – Vegyél pár bélyeget! Érezd jól magad.

– Az egész világot gyűjtöm 1840-től 1949-ig, a Brit Nemzetközösséget meg 1952-ig.

– Más szóval a klasszikusokat – bólintott a kereskedő, egy szögletes arcú férfi csíkos nyakkendőben és kockás ingben. – A legjobbakat.

– Mostanában azon gondolkodom, hogy egy témát is felveszek. A baseballt.

– Kiváló elképzelés – mondta a férfi. – A legtöbb témában állandóan belefut azokba az ócska olimpiai sorozatokba, amiket csak úgy ontanak magukból a nemlétező kis országok. A foci még rosszabb. Főleg a világbajnokságok miatt. A baseballal nem ez a helyzet, mert nem olimpiai versenyszám. Most mondja meg nekem, mit tudnak a baseballról Bissau-Guineában?

– Tegnap este meccsen voltam – közölte Keller.

– Csak nem nyert a Mariners?

– Megverték a Tarponst.

– Ideje volt.

– Turnbull két hazafutást is csinált.

– Turnbull… A Mariners játékosa?

– A Tarpons kijelölt ütőjátékosa.

– Tudja, ez a kijelölés – ingatta a fejét a férfi. – Engem már nem is érdekel többé a játék. És miért érdekes a két hazafutása? Nem az első volt neki.

– Nem tudom, érdekes-e – felelte Keller –, de most már csak három hiányzik a négyszázhoz.

– Soha nem lehet tudni – vont vállat a férfi. – Talán hamarosan St. Vincent és a Grenadine-szigetek kiad vele egy bélyeget. Nos, hogy döntött? Megnézi a baseballos albumokat?

– Ezen még gondolkodnom kell – rázta meg a fejét Keller. – Egy új gyűjteményt kezdeni komoly döntés. Törökországgal hogyan áll? Az albumomban egymást követik az üres oldalak.

– Üljön csak le – mondta a kereskedő. – És meglátjuk, tudunk-e ellene tenni valamit.

A Tarpons Seattle-ből Clevelandbe repült három meccsre a Jacobs Fielden, aztán Baltimore-ba négy meccsre három nap alatt a divízió első helyén álló Oriolesszal. Keller lekéste a Mariners elleni utolsó meccset, így még a csapat előtt Clevelandbe repült, kivett egy hotelszobát, majd belépőt vásárolt a három meccsre. A Jacobs Field egyike a legújabb stadionoknak, és ez látható büszkeséggel töltötte el a szurkolókat. Tavaly több teli hely volt a lelátókon, mint üres, de az idén az Indians elég gyengén muzsikált, így Keller könnyedén tudott jegyet venni.

Floyd Turbullnak mindössze egyetlen ütése volt az egész meccsen, az se valami erős. Aztán gyorsan ki is ejtették. A helyére beálló csontos gyerek azonban csinált három hazafutást.

– Ez a gyerek vert meg minket – jegyezte meg a Keller mellett ülő férfi. Indians-szurkoló volt, és ugyanezt gondolta Kellerről is, nem alaptalanul, mert a fején egy Indians-baseballsapka virított. – Bárcsak Turnbull maradt volna a pályán – folytatta a férfi.

– Közel a háromezer ütéshez – mondta Keller.

– Egy rakás ütés meg hazafutás, de minket ez a gyerek vert meg. Turnbull csak a hírnevéért játszik meg a rekordokért, nem pedig a csapatért. Ez Floyd Turnbull.

– Bocsásson meg – szakította félbe Keller. – De ott van egy ismerősöm, és üdvözölni akarom.

A menyétképű piperkőcön most egy panamakalap volt, a nyakában meg piros sál. Keller még a sál és a kalap nélkül is kiszúrta volna. Még a harmadik inningben meglátta, és azóta folyamatosan figyelte, hogy ott van-e. A fickó most egy nővel beszélgetett. Egészen közel hajoltak egymáshoz, de a nővel valami nem volt rendben. Egy ilyen kinézetű nőből nem nézte ki, hogy a legutolsó hazafutás részleteit beszéli ki a menyétszerű piperkőccel.

Magas volt, vékony, és királynői méltósággal viselte a korát. Kosztüm volt rajta, és Keller első pillantásra azt gondolta, hogy az irodájából jött, de aztán meggondolta magát: nem irodában dolgozik, hanem cégtulajdonos. Ha volt is keresnivalója a stadionban, akkor nem a szurkolók közt kuporogva a kényelmetlen széken, hanem egy méregdrága páholyban.

Miről beszélhetnek olyan izgatottan? Akármi is volt az, Keller nem tudott belehallgatni, mert befejezték, mielőtt odaérhetett volna. Elváltak, és külön irányba indultak. Keller fejben feldobott egy érmét, majd a nő után indult. Azt már tudta, hogy a piperkőc melyik hotelbe jelentkezett be, milyen név alatt.

A nőt a Ritz-Carlton Hotelig követte, amin nem is lepődött meg. Útközben megszabadult az Indians-baseballsapkától, de még ennek ellenére sem volt megfelelően öltözve egy ötcsillagos szálloda halijához. A farmer meg a póló a stadionban még elment, ám itt már kérdéses volt.

Nem tudott mit tenni. Bement, és remélte, hogy megpillantja a nőt. De nem. Akkor iszik egyet a bárban. Hacsak nem kérnek nyakkendőt, akkor elüldögél ott, elszopogat egy sört, és talán sikerül úgy szemmel tartania a hallt, hogy nem dobják ki. Ha a nő lefeküdt aludni, nincs szerencséje. Talán csak átöltözni ment fel a szobájába, mert még nem vacsorázott.

Keller itt abba is hagyta a találgatást, ugyanis amikor belépett a bárba, megpillantotta a nőt a sarokban, amint egyedül ült, kezében egy cigarettával egy hosszú szipka végén – manapság ritkán lát ilyet az ember –, és valami vörös színű koktélt ivott. Manhattan vagy Rob Roy, gondolta Keller. Igen, egy ilyen finom nő, még ha egy kicsit más korba is tartozik, csak valami jóféle koktélt ihat.

Keller megállt a pultnál, kért egy Tuborgot, és odavitte a nő asztalához. Azt leszámítva, hogy a szeme egy pillanatra elkerekedett, a nő arcán más érzelmet nem látott. Keller kihúzott egy széket, és anélkül ült le, hogy megkérdezte volna, szabad-e.

– Én vele vagyok – kezdte.

– Nem tudom, miről beszél.

– Neveket ne mondjunk, oké? Panamakalap, nyakában piros sál. Húsz perce vele beszélgetett, igaz? Játszhatjuk azt, hogy nem érti, miről beszélek, de jobb lenne, ha velem jönne.

– Hova?

– Beszélni akar magával.

– De most beszéltünk!

– Nézze, én alig értek valamit ebből az egészből – mondta Keller, és ez történetesen igaz is volt. – Csak teszem, amit mondanak nekem. Ő is eljöhetett volna, de annak maga nem örült volna, igaz? Nyilvános helyen, a szállodája bárjában Slanskyvel.

– Slansky?

– Hibát követtem el – ismerte el Keller. – Olyan nevet mondtam, amiről maga nem tudhat. Felejtse gyorsan el, jó?

– De…

– Ami azt illeti, nekünk sem kellene sokáig itt ülnünk és beszélnünk. Én most szépen kisétálok, maga megissza az italát, aztán utánam jön. A bejárat előtt várom egy kék Honda Accordban.

– De…

– Öt perc – mondta Keller, felállt, és kiment a bárból.

4

A nő majdnem tíz perc múlva jelent csak meg, de habozás nélkül beült a Hondába. Keller kikanyarodott a hotel elől, majd belülről bezárta az összes ajtót.

Miközben a panamakalapot viselő férfihoz igyekeztek (akinek nem Slansky a neve, de kit érdekel?), Keller megtudta, hogy Floydnak nemcsak viszonya volt a nővel, hanem rábeszélte, hogy fektessen be az ingatlanüzletébe. A megállapodást azonban úgy kötötték meg, hogy a nő a pénzét csak egy hosszú és költséges per után kaphatta volna vissza. Hacsak Turnbull nem hal meg, amikor is az üzlettársi viszony automatikusan megszűnik. Keller nem is próbálta megérteni a jogi helyzetet. A lényeget értette, és ennyi elég is volt neki. Ahogy a nő Turnbullról beszélt, Keller egyre tisztábban látta, hogy még akkor is szívesen látná őt holtan, ha ebből neki semmi haszna nem származna.

Különös, hogy az emberek mennyire nem kedvelték Turnbullt.

Slansky az egész összeget megkapta előre. Cserébe a nő szent esküt fogadtatott vele, hogy Turnbull felhagy a levegővétellel, mielőtt a csapat visszaér Memphisbe. A nő szerette volna, hogy Slansky még Clevelandben elintézze, de a piperkőc addig vonakodott, amíg a teljes összeget meg nem kapta. Most úgy nézett ki, hogy Turnbull még élve érkezik meg Baltimore-ba, de holtan távozik onnan, mert a következő állomás Memphis, azt pedig…

Mi van, ha Slansky meg akarja spórolni a baltimore-i utat?

– Itt is vagyunk – kanyarodott be Keller egy bevásárlóközpont elé. A boltok bezártak, a parkoló meg egy Chevrolet-t leszámítva teljesen üres volt. A Chevy bal hátsó kereke teljesen lapos volt, így Keller mellette parkolt le, és leállította a motort.

– Hátul várja magát – nyitotta ki az ajtót a nőnek. Úgy álltak, hogy a Chevy miatt az utcáról nem lehetett odalátni. – Erősen kell figyelnünk – szorította meg a nő karját.

A Keller által Slanskynek keresztelt férfi az 1-71-es egyik lehajtója mellett vett ki szobát egy olcsó motelben John Carpenter néven. Keller odament az ajtajához, bekopogott, de nem kapott választ. Túl egyszerű lett volna.

Mindegy.

A Tarpons játékosai megint a Marriottban ütöttek tanyát, hacsak nincsenek már úton Baltimore felé. De éppen most ért véget az esti meccs, és holnap is este fognak játszani. Talán itt éjszakáznak, és csak reggel szállnak repülőre. Keller kocsiba ült, és elment a Marriottba. A bár felé menet meglátta az egyik futójátékost, meg egy dobót is. Szóval akkor nem repültek még el, hacsak valaki ezt a kettőt nem tartotta itt, de ez sem tűnt valószínűnek, mert a két játékos nem mutatta a depresszió jegyeit.

A bárban újabb játékosokat látott. Leült, rendelt egy sört. Az egyik játékos rápillantott Kellerre, és főbólintással üdvözölte. Keller egy pillanatra megijedt. Olyan sokáig lett volna a csapat körül, hogy megjegyezték az arcát?

Megitta a sörét, és felállt. A hallban Floyd Turnbull jött vele szemben, és nem volt túl boldog. Nem is volt minek örülnie. Egy Anliot nevű hórihorgas gyerek este elvette a kenyerét, és megnyerte a Tarponsnak a meccset. Nem csoda, hogy Turnbull bosszús volt, és Keller szerint bárkinek szívesen szétrúgta volna a seggét. Ha az a valaki Anliot, akkor még jobb. A szobája felé ment, és Keller úgy gondolta, hogy a játékos lefekszik aludni.

Keller visszament a piperkőc hoteljába, megint kopogtatott, és megint nem történt semmi. A hotel előtt egy nyilvános fülkéből tárcsázta a recepciót. A nő arról tájékoztatta Kellert, hogy John Carpenter kijelentkezett.

És hova ment? Ilyen későn nem repülhetett el Baltimore-ba. Talán kocsival ment. Keller látta az autót, ami öregebb és viseltesebb volt annál, semmint hogy bérelte volna. Talán az övé volt, és úgy döntött, hogy elvezet Clevelandből Baltimore-ba.

Keller Baltimore-ba repülővel ment, és a meccs kezdetén már a helyén ült a Camden Yardson. Floyd Turnbull nem volt a kezdőcsapat része. A kispadon csücsült, mert Graham Anliotot jelölték ki ütőnek. A srác csinált egy tisztességes hazafutást, de Keller nem várta meg, mi lesz a meccs végeredménye. Amikor eljött, a Tarpons négy ponttal vezetett.

Az Ace Hardware eladója beütötte a gépbe, amit Keller összegyűjtött: egy tekercs képdrótot, egy csomag képszöget és akasztót. A srác levonta a logikus következtetést.

– Csak nem keretezni készül? – kérdezte vigyorogva.

– De – felelte Keller. – A kedvenc baseballjátékosomat készülök felakasztani.

– Hogyan?

– Mármint a képét – javította ki magát gyorsan Keller. – Elkalandozott a figyelmem. A képét.

A hotelszobájában Keller azt kívánta, bárcsak vett volna egy drótvágó fogót. Mivel nem vett, ezért lemérte, mekkora drótra van szüksége, aztán addig törte, forgatta, tekerte a vékony acélsodronyt, amíg el nem szakadt. Mindegyik végére hurkot kötött, a maradék drótot visszatette a zacskójába, hogy a képszögekhez és akasztókhoz hasonlóan bedobja majd egy esőcsatornába.

Nem tudta, Slansky hol szállt meg, előző este a stadionban sem látta. Azt azonban tudta, miféle motelekben szeret megszállni. Slansky az olcsó és a stadionhoz közeli helyeket szerette. Ugyanazt a nevet használja vajon? Keller szerint Slanskynek nincs oka változtatni jó szokásán. Amikor felhívta az Édes Álmok Motelt a Key Highway-n, egy kellemes, indiai akcentusú nő azt közölte vele, hogy igen, megszállt náluk egy John Carpenter. Akarja, hogy kapcsolja?

– Nem szükséges – felelte Keller. – Meg akarom lepni.

És meg is lepte. Amikor Slansky – Keller nem tehetett róla, de még akkor is Slanskyként gondolt a piperkőcre, ha a nevet ő maga találta ki – beült a kocsijába, Keller már várta a hátsó ülésen.

A férfi egy pillanatra megmerevedett, amiből Keller tudta, hogy megérezte a jelenlétét. Slansky nyugodtan bedugta a slusszkulcsot a helyére. Engedje, hogy elmenjen? Szó sem lehet róla, mert Keller szintén a motel parkolójában hagyta a kocsiját, és akkor kénytelen lenne visszasétálni.

Ráadásul Slansky minél tovább mozog, annál nagyobb az esélye, hogy fegyvert rántson.

– Csak nyugodtan, Slansky – mondta neki Keller.

– Összetéveszt valakivel – nyögte a férfi hangjában megkönnyebbüléssel és kétségbeeséssel. – Nem tudom, ki az a Slansky, de nem én.

– Nincs időm elmagyarázni – felelte Keller. És tényleg nem volt ideje, de ha mégis, akkor is mi haszna lett volna? Egyszerűbb volt használni a képdrótot, ahogy már oly sokszor tette a múltban. És ha Slansky abban a hitben halt meg, hogy összetévesztették valakivel, ám legyen. Talán még meg is könnyebbült.

Vagy nem. Keller megmarkolta a drót két végén lévő hurkot, erősen húzta, és úgy döntött, semmilyen jelentősége nincs, hogy Slansky milyen hitben hal meg.

5

– Affenébe – mondta a dagadt férfi Keller mögött, amikor az Orioles játékosa úgy ért földet, hogy a kezében a saját kesztyűjén kívül semmi sem volt. A Baltimore dobójátékosa úgy ingatta a fejét, ahogy az összes dobójátékos szokta ilyen helyzetben, aztán Floyd Turnbull peckesen befejezte a hazafutását.

– Azt hittem, szerencsénk lesz, amikor az a gyerek lesérült – ingatta a fejét a dagadt férfi. – Egyelőre senki nem tud vele kezdeni semmit a pályán, olyanokat dob. Két hétig nem játszhat?

– Azt mondják – felelte Keller –, hogy eltörte az egyik lábujját.

– Ráléptek a lábára? Az meg hogy történt?

– Én csak hallottam – válaszolta Keller –, hogy egy tömött liftben utazott, és senki sem tudja, pontosan mi történt. Vagy még korábban törte el, és csak a liftben vette észre, vagy ott tiport rá valaki a lábára. Az orvosok szerint egy hónap múlva olyan lesz, mint új korában.

– Nekünk legalább nem fog ártani – sóhajtott a férfi. – De Turnbull jól járt. Egyre közelebb a rekordküszöbhöz.

– Háromszázkilencvennyolc – közölte Keller.

– Annyi? Már csak kettő kell a négyszázhoz. És az ütéseknél?

– Még négy, és eléri a négyezret.

– Sok szerencsét neki – mondta a férfi. – De pont ellenünk kell megütnie a négy ezrediket?

– Szerintem Memphisben meglesz.

– Melyik? Az ütés vagy a hazafutás?

– Talán mind a kettő – bólintott Keller.

– Nekem nem hozott – mondta a férfi.

Ugyanaz a figura volt, aki mellett a Tarpons első meccsén ült, és emiatt Keller úgy érezte, most tanúja lesz annak, ahogy Turnbull történelmet ír. Az első labdája a második inning elején olyan volt, mintha szeme lett volna, pont elhúzott két védő között. Megint a Yankees ellen játszott a Tarpons, és Turnbull, aki a Tampa Bay ellen kifejezetten rosszul domborított, makacsul menetelt a bűvös határok felé. Háromszázkilencvenkilenc hazafutása volt, az ütése a második inningben pedig a kettőezer-kilencszázkilencvenkilencedik.

– Én kaptam az utolsó hot dogot – magyarázta Keller. – Felajánlanám a felét, de soha nem adok senkinek az ételemből.

– Igaza van – bólintott a férfi. – Önző világban élünk.

Turnbull egyre jobban játszott, de Kellert nem érdekelte különösképpen. Csodálatos este volt a stadionban, remek idővel, és legalább annyira élvezte a beszélgetést a mellette ülő férfivel, mint a füvön zajló drámát. A meccs nagyon kiegyenlített volt, a csapatok fej-fej mellett haladtak. Turnbull hirtelen hullámvölgybe került, és az a veszély fenyegette, hogy kiejtik.

– A francba – mondta Keller barátja. – Azt hittem, valami különlegeset látunk ma este. De ahogy nézem, várnunk kell még egy kicsit. Hacsak Turnbull össze nem szedi magát.

A játékos mintha meghallotta volna. A Yankees dobójátékosa eleresztette a labdát, Turnbull iszonyú jól elkapta. A labda csak szállt és szállt, egyenesen a nézőtér felé. Amikor nyilvánvaló volt, hogy nincs ember, aki ezt megfogja, Turnbull a levegőbe bokszolt, majd kidüllesztett mellel megcsinálta a hazafutást. Az egész stadion hangosan éljenzett és ünnepelt.

Négyszáz hazafutás, háromezer ütés – a meccsnek vége, a Tarpons nyert.

– Ennél jobb befejezést írni sem lehetett volna – mondta a férfi. Keller bólintott: ő is pontosan így gondolta.

– Kóstold meg – mondta Dot. – ízlik?

Keller belekortyolt a jeges teába, aztán hátradőlt a hintaszékben.

– Finom – felelte.

– Már azon gondolkodtam, látlak-e még valaha – nézett rá Dot. – Amikor utoljára hallottam felőled, akkor ott volt az a piperkőc alak, akiről azt hitted, hogy bérgyilkos. Azt hittem, te voltál a célpontja, és elintézett téged.

– Épp fordítva történt – közölte Keller.

– Ó!

– Útban volt – magyarázta Keller. – Ahogy a nő is, aki felbérelte. A nő Clevelandben, egy üzletközpont parkolójában elcsúszott, és kitörte a nyakát. A fickó meg, akit felbérelt…

– Beszorították a fejét egy satuba?

– Az még azelőtt történt, hogy mi találkoztunk. Nem, ő meg belegabalyodott valami képdrótba Baltimore-ban.

– Floyd Turnbull pedig természetes halált halt – bólintott Dot. – Élete legnagyobb estéje, ami egyben az utolsó is lett.

– Ironikus – jegyezte meg Keller.

– Ezt Peter Jennings mondta róla a tévében. Turnbull ünnepelt, túl sokat ivott, lefeküdt aludni, aztán megfulladt a saját hányásában. Ha hiszed, ha nem, egy orvos elmagyarázta, hogy ez sokkal gyakrabban megtörténik, mint gondolnánk. Elájul az ember, mert annyit ivott, aztán ahogy a hátán alszik, hányni kezd, és belefullad.

– És soha nem tudja meg, mi végzett vele.

– Persze hogy nem – mondta Dot. – Különben tudna tenni ellene valamit. De ha te is benne vagy a képben, Keller, én soha nem hiszek a természetes halálban. Azon túl persze, hogy te magad is egy természetes halálok vagy.

– Nos – hintázott Keller.

– Hogy csináltad?

– Segítettem a természetnek – felelte. – Nem kellett leitatnom, mert magától berúgott. Követtem haza, összevissza vezetett. Attól féltem, hogy még a végén balesetet szenved.

– És?

– És ha csak egy kicsit sérül meg? És kórházba kerül? De szerencsésen hazaért. Vártam, hogy rendesen elaludjon, de még az ágyáig sem ért el, mert a szőnyegen horkolt. – Vállat vont. – Egy rongyot tartottam a szájához, és amikor hányni kezdett…

– Hogyan? Szappanos vizet itattál vele?

– Beletérdeltem a gyomrába. Bejött, a hányás meg nem tudott eltávozni, mert a száján ott volt a rongy. Biztos, hogy hallani akarod?

– Annyira nem biztos, mint egy perce, de ne aggódj. Szóval letüdőzte a hányását, történet vége. És aztán mi történt?

– Eljöttem. „Mi történt utána?”

– Ez pár napja történt, Keller.

– Ó! – mondta. – Beugrottam pár bélyegkereskedőhöz. Memphis bélyegek szempontjából is jó hely. Ráadásul meg akartam nézni a többi meccsüket is a Yankees ellen. A Tarpons összes játékosa fekete karszalagot viselt Turnbull miatt, de nem használt. A két utolsó meccset elvesztették.

– Rossz nekik – nyugtázta Dot. – Nem akarsz beszélni róla, Keller?

– Beszélni? Miről? Most mondtam el mindent.

– Egy hónapig voltál távol – felelte Dot. – Egy hónapig tartott az, ami máskor két napig. Gondoltam, elmagyarázhatnád.

– A másik bérgyilkos – kezdte Keller, de Dot a fejét rázta.

– Ne gyere nekem a „másik bérgyilkos” dumával. Még azelőtt elintézhetted volna Turnbullt, hogy a piperkőc felbukkant.

– Igazad van – ismerte el Keller. – A számok, Dot.

– Miféle számok?

– Négyszáz hazafutás – felelte. – Háromezer ütés. Azt akartam, hogy megcsinálja.

– Milyen figyelmes vagy.

– Nem tudom, hogy az eredménye elég-e a Hírességek Csarnokához – folytatta Keller. – És nem is nagyon érdekel. Azt akartam, hogy ott legyen a rekorderek között. És azt is akartam, hogy elmondhassam: ott voltam, amikor Floyd Turnbull megcsinálta a négyszázadik hazafutását és a háromezredik ütését.

– Aztán meg elintézted.

– Nos – mondta Keller –, erre nem gondolok.

Dot egy ideig egy szót sem szólt. Aztán megkérdezte Kellertől, hogy kér-e még jeges teát. Keller nem kért, mire Dot megkérdezte, sikerült-e vennie pár bélyeget a gyűjteményébe.

– Találtam pár jó törököt – válaszolta Keller. – Elég gyengén álltam Törökországból, most viszont már sokkal jobban.

– Ez fontos.

– Nem tudom – vont vállat Keller. – Egyre nehezebb eldönteni, mi fontos, és mi nem. Egy hónapon keresztül baseballt néztem, Dot. Ennél sokkal rosszabbul is eltölthettem volna az időmet.

– Hogyne, Keller – nézett rá Dot. – És biztos vagyok benne, hogy előbb vagy utóbb találsz is rosszabb időtöltést.

Keller és az orrhossz

6

– Nos, ki a kedvence a harmadikban?

Keller csak akkor jött rá, hogy a kérdést hozzá intézik, amikor a férfi megismételte. Megfordult, és ott állt egy apró kis ember Mets-dzsekiben, talpig kérdő arckifejezésben.

Ki a kedvence a harmadikban? Mivel nem figyelt, válaszolni sem tudott. Az emberkét ez egy percig sem zavarta, mert válaszolt is a saját kérdésére.

– Na most, a kettes az abszolút esélyes, így egy fillért sem nyer, ha rá fogad. Az ötösnek van valami esélye, de soha nem futott igazán jól. A hármas a rövidebb pályán még elmegy, de egy ilyen hosszún? Szóval azt kell mondanom, egyetértek magával.

Keller egy szót sem szólt. Akkor a férfi mivel is értett egyet?

– Maga olyan, mint én – folytatta az emberke. – Én sem vagyok olyan, mint azok a degeneráltak, akik öt percet sem bírnak ki fogadás nélkül. Minden futamra pénzt kell feltenniük. Én néha csak idejövök, itt vagyok egész nap, és egy centet sem teszek fel. Szeretem a friss levegőt, és nézem a pacikat vágtázni.

Keller nem akart megszólalni, de képtelen volt megállni.

– Friss levegőt?

– Amióta a bagósok külön szobát kaptak – felelte a fickó –, nem is olyan rossz itt. Bocsásson meg, egy ismerősömet kell üdvözölnöm.

Azzal elsétált, és amikor Keller legközelebb látta, már a fogadóablak előtt állt, és pénzt számolt a pultra. Friss levegő, gondolta Keller. Meg a pacik. Ez nem is hangzott rosszul, csak éppen azt a tényt nem lehetett figyelmen kívül hagyni, hogy azok a pacik Belmontban futottak körbe-körbe a friss levegőn, az apró emberke pedig még vagy hatvan-nyolcvan másikkal együtt egy manhattani fogadóirodában tömörült, és tévén nézték az egészet.

Keller a Racing Form legfrissebb számát tartotta a kezében, és körbenézett az OTB-fogadóirodában, ami a Lexington és a Negyvenötödik utca sarkán állt, közel a Grand Centralhoz, alig pár perc sétára az Első sugárúton található lakásától. Mégis most járt itt először. Sőt, eddig még csak észre sem vette, hogy itt van. Legalább százszor, ha nem ezerszer sétált el mellette az évek alatt, de valahogy soha nem vette észre, ami jól mutatta, mennyire érdekelte a lóverseny.

Keller háromszor volt életében lóversenypályán. Az első alkalommal kis téteket tett meg – két dollár itt, öt dollár ott. A lovak nem úgy futottak be, ahogy remélte, és ettől nagyon bután érezte magát. A másik két alkalommal már nem is fogadott.

Kaszinóban is járt, általában munka miatt, de ott sem érezte jól magát. Nyilvánvaló volt, hogy sok ember izgalmasnak találja a kaszinók hangulatát, de Keller érzékszervei nem bírták. A zaj, a villódzó fények, a pénzt kergető emberek. Csak azért ült oda egy félkarú rablóhoz vagy a kártyaasztalhoz, hogy ne lógjon ki a sorból. Szíve szerint a szobájában aludt volna.

Nos, gondolta, az emberek különbözőek. A legtöbben nagyon szeretik a szerencsejátékokat, és teljesen ártalmatlanok. Mások pedig azt érték el a játékszenvedélyükkel, hogy a Kellerhez hasonlók foglalkozni kezdtek velük. Nem a saját pénzüket vesztették el, loptak, hogy fogadni tudjanak, vagy valami olyasmit csináltak, ami miatt valaki nem a legmelegebb szívvel gondolt rájuk. Ekkor jött Keller, a szerencsejátékos pedig – inkább előbb, semmint utóbb – ment.

A legtöbb szerencsejátékosnak ez csak közönséges hobbi. Keller tudta, hogy csak azért, mert tőle ez az egész távol állt, a szerencsejátékban még lehetett valami. Körbenézett az OTB-ben, látta ezeket a mi-lett-volna-ha és tudtam-hogy-nem-erre-kellett-volna-fogadnom arcokat, és tudta, hogy lelkesedésük teljes egészében valódi. Nagyon rá voltak kattanva.

És ki ő, hogy minősítse a lelkesedésüket? Ami az egyik embernek étel, a másiknak halálos méreg. Itt álltak ezek a férfiak a Racing Form hülyeségeibe csomagolva, és valószínűleg egy szót sem értettek volna az ő Scott-katalógusából. Ha meglátták volna Kellert, amint egyik kezében nagyítóval, a másikban meg a csipeszével az egyik albuma fölé görnyed, valószínűleg azt gondolják, hogy elment az esze. Mi értelme van apró, perforált szélű papírdarabokkal vacakolni, ha egyszer az ember lovakra is fogadhat?

– És elindultak!

El ám. Keller felnézett a falra szerelt tévére, és figyelte, ahogy a lovak vágtáznak.

Bélyegekkel kezdődött.

Az egész világot gyűjtötte, az első postabélyegektől – a Nagy-Britanniában 1840-ben megjelent Penny Blacktől és a Two Penny Blue-tól – egészen a második világháború végéig. (Az országtól függött, hogy pontosan meddig. A legtöbb országot 1949-ig gyűjtötte, de a brit birodalmat 1952-ig, amikor meghalt VI. György. Gyűjteménye legfiatalabb darabja legalább ötvenéves volt.)

Ha az ember az egész világot gyűjti, akkor az albumaiban sokkal több bélyegnek van hely, mint amennyit képes beszerezni. Keller tudta, hogy soha nem lesz képes egyik albumát sem teljessé tenni, de ez nem frusztrálta, hanem nyugalommal töltötte el. Mindegy, hogy meddig él, vagy mennyi pénze van, mindig marad olyan bélyeg, ami hiányzik a kollekciójából. Természetesen megpróbált minél kevesebb üres helyet hagyni az albumaiban – ez volt a bélyeggyűjtés lényege –, de az öröm forrását a vadászat, a keresés jelentette, és nem a teljességre való törekvés.

Éppen ezért soha nem volt bélyeg, amit minden körülmények között meg kellett szereznie. Mindig óvatosan vásárolt, olyan bélyegeket, amelyek tetszettek neki, és nem költött többet, mint amennyit megengedhetett magának. Az évek során tett szépen félre pénzt, még oda is eljutott, hogy a visszavonulást fontolgatta, de amikor ismét elkezdett bélyeggyűjtéssel foglalkozni, a hobbija lassan felemésztette a nyugdíjalapját. Amivel semmi baja nem volt. Miért akarna visszavonulni? Nyugdíjasként nem tudna bélyegeket venni.

Panaszra nem volt semmi oka. Soha nem volt pénzszűkében, de mindig tudta mire költeni. Ha Dot egy rakás melót adott neki, akkor a bevétele jó részét bélyegre költötte. Ha kevesebbet tudott dolgozni, akkor sem volt semmi gond: kevésbé értékes bélyegeket vett olyan kereskedőktől, akik levélben küldték el neki az ajánlatukat.

Minden a lehető legnagyobb rendben ment. Egészen addig, amíg meg nem kapta a Bulger & Calthorpe-katalógust, mert az mindent összezavart.

A Bulger & Calthorpe egy omahai cég, ami bélyegárverésekre szakosodott. Rendszeresen hirdettek a Linn'sben és egyéb filatéliai magazinokban, és sokat utaztak, hogy a helyszínen megvizsgálják és felértékeljék az egyes nagyobb gyűjteményeket. Évente háromszor vagy négyszer kibérelték egy hotel konferenciatermét Omahában az árverésükre, és Keller már évek óta postán kapta díszesen illusztrált katalógusaikat, amelyek közül a legfrissebb komoly mennyiségű bélyeget ajánlott Franciaországból és a francia gyarmatokról. Keller átlapozta, hátha az aukció időpontjában véletlenül Omahában tartózkodik. Éppen másvalamin gondolkodott, amikor megpillantotta az első, színes oldalt, és akármin is járt az esze, azonnal elfelejtette.

Martinique Kettes. És mellette: Martinique Tizenhetes.

A képernyőn a kettes rajt-cél győzelmet aratott. A második helyezettre négy és fél hosszat vert.

– Látja? – kérdezte az emberke Keller mellett. – Mit mondtam magának? Két dollárra három kurva dollárt és negyven centet fizet. Maga szerint ennek van teteje?

– Rá fogadott?

– Nem – felelte az emberke –, de ellene sem. Ehelyett a nyolcasra fogadtam befutóra, ami azt mutatja, hogy milyen pénzéhes vagyok. Látta, hogy mit csinált a nyolcas? Harmadiknak jött be az ötös mögött, szóval, ha mondjuk kettes-ötös-nyolcas befutóra fogadtam volna meg egy kettes-nyolcas-ötösre…

Ha Kolumbuszt az összes matrózával együtt felfalták volna a bennszülöttek, akkor… Keller csak legyintett. Mit lett volna, ha.

7

Jó félórát töltött a Bulger & Calthorpe-katalógussal. Alaposan elolvasta a két bélyeg leírását, majd a maradékot is, hátha talál még valamit, aztán visszalapozott a Martinique Ketteshez és Tizenheteshez. Végül félretette a katalógust, előszedte a csekk-könyvét, megnézte, mennyi pénze van, megrázta a fejét, a polcról leemelte az albumot, amelyben az Antillákat gyűjtötte, kinyitotta Martinique-nál, átnézte a körülbelül kétszáz onnan származó bélyeget, végül elidőzött a két üres hely fölött. Egyedül a Martinique Kettes és Tizenhetes hiányzott, mi más.

Becsukta az albumot, de nem tette vissza a helyére, még nem, aztán felvette a telefont, és Dotot tárcsázta.

– Azon gondolkodtam – kezdte –, hogy van-e valami.

– Micsoda, Keller?

– Mondjuk munka – felelte.

– Kikapcsoltad a telefonod?

– Nem. Próbáltál hívni? – kérdezte.

– Ha próbáltalak volna – válaszolta Dot –, akkor el is érlek, mert nem raktad félre a telefonod. Ha bejött volna egy meló, akkor fel is hívtalak volna, ahogy mindig. Ehelyett te hívtál.

– Bizony.

– Kérdem én: miért?

– Mert jól jönne a munka. Csak ezért.

– Mikor dolgoztál utoljára? Egy hónapja?

– Inkább kettő.

– Utaztál egyet, minden ment, mint a karikacsapás. Az ügyfél elküldte nekem a pénzt, én odaadtam neked a részed, és ha ez nem olyan, mint a karikacsapás, akkor nem tudom, mi az. Mondd csak, Keller, új nő van a láthatáron? Megint komoly pénzeket költesz fülbevalókra?

– Semmi ilyesmiről nincs szó.

– Akkor miért… Keller, bélyeget akarsz venni, igaz?

– Nem ártana pár dollár – felelte.

– Erre úgy döntöttél, hogy proaktív leszel, és felhívsz. Én is szeretnék kezdeményezni, de kit hívjak fel? Nem kereshetünk munkát, Keller. A munkának kell megtalálnia minket.

– Tudom.

– Egyszer még hirdetést is adtunk fel. Emlékszel? És arra is, hogy mi lett a vége? – Keller felidézte az esetet, és megrázta a fejét. – Akkor várunk – szögezte le Dot. – Amíg valami be nem esik. Ha metafizikai szinten gyorsítani akarod a dolgot, akkor javaslom a proaktív gondolatokat.

A negyedik futamban indult egy Őrült Postás nevű ló. Ennek semmi köze nem volt a bélyegekhez, Keller tudta jól, mert azokra a sértett postai dolgozókra utalt, akik a második alkotmánykiegészítésben foglalt jogukat akképpen gyakorolták, hogy a munkahelyükre fegyvert vittek, és ez gyakran drámai következményekkel járt. A név akkor is felkeltené bármelyik filatelista figyelmét.

– És mi van a hatossal? – kérdezte Keller az apró emberkétől, aki erre gyorsan kinyitotta a Racing Formot, majd a tévére pillantott.

– Az utolsó öt futamban nyertek vele némi pénzt – jelentette. – De most egyre többet várnak tőle. Szereti későn begyújtani a rakétáit, ami akár jól is jöhet, mert a kettes meg az ötös mindig keményen rajtolnak. – Az emberke közölt még pár adatot, amiből Keller egy szót sem értett, majd így folytatta: – Reggel tizenkettő az egyhez lehetett rá fogadni, ami jó hír, mert sokat lehet nyerni vele, de erre senki szerint sincs esély.

Keller beállt a sorba. Amikor rákerült a sor, két dollárt tett az Őrült Postás győzelmére.

Keller vajmi keveset tudott Martinique-ről, azonkívül hogy a Nyugat-Indiákon található, és francia fennhatóság alatt áll. No meg azt is, hogy a helyi posta akkor hagyott fel a saját bélyegek kiadásával, amikor a francia posta része lett, és azóta hétköznapi francia bélyegeket használtak a szigeten. A franciák ezt azért csinálták, hogy ne süssék rájuk a gyarmattartók bélyegét. Azzal, hogy Martinique-ot ugyanolyan provinciává tették, mint Normandiát vagy Provence-ot, sikerült elfedniük a tényt, mely szerint a sziget tele van feketékkel, akik olyan mezőkön dolgoznak, amik párizsi fehérek tulajdonában vannak.

Keller soha nem járt Martinique-on – sőt Franciaországban sem –, és nem is igazán vágyott oda. Különös dolog a bélyeggyűjtés: az embernek nem kell érdeklődnie az ország iránt azért, hogy szeresse a bélyegeit. Még azt sem tudta megmondani, mi olyan különleges a sziget bélyegeiben, azt leszámítva, hogy évek alatt rengeteget gyűjtött belőlük, és mostanra kettő kivételével mindegyiket megszerezte.

A két hiányzó bélyeget a gyarmat első bélyegei közt adták ki, és a különlegességük abban állt, hogy az eredeti, francia gyarmatokon használatos bélyegeket felülnyomták. A Scott-katalógus leírásában a Kettesre ezt nyomták fekete tintával: „MARTINIQUE” és „5c”. A Tizenhetesre pedig ugyanezt, azzal a különbséggel, hogy az öt centimé helyett 15-öt nyomtak rá.

A katalógus szerint a Tizenhetes postatisztán 7500 dollárt ért, pecséteken pedig 7000-et. A Kettes pedig 11000-et akár postatisztán, akár pecséteken. Az értékeket dőlt betűvel szedték, ami annyit jelent, hogy a katalógus szerint nehéz pontos összeget megállapítani.

Keller a legtöbb bélyegét a katalógusár feléért vette. A hibás bélyegek még ennél is olcsóbbak voltak, a kivételesen szép postatiszták azonban jóval drágábbak. Egy igazi ritkaság esetében azonban, ráadásul egy jól beharangozott árverésen, roppant nehéz megjósolni, mennyiért fogják leütni. Bulger & Calthorpe a 2144. tételként listázott Martinique Kettest „kiváló állapotú példányként” írta le, „aminél szebbet még nem láttak”. A. 2153. tételként listázott Tizenhetes leírása pedig még ennél is lelkesebb volt. Mindkét bélyeg mellé csatolták a Filatéliai Alap eredetigazolását is. Az aukciós ház a Kettestől 15000 dollárt várt, a Tizenhetestől pedig 10000-et.

De ezek csak becslések. Lehet, hogy sokkal kevesebbért vagy sokkal többért ütik majd le őket. Keller akarta mind a kettőt.

Az Őrült Postás lassan kezdett, de Keller tudta, hogy mindig így csinálja. A ló szeretett előzni. És be is jött neki egy ideig, de a végére a harmadik helyről visszacsúszott a hetedikre. Az apró emberkének igaza volt: a kettes és az ötös repülőrajtot vettek, de beérték őket. És nem az Őrült Postás, hanem egy Megmacskásodott Kutya nevű almásderes.

– A mocsok! – mérgelődött a kis ember. – Egy hajszálra voltam tőle. Csak annyit kellett volna tennem, hogy rá fogadok.

Keller eldöntötte, hogy ötvenezer dollárra van szüksége. Így a Kettes esetében elmehet huszonötezerig, a Tizenhetes esetében meg tizenötezerig. Még ha hozzácsapja az aukciós ház jutalékát, akkor is marad néhány dollárja a költségekre meg pár másik bélyegre.

Elment az esze? Hogyan érhet egy kis, perforált papírdarab, ami legfeljebb öt négyzetcentiméter, huszonötezer dollárt? Hogy lehet a két bélyeg értékét meghatározni egy ember életében?

Ezen alaposan elgondolkodott. Hacsak nem levélre kellett, akkor minden, bélyegre költött cent vagy dollár fölösleges pénzkidobás. Ha az ember lenyelhet egy szúnyogot, akkor miért akadjon a torkán egy teve? Gyanította, hogy per definitionem minden hobbi irracionális. Addig minden rendben van, amíg az ember nem hagyja, hogy eluralkodjon rajta.

És ő kordában tartotta a gyűjtőszenvedélyét. Ha akarná, minden további nélkül vehetne fel jelzálogot a lakására. A bankárok hosszú sorban várakoznának az ajtaja előtt, hogy ötvenezer dollárnyi jelzálogkölcsönt adjanak egy félmilliós lakásra. Nem kérdeznék, mire kell a pénz, ő meg minden egyes centet a két bélyegre költhetné.

De ezen el sem gondolkodott. Pontosan tudta, hogy ez hülyeség lenne. Nem fújt a szél, vagy ha mégis, akkor nem jó irányba, és ez ellen nem tehetett semmit. Nem kell ahhoz időjós, hogy tudja: szélcsendes az idő. És ha nem fúj a szél, akkor a két bélyeg másvalaki albumában fog kikötni. Kár, de…

A telefon csöngése szakította félbe a gondolatait.

– Keller – mondta Dot –, most csináltam egy kancsó jeges teát. Mi lenne, ha kijönnél hozzám, és segítenél meginni?

8

Az ötödik futamban indult egy ló, amit Csípőből Tüzelőnek hívtak, meg egy másik, amit Merény Lőnek. Ha az Őrült Postás a hobbijával csengett egybe, akkor ez a kettő a munkájával. Megkérdezte a kis emberkét a két lóról.

– Tetszik nekem ez a kettő – mondta. – De nem tudom, melyik tetszik jobban.

– Akkor mind a kettőt meg kell játszani – felelte az emberke, majd elmagyarázta, hogy Kellernek helyre és befutóra kell fogadnia. Vagy a hetes-négyes, vagy a négyes-hetes kombinációra. Így ha a két ló befut, akkor az egyik verzióban biztosan nyerni fog. De mivel a tábla szerint az esélyek igencsak vékonyak voltak, ezért ha nyer, akkor nem keveset.

– Mennyit tegyek fel? – kérdezte tőle Keller. – Négy dollárt? Mert eddig mindig két dollárt tettem fel.

– Maradjon meg annyinál – felelte a barátja. – Ne változtasson. De mind a kettőt tegye meg, mert képzelje csak el, hogyan érezné magát, ha a négyes-hetest teszi meg, és a hetes-négyes jön be?

– Ezt neked találták ki – kezdte Dot. – Egy közvetítőn keresztül kerestek meg minket, ezért erős tűzfal van köztünk és a megrendelő között. A közvetítő megbízható. Ha a megrendelőt jegyeznék a tőzsdén, akkor a legmagasabb sávban lenne az árfolyama.

– És miért nem kóser az ügy?

– Keller – nézett rá Dot. – Miből gondolod, hogy nem kóser?

– Nem tudom – válaszolta Keller. – De nem kóser, igaz?

– Egyvalami miatt nem kóser – mondta Dot. – Már ha ezt a kóserség hiányának lehet nevezni. Lehet, hogy nincs is munka.

– Ez nem kóser.

– Lehetne kóserebb is.

– Ha nincs munka – kérdezte Keller –, akkor a megrendelő miért hívta fel a közvetítőt, az meg téged, és én mit keresek itt?

Dot felhúzta a szemöldökét, és sóhajtott.

– Van ez a ló.

Az ötödik futam egész izgalmasra sikeredett. Priccses Betty, egy nagy, barna ló hosszú, fekete sörénnyel végig vezetett, hogy aztán a legvégén megelőzze Magas Feszültség. Keller felpillantott a táblára: harminc az egyhez jegyezték.

Csípőből Tüzelő utolsó előtti lett, és így az egyetlen ló, ami le tudta győzni Merénylőt.

Az apró kis fickó a futam utolsó pillanataiban nagyon izgatott lett, és egy tízdolláros tikettet lobogtatott Keller orra előtt.

– Ó, nézze csak? – csillogott a tekintete. – A mai napot nullán zárom, meg a tegnapot és a tegnapelőttöt is. Alvie Jurado ült Magas Feszültség nyergében, és istenien hajtott, nem?

– Izgalmas volt – ismerte el Keller.

– A tízdolláros tétemmel még izgalmasabb. Sajnálom, hogy nem nyert. Bukott négy dollárt.

Keller – szándéka szerint kétértelműén – vállat vont. Ugyanis a végén nem érezte úgy, hogy fel kellene tennie kétszer két dollárt, azt meg nem tudta eldönteni, hogy melyik kombinációt válassza, így nem fogadott. Ezzel sikerült is megspórolnia négy dollárt, és úgy érezte magát, mint aki háromszázat nyert.

– A lovat Csókozzmeg Dudleynak hívják – közölte Dot. – Szombaton Belmontban a hetedik futamban indul. Azt rebesgetik, hogy Dudleynak esélye sincs.

– Én semmit sem tudok a lovakról.

– Négy lábuk van – nézett rá Dot –, és ha az jön be elsőnek, amelyikre fogadtál, akkor nyersz egy rakás pénzt. Én ennyit tudok róluk, meg még annyit, hogy a megrendelőnk szerint Csókozzmeg Dudley nyerni fog.

– Most mondtad, hogy semmi esélye sincs.

– Ezt mondják. De a megrendelő másként látja.

– Ó!

– Dudley sokkal jobb ló, mint bárki is gondolná – felelte Dot. – A tulajdonosai csak visszafogják, és a megfelelő futamra várnak. Így sokkal nagyobb lesz az oddsza, és többet is tudnak kaszálni. És hogy semmi váratlan ne történjen, a többi zsokét lefizették, hogy hagyják nyerni Dudleyt.

– A futam meg van kenve – állapította meg Keller.

– Ez a terv.

– De?

– De a tervnek az a sajátossága, hogy a gyakorlatban is működnie kellene. Ha mindig minden terv szerint menne, Keller, akkor naphosszat ülhetnék, és várhatnám, hogy csörögjön a telefon. Kérsz még jeges teát?

– Köszönöm, nem.

– A futam szombaton lesz. Ha Dudley nyer, akkor kapsz kétezer dollárt.

– Azt meg miért?

– Mert készenlétben álltál. Amiért elérhető voltál.

– Azt hiszem, értem – mondta Keller. – Ha Csókozzmeg Dudley véletlenül veszítene… Honnét szedték ezt a nevet?

– Gőzöm sincs.

– Ha veszít – folytatta Keller –, akkor van munkám.

Dot bólintott.

– A zsoké, aki ebben az esetben a győztest hajtja?

– Grillkolbász – felelte Dot. – A grillsütő meg te vagy.

A hatodik futamban egyetlen ló sem indult, aminek a neve mondott volna valamit Kellernek. Ugyanakkor az is igaz, hogy a név alapján történő választással sem ment sokra. Most megnézte az esélyeket. Az a ló, amelyikre nagyon sokat fizetnének, úgysem fog nyerni, amelyikre meg nagyon keveset, arra meg nem érdemes tenni. Ha fogadni akar, akkor a kettő közti lovakból kellene választania. Az ötös, Mogadisu, hat az egyhez fizetett.

Beállt a sorba, közben járt az agya. Persze van olyan is, hogy a legesélytelenebb nyer. Ott van az előző futam, amiben a haverja nagyot kaszált. Voltak itt is lovak, amikkel sokkal többet nyerhetne, mint 12 dollárt.

Azt sem szabad elfelejteni, mindegy, mennyire esélytelen lóra tesz, két dollárból a legjobb esetben is hatvan lehet, az meg nem sokat számít. De nem lenne rossz azért sorba állni, hogy pénzt kapjon. Egyszer, a változatosság kedvéért.

– Uram?

Keller lerakott két egydollárost, és megtette a favoritot.

Dot White Plainsben élt egy régi viktoriánus házban a Taunton Place-en. Elvitte Kellert a vasútállomásra, aki alig egy óra múlva már a lakásában volt, és a Bulger & Calthorpe-katalógusát böngészte.

Ha Csókozzmeg Dudley veszít, akkor van munkája. A pénz, amit érte kap, elég lesz arra, hogy két üres helyet kitöltsön az albumában. És mivel a lóversenyt Belmontban rendezik, jogosan feltételezhető, hogy a zsokék is a Long Island-i lóversenypálya közelében laknak. Még csak repülőre sem kell ülnie, hogy megtalálja az emberét.

Ha Csókozzmeg Dudley nyer, akkor Keller megtarthatja a kétezer dollárt. Ez tisztességes összeg azért, hogy semmit sem kell csinálnia, és bizony, nemegyszer örült is volna neki.

De most nem. Nagyon akarta azokat a bélyegeket. Ha a ló veszít, akkor megy, és megkeresi a bélyegre valót. Na de akkor mi van, ha az az átkozott paripa nyer?

A hatodik futamban Gázos Gazos messze maga mögött hagyta a többieket. Keller összegyűrte a cetlijét, majd odasietett a barátjához, aki a színész Jerry Orbachra enyhén hasonlító férfival beszélgetett.

– Láttam a sorban – mondta a kis ember. – Szóval nyert. Mit tett meg? Tétre, helyre, befutóra?

– Én nem nagyon értem ezeket a kifejezéseket – ismerte el Keller. – Csak feltettem a pénzem Gázos Gazosra.

– És nyert.

– Nyert.

– Ha eleget tett volna fel rá…

– Csak két dollárt.

– Akkor visszakapott kettő húszat.

– Nyertem – mondta Keller.

– Nos – nézett rá a férfi –, nyert.

Letette a katalógust, felvette a telefont, és Dotot tárcsázta.

– Arra gondoltam, hogy ha ez a Dudley nevű ló nyer, akkor a megrendelő nagyot kaszál, nekem meg nincs munkám.

– Így van.

– De ha egy zsoké leelőzi…

– Akkor soha többet nem ül lóra.

– Nos – mondta Keller –, miért tenne ilyet? Mármint a zsoké. Mi értelme lenne?

– Számít valamit?

– Csak próbálom megérteni – válaszolta Keller. – Ha boksz lenne, oké. Mint a filmeken. Azt akarják, hogy az egyik fickó feküdjön le az ellenfelének. De a pasi nem képes rá, valami mélyen megakadályozza, mire fogja magát, és megnyeri a meccset, a végén meg jól eltörik a lábát.

– És zongorázni sem fog többet – jegyezte meg Dot. – Azt hiszem, én is láttam azt a filmet, Keller.

– Az összes bokszolós mozi ilyen, kivéve azokat, amelyekben Sylvester Stallone futkos le-föl mindenféle lépcsőn. De ez a lovaknál hogy megy?

– Nem tudom.

– Ha te zsoké volnál, és azért fizetnének, hogy ne te nyerj, és tényleg nem te nyersz… Akkor mi benne az üzlet?

– Tudsz magadra fogadni.

– De úgy még többet tudnál keresni, ha Csókozzmeg Dudleyra fogadnál.

– Ebben igazad van.

– És így nem is kellene félned attól, hogy valaki ki fog nyírni.

– Ebben is igazad van – mondta Dot. – Ha a zsokék is olyan épeszűén gondolkodnak, mint te, akkor egy centet sem fogsz látni azon a kétezer dolláron felül. De nagyon kicsik.

– A zsokék?

– Aha. Alacsony, kicsi, csontos, inas anyaszomorítók, kivétel nélkül mindegyik. Te egy ilyenről meg tudod mondani, mire képes? Mert én nem.

Keller barátja elég alacsony volt ahhoz, hogy zsoké legyen, de inasnak és csontosnak nem lehetett mondani. Amúgy Jerry Orbachhoz hasonlított. Lassan kezdett leesni Kellernek, hogy a fogadóirodában mindenki Jerry Orbachra hasonlít. Még a feketék és az ázsiaiak is. A lovisok így néznek ki, döntötte el magában.

– Csókozzmeg Dudley – mondta Keller. – Ki a fene találta ki ezt a nevet?

A kis ember belelapozott a Racing Formba.

– Ez egy Florida Cracker ló Dud Avocadóból – felelte a férfi. – Gondolom, ott adták neki. De egy lónál nem a neve számít. Látta az eredményeit?

A férfi elkezdte sorolni, hol, mikor futott a ló, és milyen eredménnyel, Keller meg csak hagyta, hadd mondja. Meg se próbálta követni, mert egy szót sem értett belőle. És akkor mi van? Hány Jerry Orbach-klón tudná, hogy mit kell kezdeni egy vízjelkeresővel?

– Nézze csak meg a reggeli esélyeket – folytatta a férfi. – Tessék, nézze csak meg a táblán. Negyven az egyhez.

– Ez azt jelenti, hogy semmi esélye?

– Néha a legvadabb dolgok is megtörténhetnek – felelte az ember. – Ott van Magas Feszültség. A fogadóirodák szerint neki volt valami esélye. Nem sok, de a vékony esély még mindig jobb, mint a semmilyen.

– És Csókozzmeg Dudley? Semmi esélye?

– Óriási hátszélre meg egy rakás szerencsére lenne szüksége – felelte az emberke –, hogy egyáltalán a tökéletesen esélytelenek közé emelkedjen fel.

Keller bólintott, majd odament a fogadóablakhoz. Amikor visszajött, a férfi megkérdezte, melyik lóra tett. Keller olyan halkan motyogott, hogy meg kellett ismételni a válaszát.

– Csókozzmeg Dudleyra – mondta.

– Tényleg?

– Tudom, hogy mit mondott, és biztosan igaza is van, de van egy megérzésem.

– Egy megérzése – nézett rá az emberke.

– Olyasmim.

– Maga meg egy szerencsés fickó, nem? Az előbb nyert húsz centet.

A férfi a mondatát szarkasztikusnak szánta, de mire kimondta az utolsó szót, valami megváltozott a hanghordozásában. Keller azon kezdett el gondolkodni, hogy megbántotta-e valamivel.

– Az igazi trükk az – folytatta az apró kis ember –, hogy az ember jó pillanatban csináljon hülyeséget. – Azzal elment, és amikor visszajött, azt mondta Kellernek, hogy ki kellene vizsgáltatnia a fejét, de most már mindegy.

– Csókozzmeg Dudley – mondta lassan. – Nem hiszem el, hogy pénzt tettem arra az állatra. Csak akkor képes megnyerni a hetedik futamot, ha a hatodikban indítják, de ha mégis nyer, akkor édes lesz a jutalom. Igaz, nem negyven az egyhez, mert közben lement harminc az egyre.

– Nocsak – vonta fel a szemöldökét Keller.

– Ez jó jel, mert azt jelenti, hogy az utolsó pillanatban is érkeznek be rá tétek. Ha egy ló esélyei a futam előtt nőnek, mondjuk öt az egyről három az egyre, az jó jel. – Vállat vont. – Ha negyven az egyről indul az ember, akkor a jó jeleknél kicsit több kell. Vagy egy rakétát kell beledugni a ló seggébe, vagy imádkozni, hogy a többi ló megdögöljön a rajt előtt.

9

Keller nem tudta, pontosan mire is kell figyelnie. Azt viszont tudta, hogyan lehet gyorsabb vágtára ösztönözni a lovat: az ostorral ütni kell, a véknyát meg rúgni.

Na de ha azt akarja az ember, hogy lassabban fusson? Hátradől a nyeregben, és húzkodja a kantárt? Nem túl feltűnő ez? Vagy elég visszavenni az ostorhasználatból meg a rugdosásból? Elég ez ahhoz, hogy ne előzze meg az ember Csókozzmeg Dudleyt?

A lovak felsorakoztak a startnál. Keller megtalálta Dudleyt, és úgy döntött, ez a ló úgy néz ki, mint egy győztes. De jól belegondolt, és belátta: mindegyik úgy néz ki, mint egy győztes. Pompás állatok voltak, páran gond nélkül beálltak a helyükre, mások meg erősen tiltakoztak, de végül mindegyik rendben felsorakozott.

Két zsoké lány volt, az egyik közülük a második kedvenc lova nyergében. Persze nem lehet ma már lányoknak hívni őket, hanem nőknek. Lassan minden, óvodából kikerült lányt nőnek kell hívni. Keller szerint azonban az ilyen kis növésű, vékony zsokék mégiscsak lányok. Lehet, hogy szexista lenne? Talán. Vagy inkább magasista vagy méretista. Nem tudta eldönteni.

– És elindultak!

De el ám! Szinte kirobbantak, amikor felhangzott az indítópisztoly. Ha a két lány közül az egyik nyerne, akkor egy életre megbánja tettét. Keller néhány pályatársa nem szeretett nőket eltenni láb alól, mások meg éppen erre utaztak. Kellernek mindegy volt. Ha üzletről volt szó, nem volt szexista, de arról sem volt meggyőződve, hogy a munkája miatt a Nők Nemzeti Szervezete különdíjjal jutalmazza. De mindegy is, Csókozzmeg Dudley nyergében nem nő ült.

– Odanézzen már!

Keller a képernyőt bámulta, de nem látta, mi történik, annyira elmerült a gondolataiban. Most látta csak, hogy Csókozzmeg Dudley az élen vágtat, méghozzá nem is kis előnnyel.

Keller apró kis barátja lelkesen biztatta a lovat.

– Ó, te szépség – kiáltotta. – Rohanj, te mocsok! Ó, igen! Ó, igen!

Visszatartották volna a többi lovat? Ha igen, Keller nem látta. És ha nem tudta volna, amit tud, akkor azt mondta volna, hogy Csókozzmeg Dudley egyszerűen gyorsabban rohan a többi lónál, így bizonyítva felsőbbrendűségét.

De várjunk csak egy percre! Az a nyamvadt gebe meg mire készül? Le akarja hagyni Dudleyt?

– Nem! – visította a kis emberke. – A kettes ló meg honnét került elő? Ó, hát az a kurva Alvie Jurado! Botolj már el, te rohadék! Dögölj meg! Gyerünk Dudley!

A fickó akkor még nagyon szerette Juradót, amikor Magas Feszültség nyergében megnyerte a futamot. Most meg ott ült Könnyelmű Inas nyergében, és ő volt az ellenség. Lehet, gondolta Keller, hogy csak a forma kedvéért csinálja. Talán a végén majd visszavesz egy kicsit a tempóból, de nem nagyon, és így még csak a gyanú árnyéka sem vetülhet rá, hogy hagyta magát lefizetni.

Jurado parádésat alakított: szinte rásimult a lóra, közben az ostorral ütötte-verte, a véknyát pedig megállás nélkül rugdalta. Mindent megtett azért, hogy Könnyelmű Inas megelőzze Csókozzmeg Dudleyt.

– Csókozzmeg Dudley és Könnyelmű Inas! – üvöltötte a riporter a tévében. – Könnyelmű Inas és Csókozzmeg Dudley! Fej fej mellett haladnak, és egyszerűen nem lehet megmondani, hogy…

– Szaros palacsinta – sziszegte Keller barátja.

– Ki nyert?

– Azt kurvára nem lehet megmondani. Látja? Célfotóra várunk. – Valóban, a képernyőn ott villogott a szó: Célfotó. – A rohadék. Honnét a jó anyjából került oda az a kurva Jurado?

– A végén egész gyorsan futott – jegyezte meg Keller.

– A kis pöcs. Most várnunk kell a fotóra. Bárcsak sietnének! Az van, hogy hallgattam a megérzésére – mutatta az emberke a fogadócetlit, Keller odahajolt, és megnézte.

– Száz dollár?

– Tétre – felelte a férfi. – Néha hallgatni kell a megérzésekre. Ráadásul megtettem befutóra másodiknak Könnyelmű Inast is. A végén huszonnyolc egyre állt. Ha ez bejön, akkor kurva gazdag leszek. Kibaszottul kurva gazdag. Maga feltett rá két dollárt, és kapni fog ötvenhatot. Várjon csak. Nem két dollárt tett fel rá, igaz?

– Nem egészen – felelte Keller, és megmutatta az emberkének a cetlit.

– Száz dollár tétre! Ha magának van egy megérzése, akkor hisz benne rendesen, mi?

Keller nem szólt semmit. A zsebében volt még tizenkilenc ilyen cetli, de erről az emberkének nem kellett tudnia. Ha a célfotón Dudley az első, akkor a jegyeiért cserébe kapni fog 58 000 dollárt.

Ha nem Dudley az első, akkor majdnem ennyit kap Alvie Juradóért.

– Le a kalappal maga előtt – mondta az emberke. – Ennyi pénzt felrakott arra a lóra, közben meg olyan nyugodt, mint egy uborka a mezőn.

Tíz nappal később Keller a nappalijában ült. Rozsdamentes acélból készült bélyegcsipeszével egy kis papírdarabot tartott, ami nem ért keveset…

Hogy pontosan mennyit, azt nehéz lenne megmondani. A bélyeg a Martinique Kettes volt, és Keller 18 500 dollárt adott érte. A licit 9000 dolláron indult, és Keller mögött három sorral egy férfi egészen 12 000 dollárig bírta, meg volt egy telefonos licitáló, aki nagyon kitartóan küzdött. Az árverés vezetője harmadjára ütötte le a kalapácsát, és bejelentette:

– A győztes JPK tizennyolcezer-ötszázért.

Keller szíve a torkában dobogott.

Még akkor is, amikor pár perc múlva a másik bélyegért szállt harcba. A Martinique Tizenhetesnek a Scott szerint alacsonyabb volt az értéke, és a Bulger & Calthorpe-katalógus is a Scottban megjelölt hétezer dollár alatt indította, hatezer dolláron.

Aztán megmagyarázhatatlan módon iszonyú harc tört ki, és Keller 21 500 dolláron tudta csak lenyomni másik telefonos ellenfelét. (Vagy ugyanazt, akit az előbb, de most is ráfaragott.) Ez nagyon magas leütési ár, háromszor magasabb, mint a Scott szerinti értéke, de mit tehetett? Akarta a bélyeget, pénze is volt rá, és ki tudja, mikor lesz megint lehetősége megszerezni.

Az árverési ház jutalékával együtt 43 275 dollárt fizetett a két tételért.

Nagyítón keresztül gyönyörködött a bélyegben. Kivételesen szépnek látta, de nem tudta volna megmondani, miért. Esztétikai szempontból nem volt kivételesebb, mint a többi, felülnyomott bélyeg Martinique-ről, amik mindössze húsz dollárba kerülnek. Méretre vágott egy filacsíkot, a bélyeget óvatosan belerakta, majd be az albumba.

Kellernek nem először jutott eszébe a kis ember a fogadóirodából. Azon a délutánon látta utoljára, és gyanította, hogy többet nem is fognak találkozni. Élénken emlékezett a fickó izgalmára, meg arra is, hogy mennyire lenyűgözte őt Keller nyugalma.

Nyugalom? Miért izgult volna? Csak nyerhetett. Ha Csókozzmeg Dudley veszít, akkor Alvie Juradónak vége. Persze érdekes volt várni a célfotóra, de nem rágta a körmét izgalmában.

Omahában viszont igen. Ott ült a hotel konferenciatermében, és órákon keresztül várt, hogy végre az ő tételeire kerüljön sor. Torkában dobogó szívvel emelte fel a ceruzáját, jelezve, hogy igen, mehetünk feljebb, megadja, és közben nem tudta, hol áll meg a licit, nem tudta, elég lesz-e a pénz, amit a nadrágszíjába rejtett el. Mennyiért lesz az övé az első tétel? Marad pénze a másodikra is? És annak a telefonos licitálónak meg mi baja volt? Meddig akart még elmenni?

Ez izgalmas volt, gondolta, ahogy a helyére rakta a Martinique Tizenhetest is. A szíve a torkában dobogott, alig bírt ülve maradni. Ez olyan izgalom, amit a Jerry Orbach-imitátorok soha nem fognak megtapasztalni a fogadóirodában.

Keller sajnálta őket.

Mit számított, hogy mi lesz a célfotón? Mit érdekelte, hogy ki nyer? Ha Csókozzmeg Dudley nyer egy orrhosszal, akkor Kellernek nincs más dolga, mint elkölteni a pénzt. Ha meg Könnyelmű Inas jön be elsőnek, akkor Alvie Jurado hirtelen elfoglalja az első helyet Keller Legfontosabb Tennivalóim elnevezésű listáján. Így vagy úgy, egy dolog számított csak: a gyorsaság. A pénznek meg kellett lennie, amikor felszállt az omahai gépre.

És most, hogy vége volt, hogy megtette, amit meg kellett tennie, számított valamit, hogy mit kellett megtennie? Dehogyis. Mert a bélyegei itt vannak.

Keller alkalmazkodik

10

Miközben arra várt, hogy a lámpa pirosról zöldre váltson, Keller azon tűnődött, mi történt a világgal. Nem a közlekedési lámpa volt a gond. Azok már régóta működnek. Már a születése előtt is működtek. Legalább azóta, hogy vannak kocsik, bár nyilvánvalóan az autók jöttek először, és ez tette szükségessé a közlekedési lámpákat. Eleinte nélkülük kellett boldogulniuk a sofőröknek, aztán amikor már elég sok autó volt ahhoz, hogy rendszeresen egymásba rohanjanak, valaki rájött: nem ártana rendet tenni, és kitalálni valamit, ami először mondjuk, a kelet-nyugati irányú forgalmat megállítja, hogy az észak-déli haladhasson, aztán a kelet-nyugatit engedi el és így tovább.

Elképzelte az első sofőröket, akik az új szerkezet miatt bosszankodtak. Az egész világ pokolra jut. Egymás után fosztanak meg minket a jogainktól. A lámpa azért vált pirosra, mert valami átkozott időmérő egyszer csak átkapcsolja, mire az embernek rá kell taposnia a fékre, és meg kell állnia. Az nem számít, hogy a legközelebbi autó ötven mérföldre van, akkor is meg kell állnia, és várnia kell, mint valami átkozott bolondnak, amíg a lámpa zöldre vált, és továbbengedi. Ki akar egy ilyen országban élni? Ki akar gyerekeket egy olyan világban, ahol ilyesmik történnek?

Kellert a mögötte álló autó dudálása rántotta vissza a huszadik század elejéről a huszonegyedik elejére. A lámpa zöldre váltott, a fickó a mögötte álló terepjáró volánjánál úgy érezte, hogy ezt tudatnia kell Kellerrel, aki ugyan sem bosszús, sem mérges nem volt, de mégis elképzelte egy pillanatra, hogy üresbe rakja a kocsit, behúzza a kéziféket, kiszáll, odaballag a terepjáróhoz, aminek a sofőrje már megbánta a dudálást. A (Keller fantáziájában disznóarcú) férfi odanyúl az ajtóhoz, hogy becsukja, de Keller megelőzi, az ingénél fogva kirántja a férfit (aki most már hangosan szitkozódik, felváltva fenyegetőzik és keres kifogásokat) az úttestre. A férfi gyereke (nem, legyen inkább a felesége, egy vizenyős szemű, hidrogénezett hajú dagadt tehén) rettegve figyeli, ahogy Keller lehajol, és a burmai mestertől, U Minh Utól tanult mozdulattal – amely során alig érinti meg ellenfelét – agyonüti a férfit, aki elképesztően fájdalmas, de annál gyorsabb halált hal.

Keller elégedett volt az elképzeltekkel, és rálépett a gázra. A terepjáró vezetője – egy fiatal, lófarokba fogott hajú nő, akinek egyetlen utasa az anyósülésre tett teli bevásárlószatyor volt – a következő sarokig Keller mögött haladt, majd elfordult jobbra, és még csak nem is sejtette, milyen közelről érintette meg a halál szele.

Ilyen apróságokon mennyi minden múlik, gondolta Keller.

Ez az átkozott vezetés az oka mindennek. Azóta kell vezetnie, hogy az ország a pokolra jutott. Régebben egyszerűen fogott egy taxit, kiment a JFK-re, felült a Phoenixbe tartó repülőgépre, ahol bérelt egy autót, egy-két napig felmérte terepet, aztán elvégezte a munkát, és visszarepült New Yorkba. Gyorsan lezárta az ügyet, és élte tovább az életét.

És nem hagyott maga mögött nyomokat. Ma már csak jogsival lehet felszállni a repülőkre. Igaz, hogy ez már évek óta így van, de régebben a jogosítvány szinte akármilyen lehetett. Akár még gyenge minőségű is. Most éppenhogy ujjlenyomatot nem vesznek az emberről, átkutatják a csomagját, és halálos dózisú sugárzásnak teszik ki. Az isten mentsen, ha egy körömcsipeszt találnak egy utasnál.

Azóta nem ült repülőre, hogy az új rendelkezéseket bevezették, és nem is tudja, mikor fog repülni legközelebb. Az üzleti típusú utak száma jelentősen csökkent, és ezen Keller nem csodálkozott. Aki üzleti célból utazik, inkább vágja magát kocsiba, és vezet le ötszáz mérföldet, mint hogy két órával az indulás előtt kimenjen a reptérre, és alávesse magát a biztonsági procedúrának. Éppen elég az, hogy az üzletembernek az út végén, órákon keresztül kell értelmetlenül csevegnie.

Keller a legtöbbször üzleti céllal utazott, leszámítva egy-egy bélyegárverést, vagy egy randább téli hetet, amikor úgy érezte, hogy el kell menekülnie a New York-i hidegből egy szép, napos helyre. Ha nagyon akar, akkor egy pihenést célzó út előtt előszedheti a valódi jogsiját, és még a körmét is levághatja, de kell ez neki? Akkor is öröm lenne az utazás, ha ilyen macerás?

Úgy érezte magát, mint a sofőr, akit elképzelt a piros lámpa előtt várakozva. A fenébe is! Ha nincs más megoldás, akkor majd gyalogolok. Vagy otthon maradok. Megmutatom nekik!

Minden azon a szeptemberi reggelen változott meg, amikor két utasszállító csapódott a World Trade Center ikertornyaiba. Keller, aki az Első sugárúton él, nem messze az ENSZ székházától, éppen nem volt otthon. Miamiban időzött már egy hete, készülve arra, hogy megöljön egy Ruben Olivares nevű embert. Olivares kubai volt, a kubai emigránscsoportok egyik fontos alakja, ennek ellenére Keller nem tudott rájönni, miért áldoz valaki tekintélyes összeget a megölésére. Lehet, hogy Castro kormányának csípte a szemét, és valaki úgy döntött, hogy gyorsabb és persze költséghatékonyabb felbérelni valakit, semmint átdobni egy csapat ügynököt Havannából. Az is lehet, hogy Olivares éppen hogy Havannának kémkedett, és az emigránsok ezt megtudták.

Vagy olyasvalaki feleségével feküdt le, akivel nem kellett volna, vagy mondjuk rálépett egy kábítószer-kereskedő nagylábujjára. Egy kis nyomozói munkával Keller kideríthette volna, hogy ki és miért akarja Olivarest holtan látni, de elég régen úgy döntött, hogy ehhez neki semmi köze. Mit számít? Neki el kell végezni egy munkát, pont.

Hétfő este követte Olivarest egy étterembe Coral Gablesben, ahol a férfi bifszteket evett, aztán akkor is mögöttük volt, amikor a férfi két vacsorapartnerével beugrott pár sztriptízbárba Miami Beachen. Olivares az egyik táncoslánnyal jött el, nyomában Kellerrel, aki egy órája várt a nő lakása előtt, amikor úgy döntött, hogy Olivares reggelig már nem kerül elő. Látta felvillanni a fényeket az apartmanházban, majdnem biztos volt benne, hogy melyik lakásban vannak, és könnyedén be is tudott volna jutni az épületbe. Megfordult a fejében, hogy bemegy és elintézi Olivarest. Ugyan késő volt már, és lemaradt az utolsó New York-i gépről, de ha most elintézi a dolgot, akkor visszamehet a hotelbe, ahol egy ráérős zuhany és bepakolás után mehet a reptérre, hogy felszálljon a legelső gépre.

Vagy alhat egy nagyot, hogy kora délután menjen haza. Több légitársaság repül Floridából New Yorkba, akár még válogathat is közöttük. A Miami nemzetközi repülőtér nem volt a kedvence – senki kedvenc reptere nem volt –, de ha akarja, akár indulhat Fort Lauderdale-ből vagy West Palm Beachről is. Ott adja le a bérelt kocsit, ahol csak jólesik.

Végtelen számú lehetőség állt előtte. Csak előbb el kell végeznie, amiért jött.

De ehhez meg kellene ölnie a sztriptíztáncost is.

Ha a szükség úgy hozza, megteszi, ugyanakkor nem szeretett csak azért embert ölni, mert útban volt. Egynél több holttest felkelti a média figyelmét is, de nem emiatt vonakodott, és nem is az ártatlanok megölése miatt. Honnét tudhatná, hogy a nő ártatlan? És ha már itt tartunk, ki mondhatta meg, hogy Olivares bűnös?

Később, amikor elgondolkodott rajta, úgy látta, hogy a döntő tényező tisztán fizikai volt. Előző éjjel rosszul aludt, egész nap ismeretlen utcákon vezetett. Elfáradt, és nem érezte úgy, hogy egy ilyen nap után fel akar törni egy ajtót, fel akar mászni a lépcsőn, és meg akar ölni egy embert, nemhogy kettőt. És mi van, ha a lány nem él egyedül, és van neki egy szobatársa vagy barátja vagy…

Visszament a hotelbe, beállt a zuhany alá, aztán lefeküdt.

Amikor felébredt, nem kapcsolta be a tévét, hanem szokásához híven lement az utca túloldalán lévő étterembe reggelizni. Besétált az ajtón, és rögtön látta, hogy valami történt. Egy tévé állt a pulton, és mindenki azt nézte. Keller pár percre csatlakozott hozzájuk, majd fogta a kávéját, és visszaballagott a szobájába. Leült a tévé elé, és ugyanazt a képsort nézte újra és újra és újra.

Eszébe jutott, hogy ha előző este elvégzi a munkát, akkor lehet, hogy ő is a levegőben van, amikor eltérítették a gépeket. Vagy nem, mert miután végzett Olivaresszel, hazajön, és lefekszik. Azaz Floridában lett volna, ugyanígy a hotelszobájában a tévé előtt. Egy különbség lett volna csupán: Ruben Olivares, aki nagy valószínűséggel mindenki máshoz hasonlóan a tévét nézte (jó, valószínűleg egy spanyol nyelvű csatornán), nos, Olivares nem nézné a tévét. És még csak benne sem lenne. Egy ilyen napon egyik csatorna sem pazarolna időt egy másodrangú gyilkosságra. Még akkor sem, ha az áldozat a kubai közösség prominens tagja, sőt még akkor sem, ha egy sztriptíztáncos lakásában ölték meg a nővel együtt. Bármely más napon vezető hír lehetett volna, de nem ma, amikor csak egy esemény kapott figyelmet, egyetlenegy, amit megállás nélkül tárgyaltak, ismételtek, elemeztek, és Keller egész nap azt nézte.

Szerdán jutott eszébe, hogy felhívja Dotot, de csak csütörtök este emelte fel a telefont.

– Már aggódtam, Keller – mondta Dot. – Ott várakozik Új-Fundlandon az a rengeteg gép, amiket az ikertornyok összeomlása után oda irányítottak, és csak az isten tudja, mikor szállhatnak fel megint. Arra gondoltam, hogy te is ott rekedtél.

– Új-Fundlandon?

– A helyiek befogadják az utasokat az otthonaikba – felelte Dot. – Adnak nekik egy ágyat vagy egy szobát, és struccszendvicsekkel tömik őket.

– Struccszendvicsekkel?

– Vagy akármivel. Elképzeltelek, Keller, ahogy a legjobbat próbálod kihozni a legrosszabb helyzetből. Gondolom, Miamiban is ezt csinálod. Nem lehet megmondani, mikor engedik felszállni a repülőket. Van kocsid?

– Béreltem egyet.

– Akkor vissza ne vidd! – javasolta Dot. – Olyan sokan ragadtak a reptereken, hogy sehol nem lehet kocsit bérelni. Talán neked is el kellene gondolkoznod azon, hogy hazavezetsz.

– Nekem is eszembe jutott – felelte Keller. – De a fickó…

– Ó! A fickó.

– Nem akarom a nevét mondani, de…

– Ne mondd.

– A helyzet az, hogy még mindig…

– Azt csinálja, amit szokott.

– Azt.

– Ahelyett, hogy John Brown példáját követné.

– Hogyan?

– Egészen pontosan John Brown testének példáját – válaszolta Dot. – Amint a sírban porladozik és oszladozik.

– Porladozik és oszladozik? Ezzel mire akarsz utalni?

– Szerintem ki tudod találni, Keller. Annyit segítek, hogy a holttestek csinálják ezt a sírban – közölte Dot. – Azt akarod tudni, hogy a megbízás…

– A mostani helyzetben még rágondolni is nevetséges – mondta Keller. – Ugyanakkor…

– Ugyanakkor a pénz felét elküldték. Nem szívesen adnám vissza.

– Én sem.

– Továbbmegyek – folytatta Dot. – Én azt szeretném, ha a másik felét is elküldenék. Ha ők fújják le, az előleget megtartjuk. Ha meg azt mondják, hogy a megbízás még mindig áll, akkor, ha jól sejtem, Miamiban vagy. Ne mozdulj, Keller. Mindjárt visszahívlak.

Akárki is akarta Olivarest holtan, nem gondolta meg magát a több ezer New York-i halott miatt. Keller sem látta, miért lennének csütörtökön kevésbé vérszomjasak, mint hétfő este. A tévében megállás nélkül a tragédia várható pozitív hatásairól beszéltek. Valaki szerint a New York-iakat a történtek közelebb hozzák egymáshoz, mert most végre rádöbbennek, hogy összetartoznak.

Keller is úgy érezte volna, hogy összetartozik Ruben Olivaresszel? Ezen elgondolkodott, majd úgy döntött, hogy nem. Istenigazából neheztelt rá. Ha Olivares kevesebb időt töltött volna az étteremben, majd kicsit csipkedte volna magát az előjátékkal a sztriptízbárban, aztán rögtön hazamegy a posztkoitális eufória után, Keller gyorsan elintézi, és még eléri az utolsó New York-i gépet. Akár még otthon is lehetett volna a lakásában, amikor a gépek becsapódnak.

És az mit számított volna? El kellett ismernie, hogy semmit. A saját tévéje előtt ülve nézte volna a szörnyű dráma pillanatait, ahogy most tette a hotelszobájában, és ugyanúgy nem tud semmi befolyást gyakorolni az eseményekre, mint Floridában.

Olivares a bifsztekjével meg a sztriptíztáncosaival még gyenge pótléka sem lehetett a hősies rendőröknek, tűzoltóknak és a szörnyű végzetű irodai dolgozóknak. Keller belátta, hogy Olivares is olyan embertársa, mint bárki más. Az emberek testvérei egymásnak – az elképzelést Keller egyedüli gyerekként hajlandó volt elfogadni –, de jóval régebb óta ölik egymást, mint hogy ő elkezdett a szakmájában dolgozni. Ha Olivares volt Ábel, akkor Keller minden gond nélkül magára vállalta Káin szerepét.

Ha másért nem, hát azért hálás volt, hogy van dolga.

Amit Olivares nem nehezített meg. Amerikaiak milliói írtak csekkeket, adtak vért, próbáltak meg tenni valamit a New York-i áldozatokért. Rendőrök és mezei polgárok ezrével ültek kocsiba és indultak északra, hogy segítsenek a mentésben. Olivares meg élte önző kis életét: reggel elment az irodába, aztán délután sorra járta a kedvenc bárjait és éttermeit, a napot meg egy rakás pucér mell és egy nagy adag rum társaságában töltötte.

Keller három nap és három éjszaka követte. A harmadik estére eldöntötte, hogy nem fogja vissza magát a sztriptíztáncosnővel kapcsolatban. Addig várt a bár előtt, amíg a természet hívó szava miatt be nem kellett mennie. Elhaladt Olivares asztala mellett (aki három, szilikonnal feljavított nővel beszélgetett), aztán be a mellékhelyiségbe. A piszoárnál állva azon tűnődött, mit tesz, ha a kubai mind a három nőt hazaviszi magával.

Megmosta a kezét, és kilépett az ajtón. Olivares bankókat számolt le az asztalra. A három nő ott állt mellette, az egyik a kezét fogta, a másik kettő meg a melleit dörgölte hozzá. Keller korábban meggyőzte magát arról, hogy nem lesz szégyenlős Olivares partnerével kapcsolatban, de három nő már nem fért bele.

De várjunk csak! Olivares mondott valamit a nőknek, és a fejével a mellékhelyiség felé intett. Ó, igen, oda indult, mert a jelek szerint tisztában volt egy szerelmes éjszaka és a teli hólyag közti korrelációval.

Keller visszalépett a mellékhelyiségbe, be egy üres fülkébe. A piszoárnál egy idősebb férfi állt, és halkan – meg persze spanyolul – magához beszélt. Vagy talán a prosztatájához. Olivares megjelent az ajtóban, odalépett az egyik piszoárhoz, és spanyolul beszélgetni kezdett az idős férfival, aki lassú, szomorú mondatokkal válaszolt.

Nem sokkal azután, hogy megérkezett Miamiba, Keller beszerzett egy 22-es kaliberű revolvert. Apró kis fegyver volt, rövid csővel, és könnyedén elfért a zsebében. Elővette, és azon gondolkodott, mekkora zajt fog csapni.

Ha az idős férfi megy ki elsőnek, akkor nem is lesz szüksége a fegyverre. De ha Olivares végez először, Keller nem hagyhatja, hogy az öreg elmenjen. Mind a két férfit el kell intéznie, ami azt jelenti, hogy a fegyvert minimum kétszer kell elsütnie. A fülke fala fölött kipillantva figyelte őket, és azt kívánta, ne jöjjön be egy harmadik részeg is. Aztán az öreg végzett, felhúzta a cipzárját, és az ajtó felé indult.

Hogy ott megálljon, visszaforduljon és megmossa a kezét. Közben mondott valamit Olivaresnek, aki hangosan felnevetett. Keller elővette a fegyverét, aztán újra visszadugta a zsebébe, amikor az öreg végre kiment. Olivares megvárta, amíg becsukódik mögötte az ajtó, aztán előszedett egy apró, kék kis üveget meg egy parányi kanalat. Mind a két orrlyukába kokaint szippantott fel – legalábbis Keller erre tippelt –, aztán visszatette őket a zsebébe, és a mosdókagylóhoz lépett.

Keller kirobbant a fülkéből. Olivares a víz csobogása miatt nem hallotta Kellert, aki hátulról egyik kezével villámgyorsan megragadta a férfi tokás állkapcsát, a másikkal meg belemarkolt zsíros hajába. Keller soha nem tanult semmiféle harcművészetet, még a valószerűtlen nevű burmai mestertől sem, de elég régóta volt a szakmában, hogy elsajátítson pár trükköt. Eltörte Olivares nyakát, és éppen az üres fülke felé húzta a földön, amikor mit ad isten, az ajtó kinyílt, és egy alacsony férfi lépett be, aki félúton a piszoár felé vette észre, hogy mi történik. A szeme kikerekedett, álla leesett, ám Keller még időben odaért hozzá, így hang már nem jött ki a száján.

Az alacsony férfi hólyagjával az történt, amit gazdája szándékozott vele, de persze nem ilyen körülmények között. Olivares a hólyagját ugyan még életében tudta üríteni, de a beleinek már nem parancsolhatott. A férfivécé, ami alapállapotban sem hasonlított egy virágoskerthez, most egyszerűen bűzlött. Keller a két holttestet begyömöszölte a fülkébe, és gyorsan elsietett, mielőtt még valaki csatlakozhatott volna a partihoz.

Félóra múlva észak felé haladt az I95-ön. Stuart mellett megállt tankolni, aztán a mellékhelyiségben – ami tiszta volt, és fenyőillatú légfrissítőtől szaglott – odatámaszkodott a fehér csempére, és hányni kezdett. Pár óra múlva átlépte az államhatárt Georgiába, és megismételte a Stuartban történteket.

Nem foghatta a gyilkosságokra. Eleve nem volt jó ötlet a vécében bujkálni. A bárban rengeteg piás és kábszeres tolongott. A férfivécét már alapban belengő hányásszaghoz hozzákeveredett a két férfi halálának bűze is, és ez bőven elég lett volna ahhoz, hogy felforduljon a gyomra, de ha hánynia kell, ott helyben teszi meg, és nem pár száz mérfölddel odébb, amikor az egész eseménysor már csak az emlékezetében él.

Keller tudta, hogy néhány kollégája bizony elhányta magát egy-egy meló befejeztével, ahogy a nagy tapasztalatú színészek is mindig ezt teszik fellépés előtt. Egyszer találkozott egy férfival, egy kedélyesen hidegvérű gyilkossal, aki csak rá jellemző módon tartotta a cigarettáját a hüvelyk- és a mutatóujja között. A férfi jókedvűen mesélt a munkájáról, aztán elfordult, diszkréten belehányt a szemetesbe, majd folytatta a beszélgetést, mintha mi sem történt volna.

Egy diligyógyász azonnal rávágná: azért van ez, mert a test így tiltakozik az ellen, hogy az elme nem hajlandó tudomásul venni a tett miatti ellenérzését. Ebben Keller szerint igencsak sok igazság lehetett, de nála nem erről volt szó, mert ő soha nem hányt. Még akkor sem, amikor új volt ebben a játékban, és nem tudta, hogyan dolgozza fel, amit tett. A gyomrának kutya baja.

Ez a mostani incidens kellemetlen volt, egy kicsit még kaotikus is, de ha nagyon akarta volna, fel tud idézni ennél kellemetlenebb eseteket is.

Volt még egy magyarázat. Igen, hányt Stuartban, hányt Georgiában, és nagyon valószínű, hogy New York felé még párszor elő fog fordulni. De ennek vajmi kevés köze volt a gyilkosságokhoz.

Azóta hány rendszeresen, hogy a délelőttöt a tévé előtt töltötte, és újra meg újra végignézte, ahogy a tornyok összeomlanak.

11

Már egy hét is elmúlt, amióta visszaért New Yorkba, és látta, hogy valaki üzenetet hagyott neki a rögzítőjén. Dot volt az. Keller ránézett az órájára, és úgy döntött, hogy még túl korán van. Kávét főzött, és csak akkor tárcsázta Dot számát, amikor nyugodtan megitta.

– Keller – mondta Dot. – Amikor nem hívtál vissza, azt hittem, hogy későn feküdtél le. Korán keltél?

– Nos – felelte Keller.

– Miért nem ülsz vonatra? Fáj a fülem, és a hangodat hallani zene lenne neki.

– Mi baja van a fülednek?

– Semmi – felelte Dot. – Próbáltam magam eredeti és egyedi módon kifejezni, de most már látom, hogy olyan hiba volt, amilyet többet nem fogok elkövetni. Gyere ki hozzám!

– Most?

– Miért ne?

– Hullafáradt vagyok – válaszolta Keller. – Egész éjjel talpon voltam, aludnom kell.

– És mit csináltál? Hagyjad, nem akarom tudni. Akkor van egy ajánlatom. Aludd ki magad, aztán gyere ki hozzám vacsorára. Majd rendelek valami kínait. Keller? Miért nem válaszolsz?

– Délután ott leszek.

Azzal ágyba bújt, délután vonatra ült, majd taxival elment Dothoz, aki a Taunton Place-i nagy, viktoriánus ház verandáján ült, előtte az asztalon egy kancsó jeges tea meg két pohár.

– Nézd csak – mutatott a gyepre. – Esküszöm neked, hogy az idén hamarabb hullanak a levelek, mint tavaly. New Yorkban mi a helyzet?

– Nem igazán figyeltem a levelekre.

– Tavaly egy gyerek rendszeresen eljött és összegereblyézett, de szerintem az idén egyetemre ment, mert nem is hallottam felőle. Mi történik, ha nem gereblyézed össze a leveleket? Nem tudod véletlenül?

Keller nem tudta.

– És ha jól látom, nem is nagyon érdekel. Valami nincs rendben veled, Keller. Van egy szörnyű sejtésem. Szerelmes vagy, igaz?

– Szerelmes?

– Az vagy? Egész éjjel nem vagy otthon, aztán amikor hazaérsz, mást sem csinálsz, csak alszol. Ki a szerencsés nő?

Keller megrázta a fejét. – Nincs semmiféle nő – felelte. – Dolgozok éjjelente.

– Dolgozol? Mi a fenét akar jelenteni az, hogy dolgozol?

Keller hagyta, hogy Dot kiszedje belőle. Pár nappal azután, hogy hazaért, és visszavitte a bérelt kocsiját, a rádióban hallott valamit, majd lement az egyik mólóhoz a Hudsonon, ahol önkéntesnek lehetett jelentkezni, akik ételt osztottak a Ground Zerónál dolgozóknak. Minden este tíz körül összegyűltek a mólónál, aztán lehajóztak a folyón egy másik hajóhoz, ami a Ground Zeróhoz közel horgonyzott. A leghíresebb séfek főztek, Keller és a társai pedig azokat az embereket szolgálták ki, akik a romhalmaznál dolgoztak.

– Istenem – sóhajtott Dot. – Megpróbálom elképzelni, Keller. Ott állsz egy hatalmas kanállal, és mered nekik az ételt? Kötényed is van?

– Mindenkinek van köténye.

– Fogadok, hogy nagyon helyesen festesz benne. Nem akarlak kigúnyolni, Keller. Amit csinálsz, az jó dolog, és persze, hogy kötényt is viselsz. Nem akarod, hogy összekend barnamártással az inged. Egy kicsit furcsa, ennyi az egész.

– Elfoglalom magam.

– Hősies elfoglaltság.

Keller megrázta a fejét.

– Nincs benne semmi hősies. Olyan, mintha egy kifőzdében dolgoznék. A munkások egész éjjel keményen gürcölnek, keveset pihennek, és mindezt abban a füstben. Ha valami hősies, akkor ez az. De nem nagyon látom értelmét.

– Ezt hogy érted?

– Azt mondják, ők a mentőcsapat – felelte Keller. – De nem mentenek meg senkit, mert mindenki meghalt.

Dot mondott valamit, de Keller nem hallotta.

– Ugyanez a helyzet a vérrel – folytatta. – Az elején tömegek álltak sorba, hogy vért adjanak a sebesülteknek. Aztán kiderült, hogy alig vannak sebesültek. Az emberek vagy kijutottak a tornyokból, vagy nem. Ha nem, akkor meghaltak. És a vér, amit adtak? Annyi van, hogy ki kell dobni.

– Pocsékolás.

– Az egész az – mondta Keller. – Mindegy, ezt csinálom esténkét. Ételt merek ki tányérokra, ők meg halott embereket próbálnak megmenteni, így mindenkinek sok a dolga.

– Minél régebb óta ismerlek – nézett rá Dot –, annál inkább rá kell jönnöm, hogy valójában nem is.

– Nem is mit?

– Nem ismerlek, Keller. Mindig tudsz meglepetést okozni. Soha nem képzeltem volna, hogy Florence Nightingale leszel.

– Én nem ápolok senkit sem. Csak etetem őket.

– Akkor Betty Crocker. Akkor is furcsa szerep egy szociopatának.

– Szociopatának tartasz?

– Nincs benne a munkaköri leírásodban, Keller? Bérgyilkos vagy, aki pénzért öl. Elutazol, idegeneket gyilkolsz meg, és pénzt kapsz érte. Hogy tudnád ezt csinálni, ha nem lennél szociopata?

Keller ezen elgondolkodott.

– Nézd – mondta Dot. – Nem akartam szóba hozni. Ez csak egy szó, és ki tudja, mit jelent? Beszéljünk másról, például arról, hogy miért hívtalak ide.

– Oké.

– Nos – folytatta Dot –, két oka is van. Először is, megjött a pénzed Miamiból. Emlékszel?

– Ó! Ja, igen.

Dot odanyújtott neki egy borítékot.

– Gondoltam, odaadom neked, de annyira nem izgulhattál miatta, mert soha nem kérdezted.

– Nem jutott eszembe.

– Miért is jutott volna, miközben segítettél? De azért gondolom, tudod mire költeni.

– Nem kérdés.

– Vehetsz rajta bélyeget. A gyűjteményedbe.

– Persze.

– Most már biztos komoly gyűjteményed van.

– Nem rossz.

– Azt lefogadom. Azért is jó, hogy itt vagy, mert felhívtak.

– Ó!

Dot töltött magának jeges teát, és belekortyolt.

– Van munka – mondta. – Ha akarod. Portlandben. Valami szakszervezeti cucc.

– Melyik Portlandben?

– Tudod – nézett rá Dot a pohár fölött –, mindig elfelejtem, hogy Maine-ben is van egy Portland, és gyanítom, hogy ott is vannak gondok a szakszervezettel. De ez az oregoni Portland. Egészen pontosan Beaverton, ami szerintem Portland egyik kertvárosa.

– Az ország másik végében – jegyezte meg Keller.

– Repülővel pár óra.

Egymásra néztek.

– Még emlékszem arra az időre – mondta Keller –, amikor az ember odament a pulthoz, megmondta nekik, hova akar repülni, elővette a pénztárcáját, és egyáltalán nem bánták a készpénzt. Megkérdezték az ember nevét, és bármit lehetett mondani, mert csak akkor kérték el a jogsit, ha csekkel akart fizetni.

– A világ megváltozott, Keller.

– Akkor még fémdetektorok sem voltak – folytatta Keller. – Meg szkennerek sem. Az első fémdetektorok nem értek le a földig. Ismertem egy fickót, aki beledugta a pisztolyát a zoknijába, és felsétált a gépre. Ha el is kapták, én soha nem hallottam róla.

– Mehetnél vonattal.

– Vagy teherhajóval – mondta Keller. – A Jóreménység fokán keresztül.

– A Panama-csatornával mi bajod van? Fémdetektorok vannak ott is? – Dot megitta a teája maradékát, a poharat lerakta az asztalra, és sóhajtott egyet. – Azt hiszem, megválaszoltad a kérdésem. Megmondom a portlandieknek, hogy passzoljuk a melót.

Vacsora után Dot kivitte Kellert az állomásra, majd kikísérte a peronra.

Keller végül megtörte a csendet, és megkérdezte, Dot komolyan gondolta-e, hogy szociopata.

– Ez csak egy ártalmatlan megjegyzés volt – felelte Dot. – Nem gondoltam komolyan. Különben is, nem vagyok pszichológus. Még azt sem tudom, mit jelent a szó.

– A szociopata nincs birtokában annak a képességnek, hogy eldöntse: mi helyes, és mi helytelen – válaszolta Keller. – Érti a különbséget a kettő között, de úgy érzi, rá ez nem vonatkozik. Nem képes együtt érezni, nem érdeklik mások érzései.

Dot emésztette a hallottakat.

– Ez nem te vagy – mondta végül. – Kivéve akkor, amikor dolgozol. Lehet olyan, hogy valaki csak félállásban szociopata?

– Nem hiszem. Utánajártam a kérdésnek. Esettanulmányok, meg ilyenek. Mindegyik szociopata gyerekkorában, akiről írtak, három közös tényező figyelhető meg. Gyújtogatás, állatkínzás és ágybavizelés.

– Tudod, ezt már hallottam valahol. Egy tévéműsorban az FBI-ról meg a sorozatgyilkosokról. Emlékszel a gyerekkorodra, Keller?

– Sok mindenre – bólintott. – Egyszer hallottam egy nőről, aki azt állította, hogy emlékszik a születésére. Én ennyire azért nem, és vannak homályos részek, de nem felejtettem el teljesen. És én egyiket sem csináltam a három dolog közül. Állatkínzás? Imádom az állatokat. A kutyámról is meséltem neked.

– Nelson. Nem, ne haragudj, az egy másik kutyád volt. Gyerekkorodban kaptál egy kutyát. A nevére nem emlékszem.

– Hadnagy.

– Ez az, Hadnagy.

– Imádtam – mondta Keller. – A többi gyerekhez hasonlóan más állataim is voltak. Aranyhal, ékszerteknős. De mind elpusztult.

– Előbb-utóbb ez történik mindegyikkel.

– Ez. Még sírtam is.

– Amikor elpusztultak.

– Amikor kicsi voltam. Később már jobban viseltem, de persze szomorú voltam. Kínozni őket?

– És a tűz?

– Tudod – válaszolta Keller –, amikor beszéltél a levelekről, meg arról, hogy ki gereblyézi őket, eszembe jutott a gyerekkorom. Gyakran gereblyézéssel kerestem pénzt.

– Figyelj, ha kell húsz dollár, a garázsban ott áll a gereblye.

– Azt szoktuk csinálni – folytatta Keller –, hogy a levélkupacot meggyújtottuk a járda szélén. Ma már persze tilos, mert szennyezi a levegőt, de akkoriban ezt csináltuk.

– Olyan jó az égő levelek illata az őszi levegőben.

– Szerettem csinálni – bólintott Keller. – Összegereblyéztem a leveleket, alájuk gyújtottam, aztán figyeltem, ahogy elégnek. Más tüzet soha nem gyújtottam.

– Eddig kettő null. És mi van az ágybavizeléssel?

– Azt soha nem csináltam.

– Három null. Keller, te körülbelül annyira vagy szociopata, mint Albert Schweitzer. De ha ez így van, akkor miért csinálod azt, amit csinálsz? Nem érdekes, itt a vonatod. Jó mulatást az esti lasagne osztáshoz! És nem kínozni állatokat, hallod?

12

Két héttel később Keller magától felemelte a telefont, és közölte Dottal, hogy ezentúl ne utasítson vissza automatikusan megbízásokat.

– Most mondod? – sóhajtott Dot. – Otthon vagy? Ne menj sehova. Felhívok valakit, aztán visszacsörgök.

Keller a telefon mellett ülve várt, és az első csöngésnél felkapta.

– Attól féltem, hogy találnak valakit helyettünk – közölte Dot –, de szerencsénk van. Küldenek nekünk valamit az Airborne Express-szel. Esküsznek, hogy holnap reggel kilencre itt lesz, de te csak akkor érsz haza, igaz? Akkor el tudod érni a 14:04-est a Grand Centrálon. Az állomáson várlak.

– Megy egy 10:08-kor – mondta Keller. – Pár perccel tizenegy előtt ér White Plainsbe. Ha nem vagy ott, akkor fogok egy taxit.

Ronda, hideg nap volt, Dotnak folyamatosra kellett állítania az ablaktörlőt. Leültette Kellert a konyhaasztalhoz, töltött neki kávét, majd odatette elé a jegyzeteit meg a polaroidokat. Ezek mellett a csomagban benne volt a pénz fele is. Keller közelebbről megnézte az egyik fényképet. Egy, a hetvenes éveiben járó férfi volt rajtuk, kerek arccal, kis, ősz bajusszal, és úgy tartott a kezében egy golfütőt, mint aki attól fél, hogy el akarják venni tőle.

Keller közölte, hogy a férfi nem olyan, mint egy szakszervezeti vezető.

– Az a portlandi munka volt – rázta meg a fejét Dot. – Ez Phoenixben van. Pontosabban Scottsdale-ben, és fogadok, hogy ott most sokkal kellemesebb az idő, mint itt. Még Portlandnél is, mert azt hallottam, hogy ott mindig esik az eső. Scottsdale-ben meg nem. Nem tudom, mi a baj velem. Kezdek úgy beszélni, mint a Weather Channel. Repülhetsz is. Mondjuk nem végig, de Denverig.

– Talán.

Dot rátette a kezét a fotóra. – Azt mondják – kezdte –, hogy a férfi nem számít semmire, abszolút nem figyel a biztonságra. Ugyanakkor az egész élete biztonságos, mert egy szigorúan őrzött közösségben él.

– Naplemente lakópark – olvasta Keller a jegyzetekben.

– Van egy tizennyolc lyukas golfpálya, amit a lakók házai vesznek körül. Mindegyik házba a legmodernebb riasztót szerelték be, de az csak akkor szólal meg, ha valamelyik remek játékos bevágja a labdát az egyik nappali ablakán, ugyanis a bejáratnál biztonsági őr áll. Nincs fémdetektor, és a körömcsipeszed sem veszik el, de csak akkor engednek be, ha oda tartozol.

– Mr. Egmont azért néha elmegy otthonról?

– Minden áldott nap golfozik. Hacsak nem esik, márpedig éppen most állapodtunk meg benne, hogy ott soha nem esik. Rendszerint a klubban ebédel, saját éttermük van. Van egy házvezetőnője, aki hetente kétszer jár hozzá. Gondolom, a biztonságiak már ismerik. Ettől eltekintve egyedül él a házban. Valószínűleg sokszor hívják meg a barátai vacsorára. Annyira nem lehet rossz a sora, mert az ilyen Trotli Punnyadó-parkokban minden férfira hat nő jut. Látom, nézed a képet. Fogadok, hogy ismerősnek látszik.

– Igen, de nem tudom, miért.

– Játszottál valaha Monopolyt?

– A mindenit! – kapott a homlokához Keller. – Ez az. Olyan, mint az öregúr rajza a dobozon.

– A bajusza – közölte Dot – meg a kerek arca miatt. Kettőt léphetsz előre, Keller, és ne felejtsd el begyűjteni a kétszáz dollárod.

Dot visszavitte őt a pályaudvarra, és mivel még mindig zuhogott, a peron helyett a kocsiban vártak. Keller elmesélte, hogy nem dolgozik többet éjjelente a konyhán. Mire Dot azt válaszolta, hogy várható volt, mert nehezen képzelte volna el Kellert kötényben ételt merni élete végéig.

– Megváltoztatták – mondta Keller. – A Vöröskereszt vette át. Mindig ezt csinálják. A katasztrófák kezelésében nagyon otthon vannak. Profik, és ami addig egy spontán New York-i ügy volt, hirtelen egy személytelen művelet lett. Az elején a leghíresebb séfek egymás sarkát taposták, hogy olyat főzhessenek a munkásoknak, ami ízlik is nekik, aztán jött a Vöröskereszt meg a sajtos makaróni. Egyik éjjelről a másikra egy jó étteremből sarki kifőzde lett.

– Elvették az örömöd, igaz?

– Nemcsak az enyémet. Neked hogyan tetszene tíz óra kimerítő munka után az acélhegyek és törmelékhalmok között olyasvalamit enni, amit a katonaság kantinjában szolgálnak fel? Egyszerűen nem tudtam a szemükbe nézni, amikor a sajtos makarónit mértem ki nekik. Egy éjjel elmaradtam, és bűntudatom is volt, aztán a következő este még erősebb, és azóta nem voltam ott.

– Szerintem készen voltál arra, hogy feladd, Keller.

– Nem tudom. Addig élveztem, amíg a Vöröskereszt meg nem jelent.

– És te azért voltál ott – bólintott Dot. – Hogy jól érezd magad.

– Hogy segítsek.

Dot megrázta a fejét.

– Azért érezted jól magad, mert segítettél – mondta –, de azért mentél vissza minden este, mert jól érezted magad.

– Azt hiszem, igazad van.

– Nem akarom kétségbe vonni az indíttatásod, Keller. A szememben még mindig egy hős vagy. Én csak annyit mondok, hogy az önkéntes munkának is vannak határai. Ha már nem jó érzés segíteni, akkor az emberből a tűz is eltűnik. Ezért van szükség profikra. Nekik ez a munkájuk. Mindegy, hogy jól érzik-e magukat vagy sem. Nekilátnak és csinálják. Lehet, hogy sajtos makarónit mérnek, de nem keveset, és senkinek sem marad üres a tányérja.

– Igaz – felelte Keller.

Amikor hazaért, Keller felhívta az egyik légitársaságot, mert elgondolkodott Dot javaslatán, hogy repüljön el Denverbe. Szorgalmasan nyomkodta a gombokat a telefonján, hogy az automatizált ügyfélszolgálatot kikerülve beszélni tudjon valakivel, de egyre csak váratták. Minden munkatársunk foglalt, kérjük, várjon. A várakozás közben szóló zene már magában rossz volt, de tizenöt másodpercenként félbeszakították, hogy közöljék: a honlapunkon mindent sokkal gyorsabban el tud intézni. Keller lerakta a telefont, felhívta a Hertz autókölcsönzőt, és lám: rögtön egy hús-vér ember vette fel a telefont.

Másnap reggel beült a Ford Taurusba, és sikerült a reggeli csúcsforgalom előtt kiérnie a városból az alagúton keresztül, és már a New Jersey Turnpike-nál is volt. A kocsit a saját nevén bérelte, a saját jogosítványával, és a saját American Express hitelkártyájával fizetett. Dottól kapott egy másik hitelkártyát, és útközben már ezt használta a motelekben.

Négy hosszú napjába került, mire leért Tucsonba. Addig vezetett, amíg meg nem éhezett vagy tankolnia nem kellett, aztán megint beült a volán mögé, és vezetett tovább. Amikor elfáradt, keresett egy motelt, a hitelkártyán szereplő hamis név alatt szobát vett ki, lezuhanyozott, kicsit nézte a tévét, aztán lefeküdt. Addig aludt, amíg magától fel nem ébredt, megint lezuhanyozott, felöltözött és megreggelizett. És így tovább.

Vezetés közben rádiót hallgatott, aztán amikor már nem bírta, kikapcsolta. Ha a csend ment az agyára, bekapcsolta a rádiót. A harmadik napra a magány kezdett az agyára menni, és egyszerűen nem értette, hogy miért. Megszokta már, hogy egyedül van, egész életében egyedül élt, és semmi esetre sem hiányzott neki munka közben a társaság. Ennek ellenére mégis szüksége volt rá, ezért Omahában bekapcsolta a rádiót, és egy beszélgetős adót hallgatott. A betelefonálók nem értettek egyet a műsorvezetővel, vagy az előző telefonálóval, vagy az általános iskolai tanárukkal, aki negyedik osztályban pikkelt rájuk. A nap témája a fegyverhasználat betiltása volt, de a valódi téma, már amennyire Keller ki tudta venni, a harag volt, és nem is kevés.

Egy ideig érdeklődve hallgatta, de hamar eljutott oda, hogy egy perccel sem bírta tovább. Ha lett volna fegyvere, akkor biztosan beleereszt egy golyót, de mivel nem volt, ezért odanyúlt, és kikapcsolta.

Rájött ugyanis, hogy mindenre szüksége van, csak éppen nem egy beszélgetőpartnerre. Alighogy ez nyilvánvalóvá vált előtte, észrevette, hogy hangosan ki is mondta. Magában beszélt, és azon tűnődött – szerencsére hangtalanul –, hogy ez most valami új-e. Olyan, mint a horkolás. Ha az ember egyedül alszik, honnan tudja, hogy horkol? Sehonnan, hacsak olyan hangosan nem horkol, hogy felébred rá.

A rádió felé nyúlt, de sikerült megállnia, hogy bekapcsolja. Megnézte a kilométerórát, és látta, hogy a tempomat stabilan három mérfölddel a megengedett sebesség fölött tartja a kocsit. Tempomat nélkül gondolta, az ember vagy gyorsabban, vagy lassabban megy, mint szeretne, és így vagy időt veszt, vagy azzal kell számolnia, hogy belefut egy traffipaxba.

A tempomattal nem kell azon gondolkodni, hogy milyen gyorsan megy az ember. A sofőr helyett gondolkodik.

A következő lépés, gondolta, a volánmat lesz. Beül az ember a kocsiba, bedugja a slusszkulcsot, beállítja a tempomatot meg a volánmatot, hátradől és becsukja a szemét. A kocsi magától követi az út kanyarulatait, a szenzoraival érzékeli, amikor egy másik autó túl közel kerül, kezeli a féket, kikerüli a veszélyes helyzeteket, és amikor kifogyóban a benzin, letér az autópályáról tankolni.

Úgy hangzott, mint egy tudományos-fantasztikus regény, de Keller gyerekkorában a tempomat is ide tartozott, meg az üzenetrögzítő, és mindazon dolgok 95 százaléka, amiket ma adottnak és természetesnek vesz. Kellernek kétsége sem volt, hogy abban a szent pillanatban egy okos fiatalember ezen a problémán dolgozik Detroitban, Oszakában vagy Brémában. Persze lesz pár igencsak látványos frontális ütközés, mielőtt a rendszert véglegesítik, de hamarosan minden autóban lesz volánmat, a baleseti statisztikák gyorsan csökkenni kezdenek, az autópálya-rendőröknek nem lesz munkájuk, és mindenki megőrül az új technológiáért. Azt a pár angol gyagyást leszámítva, akik szerint az ember biztonságosabban és benzintakarékosabban tud vezetni a hagyományos módon.

De Keller eközben mind a két kezét a kormányon tartotta.

13

A Naplemente lakópark, William Wallis Egmont lakóhelye Phoenix gazdag kertvárosában, Scottsdale-ben terült el. Keller nem akart a kétszáz mérfölddel odébb lévő Tucsonnál tovább vezetni a Taurusszal. Az autópályáról letért a reptér felé, és a kocsival beállt a parkolóba. Az évek során számos autót hagyott hosszútávú reptéri parkolókban, de egyik sem az övé volt, ráadásul nem egynek a csomagtartójában a kocsi tulajdonosa is benne tartózkodott, és Keller, mivel már semmi szüksége nem volt az autókra, az első adandó alkalommal megszabadult a parkolócédulától. Most azonban más volt a helyzet. A cédulát gondosan berakta a tárcájába, és még azt is megjegyezte, pontosan hol parkolta le a Taurust.

Bement a terminálba, oda az Avis pultjához, és a hamis hitelkártyájával meg az ahhoz passzoló pennsylvaniai jogosítványával bérelt egy Toyota Camryt. Kellett pár perc, mire ki tudta találni, hogyan működik a tempomat. Ez a baj a bérelt kocsikkal. Minden autónak meg kell tanulni a működését a lámpától az ablaktörlőig, a tempomattól az üléstámla beállításáig. Lehet, hogy mégis a Hertznél kellett volna bérelnie egy másik Taurust. Van valami előnye annak, hogy az egész utat ugyanolyan kocsikkal vezeti le? Vagy esetleg valami hátrány származhat belőle, és ezért vezette a tudatalattija az Avishoz?

– Túl sokat gondolkodsz – mondta, aztán észrevette, hogy hangosan.

Megrázta a fejét – nem bosszúsan, inkább szórakozottan –, és már egy ideje vezetett, amikor rájött, hogy mit akart egész úton, mire volt szüksége. Nem arra, hogy valaki beszéljen hozzá, hanem arra, hogy valaki figyeljen rá.

Nem sokkal a felhajtó után egy fiatal srác állt a hátizsákja mellett kinyújtott karral. Keller nem is emlékezett, mikor jutott utoljára eszébe megállni egy stopposnak. Ha a gázon lett volna a jobb lába, csak egy múló pillanatra veszi le, mielőtt a gondolatot elveti, és gyorsítani kezd.

Mivel azonban a tempomatot bekapcsolta, a lábát meg sem kellett mozdítania, és a stoppos egyre kisebb lett a visszapillantóban, és még csak nem is sejtette, mekkora szerencséje volt.

Keller ugyanis csak egy okból vette volna fel: hogy legyen kivel beszélnie. És mindent elmondott volna neki. És ha mindent elmond neki, akkor nem marad választási lehetősége, igaz?

Elképzelte, ahogy a srác tágra nyílt szemmel hallgatja őt. Még ennél is egyszerűbben képzelte el a megkönnyebbülést, amit a végén érzett volna, de nem hagyhatott volna maga után árulkodó nyomokat. Elképzelte, ahogy a kocsival lehúzódik, majd rövid dulakodás után otthagyja a srác holttestét a pihenőben, a Camry pedig zavartalanul halad nyugat felé, szigorúan három mérfölddel a megengedett sebességhatár fölött.

Keller egy kis családi motelt választott Phoenix egyik külvárosában, Tempében. Készpénzzel fizetett egy hetet előre, plusz húsz dollár letétet a telefonhasználatra. Nem tervezte, hogy telefonálni fog, de ha mégis, azt akarta, hogy gond nélkül megtehesse.

A névhez David Millert írt be, lakhelyhez pedig San Franciscói, mellé pedig kitalált egy címet és egy irányítószámot. Meg kellett adnia a kocsija rendszámát is. Találomra leírt pár számot, aztán az államhoz AZ helyett CA-t írt. Szinte fölösleges volt ezzel bajlódnia, mert senki sem ellenőrzi a vendégkönyvet, de sok mindent megszokásból csinált, és ez egyike volt a szokásainak.

Mindig kevés csomaggal utazott. Egy kézitáskával, benne egy-két inggel, pár váltás fehérneművel és zoknival. Ez akkor jó volt, amikor repült, de vezetésnél felesleges. Elvégre ott volt az üres csomagtartó és a hátsó ülés is. Mire Phoenixbe ért, nem maradt egyetlen tiszta zoknija és alsónadrágja sem. Az egyik boltban az autópálya mellett vett három alsónadrágot meg hat pár zoknit, és éppen egy szemetest keresett, hogy megszabaduljon a szennyesétől, amikor megpillantotta a Goodwill Industries gyűjtőládáját. Jó érzés töltötte el, amikor bedobta az alsónadrágjait és zoknijait, de korántsem annyira, mint amikor a füstös arcú munkásoknak mért ételt a Ground Zerónál.

A motelben elővette a Huszonharmadik utcán vett kártyás mobiltelefonját, és felhívta Dotot. A mobilért készpénzzel fizetett, és még a nevét sem kérdezték meg, így majdnem biztos volt benne, hogy nem lehet lenyomozni. A legrosszabb esetben is annyit lehetett róla kideríteni, hogy valaki a Finnországban készült és a Radio Shackben árult telefonról felhívott egy számot. Még ha meg is találják azt a Radio Shacket, ahol vette, mire mennek vele? Semmi nem kötötte sem hozzá, sem Phoenixhez.

Ugyanakkor a mobiltelefonálás nagyjából annyira biztonságos, mint a kiabálás. Számtalan berendezéssel lehet lehallgatni a beszélgetéseket, és sanszos, hogy akármit mond az ember, legalább féltucatnyian hallják az autórádiójukon, arról a vén trottyról nem is beszélve, akinek a fogtömései minden adást fognak. De ez egyáltalán nem zavarta Kellert, mert úgy gondolta, hogy úgyis minden beszélgetést lehallgatnak, és ennek megfelelően fogalmazott.

Dot telefonja legalább hétszer-nyolcszor kicsöngött, mire Keller úgy döntött, hogy leteszi. Vagy elment otthonról, vagy a zuhany alatt állt. Esetleg félretárcsázott volna? Az mindig előfordulhat, gondolta, majd megnyomta az újratárcsázás gombot. Aztán rájött, hogy ha valóban félretárcsázott, akkor az újrahívással semmire sem megy. Bontotta a vonalat, beütötte a számot, mire Dot vonala foglaltat jelzett.

Megint tárcsázott, megint foglalt volt, összeráncolta a homlokát, várt, és újra tárcsázott. Dot vette fel az első csengetés közepén:

– Igen? – kérdezte, és valahogy képes volt az összes bosszúságát beletömöríteni ebbe az egy szóba.

– Én vagyok az.

– Micsoda meglepetés – mondta Dot.

– Valami baj van?

– Valaki csöngetett – felelte Dot –, a teáskanna fütyült, és mire odaértem a telefonhoz, már letetted.

– Sokáig hagytam kicsöngeni.

– Ez kedves tőled. Szóval letettem, hátat fordítottam, az első csengetés közepén felvettem, még pont időben, hogy halljam, ahogy leteszed.

Keller elmagyarázta, mi történt az újratárcsázáskor.

– Nem volt azzal semmi gond, Keller – közölte Dot. – Ugyanis nem tárcsáztál félre. De gondoltam, hogy te vagy az, mire beütöttem a csillag-69-et, hogy visszahívjalak, de akármilyen telefont is használsz, nem működött. Az a fura konzervhang közölte, hogy a számodat nem lehet tárcsázni.

– Mobiltelefonról hívlak.

– Ne is mondj többet. Halló? Keller, hova tűntél?

– Itt vagyok. Épp most közölted, hogy ne is mondjak többet, szóval…

– Ez egy szófordulat. Kérlek, mondd azt, hogy végeztél, és indulsz haza.

– Most értem ide.

– Ettől féltem. Milyen az idő?

– Meleg van.

– Itt meg nem. Azt mondják, akár havazhat is, de talán mégsem. Csak azért hívtál, hogy megmondd, megérkeztél?

– Azért.

– Nos, örülök, hogy hallottam a hangod, és szeretnék beszélni veled, de mobilról hívsz.

– Arról.

– Hívj bármikor – mondta Dot. – Mindig jó hallani felőled.

Keller nem tudta, mekkora a Naplemente lakópark kiterjedése, és azt sem, hogy hányan laknak ott, de könnyen kideríthette volna. És mire menne az információval? A lakópark területe elég nagy volt ahhoz, hogy • elférjen rajta egy tizennyolc lyukas golfpálya, plusz a mellette álló házak.

Az egész területet pedig háromméteres téglafal vette körül. Könnyebb eladni ingatlant a Naplemente lakóparkban, mint a Fort Apache-ban, de ez utóbbi megnevezés mégis jobban illett volna a helyre.

Keller párszor körbevezetett, és megállapította, hogy valóban két kapun keresztül lehet bejutni: az egyik keleten nyílt, a másik meg délnyugaton. Ez utóbbitól nem messze parkolt le, hogy szemmel tudja tartani a ki-be jövő forgalmat. Rövid idő alatt meg is figyelte, hogy minden járműnek meg kell állnia a kapunál, és a vezetőnek pár szót váltania az egyenruhás biztonsági őrrel. Lehet, hogy elég egy biccentés meg egy félmosoly, de talán egy belépőkártyát kellett felmutatni, de az sem volt kizárva, hogy ujjlenyomatot és spermamintát vettek a belépni akaróktól.

Keller nem látta pontosan, de annyit megtudott, hogy legyen bármilyen jó sztorija is, a kapun nem fogják beengedni. Azok az emberek, akik náluk kétszer magasabb falak közt élnek önként, a szokottnál is komolyabb biztonságot követelnek, és az őr, aki ezt nem biztosítja, hamar új állást kereshet magának.

Keller visszavezetett a motelba, és a Discovery Channelen megnézett egy dokumentumfilmet az Ausztráliában található Nagy-Korallzátonyról. Hamar eldöntötte, hogy a búvárkodás nem neki való. Egyszer kipróbálta, amikor Arubán nyaralt, és állandóan fel kellett jönnie a felszínre, mert a pipájába víz került, a maszkja alá víz szivárgott, és különben sem látott túl sokat.

A búvárok a Discovery Channelen sokkal szerencsésebbnek bizonyultak, mert rengeteg színes hal úszkált körülöttük. Negyedóra múlva elege lett belőle, mindent látott, amit látni akart, és csatornát váltott. Macerásnak tartotta az egészet. Az ember csak azért repüljön el Ausztráliába, hogy víz kerüljön a pipájába meg a maszkja alá? Nagyjából hasonló élményben lehet része egy kínai étterem akváriumában vagy egy kisállatkereskedésben.

– Egyvalamit biztosan állíthatok – állította a nő. – Ha úgy dönt, hogy házat vesz a Naplementében, akkor nem fogja megbánni. Senki sem bánta még meg.

– Ez jó ajánlólevél – felelte Keller.

– Ez egy komoly vállalkozás, Mr. Miller. Gondolom, nem kell megkérdeznem, hogy golfozik-e.

– Valahol félúton a hobbi és a szenvedély között.

– Remélem, elhozta magával az ütőit. Tudja, a Naplemente hivatalos versenypálya. Robert Walker Wilson tervezte, a tanácsadó pedig Clay Bunis volt. Itt vagyunk a sivatag közepén, de a Naplemente falain belül ezt nem veszi észre. Itt minden olyan zöld, mint Írországban.

A nőt Michelle Prentice-nek hívták, de mindenki csak Mitziként ismerte. És ő? Melyiket kedveli jobban? Dave vagy David?

Keller erre a kérdésre nem számított, ezért nem is tudott kapásból válaszolni.

– Attól függ – felelte végül. – Mindegyikre hallgatok.

– Fogadok, hogy az üzlettársai Dave-nek hívják – mondta a nő. – A közeli barátai pedig Davidnek.

– Ezt meg honnan a fenéből tudja?

A nő szélesen elmosolyodott.

– Csak tippeltem – felelte. – Csak tippeltem, David.

Akkor közeli barátok leszünk, gondolta Keller. A beszélgetés vége felé a nő is elárult magáról pár dolgot, és mire elérték a Naplemente lakópark keleti kapuját, Keller megtudta, hogy harminckilenc éves, három éve vált el a mocskos patkány férjétől, majd ideköltözött Frankfortból. Sokan azt hiszik, Louisville Kentucky fővárosa, pedig Frankfort az, ahol Mitzi házakat adott el, ezért amikor Arizonába költözött, azonnal kiváltotta az ingatlanügynöki engedélyt, és itt sokkal jobban megél belőle, mint korábban Kentuckyban, ugyanis az arizonai ingatlanok szinte magukat adják el. Phoenix és környéke olyan ütemben fejlődik, mint a tápszeres csecsemő, közölte Kellerrel, majd hozzátette, mennyire izgatott, hogy ennek ő is része lehet.

A keleti kapunál feltolta a homlokára a napszemüvegét, és széles mosolyát rávillantotta az őrre.

– Hello, Harry – búgta. – Mitzi Prentice, ő pedig Mr. Miller, akinek megmutatom a Lattimore-házat a Saguaro-körön.

– Értem, Ms. Prentice – felelte az őr mosolyogva, Keller felé biccentett, visszalépett a bódéjába, és felemelte a telefont. Egy perc múlva megjelent, és intett Mitzinek, hogy mehet. – Gondolom, a járást már ismeri.

– Naná, hogy ismerem – mondta Kellernek, amikor túljutottak az őrön. – Két napja is megmutattam a házat valakinek, és ő volt szolgálatban. Neki ez a munkája, komolyan kell vennie. Én már csak tudom. Nem is érdemes viccelődni velük, mert ők nem értik a tréfát. Még a végén nevetnének, és az hogy néz ki a felvételeken?

– Felvételeken? Biztonsági kamerák?

– Napi huszonnégy órában. Csak akkor juthat be ide, ha a neve le van adva, a kamera meg rögzít mindenkit, aki kimegy és bejön, plusz a kocsiját is rendszámtáblástul.

– Nahát!

– Több jómódú ember él itt – folytatta a nő. – És ők már nem lesznek fiatalabbak. Ez nem jelenti azt, hogy nem talál magával egykorúakat, különösen a golfpályán és a medencénél, de vannak idősebbek is, akik jobban igénylik a biztonságot. Nézze csak, David! Hát nem gyönyörű?

Keller odafordította a fejét. A golfpálya pont olyan volt, mint egy golfpálya. Bólintott, valóban gyönyörű.

A Lattimore-ház nappalijának olyan magas volt a mennyezete, akár egy katedrálisnak, a kandallóba pedig nyugodtan be lehetett volna sétálni. Kellernek tetszett a kandalló, de nem nagyon értette, mit keres ott. Egy gardrób, amibe be lehet menni, még rendben van, de miért akarna bárki is besétálni egy kandallóba?

És ha már itt tartunk, ki akar imádkozni egy nappaliban?

Eszébe jutott, hogy szóba hozza a kérdést Mitzinél. Lehet, hogy provokatívnak találná az érdeklődését, de vajon belefér-e a komoly érdeklődő képébe, amin eddig dolgozott? Ezért inkább maradt a szokványos kérdéseknél, úgymint: milyen a fűtés, a hűtés, milyen kondíciókkal lehet kölcsönt felvenni a vásárlásra. A jól bevált kérdéseket, amiket egy otthont kereső tesz fel.

Nem meglepő módon a nappaliban egy hatalmas ablak nyílt a golfpályára, Mitzi szerint egészen pontosan az ötödik és hatodik lyuk közt. Egy férfi állt a füvön, és az ütőjével gyakorolt. Akár W. W. Egmont is lehetett volna, de ilyen messziről képtelenség volt pontosan megmondani. Ha egy kicsit balra fordulna, és ha Keller nem szabad szemmel, hanem távcsövön keresztül nézné…

Ó, igen! Egy fegyver teleszkópos keresőjén keresztül, gondolta Keller. Az gyors lenne és egyszerű, nem? Nem kell mást tennie, mint megvenni a házat, beülni a nappaliba egy távcsöves puskával, és akkor Egmont akár a hajára is kenhetné a legmodernebb riasztóját. Keller csak ott ülne a távcsöves puska végénél, és nyugodtan elintézhetné, amint az ütőjét lengeti a füvön, és megspórolhatna neki egy szívinfarktust. Keller nem volt valami remek céllövő, de mennyire lehet nehéz a távcsövet a célpontra irányítani, aztán meghúzni a ravaszt, amikor a célkeresztben megjelenik Egmont?

– Látom, hogy gondolatban már a golfpályán jár – mondta Mitzi, mire Keller mosolygott és bólintott: fején találta a szöget.

A ház hátsó részében lévő hálószoba ablakából Keller a sivatagi kertre nézett ki, amiben kaktuszok és egyéb pozsgások álltak. A növényeket a Naplemente kertészei ültették, akik egyben a lakópark karbantartó csapatának a tagjai. Egész évben gondozzák a növényeket, Kellernek az ujját sem kell megmozdítania, mondta Mitzi.

– Sokan szeretnének kertészkedni, amikor nyugdíjba vonulnak – folytatta a nő. – Aztán meglátják, mennyi munkával jár. És mi van, ha el akar utazni pár hétre Mauira? A Naplementében bármikor kisétálhat az ajtón, mert tudja, hogy minden gyönyörű lesz, amikor visszajön.

Keller közölte, hogy ezt megnyugvással hallja.

– Innen nem látom a kerítést – mondta. – Azon gondolkoztam, hogy nem érezném-e magam bezárva. Úgy értem, szép a kerítés, téglából van meg minden, de azért elég magas.

– Majdnem négy méter.

Magasabb, mint gondolta. Ekkor megkérdezte a nőtől, hogy mennyire van közel a kerítés, mert nem szereti a bezártságot. A nő azt válaszolta, hogy mindegyik épület elég messze van tőle.

– Nagyon jól tervezték meg – magyarázta. – Először ott van a négyméteres téglakerítés, aztán nagy, nyílt tér, azt meg egy belső kerítés követi, szintén téglából, majdnem másfél méteres, az előtt meg kaktuszok és bokrok a táj egységes képe miatt, szóval minden nagyon szép és dekoratív.

– Remek ötlet – bólintott Keller.

Nem is tűnt nehéznek: megmássza a négyméteres falat, átmegy a senki földjén, átugorja a falat, és kész.

– A magasabb kerítés. Azért az annyira nem biztonságos, igaz?

– Ezt meg miért mondja?

– Nem is tudom. Talán mert én északkeleten lakom, ahol a biztonsági óvintézkedések roppant nyilvánvalóak. De ez csak egy téglakerítés. Nincs a tetején szögesdrót, nincs belevezetve az áram. Aki be akar jönni, az egyszerűen a falhoz támaszt egy létrát, és már benn is van.

A nő Keller karjára tette a kezét.

– David – kezdte –, ugyan nagyon kedélyesen kérdezte, de van egy olyan érzésem, hogy magának fontos a biztonság.

– Van egy bélyeggyűjteményem – válaszolta Keller. – Nem mondhatom, hogy egy vagyont ér, és nehéz is lenne egyben eladni, de gyerekkorom óta gyűjtök, és nem szeretném, ha eltűnne.

– Ezt megértem.

– Szóval a biztonság számít. Az őr a kapunál elég megnyugtató, de ha valami hülyegyerek a falhoz támaszt egy létrát…

Ez ennél bonyolultabb, magyarázta neki Mitzi. Azért nincs szögesdrót meg üvegcserepek a fal tetején, mert attól úgy nézne ki a lakópark, mint egy koncentrációs tábor, de a beépített szenzorok miatt senki sem tudna átmászni a kerítésen anélkül, hogy meg ne szólalna az összes sziréna. De még ha át is tudna jutni valaki a kerítésen, ami kizárt, ott vannak a kutyás őrök a senki földjén. Gyors és hangtalan dobermannok.

– És akkor még nem beszéltem a jelöletlen járőrkocsiról, ami huszonnégy órán keresztül köröz a lakópark körül – folytatta. – Ha meglátják magát a kerítés felé menet, hóna alatt a létrával…

– Én meg sem próbálnám – nyugtatta meg Keller mosolyogva. – Szeretem a kutyákat, de ha lehet, nem találkoznék azokkal a dobermannokkal, amiket említett.

Még szerencse, hogy megkérdezte, gondolta. Korábban talált egy üzletet, ahol alumíniumlétrákat árulnak. Pár pillanat alatt túljuthatott volna a kerítésen, hogy aztán találkozzon Mr. Gyorssal és Mr. Hangtalannal.

Lattimore-ék konyhájában a pulton egy késtartó állt. Mitzi félretolta és folytatta a tájékoztatást. Az árban az összes bútor benne van, és mint látja, minden olyan, mintha tegnap vették volna. Természetesen ízlése szerint változtathat, amin csak akar, de a ház tökéletes állapotban van. Még ma megveheti, holnap meg be is költözhet.

– Persze nem szó szerint – érintette meg megint Keller karját. – A hitelre kell pár nap, és ha még készpénzben fizet is, a papírmunka sem megy egyik napról a másikra. Készpénzben gondolkodik?

– Az mindig egyszerűbb – felelte Keller.

– Az, de biztos vagyok benne, hogy a jelzáloggal sem lenne semmi gond. A bankok imádnak jelzáloghitelt adni a Naplemente házaira, mert itt az árak csak felfelé mennek. – Ujjaival Keller csuklóját simogatta. – Nem tudom, szabad-e elárulnom, David, de a mostani a legkiválóbb alkalom arra, hogy ajánlatot tegyen.

– Mr. Lattimore nagyon szeretné eladni?

– Mr. Lattimore-t látványosan nem érdekli – válaszolta Mitzi. – Sem az eladás, sem más. A lánya akarja eladni. Kapott egy ajánlatot a meghirdetettnél tíz százalékkal kevesebbre, de visszautasította, mert azt hitte, a vevőnek kell az ingatlan, de nem, az érdeklődő fogta magát, és vett valami mást. A nő azóta veri a fejét a falba. Én tizenöt százalékkal alámennék az árnak. Lehet, hogy annyiért nem adja oda, hanem csak tíz százalékot enged, de ezen a piacon az is nagyon alacsony ár.

Keller elgondolkodva bólintott, és megkérdezte, mi történt Lattimore-ral.

– Nagyon-nagyon szomorú – ingatta a fejét Mitzi. – Ugyanakkor mégsem, hiszen aközben halt meg, amit a legjobban szeretett csinálni.

– Golfozott – nézett rá Keller.

– A tizenharmadik lyuknál volt egy fantasztikus ütése – mesélte a nő. – „Ez csuda szép volt”, mondta neki a partnere, mire Lattimore ezt válaszolta: „Néha azért én is tudok, nem?” Azzal holtan összeesett.

– Ha menni kell…

– Mindenki ezt mondta, David. Nos, az öreget elhamvasztották, aztán egy szép ökumenikus búcsúztató jött, majd a lánya és a veje beültek egy golfkocsiba, és a tizenhatodik lyuknál beleöntötték a hamvait a tóba. – Önkéntelenül is elnevette magát, majd elvette a kezét Keller csuklójáról, és a szája elé kapta. – Ne haragudjon, hogy nevetek, de eszembe jutott, amit valaki mondott. Hogy a labdái már ott vannak, és most megkeresheti őket.

A keze ismét megtalálta Keller csuklóját.

– Nos – mondta Keller. – A kocsim az irodája előtt van, ezért megköszönöm, ha visszavisz. Aztán vissza akarok menni a hotelbe, kicsit rendbe szedem magam, és utána el akarom vinni magát vacsorázni.

– Ó, az jó lett volna – sóhajtott a nő.

– Más tervei vannak estére?

– A lányom velem lakik – felelte Mitzi –, és szeretek otthon lenni, amikor megjön az iskolából. Különösen ma este, mert nem akarom lekésni a kedvenc tévéműsorunkat.

– Értem.

– Akkor egyedül vacsorázol – nézett rá a nő. – De mit érdekel az esti vacsora, David? Miért nem viszel be Mr. Lattimore hálószobájába dugsz meg úgy, hogy a fülem is kettéáll?

14

Mitzinek szép teste volt, amit odaadóan és élénk képzelőerővel használt. Keller, akinek az esze a munkáján járt, csak nagy vonalakban volt tisztában az előtte álló és mosolygó szexuális lehetőséggel, és saját magát is meglepte a vacsorameghívással. Lattimore-ék hálójában pedig még nagyobb meglepetést szerzett magának.

Mitzi így szólt utána:

– Nagy várakozásaim voltak, és azt kell mondanom, sikerült túlszárnyalnod őket. Nem tartod szerencsésnek, hogy ma este nem érek rá? Különben elég sok idő telt volna el, amíg legalább az étteremig eljutunk, aztán csak számolhattuk volna az órákat, mielőtt ágyba bújunk. Úgy értem, minek pocsékoltuk volna el a drága időnket?

Keller gondolkodott, hogy erre mit válaszoljon, de Mitzi nem várt tőle választ.

– Éveken keresztül én voltam a leghűségesebb feleség Pénelopé óta – mondta a nő. – Nem mintha hiányt szenvedtem volna érdeklődőkben. A férfiak állandóan kikezdték velem. David, még lányok is kikezdték velem.

– Nocsak!

– De engem nem érdekeltek, vagy ha igen, és éreztem a viszketést, akkor az egészet kitoltam az agyamból. A házasság nevű kis dolog miatt. Tettem néhány esküt, amiket aztán komolyan is vettem. Aztán megtudtam, hogy az a rohadék megcsalt, és kiderült, hogy nem először. Az esküvőnk napján?! Évek múlva szereztem csak róla tudomást, hogy a mocsokláda az egyik nyoszolyólányt döntötte meg. És utána sem hagyta abba, hanem cicázott megállás nélkül. És nemcsak a barátaimmal, hanem a húgommal is.

– A húgoddal?

– Egészen pontosan a féltestvéremmel. Az apám meghalt, amikor kicsi voltam, anya megint férjhez ment, és ő akkor született.

Mitzi sokkal többet mesélt Kellernek a gyerekkoráról, mint amennyit tudni akart. Ott feküdt becsukott szemmel, és hagyta, hadd mossák át a szavak. Közben meg remélte, hogy nem kell majd tesztet írnia, mert a nő egy szavára sem figyelt…

– Így aztán eldöntöttem, hogy behozom az elvesztegetett éveket – mondta Mitzi.

Keller elbóbiskolt, aztán amikor a nő felébresztette, lezuhanyoztak. Külön-külön a két fürdőszobában. Utána felöltöztek, és Keller követte a konyhába Mitzit, aki kinyitotta a hűtő ajtaját, és meglepve látta, hogy semmi sincs benne.

Becsukta az ajtót, odafordult Kellerhez, és így szólt:

– Amikor találkozom valakivel, akivel le akarok feküdni, akkor azt mondom, hajrá. Mire várjak?

– Nekem bejött – felelte Keller.

– Egyvalamit nem szeretek csak – folytatta a nő. – Az üzletet meg az élvezetet keverni. Ezért megfogadtam, hogy addig várok, amíg biztos nem leszek benne, hogy nem akarod megvenni a házat. Mert nem akarod, ugye?

– Ezt meg honnét tudod?

– Mondtam, hogy most kellene ajánlatot tenned. Te meg ahelyett, hogy az összegen gondolkodtál volna, kibúvót kerestél. Legalábbis ezt éreztem. Amivel nekem semmi bajom, mert akkor már sokkal jobban érdekelt veled ágyba bújni, mint eladni a házat. Nem kellett elmondanom neked, hogy adózási szempontból mennyire előnyös, hogy milyen könnyű kiadni a házat, amikor máshol vagy. Szerintem elég meggyőző, és ha akarod, az egészet elsorolom neked. De nem akarod hallani, igaz?

– Lehet, hogy még körbenézek egy kicsit – felelte Keller. – Igazad van, még csak eszembe sem jutott most ajánlatot tenni a házra. Nem volt szép tőlem, hogy iderángattalak, és az idődet raboltam…

– Panaszkodtam, David?

– Látni akartam a házat – mondta Keller –, ezért egy kicsit eltúloztam az érdeklődésemet. Több üzleti ügytől függ, hogy ide tudok-e költözni, és egy kis ideig még eltart, mire azokat az ügyeket lezárom.

– Titokzatosan hangzik – nézett rá a nő.

– Bárcsak többet mondhatnék, de tudod, hogy van ez.

– Elmondhatnád – válaszolta Mitzi de akkor meg kellene ölnöd. Ebben az esetben pedig egy szót se szólj.

Keller egyedül vacsorázott egy mexikói étteremben, ami egy másik mexikói éttermet juttatott az eszébe. A kávéja felett merengett egy ideig, mire fel tudta idézni pontosan. Évekkel ezelőtt munkaügyben Oregonba utazott, pontosan egy Roseburg nevű helyre, és mielőtt visszautazott volna, egy ingatlanügynökkel megnézett pár eladó házat.

Az oregoni ingatlanügynökkel nem feküdt le, még csak eszébe sem jutott, és még csak információt sem szedett ki belőle, hogy közelebb jusson a célpontjához. A férfit, akit a Tanúvédelmi Program elég gyengén védett, kifejezetten könnyű volt megtalálni, és Keller, aki pontosan tudta, hogy az üzletet nem szabad keverni a magánélettel, valahogy hagyta, hogy összebarátkozzon a szerencsétlennel. Végül azon kapta magát, hogy Roseburgről fantáziált: vesz egy házat, szerez egy kutyát, otthont teremt.

Meg is nézett néhány házat, de ennél tovább nem ment. Azon az éjjelen, amikor megálljt parancsolt a fantáziájának, egyben megálljt parancsolt a célpontja szívverésének is egy drót segítségével, aztán szépen repülőre ült, és visszament New Yorkba.

A roseburgi mexikói étterem járt az eszében. Jól főztek, ugyan annyira mégsem kiválóan, és megtetszett neki a pincérnő. A vele kapcsolatos fantáziának körülbelül annyi valós alapja volt, mint az odaköltözésének. Eszébe jutott a férfi, akit megölt. A könyvelő, aki egy gyorsnyomda tulajdonosa lett.

Bárki meg tudja tanulni húsz perc alatt, mondta a férfi az új karrierjéről. Reggel megveszi, este már be is költözhet, mondta Mitzi a Lattimore-házról.

Kísérteties hasonlóság…

Elmondhatnád, mosolygott Mitzi, mert azt hitte, Keller viccel, de akkor meg kellene ölnöd. Miután végeztek egymással a hálószobában, és csak feküdtek, Kellerre hirtelen rátört, hogy mindent elmond a nőnek. Elmondja neki, miért jött Scottsdale-be.

Hát persze.

Egy ideig csak céltalanul vezetett, aztán visszament a hotelba, a tévén váltogatta a csatornákat, de semmi sem érdekelte. Kikapcsolta a készüléket, és ott ült a sötétben.

Arra gondolt, hogy felhívja Dotot. Van, amiről tud beszélni vele, más dolgokról meg nem, és különben is, nem akart mobilon beszélgetni, még akkor sem, ha lenyomozhatatlan.

Megint csak azon kapta magát, hogy a roseburgi fickón jár az esze. Megpróbálta felidézni az arcát, sikertelenül. Régen kitalált egy rendszert, hogy miként akadályozza meg a múltbéli emberek felbukkanását a jelenben. Először a színeket kell eltávolítani képzeletben az illető képéből, aztán hagyni, hadd szürküljön el teljesen, majd egy megfordított távcsövön keresztül kell nézni az alakot. Így egyre kisebb és sötétebb és homályosabb lett, mígnem végül teljesen eltűnt, és pár tényt leszámítva a gyakorlat végére semmi nem maradt az arcból, az alakból, az emberből. Nem maradt utánuk semmi érzelmi töltet, súlytalanná váltak, és az idő múlásával egyre nehezebb volt felidézni őket.

De most valami történt. Talán egy áramkör zárt össze, mert a férfi arca, akár egy öregedő mókusé, megjelent előtte. Jesszusom, gondolta Keller, tűnj el az emlékezetemből. Évekkel ezelőtt meghaltál. Hagyj békén!

Ha itt volnál, mondta az arcnak, akkor tudnék beszélni veled. Te meg hallgatnál, mert nem lenne más választásod. Válaszolni nem tudnál, elítélni sem, és még azt sem mondhatnád, hogy fogjam be a pofám. Halott vagy, ezért egy rohadt szót se szólj.

Kiment, sétált egy kicsit, és amikor visszajött, leült az ágy szélére. Gondosan és aprólékosan nekilátott, hogy eltüntesse a férfi arcát. Először kimosta belőle a színeket, aztán egyre hátrébb és hátrébb tolta, amíg végül el nem tűnt. A folyamat sokkal nehezebb volt, mint általában, de működött, és végre az apró kis ember eltávozott oda, ahova a kifehérített arcú halottak szoktak távozni. Akárhol is volt ez a hely, Keller erősen kívánta, hogy maradjon is ott.

A szokásosnál hosszabb ideig állt a zuhany alatt, majd lefeküdt.

Reggel keresett egy helyet, ahol meg tud reggelizni. Elolvasta az újságot, ivott még egy bögre kávét, aztán céltalanul körözött a Naplemente lakópark körül.

A motelből felhívta Dotot a mobilján.

– Végre kitaláltam valamit – mondta. – Leparkolok valahol, ahonnan tisztán látom a bejáratot. Aztán amikor egy lakó kijön, követem.

– És ha többen ülnek a kocsiban?

– Akkor őket. Aztán megállnak valahol, és kiszállnak a kocsiból.

– Te meg elintézed őket, és addig csinálod ezt a lakókkal, amíg az embered sorra nem kerül.

– Kiszállnak a kocsiból – folytatta Keller –, én meg addig várok, amíg senki sem figyel, és ekkor bemászok a csomagtartóba.

– Az ő kocsijuk csomagtartójába.

– Ha a sajátoméba akarnák bemászni – felelte Keller –, akkor azt most rögtön megtehetném. Igen, a kocsijuk csomagtartójába.

– Értem – mondta Dot. – A kocsiból így Trójai Chrysler lesz. Visszahajóznak a fallal körbevett városba, te meg ott vagy a csomagtartóban, és várod, hogy végül kinyissák.

– A legújabb kocsik csomagtartóját már belülről is ki lehet nyitni – közölte Keller. – Hogy az emberrablások áldozatai meg tudjanak szökni.

– Te viccelsz, Keller. Az autógyártók olyan újítással álltak elő, ami megkönnyíti annak a nyolc embernek az életét, akit évente begyömöszölnek a csomagtartókba?

– Szerintem többről van szó, mint évi nyolc – válaszolta Keller. – És ott vannak a gyerekek, akik véletlenül csukják magukra a csomagtartó fedelét. A lényeg az, hogy nem gond kijutnom.

– És hogyan mászol bele? Otthon vagy a kocsifeltörésben?

– Ez lehet, hogy problémás lesz – ismerte el Keller. – Manapság mindenki bezárja a kocsiját, igaz?

– Fogadok, hogy azok igen, akik fallal körbevett lakóparkban élnek. Amikor a biztonságos otthonukban vannak, valószínűleg nem, de akkor biztosan, amikor olyan veszélyes helyekre mennek, mint Phoenix kertvárosa. Mennyire tetszik neked a terved, Keller?

– Nem nagyon – felelte Keller.

– Mert honnan tudnád, hogy a lakóparkba mennek vissza? Amilyen szerencséd van, éppen egy kéthetes útra indulnak Las Vegasba.

– Erre nem gondoltam.

– Mondjuk, rögtön kiderülne, amikor bemászol a csomagtartóba, ami tele van bőröndökkel, meg a Hogyan robbantsunk bankot legutóbbi számaival.

– Nem valami jó terv – jegyezte meg Keller. – De nem hiszed el, milyen komoly a biztonság a lakóparkban. Van még egy lehetőség. Megveszek egy házat.

– Megveszel egy házat. Szerintem a büdzséből erre nem futja.

– Megtartom befektetésnek – közölte Keller. – És amikor nem használom, kiadom.

– Évente 52 hétre?

– De ha megvehetném a házat – folytatta Keller –, akkor azt is megengedhetném magamnak, hogy a megrendelőt elküldjem melegebb éghajlatra a megbízásával együtt. Könnyen lehet, hogy ezt is kell tennem.

– Mert nehéz a kivitelezés.

– Mert lehetetlen – válaszolta Keller. – És akkor arról még nem is beszéltem, hogy…

– Igen? Keller? Hova tűntél? Halló?

– Nem érdekes – mondta Keller. – Épp most jutott eszembe, hogyan fogom megcsinálni.

– Azt te is látod – mutatott körbe Mitzi Prentice –, hogy a kilátás a közelébe sem ér a Lattimore-házénak. Három helyett csak két hálószoba van, a bútorok meg nem olyan egyediek. De ha azt nézem, hogy két hetet akartál tölteni egy motelben…

– Ez sokkal kényelmesebb – bólintott Keller.

– És sokkal biztonságosabb is – mondta Mitzi. – Hátha itt van nálad a bélyeggyűjteményed.

– Nincs – válaszolta Keller –, de egy kis biztonság még soha nem ártott senkinek.

– Igazad van, a bérlet meg jó üzlet. Mr. és Mrs. Sundstrom örülni fog a bevételnek. Most éppen a Galápagos-szigeteken nézegetik a kéklábú teknősöket. Ez a sok vacak a falon is onnan származik. Nem Galápagosról, hanem a többi utazásukról.

– Éppen kérdezni akartam.

– Nos, minden egyes darab történetét el tudnák mondani, ha itt lennének, de ebben az esetben a házuk nem lenne kiadó, igaz? Menjünk le az irodába, és töltsük ki a papírokat, aztán adsz nekem egy csekket, én cserébe adok kulcsot meg belépőkártyát, hogy az őrök beengedjenek. Meg egy állandó belépőt a klubba, és tájékoztató füzetet a golfpályáról. Remélem, lesz időd játszani.

– Ó, szerintem be tudok majd szorítani pár ütést.

– És még talán mást is – nézett rá a nő. – Visszafelé álljunk meg egy kis időre a Lattimore-házban. Ne, ne nézz így rám, nem akarom eladni neked. Csak azt akarom, hogy megint vigyél be a hálószobába. Ugye, nem akarod Cynthia Sundstrom ágyán csinálni? Miközben azok a fura izék figyelnek minket? A frász jönne rám. Mintha egy törzs tagjai bámulnának rám közben.

A Sundstrom-ház sokkal kényelmesebb volt, mint a motel, és Keller megnyugodva konstatálta, hogy a házaspár falakra kirakott szuvenírjai egyáltalán nem zavarják. A második hálószobában, ami Harvey Sundstrom dolgozójaként funkcionált, a falakon mindenféle éles és hegyes fegyverek lógtak: kések, tőrök, és talán még egy harci balta is, de ebben nem volt biztos. A többi szobában meg szinte végtelen mennyiségű faragott maszk és faliszőnyeg. Egyik-másik maszk szörnyen ijesztő volt, de nem hozták rá a frászt. Az egyik különösen megragadta a figyelmét: egy nyugat-afrikai maszk, sírkövekhez hasonlatos fehér fogakkal, meg rengeteg spárgával a feje tetején, ami valószínűleg hajként szolgálhatott. Amikor harmadjára ment el mellette, Keller azon kapta magát, hogy biccent a maszk felé, és még a kezét is üdvözlésre emeli.

Hamarosan beszélni is fog hozzá, gondolta.

Ugyanis egyre tisztábban érezte az igényét annak, hogy beszéljen valakihez. Valószínűleg egész életében munkált benne ez az igény, de olyan életet élt, ami nem tette lehetővé, hogy őszintén beszélhessen másokkal. Szinte egész felnőttkorát fizetett bérgyilkosként töltötte, és ez nem olyan munka, amiről az ember szívesen beszélgetne idegenekkel. És barátokkal sem, ha már itt tartunk. Elvégezte, amiért megfizették, utána meg csukva tartotta a száját, és kész. Nem beszélt a munkájáról, és ez annyira beleivódott, hogy lassan már másról sem beszélt. Elmehetett egy bárba, hogy sportról beszélgessen a pultnál, szidhatta az időt a buszmegállóban egy idősebb nőnek, panaszkodhatott a polgármesterről a pincérnőnek a kávézóban, de ha beszélni akart valakivel olyasmiről, ami ezeknél tartalmasabb, nos, arra nem volt módja.

Egyszer pár évvel ezelőtt hagyta, hogy valaki rávegye a pszichoterápiára. Kifejezetten elővigyázatos volt: készpénzzel fizetett, hamis nevet és címet adott meg, valamint a beszélgetést nagyjából a gyerekkorára korlátozta. Volt eredménye a terápiának, és sok okos dolgot megtudott, de a végén rosszul sült el az egész, hiszen a pszichoterapeuta fogta magát, követni kezdte Kellert, és olyasmiket derített ki róla, amit nem kellett volna. A férfi Keller ügyfele akart lenni, de erről szó sem lehetett, így a férfi célponttá vált. Ennyit a terápiáról. Ennyit a bizalmas beszélgetésekről.

Pár hónappal a terapeuta távozása után Keller kutyatulajdonossá avanzsált. Persze nem Hadnagyé, mert az a gyerekkorában volt a kutyája, hanem Nelsoné, egy remek ausztráliai pásztorkutyáé. Nelson nemcsak kiváló társnak bizonyult, hanem kiváló bizalmasnak is. Bármit elmondhatott neki, és nem olyan volt, mintha magában beszélne vagy a falnak, mert a kutya igazi volt, élt, lélegzett, és minden jelből arra lehetett következtetni, hogy figyel Keller minden szavára. Néha, meg mert volna esküdni, hogy a kutya érti is, amit mond.

És nem ítélkezett. Bármit elmondhatott neki, a kutya nem szerette kevésbé.

Bárcsak így is maradt volna, gondolta. De nem, és ez az ő hibája volt. Talált valakit, aki Nelson gondját viselte, amikor elutazott, és ez sokkal jobb megoldásnak bizonyult, mint beadni az ebet egy kennelbe vagy kutyahotelbe, de ekkor meg beleszeretett a kutyasétáltató nőbe, aki oda is költözött hozzá. Keller ekkor csak úgy tudott Nelsonnal beszélni, ha Andria nem volt otthon. Ezzel sem volt baja Kellernek, és a nő egészen addig jó társaságot jelentett, amíg egy napon be nem jelentette, hogy ideje továbblépnie, és el is költözött. Keller ész nélkül vette neki a fülbevalókat, amiket a nő magával is vitt, és ez így volt rendjén. De Nelsont is magával vitte, mire Keller ott találta magát, ahol pár hónappal korábban volt.

Más abban a pillanatban bemegy az első kisállat-kereskedésbe, és vesz egy másik kutyát, majd azzal a lendülettel kerít egy másik nőt is, hogy sétáltassa. Keller szerint azonban ebből ennyi elég volt. Nem keresett új terapeutát, és ugyan a nők ki-be sétáltak az életében, nem keresett új barátnőt sem. Elvégre évek óta egyedül élt, és neki bejött.

A legtöbbször legalábbis bejött.

15

– Ez szép – mondta Keller. – Azt hinné az ember, soha nem lesz vége a kertvárosoknak, de aztán végre kiér a sivatagba, és ha nem hajt fel az államközi autópályára, akkor teljesen egyedül lehet. Kellemes, ugye?

A mellette lévő ülésről nem érkezett válasz.

– A Sundstrom-ház bérleti díját készpénzben fizettem ki – folytatta. – Két hét, heti ezer dollár. Ez több mint a motel, de főzhettem magamnak, és kevesebbet költöttem étteremre. Azt leszámítva, hogy nem szeretek főzni. De nem azért hoztalak magammal, hogy ilyesmiket kelljen hallgatnod.

Az utasa nem válaszolt, igaz, Keller ezt nem is várta tőle.

– Sok mindent kell kitalálnom – mondta Keller. – Például elsőként azt, hogy mihez kezdek az életemmel. Nem látom, hogyan tudnám tovább csinálni azt, amit eddig csináltam. Ha úgy gondolsz rá, mint gyilkosságokra, emberek életének elvételére, akkor szerinted ezt hogyan lehet éveken keresztül csinálni? De az a helyzet, hogy a munkának ezen az aspektusán nem kell sokat rágódni. Lássuk be, ez a munka az, ami. Ezek az emberek élnek, teszik a dolgukat, aztán jövök én, és utána már nem csinálják azt, amit addig szoktak. Mert halottak, mert megöltem őket.

Odapillantott, hogy az utasa reagál-e. Hát persze.

– Az történik – magyarázta Keller –, hogy az ember végül nem úgy gondol az egészre, mint megölendő emberekre, hanem megoldandó problémákra. Van egy munka, amit el kell végezni. Hogyan? Hogyan végzi el az ember a munkát a lehető legjobban, és a lehető legkevesebb stressz árán?

Na most, vannak fickók – folytatta –, akik úgy oldják meg a helyzetet, hogy személyessé teszik. Találnak egy okot, amiért utálhatják a fickót, akit meg kell ölniük. Mérgesek rá, dühösek, mert az ő hibája, hogy ilyen rossz dolgot kell művelniük. Ha nem lenne az a fickó, akkor nem követnék el ezt a bűnt. Ő az oka annak, hogy a pokolra jutnak, az a rohadék, és persze hogy dühösek rá, persze hogy utálják, és így könnyebb megölniük, ami eleve a dolguk, csak most már ők is erre az elhatározásra jutottak.

De ez szerintem ostobaság. Én nem tudom, hogy mi bűn és mi nem, hogy egy ember megérdemli-e az életet, a másik meg a halált. Néha eltűnődök ezeken a dolgokon, de eddig még nem sikerült pontosan eldöntenem, mit is gondolok, és ráadásul sehova nem is jutok ezekkel a gondolatokkal.

Folytathatnám még, de az a helyzet, hogy nekem semmi bajom a morális aspektussal, már ha így akarod hívni. Szerintem nincs másról szó, mint hogy egyfelől kezdek öreg lenni hozzá, másfelől meg a szakma megváltozott. Az ugyanaz, hogy vannak emberek, akik hajlandóak egy másik ember megöléséért fizetni. Nem kell aggódni a munkanélküliség miatt. Néha rosszabbul megy az üzlet, aztán hamar visszaáll a régi szintre. Akár arról a kubairól van szó Miamiban, akinek a halálát szerintem több százan kívánták, akár erről az Egmontról a sörhasával meg a golfütőivel, akiről nem hinnéd, hogy bárki erős érzéseket táplál iránta. Mindenféle célpontok, mindenféle ügyfelek, olyan nincs, hogy bármelyikből hiányt szenvednénk.

Az út kanyarodott, Keller meg egy kicsit gyorsabban vette be a kanyart, és oda kellett nyúlnia, hogy megigazítsa csendes útitársát.

– Be kellene kapcsolnod a biztonsági övet – mondta. – Hol is tartottam? Ja igen, az üzlet megváltozott. De valójában a világ változott. Reptéri biztonsági ellenőrzés. Mindenhol kérik az ember jogosítványát. Falakkal körbevett közösségek meg a többi. Most Daniel Boone jutott az eszembe. Tudod, a felfedező. Ő tudta, hogy ideje nyugat felé indulni, amikor már figyelnie kellett, hogy egy kivágott fa milyen irányba dől.

Nem tudom, te hogy vagy vele, de olyan, mintha összevissza beszélnék. Semmi baj. Érdekel ez téged? Addig, amíg figyelek a kanyarokban, és te nem kötsz ki a padlón, addig nyugodtan ülsz az ülésben, és hallgatsz engem. Igaz?

Semmi válasz.

– Ha golfoznék – folytatta Keller –, akkor mindennap kinn lennék a golfpályán, és nem kellene egy tank benzint elautókáznom a sivatagban. Minden időmet a Naplemente falain belül töltenem, és nem kellene a plázában sétálgatnom, ahol megláttalak téged a pénztár mellett. Mindenféle fajtát árultak, de arról gőzöm sincs, te miféle lehetsz. Valami terrier, gondolom. A terrierek jó kutyák. Tüzesek, színes egyéniségek.

Egyszer volt egy ausztrál pásztorkutyám. Nelsonnak hívtam. Valójában már akkor ez volt a neve, amikor hozzám került, de nem láttam okát, hogy megváltoztassam. Szerintem neked nem adok nevet. Éppen elég agybajos dolog egy játékkutyát venni, aztán elvinni kocsikázni, és közben beszélgetni vele. Mert ugye, ha el is nevezlek valaminek, nem fogsz hallgatni rá, és a kapcsolatom sem lesz veled mélyebb, ha van neved. Lehet, hogy őrült vagyok, de hülye nem. Tudom, hogy műanyagból és gumihabból vagy. Vagy akármiből. Made in China, ez áll rajtad. Ez meg egy másik dolog, tudod. Manapság mindent Kínában, Indonéziában vagy Pakisztánban gyártanak, Amerikában meg semmit sem. Nem vagyok paranoiás, és amiatt sem aggódok, hogy külföldön gyártanak mindent. Mit érdekel engem? A munkámat nem érinti. Még nem hallottam arról, hogy Thaiföldről vagy Koreából hívtak volna bérgyilkosokat, akik elvették a munkát a tisztességes, amerikai bérgyilkosok elől.

Csak azon gondolkodom, mit csinálnak az emberek ebben az országban. Ha nem gyártanak semmit, ha mindent máshonnan importálnak, akkor mi a fenét csinálnak az amerikaiak a munkahelyükön?

És beszélt még egy ideig, aztán csendben vezetett, majd folytatta az egyoldalú beszélgetést. Aztán visszament a Naplemente lakóparkhoz, és a délnyugati kapun keresztül behajtott.

Hello, Mr. Miller. Hello, Harry. Mi az ott az ülésen? Helyes kis darab, mi? A húgom kislányának vettem ajándékba. Holnap adom fel neki postán.

A fenébe az egésszel. Mielőtt odaért volna az őrbódéhoz, a hátsó ülésről elővett egy újságpapírt, és ráterítette a játékkutyára.

16

A klub bárjában Keller figyelmesen hallgatta, ahogy a Monty nevű férfi ütésről ütésre elmeséli a délutánját.

– Egyszerűen beledöglök – mondta Monty –, hogy nem vagyok képes összeszedni magam. A hetedik lyuknál is. Az ütésem félúton szétesett, aztán a nyolcas lyuknál az ütésem a hármas vassal kicsit magas lett, de a lyuktól olyan öt méterre landolt. Mondom magamnak, nem is rossz.

– De nem ám – bólintott Keller semleges hangon. Ha nem értene egyet, akkor Monty ideges lenne, azt pedig nem szeretné.

– Egyáltalán nem rossz – értett egyet Monty. – Nincs más dolgom, mint szépen begurítani a labdát a lyukba. Használhatnák egy wedgeet, de minek komplikáljam? Fogok egy négyes vasat, és azzal majd begurítom.

– Be.

– Meg is ütöm, a labda meg alig öt centivel gurul el a lyuktól, de nem áll meg, ó, nem. Gurul tovább, mert túl erősen ütöttem meg, egyre csak gurul, és messzebb áll meg a lyuktól, mint az elején.

– Pokoli.

– Ütök megint, el a lyuk mellett, de most nem annyira messze áll meg tőle. Végül persze beütöm, de teljesen elúsztam. Két ütéssel megcsináltam jó négyszáz métert, az utolsó tizenöthöz meg kellett öt.

– Ez a golf – mondta Keller.

– Istenemre, ezt jól mondta – nézett rá Monty. – Ez a golf, ez ám! Mit szól még egy körhöz, Dave? Aztán rendelünk valamit vacsorára. Van néhány barátom, akiknek be akarom mutatni.

Montynak három barátja volt, így Kellerrel együtt öten ültek az asztal körül. Monty és egy Félix nevű férfi a Naplementében laktak, a másik kettő meg Félix barátja volt, és egy másik klub tagjai, akik csak néhány hetet töltöttek el Scottsdale-ben. Félix elmondott egy hosszú viccet egy szerencsétlen golfozóról, aki a rossz játéka miatt öngyilkos lett. A poénnál Félix összeérintette a csuklóit, és így szólt:

– Mikor? – Mindenki dőlt a röhögéstől. Bifszteket rendeltek, sört ittak, golfról és politikáról beszéltek, meg arról, hogy a tőzsde mit sem ér manapság. Kellernek sikerült úgy részt vennie a beszélgetésben, hogy nem derült ki: egy szót sem ért abból, amiről beszélnek.

– És magának hogy ment ma? – kérdezte meg valaki Kellertől, aki készült a kérdésre.

– Tudja – mondta lassan –, átkozott egy dolog ez. Lehet, hogy egész délután olyan vagyok, mint az őrült, aki egy bottal akar agyonverni egy labdát, de amikor egyszer jól eltalálom, az olyan mámorító érzés, hogy minden rosszat elfeledtet.

Keller nem emlékezett, mikor és hol hallotta ezt, de a többiek lelkesen bólogattak. Valaki ekkor nekiállt szapulni a demokratákat, és most Kelleren volt a bólogatás sora.

Az könnyen megy.

– Akkor holnap reggel találkozunk – mondta Monty Felixnek. – Dave, ha akar, akkor…

Keller összeérintette a csuklóit, és megkérdezte:

– Mikor? – Amikor a nevetés elhalt, így folytatta: – Bárcsak mehetnék, Monty. De a holnapi nap nem jó. Majd legközelebb.

– Vehetnél leckéket – javasolta Dot. – Nincs ott egy profi edző, aki ad leckéket?

– De van – felelte Keller –, és gondolom, hogy megkereshetném. Miért is lenne az jó nekem?

– Hogy ki tudj menni a gyepre, és golfozhass. Beleolvadsz a környezetedbe, meg ilyenek.

– Ha valaki meglát egy golfütővel a kezemben – mondta Keller –, akár leckét veszek, akár nem, azon fog tűnődni, mi a fenét is keresek ott. De így azt hiszik, hogy már túl vagyok a napi játékon. Különben is, nem akarok túl sok időt tölteni a klubban. Inkább vezetek egész nap.

– Hol?

– A sivatagban.

– Csak kocsikázol, és nézed a kaktuszokat.

– Rengeteg a kaktusz – közölte Keller. – De a rabsicok sok gondot jelentenek.

– Te viccelsz.

– Nem – válaszolta Keller, majd elmagyarázta, hogy a kaktuszok védett növények, és a bűnözők kiássák, majd eladják őket a virágkereskedőknek.

– Kaktusz tolvajok – mondta Dot. – Kaktuszra szakosodott bűnözők. Ilyet még soha nem hallottam. Gondolom, veszélyes lehet a tüskék miatt.

– Gondolom.

– Megérdemlik, ha beletenyerelnek. Szóval csak kocsikázol, mi?

– És gondolkodom.

– Ez remek. Azért nem felejted, hogy miért vagy ott, igaz?

– Nem.

– Amúgy meg – mondta Dot –, hiányzol. Valaki felhívott.

– Ó!

– Furcsa volt. Legalábbis atipikus. Nem tudom, ki volt az, vagy miért telefonált.

– Talán félretárcsázott.

– Nem. A fene egye meg. Ha itt lennél, megbeszélhetnénk, de telefonon nem lehet.

Másnap és harmadnap sem ment be a klubba. Aztán kedd délután kocsiba ült, és a Naplemente lakóparkban kocsikázott. Elment a Lattimore-ház mellett, és azon tűnődött, hogy Mitzi Prentice megmutatta-e azóta valakinek. William Egmont házánál lelassított. Az épület ugyanolyan volt, mint Sundstroméké. Egmont Cadillacje a felhajtón állt. A férfinak volt saját golf kocsija, amit viszont nem látott Keller. Lehet, hogy kigurult a pályára, és most ott áll ütővel a kezében, és csak üti a labdákat, üti keményen.

Keller hazament, és Sundstromék háza előtt leparkolta a Toyotáját. Amikor kivette két hétre a házat, aggódott, hogy Mitzi majd állandóan telefonon hívogatja, vagy ami még rosszabb, bejelentés nélkül csak úgy megjelenik az ajtóban. De Keller még csak nem is hallott felőle, amiért mélységes hálát érzett, most meg azon gondolkodott, hogy felhívja, és kitalálják, hol találkozzanak. Nem itt, mert a maszkok a frászt hozzák a nőre, de nem is nála, mert a lánya…

Erről ennyit. Ha ilyeneken gondolkodik, akkor itt az ideje, hogy továbblépjen. Mert a következő lépés az lesz, hogy golfleckéket vesz, lefoglalózza a Lattimore-házat, és a játékkutya helyett szerez egy igazit.

Kiment a ház elé. A délután lassan kora estébe fordult, és Keller úgy látta, itt gyorsabban sötétedik, mint New Yorkban. Ami nem is meglepő, hiszen Arizona sokkal közelebb van az Egyenlítőhöz. Valaki egyszer ezt elmagyarázta neki, és akkor meg is értette, most azonban már csak a tényre emlékezett: minél messzebb van az ember az Egyenlítőtől, annál jobban elhúzódik az alkony.

A golfozók befejezték a játékot. Keller a golfpálya széle mentén sétálni kezdett, és elment Egmont háza mellett is. A Cadillac ott állt, de a golfkocsi nem. Sétált még egy darabot, aztán megfordult és a ház felé indult. Most azonban a másik irányból, és megpillantott valakit egy golfkocsin. Egmont az hazafelé menet? Nem. Amikor közelebb ért, Keller látta, hogy a férfi vékonyabb a célpontjánál. A golfkocsi még Egmont háza előtt elkanyarodott, és ezzel a kérdés le is lett zárva.

Különben is, hamarosan látta, hogy Egmont hazaérkezett. A golfkocsija ott állt a Cadillac mellett, rajta az ütői. A látványról Kellernek eszébe jutott egy dal, de nem tudta felidézni a szövegét, és azt sem, hogy hogyan kapcsolódik a golfkocsihoz. Valami szomorú dal volt, skót dudával, de ennél többre nem emlékezett.

Egmont házában égett a villany. Egyedül van? Vagy valaki beugrott hozzá?

Könnyen meg lehet tudni. Keller odament a bejárati ajtóhoz, és becsöngetett. Hallotta a csengő hangját, aztán azt is, ahogy elhal. Megint csöngetni akart, de inkább elfordította a kilincset. Az ajtó zárva volt, ami nem meglepő, aztán léptek hallatszottak, de csak nagyon gyengén, mintha szőnyegen lépdelne valaki. Az ajtó kinyílt pár centire, amíg a lánc engedte, majd William Wallis Egmont nézett rá kíváncsian.

– Mr. Egmont?

– A nevem Miller – mondta Keller. – David Miller. A domb túloldalán vettem ki Sundstromék házát két hétre, és…

– Ó, persze – nézett rá láthatóan megkönnyebbülten Egmont. – Hát persze, Mr. Miller. Már hallottam magáról. És mintha láttam is volna a klubban. Meg a golfpályán is.

Keller nem látta szükségesnek kijavítani a férfit.

– Igen, az meglehet – válaszolta. – Ha lehetőségem van rá, mindig ott vagyok.

– Ahogy én is. Játszottam ma is, és holnap is játszani fogok.

Keller összeérintette a csuklóját:

– Mikor?

– Nagyon jó – mosolygott Egmont. – „Mikor?” Ez az igazi golfozó, nem? Nos, miben segíthetek?

– Kényes ügyről van szó – felelte Keller. – Esetleg bemehetnék egy percre?

– Hogyne, miért ne – mondta Egmont, majd kiakasztotta a láncot, és beengedte.

17

A riasztó kezelőbillentyűzete az ajtó jobb oldala mellett volt a falra erősítve. Rögtön mellette egy papírlap lógott: HOGYAN KELL BEÁLLÍTANI A RIASZTÓT. Alatta nagy nyomtatott betűkkel az útmutatás, hogy szemüveg nélkül is el lehessen olvasni. Keller lépésről lépésre követte a leírtakat, majd kilépett Egmont házából. Pár perc séta után már otthon is volt a Sundstrom-házban. Főzött egy kávét a Sundstrom-konyhában, leült a bögrével a Sundstrom-nappaliban, és miközben várta, hogy kihűljön, felidézte William Wallis Egmont életének utolsó pillanatait.

A most már automatikussá vált gyakorlatokkal először a színeket tüntette el az öreg képéből, aztán figyelte, ahogy elszürkül, egyre hátrébb és hátrébb lépett, a kép egyre kisebb és kisebb lett, hogy a végén csak egy szürke pont legyen egy szürke mezőben, a messzi távolban, ahol felfalta a múlt.

Miután megitta a kávét, bement a Sundstrom-hálószobába, ahol levetkőzött, majd a Sundstrom-fürdőszobában lezuhanyozott, és megtörölközött egy Sundstrom-törülközővel. Pár perc múlva felöltözve Harvey Sundstrom dolgozójában levette a falról a Fidzsi-szigetekről származó harci baltát. A nyele fekete fából készült, és sokkal nehezebb volt, mint gondolta. A feje különös geometriai alakja miatt Keller úgy gondolta, inkább fali dísznek készült, semmint tényleges fegyvernek. De azért fogást keresett rajta, többször belehasított vele a levegőbe, és kezdte érteni, hogyan használták harcra a szigetlakók.

Akár magával is vihette volna Egmonthoz. Elképzelte, ahogy két kézzel marokra fogja a fegyvert, és 360 fokban körbesuhintva belevágja Egmont koponyájába. Megrázta a fejét, a baltát visszatette a falra, majd folytatta a gyakorlatát, ahol abbahagyta: Egmont életének utolsó pillanatait idézte fel, kiszívta belőle a színeket, egyre messzebbre küldte, hogy végül teljesen eltűnjön.

Másnap reggeliből visszafelé jövet látta, amint a mentő kihajt a Naplemente lakópark keleti kapuján. Az őr megismerte Kellert, és intett neki, hogy mehet, de Keller rálépett a fékre, és letekerte az ablakot, hogy megkérdezze, mi történt. Az őr szomorúan megrázta a fejét, és beszámolt a szomorú hírről.

Keller hazament, és felhívta Dotot.

– Ne is mondd – kezdte Dot. – Úgy döntöttél, hogy nem tudod megcsinálni.

– Kész.

– Elképesztő, ahogy megérzek dolgokat – álmélkodott Dot. – Szerintem látnoki képességeim vannak, vagy csak a női ösztöneim működnek ilyen jól? Ez egy költői kérdés volt, Keller, nem kell válaszolnod. Azt mondanám, hogy holnap találkozunk, de nem, igaz?

– Egy kis időbe beletelik, mire hazaérek.

– Ne siess – mondta Dot. – Csak nyugodtan, nézz körbe útközben. Az ütőid megvannak?

– Az ütőim?

– Hogy néha meg-megállj golfozni. Érezd jól magad, Keller, pihenj! Megérdemled.

Két nappal a bérlet lejárta előtt Keller bement a klubba, és rendezte a számláját, leadta a kulcsát meg a belépőjét. Aztán visszasétált a Sundstrom-házba, ahol összepakolt, a bőröndöt betette a csomagtartóba, a játékkutyát meg az első ülésre. Beült, lassan körbeautózta a golfpályát, végül a keleti kapun keresztül elhagyta a Naplemente lakóparkot.

– Ez egy szép hely – mondta a kutyának. – Megértem, miért szeretnek itt lakni. Nem csak a golf, a jó idő meg a biztonság miatt. Hanem azért, mert itt az embernek az az érzése, hogy semmi rossz nem történhet vele. Még ha meg is hal valaki, az a dolgok természetes rendjébe tartozik.

Beállította a tempomatot, Tucson felé vette az irányt, és lehajtotta a napellenzőt. Az idő kiváló volt a tempomathoz. Pár napja a rádióban egy hivatásosan behízelgő hangú férfi arról beszélt, hogy mennyire veszélyes esőben használni a tempomatot. Ha a kocsi megcsúszik a vizes úton, a tempomat azt érzékeli, hogy a kerekek nem pörögnek elég gyorsan, és gázt ad, hogy kompenzálja a kiesést. Aztán amikor a kerekek megint száraz felületet érnek, bumm!

Keller nem emlékezett, hányan estek áldozatul ennek évente, de többen, mint gondolta. Akkor meg is fogadta, hogy valahányszor be kell kapcsolnia az ablaktörlőt, azzal a lendülettel kikapcsolja a tempomatot. Most, ahogy az arizonai sivatagban vezetett, azon tűnődött, hogy vajon veszi-e majd gyakorlati hasznát ennek a tudásnak. A véletlen halál hasznos eszköz, William Wallis Egmont is ekképpen távozott az élők sorából, de egyszerűen nem tudott egyetlen megoldásra sem gondolni, amikor a munkája során hasznát veheti a tempomat és a vizes utak közti tragikus kapcsolatnak. Soha nem lehet tudni. Egy kicsit még rágódott a lehetőségeken.

Tucsonban a kutyát bedugta a bőröndbe, aztán leadta a kocsit, majd kisétált a forróságba, és megpróbálta megkeresni a másik kocsiját. A bőröndöt bedobta a csomagtartóba, bedugta a slusszkulcsot a helyére, és azon gondolkodott, el fog-e indulni az autó. Ha nem, semmi gond, mert a Hertznél azonnal kap egy másikat. De ha meglátják az Avisnél? Észrevennék? Feltűnne nekik? Az ember nem hinné, de a repterek már nem olyanok, mint régen. Mindenki figyel.

Elfordította a kulcsot, a motor azonnal indult. A nő a kapunál kiszámolta, mennyivel tartozik, és a végösszeget enyhén bocsánatkérően közölte Kellerrel, aki eközben azon elmélkedett, hogy vajon mennyit kellene most fizetnie a többi kocsiért, amiket szerte az országban otthagyott a parkolókban, a csomagtartójukban holttestekkel. Nem keveset, döntötte el, de senki nem fogja kifizetni. Így aztán úgy határozott, hogy a változatosság kedvéért most az egyszer rendezheti, amivel tartozik. Fogta a számlát, és felhajtott az államközi autópályára.

Közben egyre azon járt az esze, mit tett volna, ha a kocsi mégsem indul el.

– Az isten szerelmére! – szakadt ki belőle. – Valami történhetett volna, de nem történt, kész, vége, te meg azon eszed magad, mit tettél volna. Stratégiát dolgozol ki valamire, amire nem is kell stratégia, mert nem történt meg. Mi a fene bajod van?

Ezen eltűnődött. Aztán így felelt:

– Tudni akarod, mi bajod van? Magadban beszélsz, ez a bajod.

Aztán abbahagyta. Húsz perc múlva letért egy pihenőbe, kiszállt, a csomagtartóból elővette a játékkutyát, és lerakta maga mellé az ülésre.

– És már megyünk is – mondta.

Új-Mexikóban letért az autópályáról, és a táblákat követve eljutott egy pueblóba. Egy kövérkés, copfba font hajú, kifejezéstelen arcú nő ült a házban, előtte egy rakás cserépedény, amiket ő maga készített. Keller kiválasztott egy kis fekete, cakkos szélű edényt. A nő gondosan becsomagolta újságpapírba, aztán barna csomagolópapírba, majd beletette egy nejlonzacskóba. Keller meg bedugta a bőröndjébe, és beült a volán mögé.

– Ne kérdezd – mondta a kutyának.

Nem sokkal a coloradói határ után esni kezdett. Már vagy húsz mérföldje vezetett, amikor eszébe jutott a behízelgő hangú férfi a rádióból. Rálépett a fékre, amitől a tempomat kikapcsolt, de hogy biztosra menjen, még a gombot is megnyomta.

– Ez meleg helyzet volt – sóhajtotta a kutyának.

Kansasban letért az autópályáról, és megállt egy helyi nevezetesség mellett, egy háznál, ahol egykor a Dalton fiúk bujkáltak. Tudta, hogy a Daltonok törvényen kívüliek voltak, Jesse James és a Younger testvérek kortársai. A kiállítás egy úgynevezett minimúzeumban kapott helyet, a tárlókban a testvérek tárgyait és újságkivágásokat gyűjtöttek össze. Ezenkívül volt még egy föld alatti átjáró is, ami a házból a pajtába vezetett, hogy a testvérek az üldözőik elől el tudjanak menekülni. Keller meg akarta nézni az alagutat, de le volt zárva.

– Akkor is jó tudni, hogy ott van – mondta az ott dolgozó nőnek, aki arról tájékoztatta, hogy ha többet akar tudni a Daltonokról, akkor az állam másik végében is talál egy múzeumot. Coffeyville-ben, ahol a legtöbb Daltont megölték, miután egy nap két bankot is ki akartak rabolni.

Keller ezt tudta, de csak azért, mert alaposan elolvasta a kiállítási brosúrát.

Megállt egy benzinkútnál, vett egy Kansas-térképet, és megnézte, hogyan tud eljutni Coffeyville-be. Félúton megszállt a Vöröstető Fogadóban, rendelt egy pizzát, és a tévé előtt megvacsorázott. Addig keresett, amíg végre talált egy westernfilmet, és tessék: a Dalton fiúkról szólt. De nemcsak ők szerepeltek benne, hanem Frank és Jesse James, meg Colé Younger és a testvérei.

Kedves alakoknak látszottak, olyanoknak, akikkel az ember szívesen megiszik egy sört. Amennyire meg tudta állapítani, egyetlen szadista vagy piromániás sem volt köztük. És micsoda meglepetés: Jesse James gyerekkorában ágyba vizelt. Hoppá!

Reggel elindult Coffeyville-be, kifizette a belépőt, majd lassan és nyugodtan megnézte a kiállítást. Elég merész dolog egy nap alatt két bankot kirabolni, azt azért mégsem lehetett volna mondani, hogy ez volt az amerikai bűnözés legokosabb húzása. A helyi lakosok csőre töltött fegyverrel várták, aztán szitává lőtték őket. A legtöbben már akkor halottak voltak, amikor elült a füst, néhányan csak később haltak meg.

Emmett Daltonba vagy egy tucat golyót eresztettek, aztán persze börtönbe zárták. De a története nem ért itt véget. Meggyógyult, kiengedték, és Los Angelesben kötött ki, ahol az éppen erőre kapó filmes cégek számára írt filmeket, és közben kisebb vagyont is szerzett az ingatlanügyleteivel.

Keller alaposan, nagyon alaposan olvasott, utána pedig sokáig, nagyon sokáig gondolkodott.

Általában hallgatott, de néha beszélt a kutyához is.

– Ott vannak a katonák – mondta Des Moines-tól keletre az I80-ason. – Behívják őket, megkapják az alapkiképzést, aztán fel sem ocsúdnak, és már más katonákra lőnek. Lehet, hogy az elején csak erőszakkal képesek rávenni magukat a ravasz meghúzására, és talán rosszat is álmodnak utána, de aztán megszokják, és a végén még élvezik is. Nem olyan, mint a szex, az izgalomnak köze sincs hozzá. Inkább olyan, mint a vadászat. Csak akkor az ember meghúzza a ravaszt, és kész. Nem kell megkeresni a sebesült katonákat, és véget vetni a szenvedésüknek. Az ember lő, és éli tovább az életét.

És ezek hétköznapi gyerekek – folytatta. – Tizennyolc éves fiúk, akiket a középiskola után azonnal behívnak. Illetve most már maguktól ennek, mert nincs sorozás, de ugyanarról van szó. Átlagos amerikai gyerekek, akik nem kínoztak állatokat, és nem gyújtottak tüzet. És az ágyba sem vizeltek.

– Tudod, mi az érdekes? Még mindig nem értem, mi köze van az ágybavizelésnek ehhez az egészhez.

Amikor a George Washington hídon keresztül beért New Yorkba, így szólt:

– Nincsenek itt. Mármint a tornyok.

Persze hogy nem voltak ott, és ezt Keller is tudta. Éppen elégszer járt a helyüknél, hogy tudja, nem trükkfelvétel volt az összedőlésük. De valahogy mégis azt várta, hogy meglátja őket, hogy hirtelen kiderül: az egész csak rossz álom volt. A New York-i látkép egy része nem tűnhet csak úgy el, az isten szerelmére.

A Hertznél leadta a kocsit. Éppen kilépett az irodából, egyik kezében a bőröndjével, amikor egy férfi utána szaladt, és a játékkutyát lengette a kezében.

– Elfelejtett valamit – lihegte mosolyogva.

– El – mondta Keller. – Van gyereke?

– Nekem?

– Adja oda neki. Vagy egy másik gyereknek.

– Magának nem kell?

Keller megrázta a fejét, és továbbsétált. Otthon lezuhanyozott, megborotválkozott, majd odaállt az ablakhoz, ami keletre nézett, nem délre, és mivel soha nem látta az ikertornyokat, a kilátás sem változott. Ezért nézett ki most is. Hogy megnyugtassa magát, minden a helyén van, semmi nem tűnt el.

Mindent rendben talált. Felemelte a telefont, és Dotot tárcsázta.

18

Dot a verandán várta a szokásos jeges teával.

– Nem tudtam mire vélni – kezdte. – Nem hívtál, nem hívtál, és nem hívtál. Majdnem egy hónapig tartott, hogy hazaérj. Mit csináltál? Gyalog jöttél?

– Nem indultam vissza azonnal – felelte Keller. – Két hétre vettem ki a házat.

– És nem akartad, hogy a pénzed kárba vesszen.

– Gyanús lett volna, ha korábban jövök el. „Ó, emlékszem arra a fickóra, még négy nap hátravolt a bérletéből, de Mr. Egmont halálának másnapján eltűnt.”

– És úgy gondoltad, hogy biztonságosabb ott maradni a gyilkosság helyszínén?

– Nem volt gyilkosság – mondta Keller. – Egmont hazajött délután a golfpályáról, bezárta az ajtót, bekapcsolta a riasztót, levetkőzött, és vett egy forró fürdőt. Beült a kádba, elvesztette az eszméletét, és megfulladt.

– A legtöbb baleset otthon történik – bólintott Dot. – Nem ezt mondják? Mit csinált? Beverte a fejét?

– Lehet, hogy egy kicsit beütötte, miután elvesztette az egyensúlyát. De egy kisebb stroke sincs kizárva. Nehéz megmondani.

– Levetkőztetted, meg minden?

Keller bólintott.

– És beraktam a kádba. A vízben magához tért, de felemeltem a lábát, a feje lebukott a víz alá, és nagyjából ennyi történt.

– Víz a tüdőben.

– Benne.

– Fulladásos halál.

Keller megint bólintott.

– Jól vagy, Keller?

– Én? Persze, semmi bajom. Szóval úgy gondoltam, hogy várok négy napot, amíg lejár a bérlet, és akkor jövök csak el.

– Ahogy Egmont.

– Hogyan?

– Akkor ment el, amikor lejárt az ideje – válaszolta Dot. – Mennyi ideig tart az út Phoenixből haza kocsival? Négy nap? Öt?

– Itt-ott megálltam – közölte Keller, majd mesélt Dotnak a Dalton fiúkról.

– Két múzeum a Daltonokról – mondta Dot. – A legtöbben egyben sem voltak, de te mind a kettőt megnézted.

– Nos, egyszerre két bankot raboltak ki.

– És ennek mi köze a múzeumok számához?

– Nem tudom. Semmi. Hallottál már Nashville-ről Indianában?

– Nashville-ről hallottam – felelte Dot –, meg Indianáról is, de a válaszom a kérdésedre nemleges. Mi van az indianai Nashville-ben? A countryzene legújabb fellegvára?

– Egy John Dilinger Múzeum.

– Jesszusom, Keller! Eszedbe jutott, hogy megnézed a törvényen kívüliek összes emlékhelyét a Közép-nyugaton?

– Coffeyville-ben, a Dalton fiúk múzeumában volt egy brosúra róla, és nem is kellett olyan sokat vezetnem. Érdekes volt. Ott volt az az álfegyver, amivel kitört a börtönből. Vagy csak egy másolata. Végül is mindegy, mert elég érdekes volt látni.

– Azt elhiszem.

– Népi hősök voltak – folytatta Keller. – Dillinger és Pretty Boy Floyd és Baby Face Nelson.

– Meg Bonnie és Clyde. Azoknak nincs múzeumuk?

– Lehet, hogy van. Ugyanolyan hősök voltak, mint a Daltonok, a Youngersek és a Jamesek, csak éppen nem testvérek. A tizenkilencedik században a bűnözés családi hagyomány volt, de lassan megszűnt.

– A mai gyerekek – ingatta a fejét Dot. – És mi van Ma Barkerrel? Ő nem akkor tevékenykedett, mint Dillinger? És nem volt neki egy rakás bankrabló testvére? Vagy csak a filmeken?

– Igazad van – felelte Keller. – Ma Barkert elfelejtettem.

– Ne is beszéljünk róla, inkább térjünk a lényegre.

Keller megrázta a fejét. – Nem hiszem, hogy lenne lényeg. Nem siettem haza, ennyi. Gondolkodnom kellett.

– És?

Keller odanyúlt a kancsóért, és töltött magának jeges teát.

– Oké – mondta. – Itt a lényeg. Ezt nem tudom tovább csinálni.

– Nem mondhatnám, hogy meg vagyok lepve.

– Régebben már vissza akartam vonulni. Emlékszel?

– Élénken.

– Akkor azt hittem, meg tudom engedni magamnak – folytatta Keller. – Volt félretett pénzem. Nem egy rakás, de arra elég, hogy valahol Floridában vegyek egy bungalót.

– És így minden reggel a Denny's akciós reggelijét ehetted volna, ami nem mellékes az étkezési költségek szempontjából.

– Azt mondtad, kell nekem egy hobbi, erre megint érdeklődni kezdtem a bélyeggyűjtés iránt. És egyszer csak észbe kaptam, hogy komoly pénzeket költök bélyegekre.

– A nyugdíjalapod szépen kiürült.

– Eléggé leszívtam – ismerte el Keller. – És azóta nem is tettem félre, mert ami fölös pénzem van, azt bélyegre költöm.

Dot a homlokát ráncolta.

– Látom, hogy hova akarsz kilyukadni – mondta. – Nem csinálhatod, amit eddig csináltál, de vissza sem vonulhatsz.

– Szóval elgondolkodtam azon, mi máshoz kezdhetnék – bólintott Keller. – Emmett Dalton Hollywoodban kötött ki, forgatókönyveket írt és ingatlanban utazott.

– Forgatókönyvön dolgozol, Keller? Vagy le akarod tenni az ingatlanügynöki vizsgát?

– Semmi nem jutott eszembe, hogy mit csinálhatnék – felelte Keller. – Persze elvállalhatnék valami minimálbéres munkát. De megszoktam egy életszínvonalat, és sokat dolgozni sem szeretek. El tudsz képzelni engem egy 7-Eleven pultja mögött?

– Még azt sem, hogy bemenj egybe.

– Persze más lenne, ha fiatal lennék.

– A fegyveres rablás menő a fiatalok közt.

– Ha most kezdeném – folytatta Keller –, akkor kezdőként elvállalnék egy alacsonyabb szintű állást, aztán egyre feljebb tornásznám magam. De ehhez már túl öreg vagyok. Senki sem venne fel, azokat a munkákat meg nem akarnám végezni, amikre felvennének.

– „Nagy sült krumplival adhatom?” Igazad van, Keller. Ez nem te vagy.

– Legalul kezdtem. Egyre csak jöttem, az öreg – intett a fejével a plafon felé megszokásból – meg mindig talált nekem valami tennivalót. „Richie-nek el kell mennie valakihez. Ülj be mellé, kísérd el.” Vagy menjek el egy másik alakhoz, és mondjam meg neki, hogy nem tetszik, ahogy viselkedik. Néha csokiért küldött. Mi is volt a neve?

– Mars.

– Nem, azt később kezdte el enni. Előtte volt valami más. Nehéz volt megtalálni, mert kevés boltban tartották. Szerintem ő volt az egyetlen, aki szerette. Mi is volt a neve? Itt van a nyelvem hegyén.

– Menni fog, Keller.

– Powerhouse – mondta végül. – Powerhouse csokiszelet.

– A fogorvosok legjobb barátja – bólintott Dot. – Én is emlékszem már. Szerinted gyártják még?

– „Tégy nekem egy szívességet, kölyök, és hozz párat a kedvenc csokiszeletemből.” Aztán egy napon meg egy újabb szívességet kért, a kezembe nyomott egy fegyvert, és mondta, hogy menjek el ahhoz a pasashoz, és eresszek kettőt a fejébe. Teljesen váratlanul ért, de szerintem tudta, hogy megteszem. Tudod, mi a különös? Soha nem jutott eszembe, hogy nemet mondjak. „Itt egy fegyver, tégy meg nekem egy szívességet.” Fogtam a fegyvert, és megtettem neki, amire megkért.

– Csak így? Ilyen egyszerűen?

– Nagyjából. Megszoktam, hogy azt csinálom, amit mond nekem. És ő ebből tudta, hogy olyasvalaki vagyok, aki ilyenre képes. Mert nem mindenki képes.

– És nem zavart téged.

– Ezen is gondolkodtam – felelte Keller. – Nem hagytam, hogy zavarjon.

– Mert ott van neked az a dolog a színek kifakításával, meg eltolásával egyre hátrébb…

– Azt csak később találtam ki – mondta Keller. – Előtte csak tagadtam. Azt mondtam magamnak, hogy nem zavar, és ezt elhitettem magammal. Aztán ott volt ám a teljesítmény érzése. Nézd csak, mit tettem, férfi vagyok, nem is akármilyen. Bumm, a másik halott, te meg nem, és ettől azért nem leszel szomorú.

– Még most is?

Keller megrázta a fejét.

– Jó érzés, hogy elvégeztem a feladatot, ennyi. Ha nehéz volt, akkor az nem kis teljesítmény. És ha van valami, amit szívesen csinálok, akkor utána hazamegyek, és csinálom.

– Például bélyegeket veszel.

– Például.

– Úgy tettél, mintha nem zavarna – mondta Dot –, és egy napon már nem is zavart.

– És nem volt nehéz úgy tennem, mintha nem zavarna, mert soha nem zavart igazán. De igen, egy idő után már nem volt erre szükség. Ott van a ház Socttsdale-ben, amit kivettem. A falakon mindenhol ezek a maszkok lógtak. Törzsi cuccok, gondolom. És akkor eszembe jutott, hogy az elején elkezdtem én is maszkot viselni, ami aztán idővel az arcommá alakult.

– Azt hiszem, értelek.

– Csak az a kérdés, az ember hogyan nézi a dolgot – folytatta Keller, aztán legyintett. – Nem az a kérdés, hogyan kerültem ide, hanem az, hogy innen hova megyek.

– Volt időd kitalálni.

– Túl sok időm.

– Mert megálltál Nashville-ben meg Coffy Potban.

– Coffeyville-ben.

– Tökmindegy. És mire jutottál, Keller?

– Nos – vett egy mély levegőt. – Egy. Készen állok, hogy abbahagyjam. Az üzlet megváltozott. Fokozott reptéri ellenőrzés meg falak mögött élő emberek. És én is megváltoztam. Öregebb vagyok, és túl régóta csinálom.

– Értem.

– Kettő. Nem tudok visszavonulni. Kell a pénz, és sehogy máshogy nem tudom megkeresni azt, amire az életemhez szükségem van.

– Remélem, hogy három is van, Keller, mert az egy meg a kettő nem hagy neked túl nagy mozgásteret.

– Azt kellett kitalálnom – folytatta Keller –, hogy mennyi pénzre van szükségem.

– Hogy visszavonulhass.

Keller bólintott.

– Az összeg, amit kiszámoltam – mondta – egymillió dollár.

– Szép kerek összeg.

– Ez több mint amennyim akkor volt, amikor vissza akartam vonulni. De szerintem ez reális. Ha jól be tudom fektetni, akkor akár évi ötvenezer dollárt is kamatozhat.

– És abból meg tudsz élni?

– Nincs szükségem sokra – felelte Keller. – Nem akarom a világot körbeutazni, és drága éttermekbe sem akarok járni. Ruhára keveset költök, mert csak akkor veszek újat, ha a régiek elkopnak.

– Akkor se mindig.

– Ha lenne egymillió készpénzem – mondta Keller –, meg amennyit a lakásért kapok, az nem is lenne rossz. A lakás legalább félmillió.

– És hova költöznél?

– Nem tudom. Valami meleg helyre.

– A Naplemente lakóparkba?

– Az túl drága. Nem szeretem a bezártságot, és nem golfozok.

– Unaloműzésből megtanulhatnál.

Keller megrázta a fejét.

– Azok ott imádnak golfozni – mondta. – De nem mindenki. Többeknél azt éreztem, hogy csak kényszerből akarják megszeretni a játékot. És hülye vicceket mondanak egymásnak. „Mikor?”

– Ezt nem értem.

– A vicc poénja. Nem érdekes. Nem akarok ott élni. De Új-Mexikóban, Albuquerque-től északra vannak ezek a kisvárosok, benn a sivatagban, és ott olcsón lehet házat venni.

– És szerinted te szeretnéd ezt? A semmi közepén?

– Nem tudom. Tegyük fel, hogy megvan az egymillióm, meg a lakásért kapott félmillióm. Évi öt százalék, az hetvenötezer dollár. Igen, abból meg tudnék élni.

– A lakásod félmilliót ér?

– Mondjuk.

– Akkor már csak egymillió dollárra van szükséged, Keller. Kölcsön is adnám neked, de ebben a hónapban kicsit szűkösen állok. Mihez kezdesz? Eladod a bélyegeid?

– Annak a töredékét sem érik. Nem tudom, mennyit költöttem a gyűjteményemre, de egymilliót biztosan nem, és különben sem lehet annyiért eladni, amennyiért vettem.

– Azt hittem, jó befektetés.

– Annál jobb, mintha kaviárra és pezsgőre költenem – felelte Keller. – Mert ha eladom, akkor kapok valamit értük, de a kereskedőknek is kell valamit keresniük. Ha a felét visszakapom annak, amit beletettem, akkor szerencsés vagyok. De nem akarom eladni a gyűjteményem.

– Meg akarod tartani. És tovább hizlalni.

– Ha van évi hetvenötezer dollárom – mondta Keller –, és a sivatagban élek, akkor évi tíz-tizenöt ezret nyugodtan költhetek bélyegre.

– Fogadok, hogy Új-Mexikó északi részén egy rakás ember pontosan ezt teszi.

– Lehet, hogy nem – nézett rá Keller –, de attól én még megtehetem.

– Te leszel az első, Keller. Most már csak egymillió dollárra van szükséged.

– Pontosan.

– Rendben van, megadom magam. Hogyan akarod megszerezni?

– Nos – válaszolta Keller –, ezt már megválaszoltam, nem? Elvégre csak egyetlen dologhoz értek.

19

– Azt hiszem, értem – mondta Dot. – Mivel nem csinálhatod többé, ezentúl a jövőben belehúzol. Az ország lakosságának a felét ki kell irtanod, hogy abba tudd hagyni.

– Nos, ha így fogalmazol…

– Nehéz lenne tagadnod a sajátos iróniát, nem gondolod? Ugyanakkor megvan a maga logikája is. Minden jól fizető melót el akarsz vállalni, ami befut, hogy elég pénzt tudj összegyűjteni, majd hátat fordítani az egész üzletnek. Tudod, hogy ez mire emlékeztet engem?

– Mire?

– A zsarukra – felelte Dot. – A nyugdíjuk összegét az utolsó évben kapott bérük alapján számolják ki, ezért annyi túlórát vállalnak be, amennyit csak bírnak, hogy aztán stílusosan tudjanak nyugdíjba menni. Rendszerint mi csak ülünk, és válogatunk a bejövő megkeresések közül, te meg két meló közt nyugodtan pihensz, de ezentúl nem ezt akarod csinálni, igaz? Megcsinálsz egy munkát, hazajössz, veszel egy levegőt, aztán sarkon fordulsz, és nekikezdesz a következőnek.

– Így igaz.

– Addig, amíg össze nem szeded a milliódat.

– Pontosan.

– Vagy egy kicsivel többet az infláció miatt.

– Talán.

– Még egy kis jeges teát, Keller?

– Kösz, nem.

– Akkor kávét? Főzhetek kávét is.

– Kösz, nem.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen.

– Scottsdale-ben nem kapkodtál. Tényleg olyan volt a férfi, mint a Monopoly dobozán?

– A fotón igen, a valóságban már nem annyira.

– Macerás volt?

Keller megrázta a fejét.

– Mire rájött, hogy mi történik, már vége is volt.

– Nem számított rá.

– Nem. Nem is értem, kinek állt az útjában.

– Szerintem egy türelmetlen örökösnek. Zavart ez téged, Keller? Előtte, alatta, utána?

Keller elgondolkodott, majd megint megrázta a fejét.

– Ezért aztán nem is csipkedted magad.

– Gondoltam, nem árt, ha maradok még pár napot. A temetésről alig csúsztam le.

– Aznap temették, hogy te eljöttél?

– Igen, csak éppen nem klasszikus temetése volt – válaszolta –, hanem olyan, mint Mr. Lattimore-nak.

– És nekem tudnom kellene, kiről van szó?

– Az ő házát vehettem volna meg. Elhamvasztották, aztán egy ökumenikus búcsúztatón a hamvait egy tóba helyezték.

– Alig egy ütésre a bejárati ajtajától.

– Nos – mondta Keller. – Igen. Szóval nem csipkedtem magam.

– Azok a múzeumok.

– Át kellett gondolnom. Hogy mit akarok kezdeni a hátralévő életemmel.

– Aminek első napja a mai, ha jól emlékszem. Lássuk csak, jól értem-e! Végeztél az önkéntesek etetésével a Ground Zerónál, végeztél a törvényen kívüliek múzeumaival, és most készen állsz, hogy dolgozz. Igaz?

– Igen.

– Mert egyre-másra utasítottam vissza a megbízásokat, Keller. Most pedig meg kell fújnom a harci kürtöt, hogy tudják, minden visszatért a régi kerékvágásba. Ugyan nincs egyet-fizet-kettőt-kap akciónk, de ettől eltekintve minden jöhet. Igaz? – Dot felállt. – Erről jut eszembe. Ne menj még.

Amikor visszajött, két boríték volt a kezében, az egyiket ledobta Keller elé az asztalra.

– Rögtön kifizették a maradékot, de olyan lassan jöttél haza, hogy kezdtem a sajátomként tekinteni rá. Ez meg micsoda?

– Útközben vettem.

Dot kinyitotta a csomagot, és a fekete agyagedényt a kezébe vette.

– Ez szép – mondta. – Mi ez? Valami indián dolog?

– Egy pueblóból Új-Mexikóban.

– És nekem hoztad?

– Hirtelen rám tört, hogy meg kell vennem – felelte Keller. – Aztán utána elkezdtem gondolkozni, hogy mihez kezdjek vele. Végül arra gondoltam, neked talán tetszene.

– Jól fog kinézni a kandalló párkányán – mondta Dot. – Vagy gemkapcsot tartok benne. De döntenem kell, mert nincs értelme a kandalló párkányán tartani a gemkapcsaimat. Azt mondtad, Új-Mexikóban vetted? A városban, ahova költözni akarsz?

Keller megrázta a fejét.

– Egy pueblóban. Azt hiszem, ott csak indiánok élhetnek.

– Szép munka. Örülök, hogy megkaptam.

– Örülök, hogy tetszik.

– Miért ne tetszene? Nagyon szép. Neked meg szerintem ez fog tetszeni – adta oda Kellernek a második borítékot. – Vagy mégsem. Mondtam, hogy valaki felhívott. Különös beszélgetést folytattunk.

– Az már régen volt.

– Régen.

– És telefonon nem akartál beszélni róla.

– Egyfelől azért, mert telefonon ilyenről nem szoktunk beszélni, másfelől meg azért, mert nem tudtam, mit mondjak róla.

– Ó!

Dot hátradőlt a székében.

– Felhívott ez a fickó – kezdte. – A hangját nem ismertem fel, és azt mondta, a neve Al.

– Al.

– „Milyen Al?”, kérdeztem. „Csak Al”, felelte a fickó.

– Csak Al.

– Azt mondta, küldeni akar nekem valamit – folytatta Dot. – Csak éppen nem tudta, hova.

– Mit akart küldeni?

– Én is pontosan ezt kérdeztem. Valamit egy ügyben, felelte.

– Egy ügyben?

– Milyen ügyben? Magánügyben? Közügyben? Külügyben? Csak egy ügyben, válaszolta, és azt akarta tudni, hova küldje.

– Meg akarta tudni a címedet.

– Nekem is ez volt az első gondolatom – bólintott Dot. – Javasolni akartam, hogy nyaljon sót. Nem mondom meg, feleltem, mire ő azt mondta, hogy már tudja a címemet. De talán egy másik címre akarom küldetni a csomagot. Milyen csomagot?, kérdeztem. A csomagot, amit küldeni fogok, felelte.

– Egy ügyben.

– Abban. Itt össze is zavarodtam.

– Nem is értem, miért.

– Ezen még gondolkoznom kell, mondtam neki, mire ő közölte, hogy pár nap múlva hívni fog. Itt tartottunk, amikor telefonon beszéltünk.

– Nem vicceltél. Tényleg különös egy beszélgetés lehetett.

– Pár nap múlva visszahívott – folytatta Dot. – Addigra már éppen úgy döntöttem, hogy soha többé nem hallok felőle, amivel nekem semmi bajom nem is lett volna, de ott volt a vonal túlsó végén. „Al vagyok”, mondta.

– És?

– Addig gondolkodtam egy keveset. Tudod, az évek alatt használtam több postafiókot is, amikor nem tudtuk, kivel van dolgunk. A postafiókkal meg tudtuk tartani a kellő távolságot. De ha már egyszer tudta a Taunton Place címét, akkor miért menjek el a postára?

– Ha tudta a címet.

– Tudnia kellett, nem igaz? Mert a telefonszámot is ismerte, és bármelyik négyéves gyerek a Google-lal egy pillanat alatt kiderítheti, hogy hol csörög a telefon.

– Erre nem gondoltam.

– Küldje csak ide, mondtam neki, akármi is legyen a csomagban. Mert tegyük fel, hogy levélbomba. Mennyivel jobb a postán átvenni, hazahozni, és itt felnyitni, mint ugyanezt tenni a postai út nélkül?

– Azt mondtad neki, küldje csak – intett Keller a boríték felé. – Ez az?

Dot megrázta a fejét. – Nem, Al a FedEx-et használta.

– És nem levélbomba volt.

– Nem hittem, hogy az lenne. Pénzre tippeltem, és az is volt.

– Pénz.

– Készpénz. Ötvenezer dollár.

– Egy ügyben.

– Aha.

– Ez… nem kevés.

– Nem – helyeselt Dot. – Csak éppen nem tudom, miért kaptuk. Ha nagyon akarom, ki tudom találni. És közben arra vártam, telefonon felhív, és egy kicsivel többet mond.

– Felhívott?

– Fel, de magyarázatot nem adott. „Al vagyok, remélem, a csomag rendben odaért.” Ide, feleltem, de nem értem, miért kaptuk. „Hallani fog felőlem, amikor itt az ideje.” Ezt mondta. Ennyi tudtam kiszedni belőle.

– Ötvenezer dollár.

– Százasokban – mondta Dot. – Használt, nem egymást követő sorszámok. Ötszáz darab százdolláros.

– Mennyivel jobb, mint ha levélbomba lett volna. De mégis…

– Eltűnődik rajta az ember.

– El.

– Előbb vagy utóbb – dőlt előre Dot a székében – Al elvárja tőlünk, hogy tegyünk is a pénzért cserébe valamit. Mint a Keresztapa. „Majd kérek tőled egy szívességet…”

– Ez Marlon Brando akart lenni, igaz?

– Ha jól tudnék utánozni híres embereket – felelte Dot –, akkor a Broadwayn lépnék fel. Akárki is ez az Al, számlát nyitott nálunk. Szerintem hallani fogunk felőle. Addig is, itt a részed.

Keller a kezébe vette a borítékot.

– Ezt nem kell megosztanod velem – mondta. – Másokkal is szoktál dolgozni. Ki tudja, hogy nem akarsz-e mást használni Al melójára?

– És akadályozzam meg az egymilliós határod elérését? Azt már nem. Itt van ötvenezer dollár, aminek a fele a tied. Az ügyben. A két boríték nem is rossz kezdet. De sejtem, hogy egy részét bélyegekre fogod költeni.

20

Két nappal később Keller a bélyegeivel foglalatoskodott, amikor megcsörrent a telefon.

– A városban vagyok – közölte Dot. – Egészen pontosan tőled egy sarokra.

Megmondta az étterem nevét Kellernek, aki elindult, és megtalálta egy sarokasztalnál, előtte fagylaltkehely.

– Amikor gyerek voltam – mondta Dot –, a Wohlers-nél harmincöt centért árulták ezeket. Plusz öt centért diót is raktak a tetejére. Nem akarod tudni, mennyit kérnek ezért a gyönyörűségért, de a dió nincs benne az árban?

– Már semmi sem olyan, mint régen.

– Na, ebben igazad van – bólintott Dot. – Egy ilyen filozófiai véleményért érdemes is volt beutaznom a városba. De nem ezért jöttem. Itt a pincérnő, Keller. Kérsz egy fagylaltkelyhet?

Keller megrázta a fejét, és inkább kávét rendelt. A pincérnő letette az asztalra, aztán amikor már nem hallhatta őket, Dot megszólalt.

– Ma reggel felhívtak.

– Al?

– Al? Nem, nem Al. Al felől régóta nem hallottam. Valaki más.

– Ó!

– És fel is akartalak hívni, de telefonon nem akartam megbeszélni, és kirángatni sem akartalak White Plainsbe, mert biztos vagyok benne, hogy csak az idődet pocsékoltam volna. Úgy döntöttem, hogy bejövök én, és eszem egy fagylaltkelyhet. Megérte bejönni, még akkor is, ha méregdrágán adják. Biztos vagy benne, hogy nem kérsz egyet?

– Teljesen.

– Felhívott egy fickó – folytatta Dot –, akivel régebben már együtt dolgoztunk. Megbízható alak. Van egy jól fizető munka, ami jelentősen hozzájárulhatna a nyugdíjalapodhoz. Meg az enyémhez is.

– És mi vele a baj?

– Santa Barbarában van. Kaliforniában – felelte Dot. – És nincs idő gatyázni. Szerdán vagy csütörtökön kell megcsinálnod, ami lehetetlenség, mert legkorábban péntekre érsz oda kocsival, még akkor is, ha most indulsz el, és csak tankolni állsz meg. Három nap alatt nem tudsz odaérni. Ha nagyon belehúzol, csütörtök este vagy ott. Ezt nem tudod megcsinálni.

– Nem.

– Akkor ezt meg is mondom nekik – nézett rá Dot. – De előtte veled is meg akartam beszélni.

– Mondd meg nekik, hogy vállaljuk.

– Tényleg?

– Holnap reggel gépre ülök. Vagy még ma este, ha el tudok csípni egy járatot.

– Azt mondtad, soha többet nem repülsz.

– Tudom.

– És akkor jön egy megbízás.

– A repülés már nem kizáró ok – felelte Keller. – Ne kérdezd, miért.

– Nos, nekem van egy ötletem.

– Ó!

– A tornyok összeomlása – válaszolta Dot – komoly traumát okozott neked. Mint mindenki másnak. Alkalmazkodnod kellett az új valósághoz, és ez nem könnyű. Az egész világod, az egész életed a feje tetejére állt, és úgy döntöttél, nem repülsz többet. Lementél segíteni a melósok étkeztetésében, aztán meg azon gondolkodtál elég sokáig, hogy miből élj meg, mert a munkádat fel akartad adni.

– És?

– Közben telt az idő – mondta Dot. – Végül minden visszakerült a régi kerékvágásba, vagy legalábbis minden nyugodtabb lett, te pedig alkalmazkodtál az új világhoz. És ha már arra jártál, ki is találtad, mit kell tenned a visszavonulásod érdekében. Átgondoltad a dolgot, és kidolgoztál egy tervet.

– Nos, egy tervfélét.

– Ami addig olyan fontosnak tűnt, reptéri ellenőrzések, állandó jogosítványfelmutatás, lassan elvesztette a jelentőségét. Beláttad, hogy ezek miatt nincs értelme megváltoztatni az életed. Vagy szerzel egy másik jogsit, vagy használod a sajátod. Kitalálod, hogy hogyan tüntesd el a nyomaid. Ha kell, megoldod.

– Azt hiszem – bólintott Keller. – Santa Barbara. Az L.A. és San Francisco között van.

– Közelebb L.A.-hez. Van külön reptere.

Keller megrázta a fejét.

– Megtarthatják maguknak – mondta. – Én L.A.-be repülök. Vagy Burbankbe, az még jobb. Bérelek egy kocsit, és levezetek Santa Barbarába. Szerda vagy csütörtök? – Összeérintette a csuklóit. – „Mikor?”

– Mikor? Hogy érted, hogy „mikor”? Ebben mi a vicces?

– Ez egy vicc, amit a golfozók meséltek Scottsdale-ben. Az egyszeri golfozó kimegy a golfpályára, és olyan rosszul játszik, mint még soha. Beüti a labdáit a bukszusba, benn ragadnak a homokban, sorra gurulnak bele a tóba. Semmi sem sikerül neki. Mire a tizennyolcadik lyukhoz ér, már csak a gurítója maradt meg, mert az összes többi ütőjét összetörte. A negyedik próbálkozás után a gurítót is összetöri, és bevágja a bokrok közé. Dühösen visszamegy az öltözőbe, nem lát a pipától, kinyitja az öltözőszekrényét, előveszi a borotváját, a pengét a szájába teszi, és felvágja az ereket mind a két csuklóján. Ott áll, csurog a vére, amikor valaki az öltöző másik feléből odakiált neki: – Hé, Joe, holnap reggel négyen kimegyünk játszani. Akarsz jönni? – Mire a fickó – emelte fel Keller a csuklóit a válláig, majd összeérintette őket – megkérdezte: mikor?

– „Mikor?”

– Mikor.

– „Mikor?” – rázta meg Dot a fejét. – Tetszik, Keller. Nagyon tetszik. Amikor csak akarod.

Keller kezdeményez

21

A repülőút New Yorkból Detroitba hepehupás volt. Kellernek semmi baja nem volt a turbulenciával, de a pilóta minden egyes zökkenőt hangosan bejelentett, és ami még rosszabb, azonnal elnézést is kért miatta. A légörvények tényleg nem zavarták, és akár el is tudott volna bólintani, ha az a rohadék nem ébreszti fel minduntalan. De legalább simán landoltak.

A munka Santa Barbarában szinte sokkolóan egyszerű volt. Elrepült L.A.-be, aztán San Franciscóból haza, a két út között meg egy gyors és szimpla meló. Munkára készen ért haza, az idő azonban csak vánszorgott, mert semmi nem jött be. Egészen mostanáig, amikor Detroitba kellett repülnie.

Mivel szokásához híven csak kézipoggyászt vitt magával, rögvest kisétált a terminálból, oda, ahol a sofőrök várják az utasaikat. Egy táblát keresett, rajta a névvel: BOGART. Nem tudta, miért ezt választották, mert szinte kiáltott azért, hogy idegenek lépjenek oda a táblát tartóhoz, és összeszorított szájjal közöljék: – Játszd újra, Sam. Ha eljátszottad neki, akkor nekem is eljátszhatod. – A nevet a megbízó választotta, és nem volt idő lebeszélni róla. Arra meg végképp nem, hogy kocsit béreljen, és Detroitba vezessen.

Most nem lehet gatyázni, mondta neki Dot. Nem is gatyázott. Itt állt, túl egy zötyögős repülésen, és a BOGART feliratú táblát kereste. Hamar meg is találta. Először a táblát látta meg, majd tekintetét a férfira emelte, aki a táblát tartotta és állta a tekintetét. Arckifejezéséből Keller semmit sem tudott kiolvasni.

Alacsony, vaskos férfi volt, akiről lerítt, hogy sok időt töltött az edzőteremben mindenféle nehéz súlyok emelgetésével.

– Mr. Bogart? – üdvözölte. – Kövessen, uram.

Gúnyosan mosolygott rá a fickó? Keller nem tudta pontosan, miként lehet definiálni a gúnyos mosolyt, de felismerte, amikor valaki így nézett rá. Most azonban nem volt biztos benne. Gyakran tapasztalta, hogy az emberek nem nagyon tudják, mit mondjanak neki. A munkája természete kibillentette őket az egyensúlyukból, idegesek lettek, és sokszor távolságtartó gúnnyal próbálták leplezni feszültségüket. De most nem erről volt szó.

Számít valamit? Keller követte a férfit a parkolóba. Elmentek több sor autó mellett, mire a fickó megállt egy új Lincolnnál, amin ontariói rendszámtábla volt, benyúlt a zsebébe, megnyomta a gombot, aztán kinyitotta a hátsó ajtót Kellernek, akit ez váratlanul ért.

Ahogy az ülésen terpeszkedő nagydarab férfi látványa is.

Keller megmerevedett, amikor meglátta. De a másik férfi a vállára tette a kezét, és be akarta tolni a kocsiba.

Ha beszállok, védtelen vagyok, gondolta Keller. Ugyanakkor már most is védtelen volt. Ennél fegyvertelenebb nem is lehetett volna, hiszen repülővel jött, oda pedig még egy körömcsipeszt sem lehet felvinni. A fejében egymást követték az akciódús jelenetek – a karjával kalimpál, a lábával rugdal –, de valahogy ő maga sem hitt bennük, és csak állt ott.

A nagydarab férfi kuncogott, aminek Keller nem örült, az alacsony fickó – kicsinek nem lehetett nevezni tekintélyes izomzata miatt – pedig megnyugtatta, hogy nincs mitől félnie.

– Egy úriember szeretne találkozni magával – mondta. – Ennyi az egész.

A hangja megnyugtatóan szólt, de Keller minden volt, csak nem nyugodt. Ennek ellenére beszállt, az alacsony fickó becsukta az ajtót, majd beült a volán mögé. Bekapcsolta a biztonsági övét, és ugyanezt javasolta Kellernek is.

Hogy még sebezhetőbb legyen?

– Soha nem használom – közölte Keller. – Klausztrofóbiás vagyok.

Ami nonszensz, mert mindig bekapcsolta. Mire a fickó közölte vele, hogy Detroitban kötelező a használata, és semmi szüksége nincs arra, hogy a rendőr megbüntesse, szóval lenne olyan szíves bekapcsolni azt a kurva övet.

Keller bekapcsolta.

A kertvárosba vitték. Nem kötöttek a szemére kendőt, ezért akár meg is jegyezhette volna az útvonalat, de azzal meg mire megy? Nem ismerte a környéket, és ha véletlenül mégis, a földrajz valószínűleg kis szerephez jut a történésekben.

Azért repült Detroitba, mert fizettek neki, hogy öljön meg valakit, most meg nagyon úgy látszott, hogy őt fogják megölni. Ez a kockázat a munkájával jár. Nem aggódott miatta, nem rágta magát, de a veszély ettől még valós maradt. Ült az ülésen, a biztonsági öv a helyén tartotta, és közben két lehetőséget vázolt fel: vagy meg akarják ölni, vagy nem. Ha nem, akkor nincs miért aggódnia. Ha igen, akkor megint két lehetőség áll fenn: vagy képes ellene tenni valamit, vagy nem, és ezt csak akkor tudja meg, amikor az idő elérkezik.

Így aztán nyugodtan hátradőlt. A hatalmas Lincoln roppant kényelmes volt, turbulencia sem zavarta az utat, és a buzgómócsing pilóta sem kért állandóan elnézést. Sem a sofőr, sem a Keller mellett ülő férfi nem szólt egy szót sem, Keller pedig méltó partnernek bizonyult a hallgatásban.

Letértek a körgyűrűről, be a kertvárosba, majd több bal- és jobbkanyar után behajtottak egy árnyas zsákutcába, ahol hatalmas házak sorakoztak még hatalmasabb telkek közepén. A sofőr bekanyarodott egy félkör alakú felhajtóra, majd a koloniális stílusú bejárat előtt rálépett a fékre.

Most a mellette ülő nagydarab alak szállt ki, és nyitotta ki neki az ajtót. A sofőr a bejárati ajtót tárta szélesre, aztán egy méretes nappalin, majd egy hosszú folyosón keresztül bekísérték a dolgozószobába. Egy óriási tévén teniszmeccset közvetítettek, de Keller nem hallott semmit, mert a készülék le volt halkítva. A könyvespolcon, művészi módon elrendezett bőrkötéses könyvek sorakoztak, meg prekolumbiánus vázák. A könyvespolc előtt két bőrfotel terpeszkedett, az egyikben egy férfi ült. Haját brillantinnal simította fejére, arcbőre cserzett volt, ajka vékony, és az arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Ebben hasonlított a két alakhoz.

Az arca ismerősnek tűnt. Keller soha nem találkozott a férfival, de akkor hol láthatta az arcát?

Hát persze.

– Gondolom, a neve nem Bogart – kezdte a férfi.

Keller bólintott, hogy valóban nem.

– Nos, nem feltétlenül kell tudnom az igazi nevét – folytatta a férfi. – Az enyémet azonban tudja, igaz?

– Úgy hiszem, igen.

– Akkor bizonyítsa be.

Bizonyítsa be?

– Azt hiszem, maga Mr. Horvath – felelte Keller.

– Len Horvath – bólintott a férfi. – Felismert, vagy csak tippelt?

– Nos, felismertem magát.

– Mit küldtek magának? Egy képet? – Keller bólintott. – Valakinek várnia kellett volna magára a reptéren?

– Azt hiszem. A további instrukciók elég ködösek voltak azt követően, hogy találkozom azzal, aki a táblát tartja.

– Bogart – szólalt meg a sofőr, aki Keller jobbján állt, balján meg a nagydarab fickó. Keller nem látta a sofőr arcát, csak a gúnyt hallotta a hangjából.

– Én nem ezt a nevet választottam volna – jegyezte meg Keller.

– Én szeretem Bogartot – mondta Horvath. – De nem szeretnék egy táblát keresni ezzel a névvel, sőt tartani sem. Magának engem kellett volna megölnie.

Keller nem mondott semmit.

– Nyugiiiii – nyújtotta el Horvath. – Azt hiszi, be vagyok rágva magára? Csak elvállalt egy munkát. Nem tehet róla, hogy ki bérelte fel. Tudja egyáltalán, hogy ki a megbízója?

– Soha nem mondják meg.

– Nos, én meg tudom mondani. Egy kis pöcs volt az, Kevin Dealey a neve. Találja ki, mi történt vele.

Kellernek volt pár jó ötlete.

– Az a helyzet – folytatta Horvath –, hogy nincs megbízója. A megbízást visszavonták. Már nem kell megölnie engem.

– Remek – mondta Keller.

Ezt Horvath mulatságosnak találta, és a Keller két oldalán álló férfiak is csatlakoztak a nevetéséhez. Amikor elhalt, Horvath így folytatta:

– A kis Kevin Dealey köpött, mielőtt elintéztük, hogy többet ne beszélhessen. Elmondta nekünk, melyik járattal érkezik, meg ezt a Bogart-féle baromságot is. Az első gondolatom az volt, hogy Philt és Normant kiküldöm maga elé a reptérre, hogy zavarják haza New Yorkba. Hello, Mr. Bogart, a szolgáltatásaira már nincs szükség, utazzon jól, bla-bla-bla. Felrakják a gépre, búcsút intenek, maga meg élheti tovább a quotidianus kis életét.

Horvath megláthatott valamit Keller arcán, mert vigyorogva így szólt:

– Quotidianus. Azt jelenti, hogy hétköznapi. Olvasok könyveket. Nem mindet, de azért párat. Maga is olvas?

– Néha.

– Tényleg? És mi mást csinál még? Amikor nem Detroitba repül.

Keller megmondta neki.

– Bélyegek – hümmögött Horvath. – Gyerekkoromban én is gyűjtöttem. Nem tudom, mi történt a gyűjteményemmel. Nagyszerű hobbi.

Egy kicsit még beszéltek a bélyegekről, és Keller lassan kezdte elhinni, hogy nem fogják megölni. Ha valakit ki akarnak nyírni, akkor csak nem kezdenek el a gyerekkori bélyeggyűjtésről társalogni, nem igaz?

– Hol is tartottam? – nézett rá Horvath, aztán megválaszolta a kérdését. – Ó, igen, várják magát a reptéren, aztán hazaküldik. Na most, az merült fel bennem, hogy miért hinne Philnek és Normie-nak? Ám ha találkozik a putatív célszeméllyel a saját házában, az elég egyértelmű. És most kezet fogok magával, mert lehet, hogy eljön a nap, amikor szükségem lesz a szolgálataira. Nem neheztelek magára, és remélem, hogy maga sem, amiért nem tudja teljesíteni a megbízását. Kapott valamennyit előre?

– A felét.

– Dealey is ezt mondta, de a szava sohasem jelentett aranyfedezetet. Nos, ennél többet nem fog kapni, de gondoljon rá úgy, hogy nem is kellett megdolgoznia érte. Vehet magának pár bélyeget.

22

– Te is mindig ezt mondod – nézett Dotra Keller.

– Tényleg?

– „Vehetsz magadnak pár bélyeget.” Amikor odaadod nekem a részem, vagy szólsz, hogy megjött a pénzünk. „Tessék, Keller, vehetsz magadnak pár bélyeget.”

– Könnyen lehet – ismerte el Dot. – De azt nem gondoltam, hogy mindig ezt mondom.

– Nos, állandóan.

– Tudod, utálom, ha ismétlem magam. Rajtad kívül nem sok mindenkivel beszélek, és ha megállás nélkül ugyanazt mondom…

– Nekem tetszik – szakította félbe Keller. – Ott cseng a fejemben, amikor egy katalógust böngészek, és megpróbálom eldönteni, mit vegyek meg. Hallom a hangod, ahogy mondod: vegyek magamnak pár bélyeget. Engedélyt ad arra, hogy bátran költsem a pénzem.

– Milyen szerepet nem játszunk egymás életében – ingatta a fejét Dot. – És még nem is vagyunk vele tisztában. Ki mondta, hogy a világegyetemben nincs jelen az isteni rend?

– Én biztosan nem – jegyezte meg Keller.

White Plainsben ültek Dot viktoriánus házának konyhájában a Taunton Place-en. Dot Kellernek kávét főzött, ő maga pedig a szokásos jeges teáját kortyolgatta.

– Nos – mondta Dot –, biztos megijedtél.

– Attól féltem – felelte Keller –, hogy van valami kiút, csak éppen én nem veszem észre. Szóval nem elég, hogy megölnek, hanem emiatt csak magamat hibáztathatom.

– Értem, mire gondolsz.

– De kiderült, hogy felesleges volt aggódnom, mert Horvath csak azt akarta tudatni velem, hogy a játékosok megváltoztak. A megbízás kiadása és az érkezésem közt eltelt időben a megbízó abbahagyta a lélegzést.

– Te meg itt vagy – bólintott Dot. – Ugyan a jelek szerint már többször mondtam, de megismétlem, Keller. Vehetsz magadnak pár bélyeget.

– De nem annyit, amennyit szeretnék.

– Ó!

– Jó, hogy megvan a pénz fele – válaszolta Keller –, de még jobb lenne, ha a másik felét is megkaptuk volna. Még akkor is, ha meg kell érte dolgoznom.

– A fele jobb, mint a semmi – jegyezte meg Dot. – Azonban mégsem olyan jó, mint az egész. Kell a zsozsó, Keller?

– Azt nem mondanám, hogy kell. Maradjunk annyiban, hogy számítottam rá.

– Ismerem az érzést. Egyszerűen ki nem állhatom, amikor pénzt kellene kapnunk, aztán mégsem látunk egy centet sem.

– És dolgozni is akartam. Ha túl sok idő telik el két meló között, akkor elpuhulok. Régen dolgoztam. Ha nem estem volna ki a formából, akkor gyorsabban tudtam volna reagálni Philre és Normanre.

– Aminél rosszabbat nem is tehettél volna, mert könnyen ez az utolsó cselekedeted a földön. Arról nem is beszélve, hogy nem voltál veszélyben.

Keller összeráncolta a homlokát, majd vállat vont.

– Talán. Meglehetősen hipotetikus ez az egész. Mit szoktál mindig mondani a nagyanyámról meg a zsúrkocsiról?

– Hogyan? Ja, tudom már. „Ha a nagyanyád kerekeken gurulna, akkor zsúrkocsi lenne, de mégis a nagyanyád.”

– Ez az.

– Ezt is rendszeresen szoktam ismételni?

– Csak néha-néha.

– De jó, hogy nem kell magamat hallgatnom. Megőrülnék az unalomtól. Bárcsak lenne munka a számodra, Keller, de csak annyit tudok tenni, mint egy jó pók. Ülök a hálóm szélén, és várom a legyet.

– Talán.

Dot kérdőn nézett rá.

– Detroit felé első osztályon repültem – válaszolta Keller. A turistaosztályon nem volt hely, én meg ezzel a járattal akartam repülni, és ugye meg is volt beszélve, hogy a reptéren várnak. Szóval fizettem az első osztályért.

– Saját zsebből.

– Abból – bólintott Keller. – De nem ez a lényeg. Furcsa ám a gép elején repülni. Több a hely a lábamnak, az ülések szélesebbek, és nincsenek annyira közel egymáshoz. Azt gondolhatnád, hogy emiatt kisebb az esélye a véletlenszerű beszélgetésnek, de nem. A turistaosztályon ott szorongsz az ülésen beszorított térdekkel, azon dolgozol, hogy letold a karfáról a melletted ülő könyökét, begubózol, és addig így is maradsz, amíg le nem száll a gép.

– Az első osztályon meg boldogan csevegsz mindenkivel?

– Odafelé nem – felelte Keller. – Egy nő ült mellettem, előtte a laptopja, és akár az irodájában is ülhetett volna, annyira elmerült a munkájában.

– Ha csinos volt, akkor kár érte. Csinos volt?

– Nem igazán. Visszafelé megint első osztályon utaztam, mert így egyszerűbb volt, és a mellettem ülő pasas rögtön elkezdett beszélni, mihelyt a levegőbe emelkedtünk.

– Ilyenkor tudok pihenni – kezdte a férfi. – Amikor repülőn ülök, a levegőben. Soha még csak eszembe sem jut, hogy lezuhanhatnánk. Magának?

– Mostanáig soha – felelte Keller.

– Úgy értem – folytatta a férfi –, hogy a gondjaimat a földön hagyom. Én itt vagyok fenn, a problémáim ott lenn, és amíg itt vagyok fenn, addig semmit sem tudok tenni a problémáimmal, így aztán miért hoznám magammal őket?

– Értem.

– Azt leszámítva – mondta a férfi –, hogy ez a nap egyike azoknak, amikor ez nem működik. Mert képtelen vagyok elfelejteni, hogy két óra múlva megint abban a szarkupacban leszek nyakig, amiben eddig.

A férfi nem úgy nézett ki, mint aki sokat üldögél egy szarkupacban. A sikerhez öltözött: sötét, halszálkás öltöny, sötétkék ing, nyakkendőjén kék és aranyszínű minták. Kellerhez hasonlóan ő is papucscipőt viselt: ha a reptéren levetetik az emberrel a cipőjét, akkor legalább a cipőfűzővel nem kell kínlódni. Kibújik, bebújik. Ha már kikerülhetetlen a cipőlevétel meg az ellenőrzés, legalább elviselhetővé lehet tenni.

A férfi nyilvánvalóan üzletember volt, a negyvenes évei elején. Keller szerint a főiskolán sportolt, talán atletizált, de azóta nem volt gond az étvágyával. Már csak egy kicsi hiányzott a tokához. A bőrén pedig az látszott, hogy vagy túl sok időt tölt a napon – ami Detroitban valószerűtlen –, vagy bajok vannak a vérnyomásával.

– Én New York-i vagyok – közölte a férfi. – És maga?

– Szintén – felelte Keller.

– A városban él? Manhattanben?

Keller bólintott.

– Én is. A válás után visszaköltöztem.

– Én soha nem voltam nős – közölte Keller –, így aztán nem is költöztem el. Mármint Manhattanből.

– A nevem Harrelson, Claude Harrelson.

– Örülök, hogy találkoztunk – bólintott Keller, aztán rájött, hogy neki sem ártana bemutatkozni. – Eric Fischvogel – mondta a nevet, ami jogosítványán és hitelkártyáján állt.

– Fischvogel – nézett rá Harrelson. – Német?

Keller belátta, hogy némely esetekben kifejezetten előnyös az olyan nevek használata, mint Johnson vagy Brooks. – Azt jelenti, hogy halmadár.

– A halat kitaláltam.

– Valójában halászsast jelent – improvizált Keller. – A család egyik ága meg is változtatta a nevét Osprey-re.

– Nocsak! Nos, Eric, örülök, hogy találkoztunk.

– Szintúgy.

Az utaskísérő jelent meg a kiskocsijával. Harrelson Bloody Maryt kért tőle. Keller egy sört akart, de valami oknál fogva az üdítő mellett maradt. A nő megkérdezte, Pepsi jó lesz-e, mire Keller megnyugtatta, hogy persze.

– Azon tűnődtem – mondta Harrelson –, hogy mi történik, ha maga ragaszkodik a Coca-Colához. Itt vagyunk tízezer méteren, magának meg nem jó a Pepsi. Kénytelen lett volna beérni vele, nem?

– De.

Harrelson egy ideig az italát bámulta, majd a pohár fölött Kellerre pillantott.

– Eric – kezdte –, kérdezhetek valamit?

Ami körülbelül olyan volt Keller szerint, mint hogy a Pepsi megfelelő lesz-e. Hogyan mondhatott volna nemet?

Harrelson azonban nem várt a válaszra.

– Eric – kérdezte –, eszébe jutott valaha, hogy megöljön valakit?

– Ez meg miféle kérdés! – nézett rá Dot. – Azt hittem, a férfiak csak a tőzsdéről meg a sportról beszélnek.

– Mit ne mondjak, engem is meglepett a kérdése – ismerte el Keller. – Csak úgy a semmiből nekem szegezte. Azt válaszoltam neki, hogy néha-néha mindenkivel előfordulhat. Valaki megelőz a csúcsforgalomban, és bedühödünk. De megtanuljuk elnyomni ezeket a késztetéseket.

– Ezt válaszoltad neki?

– Valami hasonlót.

– Ki a fenének képzeled magad, Keller? Diligyógyásznak?

– Nem tudtam, mit mondjak neki. De nem arról beszélt, hogy valaki beelőzte a csúcsforgalomban vagy valami hasonló dologról. Halálosan komoly volt.

– Az üzlettársam – folytatta Harrelson. – Van egy kis cégünk, generikus gyógyszerekkel kereskedünk. Egy ideje már ezen a téren dolgoztunk. Én született ügynök vagyok, ő meg az a fajta, aki rendet teremt a káoszban. Mind a ketten szerettünk volna önállósodni, és úgy gondoltuk, remekül kiegészítjük majd egymást.

– És tévedett?

– Nem. Bejött a számításunk. Már az első évben nyereséget termeltünk. Azóta évről évre nő az eladásunk és a profitunk is.

– Ez remek.

– Az ám. Egyszerűen rózsás.

Keller ránézett.

– Tudja, soha nem voltunk haverok. De kijöttünk egymással. Én főként utazok, ő meg soha nem hagyja el a várost, szóval nem kellett sokat bámulnunk egymás fejét. Aztán ágyba döntötte a titkárnőnket.

– Az rossz?

– Soha nem jó – felelte Harrelson. – De nem mondhatok sok rosszat rá, mert én is lefeküdtem vele.

– Ó!

– Nem tudom pontosan, ki kezdte – folytatta Harrelson. – A nőnek mindkettőnkkel viszonya volt. Egymást fedő afférok, bár szerintem ezt a szót nem ilyen kontextusban szokták használni. Vagy mégis. A nő… csinos volt. Meg kedves.

– Értem.

– Jó volt vele, Eric. Egyikünk sem tudta, hogy a másiknak is viszonya van vele. És akkor mi van? Biztos voltam benne, hogy nem én vagyok az egyetlen férfi az életében, és nem is akartam az lenni. Mert ugye volt egy feleségem, és mindig utaztam. Alig tudtam rá időt szakítani, meg a felelősség sem hiányzott.

– Igaza van.

– De Chandra bekattant.

– Ez a neve? Chandra?

– Ez – bólintott Harrelson. – És alaposan bekattant. Az ürülék kapcsolatba lépett a ventilációs rendszerrel.

– És beterítette a plafont?

– Még az ablakra is jutott. A nő kiteregetett mindent. Mire a botrány elült, a feleségem elhagyott, a partnerem is az ővét. Két ronda váláson jutottunk túl, és azóta nem beszélünk Barryvel.

– Barry az üzlettársa.

– A partnerem – felelte Harrelson mély sóhajjal. – Egy feleségtől el lehet válni, de egy üzlettárstól nem.

– Ott maradtak egymás nyakán – mesélte Keller Dotnak. – Most már utálják egymást, zsigerből, de a másikat nem tudják kivásárolni. Mindegyiknek csak a cég maradt meg, és egyik sem hajlandó lemondani róla.

– Nem tudják eladni?

– Megkérdeztem tőle. Csak eddig nem akartam mondani, mert a végén még megkiabálsz, hogy üzleti tanácsadásba ütöm az orrom. Elmagyarázta, miért nem lehet. A lényeg az, hogy a cégnek alig van tulajdona.

Csak annyit ér, amennyi profitot termel, ami meg csak akkor van, ha foglalkoznak az üzlettel. – Elhiszem neked – bólintott Dot. – Tudod, Keller, már sejtem, hogy hova akarsz kilyukadni.

23

– Esküszöm, hogy meg tudnám ölni – mondta Harrelson. – De nincs az az isten, hogy megússzam. Kinek van indítéka? Éppen vele beszélget.

– Az indíték fontos.

– És akkor végem is van. Amúgy meg nézzen rám. Úgy nézek ki, mint egy gyilkos?

– Nos, a válaszom az, hogy nem.

– A válasza pedig helyes. Még a legyeket sem csapom agyon. A pókokról nem is beszélve. A feleségem állandóan azt akarta, hogy csapjam őket agyon. Én inkább kivittem őket a kertbe. Mit vétettek nekem a pókok?

Keller, aki ellen szintén nem vétettek a pókok, bátorítólag bólintott.

– Barry Blyden – folytatta Harrelson – azonban egészen más tészta. Tudja, kire van szükségem?

Rám, gondolta Keller.

– Egy boszorkányra – felelte Harrelson. – Mint az a hogyishívják, aki Odüsszeusz embereit disznóvá változtatta. Na, neki kellene Barryt pókká változtatni, vagy rohadt csótánnyá. És akkor én jól eltaposnám.

– Idegenek a repülőn – mondta Dot. – Mint Hitchcock filmjében. Csak éppen tízezer méter magasan. Emlékszel a sztorira? Két idegen találkozik, és megállapodnak abban, hogy a másiknak megölnek valakit.

– Ez a terv. De aztán összekuszálódnak a dolgok.

– Mindig, Keller, mindig. Különben nem csináltak volna belőle filmet. Adtál a pasasnak névjegykártyát? Amin rajta van, hogy mivel foglalkozol?

– Nem.

– Egy férfi azt mondja neked, hogy holtan akarja látni az üzlettársát. Te meg annyiban hagytad.

– Igen.

– A gép leszállt, ti meg mentetek a dolgotokra.

– Igen.

Dot megrázta a fejét.

– Szóval csak annyit akartál tudatni velem, hogy a világban sok ember él, aki mások halálát kívánja? Nem, nem hiszem én azt. Ha csak ennyiről lenne szó, akkor nem mondod el ilyen részletesen, mi történt. Affenébe is, Keller. Te üzletet próbálsz meg felhajtani.

– Eszembe jutott – ismerte el Keller.

– Emlékszel, hogy egyszer feladtunk egy hirdetést? És utána mibe keveredtél a semmi közepén?

– Iowában, Muscatine-ben.

– A város, amit elfelejtett az idő – bólintott Dot. – De te meg én, mi élénken emlékszünk rá. Micsoda egy zűrös ügy volt!

– A végén jól sült el, Dot.

– A megbízó játszadozott velünk.

– Igaz.

– Aztán megpróbálta elsíbolni a maradék pénzt.

– De mi meggyőztük, hogy gondolja át.

– És még egy leckét is megtanítottunk neki, amikor megkaptuk a pénzünket – idézte fel Dot. – Ennek ellenére egyikünkben sem ég a tűz, hogy megint hirdessünk.

– Nem.

– De te kezdeményezni akarsz, igaz? Azt akarod, hogy ez a Harrelson béreljen fel minket.

– Nos – mondta Keller.

Dot rápillantott.

– Találkozott veled – közölte. – Tudja, ki vagy.

– Csak annyit tud, hogy a nevem Eric Fischvogel.

– Látta az arcod.

– Alig nézett rám. Én csak egy arctalan alak voltam, akivel beszélgethetett. Bizonyos értelemben magában beszélt.

– New Yorkban lakik. Sokat utazik, és a partnere… Blyden?

– Barry Blyden.

– Blyden meg ki sem mozdul a városból. Neki ez a dolga.

– Ez.

– Két dolgot próbáltunk meg eddig elkerülni – közölte Dot. – Az egyik: olyanoknak dolgozni, akik tudják, kik vagyunk. A másik: New York.

– Néha nincs más választásunk.

– De ebben az esetben – mutatott rá Dot – van. – Hosszasan nézte Kellert. – Meg akarod csinálni, igaz? Mindezek ellenére.

– Nos, a munka nem jönne rosszul – felelte Keller. – A pénzről nem is beszélve. És van még valami, Dot. Amikor teljesen váratlanul megkérdezte, hogy meg akartam-e ölni valaha valakit, akkor valami kattogni kezdett a fejemben.

– A lehetőség kopogtatott.

– Valami hasonló. És én ki akarom nyitni az ajtót, hogy megnézzem, hova vezet.

Keller egy Mets-edződzsekiben meg farmerban állt a Central Parkban egy szökőkút mellett. Telefonon pontosan elmondta, hogy melyik padnál fog várni. Most kicsit távolabb állt, ahonnan szemmel tarthatta a padot. A találkozó időpontját este tízre tűzte ki. Claude Harrelson, öltönyben, kezében aktatáskával, két perccel korábban érkezett.

Keller figyelte, ahogy körbesétálja a padot, majd leül. A férfi nem nézett körbe, de Kellernek az volt az érzése, hogy igyekszik titkolni ottlétét. Keller hátulról kerülte meg a padot, és Harrelson mögé állt.

Mellettem ült a detroiti gépen, mondta a telefonba. Ne mondjunk neveket, jó? Volt valami, amire szakértőt keresett. Tegyük fel, hogy van valaki, aki megtenné, amit szeretne. Ez megoldaná a problémáját?

Most meg itt ült Harrelson, készen arra, hogy a problémája megoldódjék.

– Ne forduljon meg – mondta Keller halkan. Harrelson megmozdult, de végül engedelmeskedett. – Nem akarom látni az arcát, és azt akarom, hogy maga se lássa az enyémet. Meg fogom érinteni, mert biztosan kell tudnom, hogy nem visel mikrofont. – Harrelson nem ellenkezett, Keller pedig gyorsan megmotozta, és nem is talált mikrofont.

Aztán halkan beszélni kezdett, elmagyarázta, miről van szó. Van egy barátja, pontosabb egy ismerőse, aki egy jelentősebb összegért hajlandó megoldani Harrelson problémáját. Az összeg fele előre fizetendő, a másik fele teljesítéskor.

– Nem fogja tudni, mi a maga neve – nyugtatta meg Keller –, ahogy maga sem az ővét. Soha nem fognak találkozni, így semmi nem is kötheti össze magukat.

– Ez a rész tetszik – bólintott Harrelson.

– Szóval? Volt ideje átgondolni?

– Bőven – felelte a férfi. – Máson sem járt az eszem. Különös dolog ez, tudja? Régóta akarom holtan látni, többször elképzeltem, hogy tucatnyi módon végzek vele. Egy baseballütővel beverem a fejét, elütöm kocsival. El sem tudja képzelni.

Keller nemcsak ezeket a módokat használta, hanem még több másikat is. Igen, el tudta képzelni. De egy szót sem szólt.

– Soha nem volt valódi – folytatta Harrelson. – Szabadon képzelődhettem, mert tudtam, hogy csak fantáziák, amik soha nem válnak valóra. A képzeletével még soha senki nem ölt meg senkit.

Keller ezzel vitába tudott volna szállni, de hallgatott.

– Most meg itt van – sóhajtott Harrelson. – A valóság. Nem képzelődés. Úgy értem, ennyi erővel maga is viselhet mikrofont. Honnan tudom, hogy nem akar csapdába csalni?

Egy ilyen kérdésre hogyan lehet válaszolni? Keller úgy döntött, hogy az egyenes út a legjobb. – A szavamat adom rá – felelte.

– Ó!

– Szerintem maga nem rossz emberismerő, Claude. Szerintem a szavam elég lesz magának.

Harrelson még mindig maga elé nézett, és nem fordult meg. Elgondolkodott a hallottakon, majd bólintott.

– Akkor igaz – mondta. – Itt a lehetőségem, hogy megkapjam azt, amire elég régóta vágyom. És mindezt úgy, hogy a repülőn indiszkrét módon megosztottam a gondjaimat valakivel, aki mellettem ült. Ezt nem gyakran csinálom ám.

– Én meg ritkán figyelek – felelte Keller. – És még ritkábban hajtok fel üzletet az ismerősömnek. Elvégre több a munkája, mint amennyit elbír.

– Azt el tudom képzelni.

– Ráadásul veszélyes is, amit csinálok. De én is jó emberismerő vagyok. Valahogy megéreztem, hogy bízhatok magában.

– Ezt jó hallani.

– Maga nem lesz a városban, amikor megtörténik – folytatta Keller. – Az ismerősöm a balesetek mestere, így a rendőrök magát ki sem fogják hallgatni.

– A rendőrök – suttogta Harrelson.

– Ha mégis kihallgatják, mondja azt, hogy nem tud semmit. Ez nem okoz gondot, igaz?

– Nem – felelte Harrelson. – Már csak azért sem, mert semmit sem fogok tudni.

– Semmi konkrétat. Még akkor sem tudna nekik mit mondani, ha akarna. Egy férfi mellett ült a repülőn? Valaki felhívta, hogy találkozzanak a Parkban, és még csak az arcát sem látta? De maga csak mondja azt, hogy nem tud semmit. Ha erőszakoskodnának, hívja az ügyvédjét.

– A válásom során ezt az egyet megtanultam. Az ügyvédem nélkül semmit sem csinálok.

Azért a Parkba csak nem hozta magával, gondolta Keller.

– A pénz – folytatta. – Ha itt van az előleg, akár el is indíthatjuk az ügyet.

– Ó!

– Valami probléma van?

– Csak annyi, hogy nem hoztam magammal – válaszolta Harrelson. – Nem túl okos dolog éjjel készpénzzel járkálni a Parkban. Érti, hogy mire gondolok?

– Értem. Mi van a táskában?

– Ebben? – szorította Harrelson az aktatáskát a mellkasához. – Csak papírok – mondta. – Nem is tudom, miért hoztam magammal. Megszokásból, azt hiszem.

– Elég volt csak megemlítenem az aktatáskát – mondta Keller –, máris úgy szorította magához, mint a testvérét, akit húsz éve nem látott.

– Reméljük, hogy csak pénz volt benne – jegyezte meg Dot. – És nem egy magnó. Ne nézz így rám, Keller! Te nem vagy szarvas, én meg nem vagyok autóreflektor. Biztos vagyok benne, hogy pénz volt a táskában. Kihozta magával, aztán meggondolta magát.

– Én is erre jutottam.

– Szerinted a lelkiismeretével harcol, Keller?

– Talán.

– Meg kell mondanom, akkor sokkal könnyebb dolgunk van, amikor a megbízó keres meg minket. Ha gondja van a lelkiismeretével, addigra bőven elintézi, mire felveszi velünk a kapcsolatot. Szóval most megint elutazik?

– Pár napra. Amikor visszajön, megint felhívom, és megbeszélek vele egy újabb találkozót. Vagy elhozza a pénzt, vagy nem.

– Mint a padlizsánfagylalt?

– A micsoda?

– Holnap vagy azt eszem reggelire – felelte Dot –, vagy nem. Elég sanszos, hogy nem. Tudod, mit tehettél volna, Keller? Jól fejbe vered, aztán elsétálsz a táskával. A pénz fele megvan, és még csak meg sem kell ölnöd senkit.

– Ez is eszembe jutott – ismerte el Keller –, de csak akkor, amikor már hazafelé sétáltam. Aztán, tudod, arra gondoltam, hogy ez butaság, mert nem vagyok rabló.

– A becsületkódexed ezt nem engedné.

– Kétlem, hogy lenne ilyen kódex, az azonban biztos, hogy a becsületnek ehhez semmi köze. Én nem ezt csinálom. Szerintem ez butaság.

– Talán, és nem is akarok vitába szállni veled. Mert ennyi erővel drogot is adhatnánk el iskolásoknak, vagy éppen telefonfülkéket is fosztogathatnánk. Azt leszámítva, hogy alig van, amit ki lehetne fosztani, a telefonkártyák miatt. Szerinted miből élnek a fülkefosztogatók?

– Ezen még gondolkodnom kell.

– Úristen, ne tedd, Keller – sóhajtott Dot. – Azt mondtad, hogy Harrelson kapcsolatba akar lépni veled. Remélem, közölted vele, hogy ez ki van zárva.

– Azt válaszoltam, hogy majd kitalálok valamit.

– Ne rokkanj bele a gondolkodásba.

– Nem fogok – válaszolta Keller. – Már kitaláltam.

Mire Harrelson megjelent annál a padnál, ahol először is találkoztak, Keller már háromnegyed órája várt. Nem Harrelson késett – ugyanis megint pár perccel korábban érkezett –, hanem Keller jött sokkal korábban, hogy biztosra menjen: semmiféle meglepetés nem fogja érni.

Miközben igyekezett a lehető leginkább feltűnésmentesen várni úgy, hogy ez senkinek ne tűnjön fel, egy férfi meg egy nő jelent meg, és leültek a megbeszélt padra. Keller nem hallotta, miről beszélnek, de annyit látott, hogy nem nevet választanak megszületendő gyermeküknek. A nő a könnyeivel küszködött, a férfi meg mindenáron okot akart adni neki a sírásra.

Mi van, ha még akkor is itt vannak, amikor Harrelson megérkezik? Lesz annyi esze, hogy egy másik padot válasszon? Vagy megijed, és hazamegy? Felesleges volt ezen törni a fejét, mert a nő tíz-tizenkét perc veszekedés után felpattant, és eltűnt az éjszakában.

– Ostoba ribanc – jegyezte meg a férfi magában, ám elég hangosan ahhoz, hogy Keller is hallja. Felállt, nyújtózott, ásított, aztán elindult az ellenkező irányba.

Több járókelő elment a pad mellett, de senki sem ült le rá. Végre megjelent Harrelson, óvatosan körbenézett, akár a kutya, amelyik lefekvés előtt háromszor körbefordul. Aztán leült, Keller pedig odalépett mögé.

– Claude – kezdte halkan. – Milyen volt az útja?

– Ó – mondta Harrelson. – Megijesztett. Nem vártam, hogy… Nos, ez nem igaz, mert persze vártam magát, de…

– Persze – nyugtatta meg Keller. – Claude, felteszek egy egyszerű kérdést, amire egyenes választ várok. Végig akarja csinálni?

– Hogyne akarnám.

– Ne mozduljon. – Keller gyorsan megmotozta a férfit, és közben azon tűnődött, mihez kezdene, ha tényleg találna egy mikrofont. Mivel nem talált, abba is hagyta a tűnődést.

– Miből gondolja, hogy…

– Hogy meggondolta magát? Nos, nem hozta el az aktatáskáját.

– Ó – mondta Harrelson.

– Ezért nem járok messze az igazságtól, ha arra tippelek, hogy a pénzt sem hozta magával.

– A múltkor – felelte a férfi –, nem a táskámban volt a pénz.

– Nem.

– A pénz egy borítékban van – bólintott a férfi –, a belső zsebemben.

Harrelson nem mozdult, hogy elővegye, mire Keller azt próbálta eldönteni, hogy ő vegye-e ki. De nem nagyon akarta. Egy dolog megmotozni valakit, a zsebébe belenyúlni egészen más.

– A borítékot – mondta végül.

– Persze-persze – mondta Harrelson, mintha napok óta nem is jutott volna eszébe. Benyúlt hát a zsebébe, de a kezét már nem húzta ki. – Amikor odaadom a pénzt – kérdezte Kellertől –, akkor elindul a dolog, igaz?

– Igaz.

– De addig várni kell, amíg elutazom.

– Mondja, hogy mikor indul.

– Nos, az attól függ – válaszolta Harrelson. – Állandóan jövök-megyek. Ezért fontos, hogy kapcsolatba tudjak lépni magával.

Nem fontos, gondolta Keller, de mivel Harrelson láthatóan nagyon akarta, ezért akár fontos is lehetett volna. Keller benyúlt a zsebébe, majd kinyújtotta a kezét.

– Tessék – mondta. – Ne, ne forduljon meg. És ne is bontsa ki. Ez egy mobiltelefon.

– Már van mobilom.

Nem mondja, gondolta Keller.

– Ez lenyomozhatatlan – magyarázta. – A kártyát feltöltöttem, és másra nem használhatja, mint arra, hogy a csomagoláson található számon engem hív. Nekem is lenyomozhatatlan telefonom van, és csak arra fogom használni, hogy magával beszéljek.

– Mint a walkie-talkie – jegyezte meg Harrelson.

– Na látja. Hívjon, ha kell, és én is akkor hívom, ha kell. Amikor a megbízást az ismerősöm teljesítette, eldobjuk a telefonokat, és elfelejtjük az egészet. A számot ne hagyja el, Claude.

– Nem fogom. Mi az én telefonom száma?

– Azt nem kell tudnia. Nem akarja magát felhívni, igaz?

– Nem, de…

– És másnak sem fogja megadni, mert csak én tudom. Emlékszik?

– Igen.

– Most már csak a borítékot kérem – mondta Keller.

– Itt van – húzta elő lassan Harrelson –, de van egy kis probléma.

– Csak a fele volt nála – mondta Dot. – Ez volt a megállapodás, nem? A fele előre.

– A felének a fele volt nála. A fele annak, amit hoznia kellett volna.

– Azaz a végösszeg huszonöt százaléka.

– Bingó!

– Remélem, nem adtad vissza neki.

– Ha valakinek a zsebében kell a pénznek kikötnie – felelte Keller –, akkor az akár az enyém is lehet. De akkor is csak a fele volt annak, amiben megállapodtunk.

– Mondjuk, hogy a pénzzel az üzleti jóhiszeműségét bizonyította. A maradékot mikor adja oda?

– Szerintem abban spekulál, hogy soha.

– Hogyan?

– A jelek szerint nehéz készpénzt szereznie – magyarázta Keller. – Azt is megjegyezte, hogy a pénz összeszedésével nyomot hagy maga után. Ha a zsaruk alaposan megnézik, látják, hogy ezt-azt pénzzé tett, de azt már nem tudja megmondani, mire költötte…

– Azt várja, hogy negyedáron intézd el Blydent?

– Miután Barry Blyden kikerül a képből – válaszolta Keller –, hozzá tud férni a cég pénzéhez. Akkor majd kifizet mindent, és még bónuszt is, ha a rendőrség megeszi a természetes halált.

– Kettős fedezet?

– Olyasmi. Nem duplázza meg a pénzt, hanem bónuszt fizet. A részletekbe nem mentem bele, mert nagyon hipotetikusnak tartottam az ajánlatát.

– Azt meghiszem. Keller, mondd, hogy nem vállaltad el negyedáron.

– Dot, mondd, hogy valaki felhívott Seattle-ből vagy Sioux Fallsból – nézett rá. – Ez egy megbízás.

– Bárcsak az lenne!

– Bárcsak. De közben itt van a kezemben egy pénzzel teli boríték, és úgy gondoltam, hogy nekilátok az előkészületeknek. Megfigyelem Blydent, kitapasztalom a napi rutinját, tervezek.

– Ebből nem lehet nagy baj. Az meg micsoda?

– A telefonom – mondta Keller, és a füléhez tartotta a készüléket. – Igen – suttogta. – Igen, így van. – Letette, majd közölte Dottal, hogy Harrelson reggel elutazik.

Ahhoz mondjuk nem kell elutaznia, hogy megfigyeljem Byldent.

– Azért suttogtál, mert így számítógép sem képes azonosítani a hangod?

– Azért.

– Akkor miért suttogsz még mindig, Keller?

– Ó – mondta hangosan. – Nem is vettem észre.

– Utálom, hogy ennyiért kell dolgoznunk – ingatta a fejét Dot. – Egy dologban azonban igazad van. Szükséged van a munkára.

Öt nap múlva Keller ismét White Plainsben volt.

– Jó volt újra dolgozni – mondta Dotnak. – Megnézni a fickót, követni, összerakni a tervet. Nem lesz egyszerű.

– Igen?

– Nagyon hétköznapi életet él – felelte Keller. – Ami vagy nehézzé teszi az elintézését, vagy könnyűvé. Egyszerű, mert tudom, mikor hol lesz, de ettől még nem könnyű a közelébe férkőzni. Vagy az irodájában van, vagy otthon, vagy úton a kettő között. Az irodaházban, ahol dolgozik, olyan a biztonság, mint a Pentagonban. Az apartmanház, ahol lakik, meg egy erődítmény a Park sugárúton. Huszonnégy órás portaszolgálat, liftkezelő, mindenhol biztonsági kamerák.

– Hogyan jut el A-ból B-be?

– Egy cég fuvarozza, és ha jól láttam, akkor mindig ugyanaz a sofőr. A kocsi megáll a ház előtt reggel, aztán kirakja az iroda előtt. Este ugyanez hazafelé.

– És ha étterembe megy?

– Az irodájába rendeli az ebédjét. Este így vacsorázik. Vagy sokáig dolgozik, ami gyakran előfordul, vagy hazamegy, és vacsorát rendel.

– Munkamániás.

– Feltéve, hogy dolgozik. Mert lehet, hogy csak bemegy az irodába, felteszi a lábát, és egész nap szappanoperákat néz a plazmatévéjén.

– Talán. Nincs viszonya valakivel? Az egész így kezdődött, nem?

– De. Mind a kettejüknek viszonya volt a titkárnővel.

– Fogadok – mondta Dot –, hogy már nem dolgozik ott. Akkor is kell legyen valakije, nem?

– Ha engem kérdezel, ezt is telefonon rendeli.

– Mint a vacsorát meg az ebédet. Ez trükkös ügy, Keller. Elismerem. Kidolgoztad, hogyan jutsz valamelyik épületbe?

– Túl kockázatos.

– Akkor mi marad?

– Elkapni a bejárati ajtó és a kocsi között. És azt is reggel, mert a kocsi mindig ugyanabban az időben jön érte.

– Nyolc? Fél kilenc?

– Háromnegyed öt.

– Egy dolog munkamániásnak lenni – csóválta a fejét Dot –, de ez azért túlzás. Háromnegyed öt? És te a saját szemeddel láttad? Azért egy órába mégsem telik eljutnia az irodába.

– Tizenöt perc.

– Te meg mit csinálnál? Ott őgyelegsz a lakása előtt? Vagy az irodájánál? Akárhol is, nem a legjobb időpont a feltűnésmentes őgyelgésre.

– Ki kell játszanom, hogy pontosan érjek oda. Nem tudom, melyik a jobb, az iroda vagy a lakás. Blyden a Park sugárút és a Nyolcvannegyedik utca sarkán lakik, és akkor annyira nincs senki az utcán, hogy a portások mindenkit észrevesznek. Az irodája meg a Madison és a Harminchetedik sarkán áll. Itt kevés a portás, és az utcán is járnak már ilyenkor.

– Lecsapsz rá, akár a villám, a bejárati ajtó meg a kocsi között, és eltűnsz, mielőtt valaki észrevenné, mi történt.

– Valami hasonló.

– Rengeteg minden rosszul is elsülhet, Keller.

– Nekem mondod?

– És New Yorkban vagy. Madison és a Harminchetedik? Fél mérföldre laksz onnan, igaz?

– Még annyira sem.

– Nem mondhatnám, hogy tetszik. Lehet, hogy le kellene fújni az egészet.

– Nem kell – felelte Keller. – Mert az ügyfelünk már lefújta.

Dot az ujjával dobolt az asztalon. Keller párszor már látta tőle ezt a mozdulatot, ugyan nem sokszor. Úgy látta, hogy nem a béke és a nyugalom kifejezésére szolgál. És arra sem, hogy a világgal minden rendben van.

– Vissza akarja kapni a pénzét – mondta Dot.

– Komolyan is gondolja – válaszolta Keller. – Mivel utazó ügynök, ezért optimistának kell lennie, nem?

– A jelek szerint igen.

– Biztos sok könyvet olvasott a pozitív hozzáállás értékéről.

– Most már előadásokat és továbbképzéseket tartanak a témában, Keller.

– Megmondtam neki, hogy erre ne számítson. Mert a pénzt már továbbadtam, és amúgy sem lehet visszakérni. Ugyan telefonon beszéltünk, de a hangjából azt vettem ki, hogy nincs meglepve.

– Ennyit a pozitív hozzáállásról. Miért akarja lemondani? Nincs pénze?

– Meggondolta magát.

– És ha már arra járt, a pénzét is vissza akarta kérni.

– Meg kellett próbálnia. Meg a pénzzel is gondjai vannak, mert nem tudja, mikorra tudná összeszedni a maradékot.

– Akkor lefújva. Érdekes volt hallgatni, hogy hogyan akartad elintézni Blydent. Ha lemondta, akkor miért is mesélted el ilyen részletesen?

– Mert majd szól, hogy mikor lesz aktuális.

– Ó!

– Pár napon belül megint hívni fog, és megmondja, hogy össze tudja-e szedni a készpénzt. Az mindig nehezebb.

– Az.

– Szóval majd hívni fog – mondta Keller. – És… Jesszusom, mit szólsz ehhez az időzítéshez?

– Időzítéshez?

Keller elővette a telefont a zsebéből, ránézett, majd az ismeretlen számot megpillantva megrázta a fejét.

– Nem ő az – közölte meglepve. – De akkor ki lehet?

– Szerintem senki – közölte Dot –, mert nem csörgött.

Keller odaérintette a telefont Dot karjához, hogy érezze a rezgést. Dot bólintott, Keller megint megrázta a fejét, aztán a füléhez emelte a készüléket. Pár pillanatig hallgatott, aztán mondat közben félbeszakította Harrelsont.

– Adtam magának egy telefont – suttogta. – Miért nem azt használja? Elvesztette?

Dot a kezébe temette az arcát.

– Tegye le – mondta Keller. – Visszahívom.

Letette, aztán tárcsázott. Harrelson pár csöngés után vette csak fel.

– Nem is tudtam, hogy lehet dühösen suttogni – mondta Dot. – Suttogtál, de olyan volt, mintha teli torokból üvöltenél.

– A hoteljából hívott – felelte Keller. – A hotel telefonközpontján keresztül.

– Mert elhagyta a telefont, amit tőled kapott?

– Nem találta. Azt mondta, ott kell lennie valahol a szobában, de nem tudja, hol.

– Mire te visszahívtad, és amikor csörgött, megtalálta. Még szerencse, hogy nem rezgésre állította be. Ha jól sejtem, akkor mégis dolgozni fogsz.

– Többé-kevésbé.

– Mire te megmondtad neki, hogy kérjük az előleg maradékát.

– A hétvégén visszajön – mondta Keller –, és addigra meglesz a pénz is.

– És a maradék? A másik fele? Azt képes lesz előteremteni?

– Azt mondja, gond nélkül. Szerintem majd akkor fog gondolkozni rajta, ha eljön az ideje.

– Azaz húzza az időt.

Keller bólintott.

– Tudja, hogy amikor meghal az üzlettársa, lesz egy rakás pénze. Arra számít, hogy majd várunk, mert végül is mi mást tehetnénk?

– Ügyfelek – sóhajtott Dot.

– Tudom.

– Ügyfelek nélkül ez lenne a tökéletes üzlet. Jól fizető, állandó kihívásokat jelentő, és kellően változatos, hogy soha ne unhasd meg.

– És ott van a morális nézőpont is.

– Nos, igazad van.

– De azon túlteszem magam. Ha meg olyanba botlok, ami tényleg zavar, akkor ott vannak a kis mentális gyakorlataim.

– A kép egyre kisebb és kisebb lesz, mire a végén teljesen eltűnik.

– Bizony. A reakció, a rossz érzés, mind ismerősek, tudod? „Ó, persze, ezt már éreztem. Tudom, hogy el fog múlni.” És el is múlik.

– Ahogy a megbízók is. A detroiti megbízód is elmúlt, mielőtt végre tudtad volna hajtani a megbízását.

– Ne is mondd!

– A legtöbbször – mondta Dot – nem is tudjuk, ki a megbízó, mert egy közvetítőn keresztül kapjuk a megbízást. Ez az ideális helyzet. De néha közvetlen kapcsolatba kerülünk a megbízókkal. Néhánnyal még nincs is baj. Másokkal azonban valami nagyon nincs rendben.

– Mint ezzel itt – bólintott Keller. – Azt megmondom, hogy a célpont sem kóser.

Egymásra néztek.

– Keller – szólalt meg Dot. – Te rossz fiú.

– Hogyan? Én nem mondtam semmit.

– Ahogy mondtad, Keller – felelte Dot. – Az mindent elárult.

25

Keller nem szívesen repült Detroitba. Bárhova máshova – Houstonba, Omahába, Cheyenne-be –, de Detroitba nem. Az út most nem volt hepehupás, de amikor a kijárat felé ment, körbenézett, nincs-e valakinek a kezében egy BOGART feliratú tábla.

Természetesen nem volt. Odament a Hertzhez, és felvette az Eric Fischvogel néven bérelt kocsijának a kulcsait. Fischvogel jogosítványa és hitelkártyája még mindig jó volt, ezt használta az előző detroiti útján is, és Harrelson is ezen a néven ismerte. Keller nem tudta eldönteni, akkor ez most jó-e vagy sem.

A kocsi mellé kapott egy térképet is. Beült az autóba, majd tanulmányozni kezdte az utcákat. Aztán elővette a telefonját, és az egyetlen számot hívta rajta, amit szokott. Harrelson az első csengés felénél felvette. Beszélt, Keller suttogott, mire a beszélgetés végére Harrelson is visszavett a hangerőből.

Keller ismét megnézte a térképet, sebességbe rakta a kocsit, és már úton is volt.

Egyenesen észak felé kellett mennie a Farmington Hillsben található pláza felé, ami egy hatalmas komplexum. Azt beszélték meg, hogy a Sears előtt találkoznak. Harrelson a bejárathoz közel leparkolja a kocsiját, odasétál a főbejárathoz, vár, majd beszáll Keller mellé.

A megbeszélt helyen senki sem állt, és Keller ezt nem bánta. Ránézett az órájára: korán jött. Leparkolt a kocsival, öt percre beugrott az áruházba, aztán a kocsival olyan helyre gurult, ahonnan könnyen szemmel tudta tartani a bejáratot.

Harrelson késett pár percet. Keller még két vagy három percig figyelte, ahogy idegesen járkál le-föl, és az óráját nézegeti. Ha idegesnek akart látszani, a célját elérte.

Keller tárcsázott.

Harrelson szinte felugrott a levegőbe, majd benyúlt a zsebébe, és előhúzta a telefont.

– Itt vagyok – mondta. – És maga?

– Menjen oda a kocsijához – suttogta Keller. – Ott találkozunk.

– Ó. Azt hittem, hogy…

Keller letette, aztán kiszállt a kocsiból, figyelte, ahogy Harrelson összeszedi a bátorságát, és elindul a kocsija felé. Keller párhuzamosan sétált a mellette lévő sorban.

– Szóval itt van – mondta Harrelson.

– Itt.

– Tudja, már el is felejtettem, milyen a hangja. Annyit suttogott. Maga szerint ez szükséges?

– Csak elővigyázatosság. És szinte automatikusan csinálom.

– Maga igen, de én nem vagyok az ilyesmihez hozzászokva. Nem is nekem való. Örülök, amikor vége lesz ennek az egésznek.

Keller magában helyeselt, aztán a pénzről kérdezte.

– Ó, persze – mondta Harrelson. – Tudja, kár, hogy ilyen messzire kellett eljönnie a pénzért.

– Nincs magánál?

– De, itt van. Csak meg akartam spórolni magának egy utat, és New Yorkban odaadni.

– Biztonság – nézett rá Keller. – Lehet, hogy felesleges elővigyázatosság, de nem akartam kockáztatni, hogy meglássanak minket együtt New Yorkban.

– Értem.

– Helyes.

– Nos – nyúlt bele a belső zsebébe Harrelson, és előhúzta a borítékot. Keller elvette tőle. Megnyugtatóan vastag volt.

– Pénteken megyek haza – folytatta Harrelson. – Gondolom, maga nem marad addig.

– Csak jövök és megyek – válaszolta Keller. – Végzek, és indulok is a reptérre.

– Csak jön és megy.

Detroitban már csak így mennek a dolgok. Bólintott, mire Harrelson így folytatta:

– Nos, én pénteken repülök haza. – Megegyeztünk, hogy nem kellene New Yorkban lennem, amikor a dolog…

– Nem kell ott lennie. Péntekre már minden el lesz intézve.

– Ó!

– Sőt – mondta Keller –, most rögtön felhívom az ismerősömet. Nem lennék meglepve, ha estére el is intézné.

– A mindenit!

Keller találomra lenyomott pár gombot a telefonján, aztán véletlenül kiejtette a kezéből. – A fenébe – csóválta a fejét. – Más már nem is hiányzott. Felvenné nekem? – Ahogy Harrelson lehajolt a telefonért, Keller a farzsebébe nyúlt.

26

– Azt hiszem, Angliában franciakulcsnak hívják – mondta Keller.

– És nálunk?

– Csavarkulcsnak – felelte, azzal felemelte a tenyerét, mintha a szerszámot fogná. – A Searsnél lehet kapni ezt a márkát. Craftsman. Minőség alacsony árért. Ha hiszed, ha nem, életre szóló garanciával.

– Kinek az életére szól?

– Hát ez az – bólintott Keller.

A farzsebéből előhúzta a csavarkulcsot, magasra emelte, és lesújtott vele Harrelsonra, aki az egészből semmit sem látott. Valószínű, hogy az első ütés halálos volt, de Keller még megtoldotta kettővel, majd körbenézett, hogy meglátta-e valaki, és csak akkor guggolt le, hogy átkutassa a halott férfi zsebeit. Kivette marhabőr tárcáját, összegyűjtötte belőle a készpénzt és a hitelkártyákat, aztán az üres tárcát bedugta a férfi karja alá. Talált egy mobiltelefont is, majd addig keresett, amíg meg nem találta azt, amit ő adott Harrelsonnak. A zsebeibe rakta, amit összeszedett, és Harrelson zsebkendőjével letörölt mindent, amit megérinthetett. Pár pillanat múlva már a kocsijában ült, és azelőtt elhajtott, hogy bárki észrevette volna a holttestet.

– Ott van egy híd a Detroit folyó felett – magyarázta –, ami az ontariói Windsorba vezet. Ami azért furcsa, mert délnek megyünk, és mégis Kanadába jutunk.

– Ezért kell észak felé hajtanod, hogy megint Amerikában legyél.

– Kellett volna – javította ki Keller. – Úgy döntöttem, hogy nem azon a hídon megyek át, mert nyilvántartják, ki lépett ki Amerikából Kanadába. A kanadai határ régen olyan volt, mint egy közönséges államhatár, de ma már minden más.

– Ahogy számtalan egyéb dolog is. Akkor maradtál mégis az esőcsatorna mellett?

– A folyó jobban tetszett. Kiderült, hogy van egy másik híd, a várostól délre, ami Grosse Ile-ra vezet. Ez egy sziget a folyón Amerika és Kanada között.

– Jó tudni ezt, Keller.

– Nagy sziget. Akkora, hogy saját reptere van.

– Azoknak, akik nem szeretnek hidakon autózni?

– A híd ingyenes – felelte Keller. – Nincs híddíj, senki sem ellenőrzi a kocsikat. És a forgalom is gyér. Átmentem rajta, megfordultam, a felénél megálltam, és a három mobilt meg a csavarkulcsot beledobtam a vízbe.

– Miért három mobilt? Ó! Neki kettő volt, plusz a tied, amin hívtad.

Keller bólintott.

– Zavart, hogy a csavarkulcstól is meg kellett szabadulnom. Életre szóló garancia meg minden.

– White Plainsben is van Sears, Keller. Ha akarod, odaviszlek, és vehetsz egy másikat.

– Mire?

– Nem tudom. Lehet, hogy hasznos lesz, amikor a bélyegeiddel játszadozol. Mi baj van? Ki sem javítasz?

– Kijavítsalak?

– Hogy nem játszol, hanem dolgozol a bélyegeiddel.

Keller vállat vont.

– Van valami baj?

– Nem tudom. Talán.

– Micsoda? A munkát megcsináltad, a szálakat elvarrtad, és a pénzünket is megkaptuk. Ráadásul másfélszer annyit, amennyi jár. Az egész összeget Barry Blydentől, a felét meg Harrelsontól, aki ugye nincs abban a helyzetben, hogy visszakérje. – Dot belekortyolt a jeges teájába, és a pereme fölött Kellerre mosolygott. – Ahogy mondani szoktam: vehetsz magadnak pár bélyeget.

– Gondolom.

– Szerintem valami nyomaszt.

– Szerintem igazad van.

Dot ezen elgondolkodott.

– Találkoztál a pasival, megismerted, aztán el kellett intézned. Személyesen is érintett lettél az ügyben, és ez zavar. Keller átgondolta, majd megrázta a fejét. – Nem – mondta végül. – Nem hiszem. Igen, találkoztam vele, de minél jobban megismertem, annál kevésbé kedveltem. Azt nem mondom, hogy örömmel öltem meg, mert nem volt ellenemre, és nem csak azért, mert szeretem jól végezni a munkámat.

– Az agyadra ment.

– Oda.

– És?

– Én környékeztem meg, Dot. Ő kezdte el járatni a száját a gépen, de nem akarta ő megöletni az üzlettársát. Én tettem a bogarat a fülébe. Ezért nyűglődött, ezért visszakozott. Soha nem keresett volna bérgyilkost, ha én nem hívom fel.

– Kezdeményeztél.

– És amikor már egyre nehezebb volt kezelni…

– Nem nehezebb, Keller. Lehetetlen.

– …megkerestem az üzlettársát, mire Harrelsonból célpont lett. Olyan…

– Furcsa?

– Furcsa – bólintott Keller. – És nem is tudom. Helytelen.

– Aláírom, hogy furcsa – mondta Dot. – De azt nem, hogy helytelen.

– Nem?

– Nem. Az elejétől kezdve ő volt a célpont, de kellett egy kis idő, hogy erre rájöjjünk.

– Nem értem.

– Ott ültél mellette a gépen – magyarázta Dot. – Ő nevezett ki téged alkalmi pszichiáterének, ő öntötte ki neked a szívét. Te csak megláttál egy lehetőséget.

– Nemcsak megláttam, hanem kerestem is azt követően, ami Detroitban történt.

– Jó, kerested a lehetőséget, és amikor megláttad, felismerted. Adott két üzlettárs, akik ki nem állhatják egymást. Te hazajössz, és úgy döntesz, hogy kezdeményezel. Felhívtad Harrelsont.

– Fel.

– Ez volt a hiba.

– A kezdeményezés.

– Nem – rázta a fejét Dot. – Az briliáns húzás volt, mert kellett nekünk a pénz, te meg kezdtél berozsdásodni. Nem a megfelelő embert hívtad fel. Ez volt a hiba. Rögtön Blydent kellett volna felhívnod.

– Eszembe sem jutott.

– Hát persze, hogy nem. De ha jól belegondolsz, belátod, hogy egyértelmű. Harrelson találkozott veled, melletted ült a gépen, hallotta a hangod, látta az arcod. Még nevet is tudott az arcodhoz kapcsolni, ugyan nem az igazit. Kockázatos dolog, ha valaki ennyit tud rólad.

– Az.

– Különben is – folytatta Dot –, Blydent nehéz lett volna elintézni. Állandóan New Yorkban van, és ugye, oda nem… ürítünk, ahol eszünk. A napirendje miatt meg nagyon nehéz lett volna elkapnod őt.

– Megtaláltam volna a módját.

– Nem lett volna könnyű akkor sem. Ugyanakkor Harrelson…

– Minden héten más városba repült.

– Pontosan. Blyden soha nem látta az arcod, nem hallotta a hangod, és soha nem is fogja. Az én hangomat hallotta, de nem tudja, ki vagyok, nem tudja, hogy veheti fel velem a kapcsolatot, és neki jó így. Csak annyit kellett tudnia, hogy az üzlettársa, akit utált, meg akarta öletni őt. Boldogan előszedett pár dollárt, hogy megfordítsa az alapállást.

– És beszélni sem fog róla – bólintott Keller –, mert zárkózott és rendszerető. Nem fogja elmondani egy fickónak a repülőgépen, mi történt. És nem csak azért, mert eleve nem ül repülőre.

– Na látod!

– Igazad van – mondta Keller. – A kezdeményezéssel nem volt baj. A hibát ott követtem el, hogy csak a részleteket néztem, nem pedig az egészet. Rögtön Blydenhez kellett volna mennem.

– Nem.

– Nem?

– Rögtön hozzám kellett volna jönnöd – felelte Dot. – És nekem kellett volna megkeresnem Blydent.

– Bizony.

– De a végén jól sült el minden – nézett rá Dot. – És szerintem csak ez számít. Most már jobban érzed magad?

– Azt hiszem – válaszolta Keller. Most akkor megyek és veszek pár bélyeget.

– Keller – mondta Dot – a számból vetted ki a szót.

Keller a kutyagyilkos

27

Keller vett egy mély levegőt, megnyugtatta magát, hogy senki nem nézi hülyének, vállára dobta a táskáját, majd odalépett a járda széléhez. Két taxi is odakanyarodott elé, ő a győztest választotta, miközben a vesztes hangosan káromkodott.

– A JFK-re – mondta a sofőrnek, és hátradőlt az ülésben.

– Melyik légitársaság?

Ezen el kellett gondolkodnia.

– American.

– Bel- vagy külföldi?

– Belföldi.

– Mikor indul a gépe?

A taxisok rendszerint csak kiviszik az embert a reptérre. Ma, amikor nem ült repülőre, éppen egy olyan sofőrt kellett kifognia, aki alaposan kikérdezi.

– Nem kell sietni – felelte. – Bőven van időnk.

Még szerencse, ugyanis a szokottnál is lassabban jutottak keresztül az alagúton, a forgalom a Long Island autópályán pedig nagyobb volt az átlagosnál. Azért választotta a kora délutáni időpontot, mert ekkor közepes a forgalom. Kivéve a mai napot. Akkor lett volna igazán mérges, ha időre kell kiérnie a reptérre. Most az egyszer nem kellett kapkodnia.

– Hova utazik? – kérdezte a sofőr, miközben Keller agya egészen máson járt.

– Panamába – felelte gondolkodás nélkül.

– Akkor mégis a másik terminál kell nekünk, nem?

Miért mondta Panamát? Azért, mert azon tűnődött, hogy igazán vehetne magának egy szalmakalapot.

– Panamavárosba – javította ki magát. – Ahhoz meg Miamiban kell átszállni.

– Először el kell repülnie Miamiba, hogy eljusson Panamavárosba? Ezt nagyon kitalálták.

A többezernyi New York-i taxisofőr közül pont egy olyat kellett kifognia, aki beszél angolul. – Gyűjtöm a pontokat – válaszolta olyan hangsúllyal, hogy a sofőrnek nem volt kedve tovább kérdezősködni.

A terminálnál Keller kifizette a férfit, adott neki borravalót, aztán fogta a táskáját, és belépett az épületbe. A jeleket követve elindult a poggyászkiadóhoz, körbesétálta, amíg meg nem találta a nőt, aki a NIEBAUER feliratú táblát fogta a kezében.

A nő nem vette észre, így Keller alaposan megnézhette magának. Gyorsan megállapította, hogy senki sem figyel rájuk. Negyven körüli volt, csinos, szoknyát, blúzt és szemüveget viselt. Barna haja sem rövid, sem hosszú, vonzó, de azért nem kiugróan, vékony orra remek kontrasztot alkotott telt ajkával, és összességében azt kellett mondania, hogy a nőnek kedves arca van. Persze tudta jól, hogy ez nem garancia semmire sem. Attól még nem feltétlenül kedves valaki, hogy az arca az.

Oldalról közelített felé, és csak pár lépésre volt tőle, amikor a nő megérezte a jelenlétét, megfordult, hátralépett, és kicsit ijedten nézett Kellerre.

– Én vagyok Mr. Niebauer – közölte Keller.

– Ó – mondta a nő. – Ó, hát persze. Egy kicsit… meglepett.

– Sajnálom.

– Észrevettem ám magát, de nem gondoltam… – Nyelt egyet, és újrakezdte. – Szóval nem úgy néz ki, ahogy képzeltem.

– Nos, most öregebb vagyok, mint pár órája.

– Nem, nem úgy értem… Nem is tudom, mit akarok mondani. Sajnálom. Milyen volt az útja?

– Szokásos.

– És a csomagja?

– Csak ez – emelte fel Keller a táskáját. – Mehetünk is a kocsijához.

– Ó, az nem fog menni – mondta a nő, ajka körül egy erőtlen mosollyal. – Mert nincs kocsim. És még ha lenne, sem tudnám vezetni. Városi lány vagyok, Mr. Niebauer. Soha nem tanultam meg vezetni. Taxival megyünk.

Keller egy pillanatra biztos volt benne, hogy az előző sofőr áll majd oda a járdához, és már szinte látta is magát, ahogy megpróbálja elterelni a taxis figyelmét, nehogy megijessze a nőt. Ehelyett egy olyan taxiba ültek, amelynek a kormánya mögött egy kis emberke Keller számára ismeretlen nyelven beszélt valakivel a mobilján, és közben az autórádió olyan adóra volt hangolva, ahol vagy ugyanazon a felismerhetetlen nyelven beszéltek, vagy nem.

Amikor két nappal korábban a viktoriánus ház verandáján ült White Plainsben, Keller nem hülyén érezte magát. Egyszerűen össze volt zavarodva.

– New Yorkban van a meló – kezdte a megbízás legkevésbé problémás aspektusával. – New Yorkban élek. Ott nem dolgozom.

– Egy New York-i melót te magad hajtottál fel, emlékszel?

– Hibát követtem el, de megfordítottuk a felállást, és a végén már nem New Yorkban kellett dolgoznom. Hanem Detroitban.

– Ott – bólintott Dot. – De nem ez lenne az első alkalom.

– Igaz – ismerte el Keller –, hogy dolgoztam hazai pályán, és nem is lett baj, de akkor sem tartom jó ötletnek.

– Tudom – felelte Dot –, és majdnem anélkül utasítottam vissza, hogy veled beszéltem volna. És nem csak azért, mert otthon kellene dolgoznod.

– Ez a legkisebb gond.

– Ez.

– Keveset fizetnek – folytatta Keller. – Tízezer dollárt. Nem éppen aprópénz, de töredéke annak, amit kapni szoktam.

– Egy komoly veszélye van annak, ha olcsón dolgozunk – mondta Dot. – Híre terjed. De úgy intézzük, hogy senki se tudja meg, ki kapta a melót. Senki nem szerez róla tudomást, hogy te voltál, Keller. Szóval a kérdés nem a tízezer dollár kontra szokásos díjazásod problémája, ugyanis a szokásos díjazásod szóba sem került. Tízezer dollárt fizetnek egy két-három napos munkáért, és tudom, hogy most jól jönne neked a meló.

– És a pénz is.

– Bizony. No, meg utaznod sem kell. Ami az elején hátránynak látszott, az a pénz és az idő tekintetében…

– Kifejezett előny – kortyolt bele Keller a jeges teájába. – Ennek semmi értelme. A legfontosabb dologról nem beszéltünk még.

– Tudom.

– A célpont a legtöbbször férfi. Néha nő.

– Senki sem vádolhat meg hímsovinizmussal, Keller.

– Egyszer – mondta Keller – valaki azt akarta, hogy egy gyereket intézzek el. Emlékszel?

– Élénken.

– És te visszautasítottad.

– Hát persze. Nem is kérdés.

– Felnőttek – jelentette ki Keller. – Csak felnőttek. A vonalat itt húzzuk meg.

– Nos – nézett rá Dot –, ha jelent valamit, akkor a célpont is felnőtt.

– Mennyi idős?

– Ötéves.

– Egy ötéves felnőtt – sóhajtott Keller.

– Számolj csak. Kutyaévekben számolva harmincöt éves.

– Valaki tízezer dollárt akar fizetni azért, hogy megöljek egy kutyát – összegezte Keller. – Miért én, Dot? Miért nem hívják a sintéreket?

– Ezen én is elgondolkodtam – felelte Dot. – Évente legalább egy olyan megbízásunk van, amikor a feleség akarja megöletni a férjét. Vagy fordítva. Ez is olyan. A válás miért nem jó? Miért minket hívtak? Nincs a városban egy válóperes ügyvéd sem?

– Ez egy kutya, Dot.

Dot fürkészve nézte Keller arcát.

– Nelsonra gondolsz – mondta. – Igazam van, vagy igazam van?

– Igazad van.

– Keller – folytatta –, találkoztam Nelsonnal, és kedveltem Nelsont. Nelson a barátom volt. De ez a kutya nem Nelson, Keller.

– Ha te mondod!

– Nos, ha Nelson meglátná ezt a kutyát, és odamenne, hogy megszagolja, akkor Nelsonnak vége lenne. A kutya egy pitbull, Keller, és szégyent hoz a fajtájára.

– Azt hittem, a pitbullok már eleve szégyenletesek.

– Igen, azok, és teljes joggal. Ha ez a kutya filmszínész lenne, akkor Jack Elamnak hívnák.

– Én mindig szerettem Jack Elamot.

– Nem hagyod, hogy befejezzem. Ő lenne Jack Elam, csak gonosz kiadásban.

– Mit csinál ez a kutya, Dot? Gyerekeket eszik?

Dot megrázta a fejét.

– Ha csak rávicsorgott volna egy gyerekre – felelte –, nemhogy megharapja, akkor kész, vége. Vannak törvények, amik az embereket védik a kutyákkal szemben. A törvény lassan őrlő malmai miatt lehet, hogy még széttépi pár kuvasz torkát, de előbb vagy utóbb elérne hozzá a törvény keze, és akkor pakolhatna is, mert megy a Kutyamennyországba.

– A mennyországba menne? Mert ha megölt egy gyereket…

– Minden kutya a mennybe megy, Keller. Még a rosszak is. Hol tartottam?

– Hogy nem harap meg gyerekeket.

– Soha nem tett ilyet. Szereti az embereket, mindenkihez kedves akar lenni. De ha meglát egy másik kutyát, egy macskát, egy menyétet vagy tengerimalacot, az egy egészen más történet. Mert megöli.

– Igen?

– A gazdájával Manhattan közepén él – folytatta Dot. – A nő rendszeresen leviszi sétálni a Central Parkba, elengedi a pórázról, és ha lehet, akkor a kutya mindig megöl egy másik állatot. Most azt fogod megkérdezni, miért nem tesz valaki valamit.

– Nos, miért nem?

– Mert a jelek szerint csak beperelni tudod a tulajdonost, és csak annyira, amennyibe egy új kutya kerülne. És ezért bíróságra is kell járnod. Nem keveset. Egy kutyát nem lehet elaltatni azért, mert más kutyákat gyilkol, és büntetőpert sem lehet indítani a gazdája ellen. Eközben a kutya meg szabadlábon van, és kedvére gyilkol.

– Ennek semmi értelme.

– Minek van, Keller? Arról van szó, hogy két nő kedvencét ez a kutya kinyírta, és elegük van. Az egyiknek egy tizenkét éves Yorkshire terrierjét ölte meg, a másiknak meg a weimari vizsláját. Esélyük sem volt Bolyhos ellen.

– Bolyhos?

– Tudom.

– A gyilkos pitbullnak Bolyhos a neve?

– Ez a beceneve. A törzskönyvében Percy Bysshe Shelley áll, Keller, aki, mint te is tudod, az Ozymandias című költemény szerzője. Hívhatnák Percynek, vagy Bysshe-nek, vagy akár Shelleynek is, de ehelyett Bolyhos a neve.

Nos, Bolyhos nekiment a Yorkshire terriernek meg a weimari vizslának, a végeredmény pedig tragikus lett. Dot elmagyarázta, hogy ebben a kivételes esetben a helyzet megoldása érdekében meg lehet kerülni a törvényt. De miért kellett egy drága bérgyilkoshoz fordulniuk? Miért nem intézték el a kutyát ők maguk?

– Azt te csak gondolod – felelte Dot. – New Yorkban vagyunk, a megbízók pedig tisztes, középosztálybeli nők. Nincs fegyverük. Talán egy kenyérvágó kést még tudnának szerezni, de egyszerűen nem látom, ahogy megkísérlik leszúrni Bolyhost. És a jelek szerint ők sem.

– Értem – bólintott Keller. – De hogyan találtak meg minket?

– Valaki ismer valakit, aki ismer valakit.

– Aki ismer minket?

– Nem közvetlenül. Valaki exférjének a sógora fehérnemű bizniszben utazik, és ismer egy fickót Chicagóban, aki el tud intézni dolgokat. Ez a chicagói fickó felemelte a telefont, tárcsázott, és képzeld: nálam csörgött. „Van valakije, aki szeretne megölni egy kutyát?”, kérdezte tőlem. Nem vagyok benne biztos, hogy szó szerint értette a kutyát. Úgy értem, ki akar bérgyilkost fogadni egy kutya megölésére? Adott nekem egy telefonszámot, kocsiba ültem, húsz mérföldet vezettem, leparkoltam egy nyilvános fülke mellett, és tárcsáztam.

– Valaki felvette?

– A nő, aki várni fog a reptéren.

– Egy nő fog várni? A reptéren?

– A hívást Chicagóból kaptuk – magyarázta Dot. – Ezért azt mondtam neki, hogy én is onnan hívom, ezért ő azt hiszi, te is chicagói vagy. Kimegy eléd a JFK-re a gépedhez, te ott leszel, mintha frissen sétáltál volna le a repülőről, így soha nem fogja megtudni, hogy New York-i vagy.

– De nekem nincs chicagói akcentusom.

– Neked semmiféle akcentusod sincs, Keller. Akár rádióbemondó is lehetnél.

– Tényleg?

– Nos, talán egy kicsit késő ahhoz, hogy szakmát változtass, de igen, lehetnél rádióbemondó. A következő a helyzet. A kockázat minimális, hacsak Bolyhos nem beléd mélyeszti a fogait. Ha elkapnak, amiért megölsz egy kutyát, a legrosszabb dolog a helyszíni bírság. De nem kapnak el, mert nem fognak keresni, ugyanis a New York-i rendőröknek van ennél fontosabb dolguk is. Egy dolgot akarunk, Keller: az ügyfél még csak ne is sejtse, hogy helybéli vagy.

– Mert egyszer véletlenül lebukhatok.

– Bizony – bólintott Dot. – De nem ez a lényeg. Másra nincs is szükségünk, mint hogy elterjedjen: egy New York-i bérgyilkos fillérekért öl kutyákat.

28

– Akivel beszéltem, azt mondta, hogy nekünk nem kell találkoznunk. Csak mondjam meg neki a kutya gazdájának nevét és címét, a többi meg el lesz intézve. De ez nekem nem tetszett. Mi van, ha véletlenül egy másik kutyát öl meg? Soha nem bocsátanám meg magamnak.

Ez azért erősnek hangzott, gondolta Keller. Előfordult, hogy nem a célszemélyt intézte el, például St. Loius-ban, bár nem a saját hibájából, és gyorsan meg is bocsátott magának. Rájött, hogy természeténél fogva nem haragtartó.

– Ízlik a kávé, Mr. Niebauer? Olyan furcsa Mr. Niebauernek hívnom magát, de nem tudom a keresztnevét. Ám ha jól belegondolok, akkor még a nevét sem tudom, mert nem Niebauernek hívják, igaz?

– A kávé remek – felelte Keller. – Igaz, nem Niebauernek hívnak, és nem is Paulnak, de nyugodtan szólíthat így.

– Paul – mondta a nő. – Mindig is szerettem ezt a nevet.

A nőt Evelynnek hívták, és Keller semmi különösebb érzést nem táplált magában a nevével kapcsolatban sem pozitív, sem negatív irányban. Legszívesebben nem is akarta volna tudni, ahogy nem akart ott ülni a lakásban a West End sugárúton, nem akarta tudni, hogy a férje ügyvéd, a neve George Augenblick, nem akarta tudni, hogy nincs gyerekük, azt meg végképp nem akarta tudni, hogy a weimari vizslát Rilkének hívták.

– Persze szólíthattuk volna Rainernek is – magyarázta a nő –, de mi a Rilke mellett maradtunk. – Mivel Keller arcán nem látta a felismerés szikráját, a nő közölte, hogy Rainer Maria Rilke után kapta a kutyájuk a nevét. – Olyan volt a természete, mint egy romantikus német költőé – tette hozzá. – És persze a faj is német eredetű. Weimarból. Tudja, Weimari Köztársaság. Most biztos butának tart, amiért szerintem a fiatal kutyának költői lelke volt.

– Egyáltalán nem.

– George szerint butaság. De a kedvemben akar járni, ezért nem hozza szóba. Mindenki tudja, hogy mit gondol, ki azonban már nem mondja, cserébe én meg elnézem neki a barátnőit.

– Ó – mondta Keller.

Azért jöttek a nő lakásába, mert valahol beszélniük kellett. A taxiban sokat hallgattak, amit csak az időjárásra tett megjegyzésekkel szakítottak meg. A konyhája sokkal jobb helyszínnek látszott, mint egy kávézó vagy egyéb köztéri találkozóhely. Keller akkor sem őrült meg az ötletért. Ha az ember profikkal dolgozik, akkor egy kis személyes kapcsolat még belefér. De amatőrök esetén minél nagyobb a távolság, annál jobb.

– Ha tudna magáról – folytatta a nő –, akkor nagyon pipa lenne. Csak egy kutya, mondaná. Hagyd a fenébe, mondaná. Ha akarsz egy másik kutyát, akkor veszek egyet. Talán butaság a részemről, nem tudom, de George, nos, George nem érti ezt.

Miközben beszélt, Evelyn levette a szemüvegét, és Kellerre nézett. A szeme kék volt, szikrázóan kék.

– Még egy kis kávét, Paul? Nem? Akkor talán megnézhetnénk a nőt meg a kutyáját. Ha nem találjuk a Parkban, akkor legalább megmutatom, hogy hol lakik.

– Rilke – mondta Dotnak. – Mi véletlen, ha nem ez? Egy weimari vizsla meg egy pitbull, és mindkettőt költők után nevezték el.

– És a Yorkshire terrier?

– Evelyn szerint Busternek hívták, de ettől még állhatott az a törzskönyvében, hogy Henry Wadsworth Longfellow.

– Evelyn – ismételte Dot elgondolkodva.

– Ne kezdd.

– Na tessék, már megint a véletlenek. Mert én is éppen ezt akartam mondani neked.

A nevét leszámítva semmi bolyhos nem volt Percy Bysshe Shelleyben. Még a megjelenése sem volt félelmetes. Rátermett és magabiztos kutyának látszott, ahogy a nő is a póráz másik végén.

Mint Keller megtudta, a gazdát Aida Cupperingnek hívták, és legalább annyira figyelemre méltó jelenség volt, mint a kutyája. Barna szeme mélyen ült az arcában, sportosan mozgott, testre simuló fekete farmert, fekete bakancsot és sok fémmel kirakott motorosdzsekit viselt. Egyedül élt a nyugati Nyolcvanhetedik utcában, alig egy sarokra a Central Parktól, és Evelyn Augenblick szerint nem dolgozott.

Keller ebben már nem volt olyan biztos. A nő dolgozott, és ez látszott is rajta. Ha nem dominatrixként kereste esténként a kenyerét, akkor sürgősen el kell mennie egy pályaválasztási tanácsadóba.

Nem volt mód arra, hogy a ház előtt húzódjon meg, ahol a nő lakott, és úgy figyelje meg, mert azonnal kiszúrták volna. Aztán kiderült, hogy erre semmi szükség. Amikor Cuppering kilépett Bolyhossal a bejárati ajtón, azonnal a Park felé indultak. Keller meg egy padon üldögélve annyit figyelhette a nőt meg a kutyáját, amennyit csak akarta.

És amikor megjelentek a Parkban, Keller szépen felkelt a padjáról, és követte őket. Egy pitbullt sétáltatva Cupperingnek nem kellett attól tartania, hogy valaki követi, ezért aztán nem is figyelt.

A kutya tökéletesen viselkedett. A mögöttük sétáló Kellert teljesen lenyűgözte, ahogy Bolyhos ott caplat a nő mellett, egyszer sem maradva le, és egyszer sem rohanva előre. Evelynnek igaza volt: a kutyán nem volt szájkosár, ami megakadályozta volna abban, hogy akár embert, akár állatot megharaphasson. Aida Cupperingnek felhívták a figyelmét a szájkosárra, de ő erről a lehetőségről nem volt hajlandó tudomást venni. Naponta háromszor vitte le sétálni az ebet, és Keller naponta háromszor követte őket. Bolyhos még csak rá sem mordult senkire.

És mi van, ha a kutya ártatlan? Mi van, ha ez csak valamiféle átverés? Tegyük fel, hogy Evelyn Augenblick megtudta: a férje esténkét Aida Cuppering szolgálatait veszi igénybe. Mi van, ha a befolyásos ügyvéd élvezettel nyalogatta Cuppering csizmájának sarkát, hagyta, hadd vezesse pórázon, szájkosár nélkül. Végül tegyük fel, hogy Evelyn úgy akarta egyenlíteni a számlát…

Hogy tízezer dollárt fizet a nő kutyájának megöléséért?

Keller megrázta a fejét. Ezen még gondolkodnia kell.

– Bocsásson meg – szólította meg a nő. – Szabad a hely?

Keller mindent elolvasott, amit akart a New York Timesban, és most éppen a keresztrejtvénynek akart nekiállni. Csütörtök lévén a feladvány közepesen nehéz, de a közelébe sem ér a vasárnapinak. Valami oknál fogva – Keller nem tudta, miért – a Times hétfői keresztrejtvénye általános iskolai szintű, hogy aztán a vasárnapit szinte képtelenség legyen teljesen megoldani.

Keller éppen Diana négybetűs nemezisén gondolkodott. Felnézett. Egy harmincas évei közepén járó nő állt előtte, fakult farmerben és pólóban. Keller látta, hogy közel s távol csak üres padok vannak.

– Igen – felelte óvatosan. – Üljön csak le.

A nő a jobb oldalát választotta. Keller várta, hogy mondjon valamit, aztán amikor látta, hogy hiába vár, visszatért a keresztrejtvényéhez. Diana ellensége. Melyik Diana? Az angol hercegnő? A vadászat római istennője?

A nő megköszörülte a torkát. Keller sejtette, hogy a keresztrejtvénynek annyi. Ugyan a négyzethálót nézte, de közben arra várt, hogy a nő mondjon valamit. Végül kinyögte, hogy nem tudja, hol kezdje.

– Akárhol – felelte Keller.

– Rendben van. A nevem Myra Tannen. Evelyn lakásától követtem magát.

– Követett engem…

– Evelyntől. Tegnapelőtt. Én is ki akartam menni a reptérre, de Evelyn ragaszkodott hozzá, hogy egyedül menjen. Az összeg felét én fizetem, nekem is jogom van találkozni magával, de tessék, Evelyn ilyen.

Nos, Dot mondta, hogy két nő a megbízó. Ez itt az egyik, Myra, kizárásos alapon a tizenkét éves Yorkshire terrier gazdája, akit Bolyhos elintézett. Az is elég rossz volt, hogy az egyik megbízóval találkozott, de kettő már sok egy kicsit. Ez itt Evelyntől követte őt – követte! –, ma délelőtt pedig megkereste a Parkban.

– Amikor követett…

– Majdnem Evelyn mellett lakom – felelte. – Láttam, ahogy maguk ketten kiszállnak a taxiból, és akkor is ott voltam, amikor kijött a házból. És akkor követtem.

– Értem.

– Jó hosszú, de kellemes séta volt. Most, hogy nincs kutyám, elszoktam a hosszú sétáktól. De maga ezt tudja.

– Igen.

– Az én kicsi kutyikám volt a legédesebb a világon. De ez magát nem érdekli. Szóval követtem magát a parkon keresztül ki az Első sugárútra a… Hova is? Negyvenkilencedik utca? Bement egy épületbe, és én meg akartam várni, aztán azt mondtam magamnak, butaság lenne. Fogtam egy taxit, és hazamentem.

Az isten szerelmére, gondolta Keller. Micsoda amatőr dolog, ez a háziasszony hazáig követte. Tudja, hogy hol él.

Kereste a megfelelő szavakat. Elég, ha megmondja neki, hogy nem szabad kapcsolatba lépnie vele, mert azzal az egész műveletet sodorja veszélybe? Különben is, nem kellene lemondani a megbízást? Ha visszakérik a pénzüket, ám legyen. Ez az előnye a filléres megbízásnak: az előleg visszafizetése nem apasztja le annyira a pénztárcáját.

– Nézze, meg kell értenie, hogy… – kezdte.

– Ne most. Ott jön.

Ott jött ám Aida Cuppering: talpig fekete bőrben, térdig érő fűzős, magas sarkú csizmában, mellette pedig engedelmesen trappolt Bolyhos. Alig ment el Kellerék mellett, a nő megállt, lehajolt, és lecsatolta a pórázt a kutyáról. Ahogy felegyenesedett, a tekintete egy rövid pillanatra megpihent Kelleren és Myra Tannenen, de láthatóan nem is volt hajlandó tudomást venni a létezésükről. Aztán továbbindult, Bolyhos mellette lépkedett. Mind a ketten egyformán halálosnak látszottak.

– Ezt nem szabad – mondta Myra. – A kutyán szájkosárnak kellene lennie, és tilos szabadon engedni őket.

– Nos – vont vállat Keller.

– Azt akarja, hogy más kutyákat gyilkoljon. Láttam az arcát, amikor a kutyája megölte az én kis Millicentemet. Gyors volt. Felkapta az állkapcsával, megrázta, és eltörte a gerincét.

– Ó!

– Láttam az arcát. Persze nem őt néztem, hanem a kiskutyámat, és tenni akartam valamit, amikor odapillantottam az arcára. Tudja… izgatott volt.

– Ó!

– Az a kutya veszélyt jelent. Valamit csinálni kell vele. És maga meg fogja…

– Igen – válaszolta Keller. – De nézők nem lehetnek jelen. Nem szeretek úgy dolgozni, hogy ellenőriznek.

– Ó, tudom – bólintott a nő. – Higgyen nekem, soha többet nem csinálok ilyet. Nem megyek oda magához, nem követem meg ilyenek…

– Jó.

– De tudja… Szóval szeretném módosítani a megállapodásunkat.

– Mit szeretne?

– A kutya mellett lenne még valaki.

– Tessék?

– Természetesen a kutyát is el kell intéznie, de van még valami, amit szeretném, ha megtenne. Nem ingyen kérem. Fizetnék érte, nem is keveset.

A nő egy bank lógójával díszített vászontáskát tartott a kezében. Egy barna borítékot kezdett el kihúzni belőle, aztán meggondolta magát.

– Fogja az egészet – nyújtotta oda neki a táskát. – Csak pénz van benne, és így könnyebben viheti. Tessék.

A profik nem így csinálják, gondolta Keller. Aztán elvette a táskát.

– Ez szokatlan – mondta óvatosan. – Beszélnem kell az embereimmel Chicagóban…

– Miért?

Keller ránézett.

– Nem kell tudniuk róla – kapta el a nő a tekintetét. – Ez a kettőnk ügye. Készpénz, és sokkal több mint amennyit a kutyáért adtunk. Ha nem szól az embereinek, akkor nem is kell megosztania velük, igaz?

Keller nem volt benne biztos, hogy mit mondjon, ezért inkább hallgatott.

– Azt akarom, hogy megölje őt – folytatta Myra határozott hangon. – Lehet baleset vagy rosszul sikerült rablás. Vagy valami szexuális bűncselekmény. Amit csak akar, engem nem érdekel. Csak az, hogy haljon meg. Ha fájdalmasan, azzal sincs semmi bajom.

Be lenne mikrofonozva? A fák mögött meg civil ruhás rendőrök bújtak meg? Milyen jópofa dolog lenne így csapdába csalni egy bérgyilkost. Először egy kutyát kellene megölnie, aztán emelik a tétet…

– Lássuk csak, jól értem-e! Ezt maga fizeti nekem, készpénz, és senki sem fog tudni róla.

– Így igaz – felelte a nő.

– És cserébe azt akarja, hogy intézzem el Aida Cupperinget.

Myra szótlanul bámult rá egy ideig. – Aida Cupperinget? – kérdezte végül. – Mit érdekel engem Aida Cuppering?

– Azt hittem…

– Egyáltalán nem érdekel – közölte Myra Tannen. – Még az a dög sem. Azt akarom, hogy ölje meg Evelynt.

29

– Micsoda kupleráj – jelentette ki Dot.

– Nem mondod?

– Keller, őszintén sajnálom, amiért belerángattalak. Két nő felbérel, hogy intézz el egy kutyát, mind a kettővel szemtől szemben találkozol, és az egyik még azt is tudja, hogy hol élsz.

– Nem tudja – javította ki Keller. – Azt hiszi, Chicagóból repültem ide. Szerintem azt hiszi, hogy addig vagyok ott, amíg el nem intézem a dolgot, aztán hazarepülök.

– Észre sem vetted, hogy követett?

– Eszembe sem jutott, hogy figyeljek rá. Mindig gyalog megyek haza, Dot. Soha nem éreztem szükségét annak, hogy állandóan a hátam mögé nézzek.

– És soha nem is kellett volna, ha betartom a szabályt. Ahol eszünk. Oda soha. Tudod, hogy mi történt, Keller? Két okom is volt, hogy visszautasítsam a megbízást. Az egyik az, hogy a helyszín New York, a másik meg az, hogy a célpont egy kutya. Én meg hagytam, hogy ezek ketten kioltsák egymást. Elnézést. De egy kérdés még akkor is megválaszolatlanul maradt.

– Igen?

– Mennyi volt a táskában?

– Huszonöt.

– Remélem, ez huszonötezret jelent.

– Annyit.

– Mert ahogy mostanság mennek a dolgaink, lehetett volna 25 dollár is huszonöt centesekben.

– De nem volt.

– Még szerencse. Szóval az egészért kaptunk eddig harmincötezret. Ahhoz nem elég, hogy meggazdagodjunk. És mi baja van Evelynnel? Amiatt csak nem lehet berágva rá, hogy nem kísérhette el a reptérre?

– A férjének viszonya van Evelynnel.

– Ó! Azt hittem, Evelyn férje lép félre.

– Én is. Ezek szerint az Upper East Side a házasságtörés melegágya.

– Én meg azt hittem, más sincs ott, mint koncertek és tejcsárdák. Mit fogsz tenni, Keller?

– Ezen már egy ideje én is tűnődöm.

– Azt elhiszem. Nem ártana rendet tennünk. Mert mind a ketten látták az arcod.

– Tudom.

– Egyikük meg követett hazáig. Ami nem jelenti azt, hogy meg is tarthatod. Már ha ez eszedbe jutott.

– Nem jutott.

– Reméltem is. Feltételezem, mind a ketten csinosak.

– És?

– És vonzódnak hozzád. Egy veszélyes férfi, titokzatos alak. Hogy tudnának ellenállni neked?

– Szerintem nem érdeklem őket – felelte Keller. – Engem biztosan hidegen hagy mind a kettő.

– És mi van a kutya gazdájával? A dominával?

– Ő is hidegen hagy.

– Ezt megkönnyebbülten hallom. Azt mondod, hogy meg tudod oldani ezt a helyzetet?

– Ott tartottam – válaszolta Keller –, hogy visszaadom a pénzt. De ezen már túl vagyunk. Kitalálok valamit, Dot.

Keller éppen kopogni akart, amikor az ajtó kinyílt. Evelyn Augenblick állt ott talpig nadrágkosztümben, kiskalapban és riadt mosolyban.

– Maga az – mondta megkönnyebbülten. – Hál' istennek. Jöjjön, hadd csukjam be az ajtót.

Így is tett, Keller belépett, és akkor meglátott valamit, amit észre kellett volna vennie. A nő egy fegyvert, egy rövid csövű revolvert tartott a kezében.

Keller nem tudta, mire vélje a fegyvert. Úgy látta, a nő megkönnyebbült, amikor ajtót nyitott neki. Akkor meg minek a fegyver? Hogy lelője? Vagy valaki mást várt, akivel szemben úgy érezte, hogy védelemre van szüksége?

Oda kellene lépnie, villámgyorsan kikapni a kezéből a revolvert. Na jó, de mi van, ha nem jön be?

– Gondolom, látta a hirdetést – mondta a nő.

– A hirdetést? Miféle hirdetést?

– „Paul Niebauer, kérem, lépjen velem kapcsolatba.” A New York Times címlapján. Az oldal alján egy olyan pici keretes. Mindig kíváncsi voltam, olvassa-e valaki ezeket. Látom az arcán, hogy maga nem. Akkor meg honnan tudta, hogy találkozni akarok magával?

– Honnan is? – Volt egy megérzésem – felelte.

– Nos, ennek örülök. Nem tudtam, hogyan tudok kapcsolatba lépni magával. A megszokott csatornákhoz nem volt kedvem. Nagyon fontos, hogy beszéljek magával.

– A fegyver – mondta Keller.

A nő ránézett.

– Egy fegyvert fog a kezében.

– Ó – nézett meglepve a nő a kezében tartott revolverre. – Ez a magáé – mondta, és mielőtt Keller akár mozdulni tudott volna, odanyújtotta neki. Kellernek semmi szüksége nem volt rá, de azt sem akarta, hogy a nőnél legyen. Elvette hát a 38-ast, ami még töltve is volt.

– Miért adja nekem? – kérdezte.

A nő kitért a válasz elől.

– A férjemé – magyarázta. – Nyilvántartott, van engedélye is rá, hogy a lakásban tartsa. Az éjjeliszekrény fiókjában van a helye. Azt mondja, a betörők ellen.

– Nem hiszem, hogy hasznát tudnám venni – felelte Keller. – Mivel a férje nevén van, a rendőrök azonnal eljutnának magához. És ez nem lenne szerencsés, mert…

– Maga nem érti.

– Ó!

– Nem Bolyhoshoz adom.

– Nem?

– Nem – válaszolta a nő. – Egyáltalán nem érdekel Bolyhos. Azzal, hogy megdöglik, még nem kapom vissza Rilkét. És annyira nem is bánom, hogy nincs már meg. Szép kutya volt, de roppant ostoba. Rettentően untam a napi két sétáltatást.

– Ó!

– A fegyvernek semmi köze Bolyhoshoz – közölte a nő. – A fegyvert azért adom, hogy megölje vele a férjemet.

– Ennél kacifántosabb dolgot még nem hallottam – mondta Dot. – Pedig hallottam már pár érdekességet. Szóval azt mondta, hogy a férje megcsalja. És azt akarja, hogy megöld?

– A saját fegyverével.

– Öngyilkosság?

– Gyilkosság-öngyilkosság.

– A gyilkosság honnan jön?

– Úgy kellene elintéznem a dolgot – felelte Keller –, mintha a férfi lelőtte volna a szeretőjét, aztán meg saját magát.

– A szeretőjét.

– Azt.

– Ne is mondd, Keller.

– Oké.

– Ez egy szófordulat, Keller. Nem azt jelenti, hogy nem akarom tudni. Akarom, de valami azt súgja, már tudom is. Igazam van, Keller?

– Igazad.

– Myra Tannenbaum az?

– Csak Tannen.

– Mindegy. Mind a ketten azért bérelnek fel téged, hogy repülj ide a Szeles Városból, és ölj meg egy kutyát, ami azonban látványosan nem érdekli egyiküket sem, ehelyett azt akarják, hogy öld meg a másikat. Ez most mennyit adott neked?

– Negyvenkétezer dollárt.

– Negyvenkétezer dollárt? Honnan szedte ezt az összeget? Nem tudod?

– Ennyit kapott az ékszereiért.

– Eladta az ékszereit azért, hogy megölesse a férjét? Gondolom, tőle kapta őket, nem? Keller, az egész kezd olyan lenni, mint egy szappanopera.

– Először az ékszereket akarta odaadni – folytatta Keller –, mert ennél jóval többet érnek, de úgy gondolta, a készpénznek jobban örülök.

– Elképesztő! Valamit végre jól csinált. Nem azt mondtad az előbb, hogy Myra Tannen férjének Evelynnel van viszonya?

– Nekem ezt mondta. Nincs kizárva, hogy hazudott.

– Ó!

– Vagy mind a két nő a másik férjével lép félre. Nehéz pontosan megmondani.

– Aha.

– Nem tudtam, mit tegyek, Dot.

– Keller, amióta ez az ügy elkezdődött, egyikünk sem tudja, mit tegyen. Gondolom, a pénzt elvetted.

– Meg a fegyvert is.

– És még mindig nem tudod, mit tegyél.

– Amennyire látom, csak egyetlen dolgot tehetek.

– Ó – mondta Dot. – Nos, ebben az esetben hajrá, menj, és tedd meg.

Myra Tannen egy régebbi, barna téglából épült házban élt, ami azt jelentette, hogy nem volt portás. Evelyn adott kulcsot a bejárati ajtóhoz, és Keller másnap délután fél háromkor beledugta a zárba. Miután elfordult, felsétált három emeletet, megtalálta az ajtót, és megnyomta a csengőt.

Várt, még egyszer csöngetett, aztán kopogott is. Végül lépések zaját hallotta, a kémlelőnyílás rézfülét valaki elfordította.

– Nem látok semmit – mondta Myra Tannen.

Keller nem volt meglepve, hiszen ő tenyerelt rá a nyílásra.

– Én vagyok az – közölte. – A férfi, aki mellett a Parkban ült.

– Igen?

– Nem ártana, ha beengedne.

Szünet.

– Nem vagyok egyedül – felelte végül a nő.

– Tudom.

– De…

– Komoly probléma merült fel – mondta Keller. – Ami még rosszabb lesz, ha nem nyitja ki az ajtót.

30

Majdnem három óra volt, amikor Keller felemelte a telefont. Nem volt benne biztos, hogy jó ötlet-e Tannen telefonját használni. A rendőrség ellenőrizni fogja a hívásokat, és ott lesz előttük, mikor telefonáltak utoljára. Persze ez is egyike lesz azoknak a beszélgetéseknek, amiket a Tannen házaspár a barátaival folytatott, és maximum annyi fog történni, hogy a rendőrök látják: aznap délután is keresték egymást. Mi baj lehet belőle?

Evelyn Augenblick az első csöngetésre felkapta a kagylót.

– Paul – mondta Keller. – A szomszédból.

– Ó, istenem.

– Szerintem ide kellene jönnie.

– Biztos benne?

– Mindent elintéztem – felelte Keller. – De néhány apróságban szükségem van a tanácsára.

– Igen?

– Ha nem akarja, semmit sem kell látnia.

– Elintézte?

– Elintéztem.

– És mind a ketten…

– Igen, mind a ketten.

– Az jó – mondta a nő. – Mindjárt ott leszek. De a kulcs magánál van.

– Csöngessen fel, majd beengedem.

Evelyn hamar megérkezett, tíz perc elteltével már csöngetett is. Keller beengedte, majd az ajtó előtt várta, hogy megmássza a három emeletet. A nő nehezen vette a lélegzetet, de férje, valamint barátnője látványa megnyugtatta.

– Ez remek – jelentette ki. – Myra hálóingben, a hátán fekve, mellkasában két golyó. És George… Mezítláb, nadrágban, de ing nélkül. A fegyver még mindig a kezében. Mit csinált? Bedugta a revolvert a szájába, és meghúzta a ravaszt? Kiváló munka, a tarkója teljes egészében eltűnt.

– Nos, nem egészen így…

– De közel járok hozzá. Istenem, maga tényleg megtette. Mind a ketten halottak, és soha többé nem kell látnom őket. Így, ebben a pózban fogok emlékezni rájuk. Tökéletes. Maga egyszerűen zseniális, hogy ezt kitalálta. És örülök, hogy így láthatom őket. De…

– De mit?

– Nos, nem akarok panaszkodni, de miért hívott ide?

– Úgy gondoltam, izgalmasnak találja majd.

– Annak, de…

– Arra gondoltam, hogy levetkőzhetne.

A nő leesett állal nézett rá.

– Istenem – szaladt ki belőle elhaló hangon. – És még azt gondoltam, hogy én vagyok egy kicsit perverz. Nem is hittem, Paul, hogy érdeklem magát.

– Nos, most igen.

– Maga is fel van izgulva? És azt akarja, hogy vegyem le az összes ruhámat? Miért ne?

Azzal belekezdett egy kimunkált sztriptízbe, ami időpocsékolás volt, de legalább nem tartott sokáig. Amikor látta, hogy Evelyn meztelen, Keller kivette a férj kezéből a fegyvert, ugyanazt a párnát tartotta a csöve elé, amit korábban is használt, és két golyót eresztett a nő mellkasába. Aztán visszatette a fegyvert a férj kezébe, majd gyorsan távozott.

Nehéz volt elhinni, hogy két dollárt kérnek egy Jó Humorért. Keller ugyan nem mert volna megesküdni rá, de úgy emlékezett, hogy régen tizenöt-húsz centet fizetett érte. Persze ennek már jó pár éve, és akkor minden jóval olcsóbb is volt, mint ma.

De ezt csak akkor veszi észre az ember, amikor olyasvalamit vesz, amit jó ideje nem vásárolt. Kelleren ritkán lett úrrá az érzés, hogy vennie kell egy Jó Humor elnevezésű pálcikás jégkrémet. Most viszont a Parkban sétált, és ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy vegyen egy csokoládéborítású csokoládés jégkrémet, telis-tele csokidarabokkal. Odaadta az árusnak a két dollárt – akár tízet is adott volna, ha kell –, majd odament egy padhoz, hogy azon ülve élvezze a Jó Humort. De nem ment olyan könnyen.

Ugyanis nem tudta eldönteni, hogy neki jó humora van-e, vagy éppen semmilyen. Most ráadásul gyalázatos hangulatba került, és nem tudta, mit tehetne ellene. A munkájával kapcsolatos dolgok jó részét élvezte, de a befejezését követő pillanatokat már nem annyira. Akármennyire is eltöltötte a jól végzett munka öröme, nem tudott megszabadulni a munka természetének nyomásától. Épp most ölt meg három embert, akik közül kettő a megbízója volt. Ennek nem így kellett volna alakulnia.

No de mégis: mit tehetett volna? Mind a két nő találkozott vele, mind a kettő látta az arcát, ráadásul az egyik még hazáig is követte. Persze életben hagyhatta volna őket, de akkor el kellene költöznie Chicagóba. Nem lenne biztonságos New Yorkban maradnia, ugyanis könnyen belefuthat valamelyikükbe.

De még ha nem is, az egyiknek a szája biztosan eljár. Amatőrök voltak, és ha megtette volna, amire eredetileg felbérelték – Bolyhos elküldése a Kutyamennyországba –, Myra vagy Evelyn elkottyantja pár martini mellett a barátainak, hogy hogyan oldotta meg a Bolyhos-problémát a Maffiózókból ismert módon.

Ha meg az egyiktől elfogadott pénzért cserébe megöli a másikat, akkor a rendőrök kihallgatják a túlélőt, aki mintegy öt perc elteltével mindent elmond, amit tud. Myrát azért kellett megölni, mert követte haza, és így többet tudott Evelynnel. Ezt is tette, és annyiban is hagyta, de amikor a rendőrök megtalálják a halott férjet, azonnal Evelynhez indulnak, az pedig…

Mind a hármukat el kellett intéznie. Pont. Történet vége.

Ahogy a dolgokat elrendezte, a zsaruknak nem is lesz okuk nyomozni. Szerelmi háromszög, a résztvevők halottak, mindegyiket ugyanazzal a fegyverrel ölték meg, a gyilkos kezén lőpornyomok, a tarkója helyén meg egy nagy lyuk, mert tette után szájába vette revolverét, és meghúzta a ravaszt. A bulvárlapok imádni fogják a sztorit, de a rendőröknek semmi okuk nem lesz nyomozni egy titokzatos férfi után Chicagóból.

Amikor végez egy munkával, rendszerint hazamegy. Akár repült, akár vezetett, mindig jelentős távolságot tudott tenni maga és az elvégzett munka közé. Emellett, ugye, ott vannak a mentális gyakorlatai is, amikkel még távolabb kerül a munkájától. Egyszerűen lapoz egyet, és éli tovább az életét.

Keresztülsétálni a Parkon azonban korántsem ugyanaz.

Gondolatait a Jó Humorra irányította. Az édes íz segített, ehhez kétség sem fért. Remekül zavarta ki a szervezetéből a keserűséget. Az édes, krémes csokoládé, a lágyan roppanó csokimáz, a folyamatosan felbukkanó csokidarabok, és persze a fantasztikus utóíz az utolsó falat után – el sem hitte, hogy sokallta érte a két dollárt. Öt dollárért is olcsó lett volna, tízért pedig elfogadható luxus. És most elfogyott, de…

Nem ehet még egyet?

Dehogyisnem. Egyetlen ok szólt csupán ellene: ilyesmit az ember nem csinál. Nem vesz egy jégkrémet, hogy aztán utána még egy ugyanolyat egyen meg. De miért nem? A két dollár nem fog hiányozni neki, a súlyával soha nem voltak gondjai, és arra sincs oka, hogy a cukorbevitelére figyeljen. Akkor meg?

Odament az árushoz, és odaadott neki két egydollárost.

– Kérek még egyet – mondta, mire a férfi – aki vagy beszélt angolul, vagy nem – elvette a pénzét, cserébe meg adott neki egy jégkrémet.

Éppen a második Jó Humort fejezte be, amikor megjelent a nő. Aida Cuppering lendületesen sétált az ösvényen, a szokásos ruháját viselte, és a szokásos társa caplatott mellette. Pár méterre megállt Keller padjától, de Bolyhos megrántotta a pórázát, és dühös morgást hallatott. Keller tekintetével követte a kutyáét. Az ösvényen vagy ötven méterre egy Jack Russell terrier állt egy fa mellett felemelt lábbal.

– Jó fiú – mondta Aida Cuppering, majd lehajolt, hogy kicsatolja Bolyhos pórázát.

– Menj! – biztatta, Bolyhos meg ment, szinte repült az ösvényen a terrier felé.

Keller képtelen volt a kutyákat nézni. Ehelyett a nő felé fordította a fejét, ami legalább olyan szörnyű volt, mert szemében a gyilkosság izgalma lángolt. Miután elhalt a terrier utolsó vonyítása, a nő teste megrázkódott az orgazmustól, amit a látvány okozott neki. Körbepillantott, és észrevette, hogy Keller figyeli.

– Szüksége van a mozgásra, nem jöhet ki a gyakorlatból – mosolygott szélesen, majd elfordult, és tapsolt, hogy visszahívja a kutyát.

Keller nem tervezte, amit tett. Még ideje sem volt, hogy gondolkodjon. Felállt, három hosszú lépéssel ott termett a nőnél, egyik kezével megfogta az állkapcsát, a másikkal a vállát, és olyan gyorsan, olyan hangtalanul és profin törte el a gerincét, ahogy Bolyhos tette a terrierrel.

31

– Tanúja voltál annak, hogy Bolyhos gyilkol.

Keller White Plainsben ült, jeges teát ivott, és Dot tévéjét nézte. A Game Show Channel ment, persze teljesen lehalkítva. Nem bánta, mert a tévés vetélkedők éppen elég kellemetlenek, akkor meg pláne, ha a játékosok válaszait is lehet hallani.

– Nem – felelte. – Nem bírtam odanézni. Az az állat egy gyilkológép, Dot.

– Na, ez vicces – nézett rá Dot. – Mert éppen ezt akartam mondani rólad. Nem értem, Keller. Kevés pénzért elvállalunk egy melót. Nincs más dolgod, mint megölni egy kutyát. Aztán arra leszek figyelmes, hogy négy ember halott, kettő közülük pedig a megbízónk. Nem tudom, ezek után hogyan várhatjuk el tőlük, hogy a barátaiknak ajánljanak minket. Arról nem is beszélve, hogy nem lesznek visszatérő kuncsaftok sem.

– Nem nagyon volt más választásom, Dot.

– Tudom. Már akkor túl sokat tudtak, amikor csak a kutyát kellett volna megölnöd, de amikor emberek is beléptek az egyenletbe, nagyon veszélyes lett volna életben hagyni őket.

– Pontosan.

– Ha jól belegondolsz, te nem tettél mást, mint hogy pontosan végrehajtottál minden egyes megbízást. A azt mondja, öld meg B-t és C-t, te megölöd B-t és C-t. Aztán megölöd A-t, mert B erre bérelt fel téged. D-n még egyelőre gondolkozom.

– D? Ó! Aida Cuppering.

– Őt senki sem akarta megölni – felelte Dot –, és a legutolsó információim szerint senki nem is fizetett érte. Mondhatjuk, hogy bónusz volt?

– Hirtelen jött az ötlet.

– Nem mondod?

– A kutyájának a természetében van a gyilkolás, ez nem vitás, de ő még bátorította is. Csak mert szerette nézni. Úgy volt, hogy a kutyát kell megölnöm, de mégis csak egy kutya.

– Szóval eltörted a nyakát. Ha bárki meglátott volna…

– Nem láttak meg, Dot.

– Még szerencse, különben még több nyakat kellett volna eltörnöd. A rendőrök nem nagyon értik, annyit szent. Szerintem azt hiszik, hogy az egyik ügyfele tette. Mert közben kiderült, hogy a nő tényleg domina volt.

– Más nem nagyon lehetett.

– Az egyik ügyfele pedig abban a lakásban élt, ahol olyan tragikus véget ért ma délután a szerelmi háromszög. Tudod, a gyilkosság-öngyilkosság.

– George az ügyfele volt?

– Nem George – ingatta a fejét Dot. – George Evelyn férje. Emlékszel? Nem, az ügyfelét Edmund Tannennek hívják.

– Myra férje. Azt hittem, hogy neki meg Evelynnel van viszonya.

– Szerintem most már nem számít, kinek kivel volt viszonya – mondta Dot. – Mivel most már mindannyian halottak. Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem egyik sem fog hiányozni.

– Nekem sem.

– Pénzügyi szempontból pedig nem a legjobb, és nem is a legrosszabb. Tíz a kutyáért, huszonöt Evelynért, negyvenkettő Myráért és George-ért. Tudod, mit jelent ez, Keller?

– Vehetek pár bélyeget.

– Pontosan. Tudod, mi a vicces az egészben? A jégkrémárust leszámítva mindenki halott. Vele nem csináltál semmit, ugye?

– Miért csináltam volna vele bármit is, az isten szerelmére?

– Ki tudja, az emberek mit miért tesznek. Őt kivéve mindenki halott. No meg persze azt, akit eredetileg meg kellett volna ölnöd.

– Bolyhost.

– Bizony. Szakmai előzékenység? Az egyik gyilkológép nem öli meg a másikat?

– Elküldik a YMCA-hez – felelte Keller. – Aztán amikor senki sem akarja örökbe fogadni, elaltatják.

– A YMCA-ben? Keller…

– YMCA-t mondtam? Bocs. SPCA-t akartam.

– Én is erre gondoltam.

– Állatmenhely, vagy minek hívják. A nő egyedül élt, így a kutyának sincs gazdája.

– Az újságban azt írják – nézett rá Dot –, hogy Bolyhos ott állt a nő holtteste mellett, és bánatosan vonyított. Gondolom, ezt már nem vártad meg.

– Nem, egyenesen hazamentem – válaszolta Keller. – És most senki nem követett.

32

Egy hét múlva csütörtökön belépett a lakásba, és megszólalt a telefon.

– Ül – mondta. – Jó kutya.

Odalépett a telefonhoz, és felvette.

– Megvagy – szólt bele Dot. – Már hívtalak korábban is, de nem voltál otthon.

– Nem.

– De most igen – folytatta Dot. – Keller, minden rendben van? Amikor a múlt héten elbúcsúztunk, kicsit magad alatt voltál.

– Semmi bajom.

– Tulajdonképpen csak ezért hívtalak. Mert… Mi ez a zaj, Keller?

– Semmi.

– Ez egy kutya.

– Nos… – mondta Keller.

– Emiatt a kutyás ügy miatt rájöttél, hogy hiányzik Nelson. Mentél és vettél egyet, igaz?

– Nem igazán.

– „Nem igazán.” Ez mit akar jelenteni, Keller? Mondd, hogy nem azt tetted, amire gondolok.

– Nos…

– Örökbe fogadtad azt a gyilkológépet. Ugye? Úgy döntöttél, hogy a természet elleni vétek lenne elaltatni a kutyát, egyszerűen nem bírtad elviselni a gondolatát, és befogadtad az otthonodba a vérszomjas szörnyeteget, ami majd pokollá teszi az életed. Jól foglaltam össze, Keller?

– Nem.

– Nem?

– Nem – felelte Keller. – A kutyát tényleg a menhelyre vitték, ahogy gondoltam.

– Micsoda meglepetés. Azt hittem, a republikánusok indítják majd a szenátusi választásokon.

– De nem az SPCA-be vitték.

– És fogadok, hogy nem is a YMCA-be.

– Az IBARF-ba.

– Hogy mondtad?

– Az egy másik állatmenhely.

– Biztosan.

– Az IBARF-fal az a helyzet – folytatta Keller –, hogy egyetlen állatot sem altatnak el. Ha nem tudnak neki örökbefogadót találni, akkor ott tartják, amíg végelgyengülésben el nem pusztul.

– Bolyhos mennyi idős?

– Annyira nem öreg. És ne valami biztonságos helyet képzelj el. Előbb vagy utóbb valaki nyitva felejt egy ketrecet, és akkor Bolyhos kinyír majd pár kutyát.

– Sejtem, hogy hova akarsz kilyukadni.

– Mit tehettem volna, Dot?

– Mostanság mindig ez van veled, Keller. Mivel nincs más lehetőséged, a leghülyébb helyzetekbe keveredsz. Meg vagyok lepve, hogy örökbe fogadhattad.

– Nem volt könnyű meggyőznöm őket. Végül elmagyaráztam nekik, hogy egy gonosz kutyára van szükségem a használtautó-telepen.

– Egy őrkutyára, ami éjjelente megakadályozza a többi kutyát, hogy betörjenek a telepre, és elkössenek egy Hondát. Remélem, adtál nekik pénzt.

– Száz dollárt.

– Abból vehettél volna ötven darab Jó Humort, nem? És mesélj, milyen érzés egy született gyilkossal egy fedél alatt lakni?

– Nagyon kedves és barátságos – felelte Keller. – Felugrik rám, megnyalja az arcomat.

– Istenem.

– Ne aggódj! Tudom, hogy mit kell tennem.

– Én is – mondta Dot. – El kell menned az SPCA-hoz, vagy akár a YMCA-hez, és nem egy olyan vajszívű társasághoz, mint az IBARF. Valahova, ahol biztos lehetsz benne, hogy Bolyhost a lehető leghamarabb és leghumánusabb módon elaltatják. Igaz?

– Nos – válaszolta Keller. – Nem egészen.

– Milyen helyes kutya – mosolygott a fiatal nő.

Keller meglepve tapasztalta, hogy a kutya úgy vonzza a nőket, mint a mágnes. Alig egy mérföldet sétált a lakásától a Parkba, máris három nő állította meg Bolyhos miatt. Ez is ugyanazt mondta, mint az előző kettő: juj, de nagyon gonosznak meg keménynek látszik, valójában azonban egy nagy és édes kölyökkutya, ugye? Ugye?

Keller alig bírt ellenállni a kísértésnek, hogy tegyen neki egy javaslatot: ereszkedjen négykézlábra, aztán ugasson. Akkor majd kiderül, Bolyhos milyen helyes kis kutyus.

Naplementéig várt abban a reményben, hogy akkor már kevesen sétáltatnak kutyát, de a kései óra ellenére több kutya húzta a gazdája pórázát, Bolyhos pedig csalhatatlanul kiszúrta mindegyiket. Amikor meglátott vagy megszagolt egyet, füleit felcsapta, és húzni kezdte a pórázt. Keller azonban erősen fogta, és a Park gyéren látogatott része felé indult.

Egyszerű lett volna megfogadni Dot tanácsát, és adni száz dollárt az SPCA-nak vagy valamelyik hasonló szervezetnek, hogy altassák el az állatot. Na de mi van akkor, ha meggondolják magukat, és engedik, hogy valaki örökbe fogadja, ahogy ő is tette? Mi van, ha Bolyhosnak alkalma nyílik ölni?

Ezt nem lehetett másra bízni. Ezt neki kellett elvégeznie. Csak így lehetett biztos benne, hogy a feladat el van végezve, méghozzá rendesen. Különben is, erre bérelték fel. A pénzt is megkapta. Nem ártana megdolgozni érte.

Eszébe jutott Nelson. Nem volt képes úgy sétálni egy kutyával, hogy ne jusson eszébe Nelson. De az ausztrál pásztoreb a múlté. Amióta nincs vele, egyszer sem gondolt arra, hogy szerezzen egy másik kutyát. Ám ha mégis, az új kedvence nem ez lenne.

Belenyúlt a zsebébe. Előhúzott belőle egy kis kaliberű, lenyomozhatatlan automata fegyvert, amit még soha nem sütött el, pedig már jó pár éve beszerezte. Soha nem lehet tudni, mikor lesz szüksége egy ilyen fegyverre. Mint például most.

– Gyere, Bolyhos – mondta. – Okos kutya.

Keller kettős csele

33

Keller zsebre dugott kézzel figyelte, ahogy a sötét bőrű férfi meztelen felsőtesttel a kosár felé indul. Kopaszra borotvált feje csillogott, hátán az izmok úgy táncoltak, mintha szteroidokkal pumpálta volna fel őket. Egy másik férfi, szintén hasonló fizikumú, de ő pólóban, felugrott, hogy blokkolja a dobást. A két test találkozott a levegőben. Keller szerint a mozdulatuk olyan volt, mint a balett és a közelharc keveréke. A labda lepattant a palánkról, bele a karikába.

Háló nem volt, csak karika. A pálya a Hatodik sugárút és a nyugati Harmadik utca sarkán állt a Greenwich Village-ben. Keller egyike volt a pár nézőnek, akik a magas kerítésen kívül álltak, és figyelték a tíz – öt pólóba bújt, öt póló nélküli – férfi veszettül tüzes félpályás kosármeccsét.

Ha a meccset a Madison Square Gardenben játsszák, akkor a legutolsó megmozdulás büntetőt ér. De itt nem volt bíró, a rendet sokkal egyszerűbb módon tartották fenn: aki túl sokat szabálytalankodott, kizárták a játékból. Keller szerint ez egy érdekes, szabadelvű megoldás volt, és úgy gondolta, hogy a kosárpályán kívül is érdemes lenne megpróbálni. Ugyanakkor azt is sejtette, hogy nem lenne könnyű betartatni ezt a szimpla szabályt.

Egy ideig még nézte a játékot. A kedve egyre rosszabb lett, de különös módon nem tudta rávenni magát, hogy elmenjen. Pár sarokkal odébb tömték be egy lyukas fogát, és a fogorvos maga is kosarazott a Kentucky Egyetemen. Keller úgy döntött, hogy sétál, amíg elmúlik a Novocain hatása, és ekkor látta meg a kosármeccset. Itt állt és nézte, annak ellenére, hogy a kosárlabdától mindig depressziós lett.

A fájdalomcsillapító hatása elmúlt. Átment az utcán, keletre sétált két sarkot, jobbra befordult a Sullivan utcára, onnan meg balra a Bleeckerre. Menet közben sorra vetette el az éttermeket, mert valami igazán csípőset akart enni. A kosárlabdától depressziós lesz, a csípős étel meg elmulasztja. Ő maga is különösnek találta, nem is értette, de tudta, hogy ez már csak így van.

Az étterem indiai volt, és Keller alaposan elmagyarázta a pincérnek, hogy mit akar.

– Maguk lebutítják a fűszerezést a nyugatiak kedvéért – mondta neki. – Én csak úgy nézek ki, mint egy európai gyökerű amerikai. A lelkem mélyén azonban Sri Lankáról származom.

– Csípőset akar – nézett rá a pincér.

– Nagyon csípőset – felelte Keller. – Még annál is csípősebbet.

Az apró kis ember arcára mosoly ült ki.

– Maga izzadni akar.

– Szenvedni akarok.

– Bízza csak rám – mondta az apró férfi.

Az étel majdnem túl csípős volt ahhoz, hogy megegye. Név szerint currys bárányt rendelt, de akármi lehetett volna benne. Bárány, marha, kutya, kacsa. Tofu, cipőtalp, száraz fa. Papírmasé? Gipsz? A cayenne embertelen ereje minden más ízt elnyomott. Keller kényszerítette magát, hogy minden falatot megrágás után lenyeljen. Utálta és szerette minden pillanatát. Mire befejezte, az inge tocsogott az izzadságtól, és úgy érezte magát, mintha tíz menetet bokszolt volna egy jó ellenféllel szemben. Az az érzés töltötte el, hogy komoly teljesítményt produkált, no meg az, hogy a világban béke honol.

Ugyan nem szokása, de most mégis hazatelefonált, hogy van-e üzenete. Két óra múlva a viktoriánus ház verandáján ült a Taunton Place-en, és jeges teát kortyolt. Három nap múlva már Indianában volt.

Az Indy International reptéren Keller leadta annak a Chevynek a kulcsait az Avisnál, amivel New Yorkból vezetett odáig. A Hertznél meg felvette a lefoglalt Ford kulcsait, fogta a táskáját, odavitte a kocsihoz, beállt vele a rövidtávú parkolóba, majd visszament a reptérre. A csomagját nem hagyta benn a kocsiban, vitte magával a poggyászkiadóhoz, ahol egy férfi várta zöld és aranyszínű John Deere-baseballsapkában, ahogy meg volt beszélve.

– Ó, szóval itt van – üdvözölte a férfi, amikor Keller odament hozzá. – Épp most jönnek a bőröndök.

Keller felemelte a táskáját, és közölte, hogy nincs bőröndje.

– Akkor gondolom, körömcsipeszt sem hozott, meg svájci katonai zsebkést sem – jegyezte meg a férfi. – Gránátvetőről nem is beszélve.

Keller táskájában ott lapult egy svájci bicska, a zsebében a kulcstartóján pedig egy körömcsipesz. Mivel nem repülővel jött, bármi lehetett nála. A gránátvetőt soha nem használta, nem is szerette, és okot sem látott arra, hogy miért kellene most megbarátkoznia vele.

– Szerintem kezdjünk is neki – közölte a negyven körüli férfi, aki vékony volt ugyan, de akkora sörhas dudorodott az inge alatt, mintha lenyelt volna egy görögdinnyét. – Gyorsan körbevezetem, megmutatom, hol lakik. Az én kocsimmal megyünk. Amikor végzünk, megtarthatja, engem meg dobjon majd ki valahol.

A reptér Indianapolis délnyugati részén van, ahonnan a férfi – aki a John Deere feliratú baseballsapkát Keller táskájával együtt bevágta a Hyundai hátsó ülésére – az I465-ös körgyűrűtől északra lévő Carmelbe, egy puccos kertvárosba indult. Megpróbált beszédbe elegyedni Kellerrel, aki csak hümmögött, mire a férfi feladta, és bekapcsolta a rádiót. Egy beszélgetős adóra tekerte a készüléket, ahol két határozott alak beszélt a munkanélküliségről.

Kellernek eszébe jutott, hogy kikapcsolja. Elvégre ő egy bérgyilkos, akit nem kevés pénzért béreltek fel, és nem azért utazott oda, hogy egy okostojás hülye rádióműsorát kelljen hallgatnia. Odanyúl, és szó nélkül kikapcsolja? Erre mit csinál az okostojás? Talán egy kicsit behúzza a farkát, és több tisztelettel viselkedik majd. Ám Keller szerint annyit nem ért az egész.

A férfi maga kapcsolta ki a rádiót, amikor letértek a körgyűrűről, és rákanyarodtak Carmel fákkal szegélyezett utcáira. Keller most már az útra szegezte a tekintetét: megfigyelte a kereszteződéseket, az utcaneveket, a könnyen azonosítható épületeket, végül a házat, amit a férfi mutatott meg neki. Holland stílusú koloniális épület volt manzárdtetővel. Egy másik ház jutott róla eszébe az oregoni Roseburgben.

Hogy mikre nem emlékszik az ember!

Amikor végeztek, a férfi megkérdezte, Keller akar-e tudni még valamit, de ő csak a fejét rázta.

– Akkor elviszem magamhoz – mondta a férfi –, és ott kiszállok.

Keller megrázta a fejét.

– Tegyen ki a reptéren.

– Ó, jesszusom – nézett rá a férfi. – Valami baj van? Valami rosszat mondtam?

Keller ránézett.

– Mert ha visszaadja a megbízást, engem fognak hibáztatni. Nagyon be lesznek rágva. A helyszín a baj? Mert tudja, nem kell itt megtörténnie. Akárhol megcsinálhatja.

Keller megnyugtatta, hogy nem akarja a Hyundait, mert a repülőtéren ül be egy kocsiba. Jobban szeret így dolgozni, tette hozzá.

A reptér felé menet a férfin látszott, hogy nagyon meg akarja kérdezni Kellertől, miért akar saját kocsit, de nem mert megszólalni. A rádiót sem kapcsolta be. A kocsira súlyos csönd telepedett, amivel Kellernek semmi baja nem volt.

Amikor odaértek, a fickó megkérdezte, melyik kölcsönzőtől akar kocsit bérelni. Keller megrázta a fejét, és oda irányította a férfit, ahol korábban leparkolta a Fordot.

– Menjen csak – mondta a férfinak. – Talán az… Nem, inkább azt akarom. Álljon meg.

– Mit akar csinálni?

– Kölcsönveszek egy kocsit – felelte Keller.

Az autó kulcsát korábban felfűzte a kulcstartójára, most meg ott állt, és látványosan keresgélt a csomón lógó kulcsok között, hogy végül kiválassza azt, amit a Hertznél kapott. Belepróbálta az ajtó zárjába, mire egyáltalán nem meglepő módon az ajtó kinyílt. Aztán elindította a motort is, majd leállította, és visszament a Hyundaihoz a táskájáért. A sofőr tágra nyílt szemmel kérdezte meg tőle, hogy tényleg ellopja-e az autót.

– Csak kölcsönveszem – válaszolta Keller.

– De ha a tulajdonos bejelenti…

– Addigra már végzek itt. – Rámosolygott a férfira. – Nyugalom. Nem először csinálom.

A férfi mondani akart valamit, de meggondolta magát.

– Nos – nézett Kellerre. – Akar egyet?

Egy mit? Nőt ajánlott neki a pasas? Vagy esetleg kábítószert? Keller összeráncolta a homlokát, aztán leesett neki: a férfi azt kérdezte, akar-e fegyvert. Megkönnyebbülve megrázta a fejét, és azt felelte, hogy amire szüksége van, mind megtalálja a táskájában. Elképesztő, milyen kárt lehet okozni bárkiben egy körömcsipesszel meg egy svájci bicskával.

– Nos – ismételte a férfi. – Azért van itt valami – nyúlt be a belső zsebébe, és előhúzott két jegyet. – A Packers-meccsre – mondta. – A Knicksszel játszanak, tudja? Pontban nyolckor kezdődik. Ugyan nem a pálya mellé szólnak a jegyek, de nem fog panaszkodni. Ha akarja, még szerezni is tudok valakit, hogy ne kelljen egyedül mennie.

Keller azt felelte, hogy erről majd ő gondoskodik, a férfi pedig ezen egyáltalán nem volt meglepve.

– Ha ilyesmiről van szó – folytatta Keller –, akkor könnyen lehet, hogy mégis szövetségi az ügy, nem?

– Gondolom.

– De nem része a tanúvédelmi programnak, mert úgy hiszik, hogy nincs veszélyben.

Dot bólintott.

– Érthető.

– Szóval akkor nincs is senki, aki vigyázna rá – folytatta Keller –, és sanszos, hogy nem különösebben elővigyázatos.

– Sanszos.

– Könnyűnek kellene lennie.

– Annak – értett egyet Dot. – Akkor meg miért vagy csalódott?

– Csalódott?

– Mintha ezt sugároznád. Azt érzed, hogy nehezebb lesz, mint gondoltad?

Keller megrázta a fejét.

– Nem, szerintem szimpla ügy lesz – felelte. – Remélem, mert semmiféle előérzetem nincs. Csalódottnak meg végképp nem akartam hangozni, mert nem vagyok az. A pénz jól jön, és a munka sem fog ártani. Nem akarok elpuhulni.

– Akkor semmi gond.

– Semmi. Ha mégis éreztél valamit, az azért lehet, mert délelőtt fogorvosnál voltam.

– Ne is mondj többet. Még egy szó, és én is depressziós leszek.

– A fogorvossal minden rendben volt. De aztán néztem pár srácot, ahogy kosaraznak. Az indiai kaja segített, a rosszkedvem azonban még nem múlt el teljesen.

– Te egy két lábon járó non sequitur vagy, Keller – jelentette ki Dot, majd felemelte a kezét. – Nehogy elmagyarázd! Elmész Indianapolisba, ahol a tetteid magukért beszélnek majd.

Keller a Roadway Innben szállt meg, a 465-ös és 69-es autópályák kereszteződésénél. Elég közel Carmelhez, de mégsem túl közel. A vendégkönyvbe azt a nevet írta, ami a hitelkártyáján állt, és kitalált egy rendszámot. A szobájában egy ideig váltogatta a tévén a csatornákat, majd kikapcsolta a készüléket. Lezuhanyozott, felöltözött, bekapcsolta a tévét, aztán megint ki.

34

– A célpont egy bírósági tanú – mondta Dot – de a jelek szerint senki nem vette magának a fáradságot, hogy a tanúvédelmi programba bevonják. Talán azért, mert az ügy nem szövetségi. Ahhoz egy szövetségi ügy részesének kell lenned, hogy megvédjen a szövetségi kormány?

Keller nem volt benne biztos, mire Dot legyintett, hogy nem lényeges. Az azonban igen, hogy a tanúra nem vonatkozott a program, egyáltalán nem volt elrejtve, őrizve, így lett Keller szolgálataira szükség, mert a megbízó nagyon nem akarta, hogy a célszemély odaálljon a bíró elé, és elkezdjen beszélni.

– De lehet, hogy ülnek – tűnődött Dot. – A tévében mindig ülnek. Legalábbis azokban a műsorokban igen, amiket én nézek. A jogászok beszélnek állva, néha körbejárnak, a tanú meg csak ül ott.

– Azt nem tudod véletlenül, hogy minek volt a tanúja?

– Nos – felelte Dot –, erről nem beszéltek. A fickó, akivel beszéltem, olyan közvetítőféle volt. Régebben már dolgoztam vele, amikor az ügyfelei eszbések voltak.

– Eszbések?

– SZB. Szervezett bűnözés. Jó kapcsolatai vannak, de itt nem eszbéről van szó, és az az érzésem, hogy a bűncselekmény sem erőszakos jellegű.

– De erőszakos véget fog érni.

– Nem azért utazol el Indianába, hogy beszélj a fejével, igaz? Szerintem vállalati umbuldának volt a tanúja. Most meg mi bajod van?

– Umbulda – felelte Keller.

– Ez egy teljesen ideillő szó. Mi bajod az umbuldával?

– Szerintem ma már senki sem használja – válaszolta Keller.

– Semmi több.

– Ha vállalati suskusról van szó – kezdte Keller, de abbahagyta, mert Dot felemelte a kezét.

– Suskus, egy olyan ember szájából, akinek baja van az umbuldával.

Kocsiba ült, és elvezetett a Conseco Fieldhouse-ba, ahol a Packers a Knicksszel játszott.

A stadion a város közepén áll, a táblákat követve Keller könnyen odatalált. Egy férfi vékony karimájú kalapban halkan megkérdezte tőle, hogy van-e felesleges jegye a meccsre. Keller hirtelen rájött, hogy bizony van neki. Amióta megkapta a jegyeket, most vette őket elő először. Látta, hogy darabja 96 dollárba került, és a 214-es szekcióba szólt, akárhol is legyen az. Eladhatná neki az egyik jegyet, de mi van, ha a férfi odaül mellé, és egész meccsen be nem áll a szája? Keller ezt nem akarta megkockáztatni.

Félreállt, és pár percig figyelte a férfit a vékony karimájú kalapban – akinek az arca pont olyan volt, mint a fogadóiroda kuncsaftjainak –, amint jegyeket vesz azoktól, akiknek volt felesleges, és eladta azoknak, akiknek egyáltalán nem volt. Szóval nem ő ülne mellette, hanem az, akinek eladja a jegyet, így Keller könnyen meg tudja tartani a távolságot.

Odalépett a férfihoz, és megmutatta neki az egyik jegyet.

– Ötven dollár – közölte a pasas, mire Keller rámutatott, hogy 96 dollárba került.

A férfi ránézett kalapja vékony karimája alól, Keller meg visszavette a jegyet.

– Jesszusom – mondta a pasas. – Mennyit akar érte?

– Nyolcvanötöt – válaszolta Keller kapásból.

– Ez őrület.

– A Packers a Knicks ellen? Kettőtizennégyes szekció? Fogadok, hogy egy pillanat alatt találok valakit, aki akár kilencvenet is ad érte.

Végül megállapodtak hetvenötben. Keller zsebre vágta a pénzt, majd belépett a stadionba. Ekkor jutott eszébe, hogy a másikat is eladhatta volna neki, és akkor 150 dollárral van beljebb, egyenesen hazamegy, és megkíméli magát a kosármeccs fáradalmaitól. De ekkor már benn volt az épületben, így nem is volt felesleges jegye, amit eladhatott volna.

Megkereste a helyét, és leült.

35

Kellert egyedüli gyerekként az anyja nevelte fel. Felnőttként úgy gondolta, hogy az anyja valószínűleg mentálisan beteg volt. Gyerekként ezt még csak nem is gyanította, mindössze annyit látott, hogy más, mint a többi édesanya.

Keller apjának képét bekeretezve tartotta a hálószobájában. A kép egy fiatal férfit ábrázolt katonai egyenruhában, így Keller abban a tudatban nőtt fel, hogy az apja katona volt, aki a háborúban esett el. Aztán amikor tinédzserként egy pince kipakolására vették fel, talált egy dobozt tele képkeretekkel. A keretek feléből feltételezett apja képe nézett vissza rá.

Eszébe jutott, hogy ezt megemlíti az anyjának, de némi gondolkodás után úgy döntött, hogy nem teszi. Hazament, megnézte a fotót, és eltűnődött rajta, hogy ki lehet az apja. Valaki, egy átutazó, akinek született egy fia, és soha nem tudta meg.

Csatában halt meg? Nos, sok katonával ez történt. Könnyen lehet, hogy az apja is egy volt közülük.

Az apa nélküli gyerekkor, az anya, akinek nem voltak sem barátai, sem ismerősei, olyan kérdések voltak, amiket Keller fel akart hozni a terápia során, de nem került rá sor, ugyanis a terapeutájával kapcsolatos gondok miatt a kísérletet idő előtt abba kellett hagynia. Egy ideig azt sem tudta eldönteni, mit érez az anyjával kapcsolatban, de végül arra jutott, hogy a korlátait is figyelembe véve rendes, tisztességes asszony volt, aki jól nevelte fel. Elfogadható, de nem túl kreatív szakács lévén reggelente Keller meleg reggelit kapott, este meg meleg vacsorát. A házukat tisztán tartotta, és megtanította Kellernek is a tisztaságot. A magába forduló asszony többet beszélt magában, mint Kellerrel, délutánonként meg a szappanoperák szereplőivel társalgott.

Karácsonyra és a születésnapjára mindig vett neki ajándékot, rendszerint új ruhákat a kinőttek helyett, de néha azért ennél érdekesebb dolgokat is. Egyszer kapott tőle egy Erector elnevezésű építőjátékot, ám Keller, aki hűen követte a leírásokat, nem volt képes összerakni egy traktort. És mást sem. Egy másik évben gyerekeknek való bélyeggyűjtőszett volt az ajándéka, benne egy albummal, csipesszel és egy nagy csomag bélyeggel. Az Erector a szekrényben kötött ki, ott porosodott, de az album egy életre szóló hobbit alapozott meg. Középiskola után természetesen felhagyott a bélyeggyűjtéssel, az első albuma már rég a múlté, ám most, felnőttként Keller boldogan töltötte ismét szabadidejét és a felesleges pénzét a kollekciójára.

Akkor is bélyeggyűjtő lett volna belőle, ha nincs az ajándék az anyjától? Talán, de egyáltalán nem biztos. Egy újabb ok, hogy hálás legyen neki.

Amíg az Erector jó szándékú ajándék volt, ami kudarcot vallott, addig a bélyeggyűjtőkészlet inspirálta. A legnagyobb meglepetés azonban, amit az anyjától kapott, nem ez volt.

Hanem egy kosárpalánk.

Keller nem nézte meg, melyik ülésre szól a jegy, amit eladott a kalapos férfinak. Ő a 117-esen ült, nem meglepő módon a 116-os és a 118-as között. Mindegyik üres volt, amikor leült. Aztán jött két férfi, és lehuppantak a 115-ösre és a 116-osra. Az egyik jóval idősebb volt a másiknál, Keller meg eltűnődött, hogy kik lehetnek. Apa és fia? Főnök és beosztott? Nagybácsi és unokaöcs? Meleg szeretők? Nem különösebben érdekelte a válasz, de arra lett figyelmes, hogy ezen jár az esze, és képtelen eldönteni.

Mire a 118-as szék tulajdonosa megjelent, a játék már elkezdődött. Elegáns, kék öltönyt viselt, mint aki egyenesen az irodából jött a meccsre. Az irodából, ahol olyan munkát végzett, amit még ő maga sem tartott érdekesnek.

A kalapos férfi 75 dollárt fizetett Kellernek, aki biztos volt benne, hogy az öltönyös legalább 100, ha nem 125 dollárt számolt le a jegyért. A mellette ülő férfi természetesen nem tudhatta, hogy a jegye Kellertől származik. Oda se figyelt rá, helyette inkább a pályára szögezte a tekintetét, ahol a Packers már a meccs elején megszerezte a vezetést.

Kellerékkel majdnem szemben élt a Breitbart család egy hatalmas házban, ami azonban még így is kicsinek bizonyult nekik. Mr. Breitbart bútorboltot vezetett a Euclid sugárúton, Mrs. Breitbart pedig otthon vigyázott a gyerekekre. Egy ideig évente jött világra egy. Amikor Keller született, Mrs. Breitbart egy ikerpárnak adott életet, Andrew-nak és Randallnak. Nyilvánvalóan azért erre keresztelték őket, hogy a beceneveik rímeljenek. A családban ők ketten voltak fiúgyermekek: az öt másik Breitbart kivétel nélkül lány volt.

Amikor az idő csak engedte, a fiúk összegyűltek Breitbarték udvarán, hogy kosarazzanak. Néha két csapatot alkottak, az egyik levette a pólóját, a másik meg nem, és félpályás meccseket játszottak a garázsajtóra szerelt palánk alatt. Más alkalmakkor, amikor ilyen vagy olyan oknál fogva kevesen jöttek el, más módot találtak. Az egyiket Lónak hívták, amikor is a játékosoknak le kellett utánozniuk az előttük dobó kosárra dobását. Keller az utca túloldaláról figyelte őket, és a többi játék lényegét nem nagyon értette.

Egyik este Keller anyja azt javasolta, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Mindig csak nézed őket – mondta, ami nem volt igaz, hiszen Keller csak néha-néha állt meg a járdán, hogy a Breitbart-udvaron folyó játékot figyelje. – Fogadok, hogy örülnének neked. És biztos vagyok benne, hogy jól menne neked a játék.

Mint kiderült, az anyja mindkettőben tévedett.

Keller csendes fiú volt, mindig jobban érezte magát a felnőttek, mint a kortársai között. Egyedül könnyen és magabiztosan mozgott, ám a csapatjátékokban annyira tudatában volt saját magának, hogy csak feszengett. Ennek ellenére egy héttel később átment az utca túloldalára, és odaállt a fiúk elé.

– Keller az – mondta Andy vagy Randy. – Az utca túloldaláról.

Valaki odadobta neki a labdát, Keller megfogta, aztán sikertelenül kosárra dobta.

Ekkor csapatokat kezdtek szervezni, és Keller, az ismeretlen az egyenletben, maradt utoljára. A Bőrösök oldalán kötött ki, lehúzta magáról a pólóját, és ettől rögtön feszengeni kezdett, ám ez semmi volt ahhoz képest, amit a játék kezdetével kezdett el érezni.

Ugyanis nem tudta, hogyan kell játszani. Ügyetlenül védekezett, és még ügyetlenebbül kezelte a labdát, amikor hozzá került. Nem tudta, mit csináljon vele.

– Dobj! – kiáltotta valaki. Ő dobott, mellé. – Ide, ide! – kiáltotta másvalaki, mire Keller odapasszolta, pontatlanul. Fogalma sem volt, mit csinál, és erre a csapattársai is hamar rájöttek. Kisvártatva nem került hozzá a labda egyszer sem.

Tizenöt vagy húsz perc elteltével a Pólósok lassan megszerezték a játék megnyeréséhez szükséges pontok felét, amikor megjelent egy Keller fölött járó srác.

– Hé, Lassman! – mondta Andy vagy Randy. – Lassman, állj be Keller helyére.

Ennyi volt. Lassman lekapta a pólóját, Keller pedig mehetett. Ezen nem is csodálkozott. Odament a padhoz, felvette a pólóját, miközben egyenlő mértékben töltötte el a megkönnyebbülés és a csalódottság. Pár percig ott állt még, nézte a többieket. A megkönnyebbülést hatalmas hullámban nyelte el a csalódottság. Nos, nekem mennem kell haza, akarta mondani, és magában többször el is gyakorolta, mindig más hangsúllyal. Mivel azonban senki nem figyelt rá, miért mondjon bármit is? Megfordult, és hazament.

Amikor az anyja megkérdezte, hogy ment a játék, Keller azt válaszolta, hogy rendben, de többet nem játszik velük. Megszokott csapataik vannak, és ő már nem fér be. Az anyja egy ideig csendben nézte Kellert, de nem erőltette.

Pár nap múlva arra jött haza az iskolából, hogy két munkás éppen egy kosárpalánkot szerel fel a garázsajtójuk fölé. Este vacsora közben meg akarta kérdezni az anyját, de nem tudta, hol kezdje. Az asszony sem szólt egy ideig, és amikor Keller évekkel később hallotta az „elefánt a nappaliban, amiről senki sem beszél” szófordulatot, azonnal a kosárpalánk jutott az eszébe.

Az anyja mégis beszélt róla.

– Gondoltam, nem árthat – mondta. – Akkor mész ki gyakorolni vagy játszani, amikor csak akarsz. A többi fiú is lát majd, és ők is játszani akarnak.

Félig igaza lett. Keller gyakorolt, ugrott a kosár felé, többféle labdakezelési technikát próbált ki, különböző szögekből dobott kosárra. Kimért egy büntetővonalat, és onnan gyakorolta a pontdobást. A sok gyakorlás ugyan nem tette mesterré, de láthatóan jobban játszott.

Az anyjának abban is igaza lett, hogy a többi srác látta őt. De soha senki nem ment oda hozzá játszani, Keller meg egy idő után nem ment ki a palánkhoz. Nem sokkal ezután szerzett egy tanítás utáni munkát, a kosárlabdát berakta a garázsba, és elfelejtkezett róla.

A palánk maradt a helyén, fenn, a garázsajtó fölött. Ez lett az elefánt az udvaron, amiről senki sem beszélt.

36

A Packers a hosszabbításban nyert. Keller a végjátékot izgalmasnak találta, bár egyáltalán nem izgatta, ki fog nyerni. Nem is érdekelte, így a figyelme állandóan elkalandozott, még a meccs legkritikusabb pillanataiban is. Az sem hatotta meg, hogy a vendégcsapat, a Knicks, New York-i. Hidegen hagyta a kosárlabda, és ugyan szerette a várost, de ettől még nem lett drukker.

A Yankeest kivéve. Szerette a csapatot, és örült, amikor nyertek, ám nem esett apátiába, ha véletlenül, nagy néha vesztettek. Keller szerint egy csapat veresége miatt idegesnek lenni olyan, mint szomorúnak lenni, amikor egy filmnek nem boldog a vége. Szedd össze magad, ember! Ez csak egy mozi, ez csak egy meccs.

Odasétált a kocsijához, ami ott állt, ahova parkolt vele, aztán visszavezetett a moteljébe, ami ott volt, ahol hagyta. Gazdagabb volt hetvenöt dollárral, és csak azt bánta, hogy a másik jegyet nem adta el, és nem jött vissza a motelbe a meccs helyett.

Grondahl garázsánál volt kosárpalánk.

Így hívták a célszemélyt, Meredith Grondahlnak, és amikor Keller meghallotta a nevet – mielőtt még Dot megmutatta volna neki a fotót –, azt gondolta, hogy Grondahl nő. Még rá is nézett Dotra:

– Egy nő?

Mire Dot megkérdezte, hogy mióta szexista.

– Intéztél már el nőket – emlékeztette Kellert. – A célszemélyek közt soha nem tettél különbséget. De ez nem is érdekes, mert Meredith férfi.

Keller elgondolkodott, vajon hogyan becézik a Meredith-et a barátai? Merry? Talán nem, válaszolta meg a saját kérdését. Ha volt is beceneve, akkor az Bud, Mac vagy Bubba.

Azt kitalálta, hogy a Grondahl név „zöld völgy”-et jelent azon a nyelven, amin a férfi skandináv ősei beszéltek. Szóval lehet, hogy a barátai Greenie-nek szólították.

Vagy nem.

Amikor Keller reggel arra vezetett, meglátta a palánkot, amit nem a garázsajtó fölé erősítettek, hanem egy külön, erre a célra készített, pár méterre a garázs előtt álló állványra. A mérete alapján a garázsba két kocsi is befért, az állványt pedig úgy helyezték el, hogy ne akadályozza a behajtást.

Az ajtó csukva volt, így Keller nem tudta megmondani, hány kocsi áll a garázsban. És senki sem kosarazott a palánk alatt. Keller gázt adott, és közben elképzelte Grondahlt, ahogy magányosan játszik a felhajtón, céloz, kosárra dob, és közben azon tanakodik magában, hogy a tanúvallomása felszínre hozza-e a vállalati umbuldát. Így lehet a magányos kosarazásból meditatív gyakorlat.

Sokat lehet ám így gondolkodni! Persze csak akkor, ha egyedül játszik az ember, és senki sem zavarja meg a koncentrációját.

Indianapolis belvárosától délkeletre egy plázában Keller talált egy bélyegkereskedőt, Hubert Haas név alatt. Postán már többször üzletelt a férfival, illetve több, az eBayen tartott árverésének is ő volt a győztese, így aztán a név ismerősen csengett, amikor átlapozta a sárga oldalakat.

Magával hozta a Scott-katalógusát, amit egy ideje listaként használt, hogy tudja, mije van és mije nincs. Haas kövérkés volt, bagolyszerű, és olyan benyomást keltett, mint aki testedzés gyanánt napjában kétszer elvezet egy konditerem előtt. Amikor Keller belépett hozzá, boldogan mutatta meg az eladásra váró bélyegeit, de előtte bevallotta, hogy forgalma java részét az interneten bonyolítja, és már nem is emlékszik, mikor bukkant fel a boltjában igazi, hús-vér vásárló.

Akkor miért bérli az üzletet? Miért nem dolgozik otthon?

– Veszek – felelte Haas. – Jelen vagyok egy nagy forgalmú plázában. Így mindenki tudja, hogy hol lehet megtalálni, legfőképpen azok, akik nem gyűjtők. Fred bácsi meghal, örökül hagyja a gyűjteményét, és kihez hozzák be? Olyasvalakihez, akiről hallottak, és Hubert Haasról nemcsak hallottak, hanem tudják is, hogy valódi, élő személy, mert a Glendale-ben van üzlete. Aztán ott van néha az apa, aki bélyeggyűjtőszettet akar venni a fiának, vagy új nagyítóra van szüksége. Könnyebb kifizetni a bérletet, de alapvetően a vásárlás miatt vagyok itt.

Keller megnyugtató mennyiségű bélyeget vásárolt Haastól, köztük egy nem túl drága, de megmagyarázhatatlanul ritkán felbukkanó venezuelai légipostai sort. Amikor kisétált, különös elégedettség töltötte el, mintha valami komoly dolgot ért volna el, aztán fogta magát, és körbeballagott a plázában, hátha végrehajthat még valami hasonlóan komoly tettet.

A boltok semmiben sem különböztek a hasonló üzletközpontokban találhatóktól. Keller megnézte a kirakatokat, és továbbsétált. Amíg el nem ért a könyvtárhoz.

Ki hallott még egy plázában lévő közkönyvtárról? De ez az volt, jelentős helyet foglalva el a második és harmadik szinten. A bejárat előtt fémdetektoros kapu állt. Keller nem értette, miért. Attól félnek, hogy valaki beleereszt párat egy könyvbe, ami nem tetszett neki?

Mindegy. Kellernél nem volt sem fegyver, sem egyéb fémtárgy, leszámítva a kocsikulcsát meg az aprót a zsebében. Könnyen bejutott hát, tíz perc múlva meg már egy asztalnál ült, és az indianapolisi Star régebbi számait olvasva mélyítette tudását Meredith Grondahlról.

– Ez elég érdekes – mondta Dotnak. – Van ez a cég, Central Indiana Finance a neve. Jelzálogot vesznek és adnak el, illetve hiteleznek. A részvényt jegyzik a NASDAQ-on. A rövidítése CIFI, de amikor az emberek beszélnek róla, akkor csak így emlegetik: Indy Fi.

– Ha ez neked érdekes – felelte Dot –, akkor nagyon nem szeretném hallani, mitől kezdesz el ásítozni.

– Nem ez az érdekes.

– Nem mondod?

– A részvény igencsak élénk – folytatta Keller. – Komoly osztalékot fizet, emiatt a befektetők érdeklődnek iránta, de nagyon ki van téve a kamatlábak változásának, emiatt meg a spekulánsok érdeklődnek iránta. Néhány kockázati alap pár magánbefektetővel együtt nagy összegben vett a részvényéből spekulációs céllal.

– Szólsz majd, Keller, amikor az érdekes részhez érsz?

– Nos, az egész roppant érdekes – közölte Keller. – Egy plázában sétálva az ember nem várja, hogy ilyesmiket tud meg.

– Én meg anélkül szerzek róluk tudomást, hogy kitenném a lábam otthonról.

– Az Indy Fi részvényesei csoportos pert indítottak ellenük – magyarázta Keller. – De szerintem kilencven százalékuk ellenzi a pert, amiben csalással meg hasonló dolgokkal vádolják a cég vezetését. Azok vannak a per mögött, akik bevásároltak a részvényből, és egyetlen mozgatórugójuk van: megingatni a bizalmat a cégben, és még jobban levinni a részvények árát.

– Megtehetik ezt?

– Bárki beperelhet bárkit – válaszolta Keller. – A legrosszabb esetben a bíróság elutasítja az ügyet, és csak a jogi költségeket kell kifizetniük. Eközben a cégnek védekeznie kell a perben, a részvények ára a mélypontra zuhan, és még ha a bíróság a cégnek is ad igazat, a spekulánsok komoly pénzt tudnak keresni.

– Ez engem soha nem érdekelt – jelentette ki Dot. – De el kell ismernem, hogy lassan kezded felkelteni az érdeklődésemet. Ugyan nem tudom, miért. A célszemély pedig a felperesek mellett fog tanúskodni?

– Nem.

– Nem?

– Beidézték – felelte Keller – Meredith Grondahlt, aki a cég pénzügyi vezetőjének egyik helyettese. Arról kellene tanúskodnia, hogy nem vezették a könyvelést rendesen. De ő nem akar kiteregetni. Grondahl szerint az Indy Fi egy remek cég, a nyugdíjalapja pedig dugig van tömve a részvényeivel. Egyik oldalnak sem tud kárt okozni.

– Akkor mit keresel te Indianapolisban?

– Én is ezen tűnődtem.

Keller azt hitte, megszakadt a vonal, de Dot azért nem válaszolt, mert gondolkodott.

Búbba Nos – mondta végül –, ez ugyan érdekes, de minket nem érint. Ha érted, hogy mire gondolok.

– Semmin sem változtat.

– Pontosan. Van egy érvényes megbízásunk, a pénz felét előre kifizették, és nekünk nem kell a miértekkel meg a hogyanokkal törődnünk. Valaki nem akarja, hogy Grondahl tanúskodjon, és mihelyt te teszel valamit ez ellen, már haza is jöhetsz játszani a bélyegeiddel. Ma is vettél párat, igaz? Szóval gyere haza, és ragaszd be őket a könyvedbe. Aztán ha megkapjuk a maradékot, vehetsz még párat.

37

Keller másnap reggel korán felkelt, kocsiba ült, és egyenesen Grondahl házához vezetett Carmelbe. Az utca túloldalán leparkolt, és a bérelt Ford volánjára terítette az újságját. Először a belföldi, aztán a külföldi, végül a sporthíreket olvasta el. A Packers kétszeres hosszabbítás után nyert előző este. A helyi sportújságíró hihetetlenül izgalmasnak nevezte a meccset, és a második hosszabbítás végén a félpályáról kosárra dobott labda szerinte kiválóan mutatta „csapatunk morális integritását és elpusztíthatatlan küzdeni akarását”. Keller azt kívánta, a szerző bárcsak egy lépéssel továbbment volna, kijelentve, hogy a labda hibátlan íve egyértelműen bizonyítja a magasságos Úristen nyilvánvaló odafigyelését a helyi hősökre.

Miközben olvasott, a szemét azért Grondahl ajtaján tartotta, hogy lássa, Greenie mikor bukkan fel. Keller már befejezte a sporthíreket, de a férfi még mindig nem került elő. Nos, korán van, gondolta Keller, majd az üzleti hírekhez lapozott. A Dow Jones-index jelentősen emelkedett.

Tudta, hogy ez mit jelent, nem volt hülye, de soha nem követte a tőzsde alakulását, mert nem érdekelte és nem érintette. Amikor dolgozott, Keller jól keresett, nem élt fényűzően, és éveken keresztül nem keveset sikerült félretennie. Ám részvényt vagy kötvényt soha nem vett. A pénze egy részét banki széfbe tette, a maradékot meg a számlájára. Ha fialt is valamit a pénze, hát nem sokat, viszont nem is lett kevesebb, és azért ez is valami.

Végül elért egy pontra, amikor elgondolkodhatott a visszavonuláson, ekkor meg rájött, hogy egy hobbira is szüksége van, ami kitölti boldog nyugdíjas éveit. Megint elkezdett bélyeget gyűjteni, de most sokkal komolyabban. Komoly pénzt költött bélyegre, mire a nyugdíjalapja úgy csökkent, ahogy a gyűjteménye nőtt.

Szóval soha nem érdekelte a tőzsde. Ma reggel azonban az üzleti hírek teljesen lekötötték a figyelmét. Az ok pedig egy cikk volt a Central Indiana Finance-ről. A CIFI 43 dollár 27 centen nyitott, egész nap vadul mozgott le és fel. Értéke hol öt ponttal volt magasabb, hol héttel alacsonyabb, mint előző nap. Végül 40 dollár 35 centen fejezték be vele a kereskedést. A cikkből azt is megtudta, hogy a spekulánsok megpróbáltak minél több részvényt bespájzolni az osztalékfizetés előtt, miközben a csoportos per megindítása óta a részvény ára folyamatosan esett.

Éppen az olvasottakon gondolkodott, amikor az ajtó kinyílt, és megjelent Meredith Grondahl.

Munkába indult: szürke öltönyt és fehér inget viselt, kezében aktatáskáját fogta. Ez teljesen természetes is volt csütörtök lévén, Keller azonban mégis arra számított, hogy rövidnadrágot visel majd, meg egy szakadt pólót, kezében kosárlabdát fog, hogy gyakoroljon a palánknál.

Grondahl rá sem nézett a palánkra, amikor megnyomta a garázsajtó távirányítójának gombját. Keller látta, hogy csak egy autó áll benn, mellette egy rakás egyéb tárgy (köztük egy grillsütő és kerti bútorok) foglalta el a második kocsi helyét.

Grondahl beosztása miatt nyugodtan megengedhette volna magának, hogy vegyen egy kocsit a feleségének is. Ebből Keller azt a következtetést vonta le, hogy Grondahlnak nincs felesége. A tágas és szép kertvárosi ház azonban azt sugallta, hogy egyszer házas volt. Keller gyanította, hogy a nő elhagyta Grondahlt, és a kocsit is magával vitte.

Szegény ördög.

Keller nyugodtan üldögélt a Ford kormánya mögött, és figyelte, ahogy Grondahl kitolat a Grand Cherokee-val, és elhajt. Eszébe jutott, hogy kövesse, de miért? És ha már itt tartunk, miért ül itt a kocsiban, és figyeli a házat?

Ennél több és egyszerűbb kérdés is felmerült. Miért nem állt neki, hogy végrehajtsa a megbízást? Miért figyelte a házát ahelyett, hogy elintézné?

No meg még egy, amihez alapvetően semmi köze sem volt. Miért akarta valaki holtan látni Meredith Grondahlt?

Emlékeztette magát, hogy a tűnődés egy dolog. A cselekvés meg egy másik. A gondolatai ott kalandoznak, ahol csak akarnak, de a testének azt kellene tennie, amivel megbízták.

Indulás vissza a hotelba, mondta magának, aztán találj valamit, amivel kitöltheted a napodat. Aztán amikor ma este Meredith Grondahl hazajön, ő itt fogja várni. Utána visszaviszi a kocsiját a Hertzhez, egy másik cégtől bérel egy újabb autót, és hazamegy.

Egy bólintással nyugtázta a cselekvési terv egyszerűségét és nagyszerűségét. Aztán elindította a motort, sebességbe rakta a kocsit, hátratolatott, és bekanyarodott Grondahl kocsifelhajtójára. Kiszállt, megtalálta a távirányítót, megnyomta a gombot, és amikor a garázsajtó felnyílt, begurult a Cherokee helyére.

A bejárati ajtó mellett egy kosárlabda méretű kődarab állt. Lehet, hogy egy helyi kőomlásból maradt itt, de Keller szerint ez nem volt valószínű. Pont olyannak látszott, amely alatt rendszerint elrejtik a bejárati ajtó kulcsát. Igaza volt. Fogta a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és belépett a házba.

38

Persze nem volt kizárva, hogy Mrs. Grondahl mégsem hagyta el a férjét, és most éppen mondjuk, a konyhában mosogat. Lehet, hogy nem tud vezetni, esetleg agorafóbiában szenved. Keller szerint egyik lehetőség sem volt valószínű. A ház szinte antiszeptikusan tisztán ragyogott, de ez még nem feltétlenül jelenti egy nő jelenlétét. Talán Grondahl természeténél fogva szereti a tisztaságot, vagy valaki jár hozzá takarítani.

A szekrényekben egyetlen női ruhát sem talált, és ez el is döntötte a kérdést. Két öltözőszekrény is állt a hálóban: a magasabbikban Grondahl ruhái lapultak, míg a másikban, egy tükrös, alacsonyabb darab alsó fiókjában nadrágtartók és mandzsettagombok hevertek. Bizony, egyszer volt egy Mrs. Grondahl, de most már nincs.

Miután Keller ezt megállapította, elindult, hogy körbenézzen a kétemeletes házban, és még többet tudjon meg a célszemélyről. Annyira azonban nem törte magát, mert semmit sem keresett, vagy ha igen, hát maga sem tudta, mit. Inkább Grondahl személyét próbálta megérezni, de ennek sem volt értelme. Ahogy annak sem, hogy egy olyan férfi házában járkál, akit meg kellett ölnie.

Talán az lenne a legjobb, ha leülne és várna. Előbb vagy utóbb Grondahl hazajön, valószínűleg egyedül, mert Kellerben egyre erősebb volt az érzés: a célszemély a tipikus magányos fickó.

Tipikus magányos fickó. A mondat ismerős húrokat pengetett meg Kellerben, és nem tudott nem azonosulni vele. Ez a hasonlóság vajon megakadályozza abban, amit tennie kell? Átgondolta, és úgy döntött, hogy nem. Együtt érzett Meredith Grondahllal, ezért nem volt túl sok kedve megölni őt. De nem lehet, hogy szívességet tesz neki?

Megrázta a fejét, és felült a fotelben. Amikor Grondahl hazajön, egyedül lesz. Alig várja, hogy megpihenjen otthona békéjében és biztonságában. Le fog ereszteni, és eszébe sem jut aggódni amiatt, hogy valaki megjelenik mögötte, kezében egy baseballütővel, késsel vagy fojtófával. Keller ugyanis még nem döntötte el, melyiket fogja használni. Utána Grondahl már semmi miatt nem fog aggódni.

A probléma természetesen az volt, hogy mihez kezdjen a nap hátralévő részével. Legalább nyolc órát kell várnia Grondahlra, ha nem tízet vagy tizenkettőt. Olvashat, ha talál valami érdekeset, vagy nézheti lehalkítva a tévét, ha…

A pokolba. A kocsija Grondahl garázsában áll. A szomszédok így nem láthatták meg, és nem is gyanakodhattak, de mi van, ha Grondahl arra jön haza, hogy elfoglalta a helyét?

Ez nem lesz jó. El kell állnia a kocsival, és minél előbb, annál jobb, mert Grondahl akár hazaugorhat ebédelni. Szóval akkor mit tegyen? Üljön be a kocsiba, és vezessen addig, amíg nem talál egy biztonságosnak látszó helyet egy idegen háza előtt? De akkor meg gyalog kellene visszajönnie, remélve, hogy senkinek sem szúr szemet, ugyanis a kertvárosban senki sem sétál, ám ha mégis, akkor az rögtön gyanút kelt.

Lehet, hogy eleve rossz ötlet megvárni Grondahlt. Lehet, hogy el kellene húznia, vissza a moteljébe.

Éppen az ajtó felé indult, amikor meghallotta a kulcsot a zárban.

Különös, hogyan születnek döntések önmaguktól. Grondahl hazajött valamiért, amit elfelejtett, és szinte kérte, hogy Keller vessen véget a szenvedésének. Keller hátralépett, be a konyhába, és várt.

Az ajtó kinyílt, Keller lépteket hallott, nem is keveset. Meg egy hangot:

– Hahó! Van itthon valaki?

Keller először furcsállotta, hogy Grondahl mit csinál. Aztán egy mélyebb hang szólalt meg:

– Reméljük, hogy erre nem kapunk választ.

Grondahl magával hozta egy barátját? Persze, hogy nem, ugyanis nem ő volt az. Most éppen benn ül az irodájában, és valami vállalati feladaton dolgozik. Helyette két idegen lépett be a házba, amelyről azt remélték, hogy üres.

Ha bejönnek a konyhába, akkor tennie kell valamit. Ha nem, akkor mihelyt lehetősége adódik, kislisszan, elbújik a garázsban, megvárja, amíg kijönnek és eltűnnek, hogy ő is el tudjon tűnni.

– Dolgozó – mondta az egyik hang. – Egyedül él egy ilyen házban, csak van neki dolgozószobája, nem?

– Vagy irodája – tette hozzá a másik hang.

– Dolgozó vagy iroda. Nem mindegy?

– Az egyik leírható az adóból.

– De a szoba ugyanaz, nem? Mindegy, minek hívod.

– Persze, de adózási szempontból…

– Jesszusom – szisszent a másik hang.

Keller mintha hallotta volna már, de talán csak azért, mert jellegzetes helybéli akcentusa volt.

– Nem akarom a kibaszott könyvelését megnézni – folytatta a férfi. – Csak egy borítékot akarok betenni az íróasztalába.

Ki az ajtón, gondolta Keller. Hadd tegyék csak be, amit akarnak abba a szobába, amire két nevet is találtak. Addigra ő eltűnik, és soha nem tudják meg, hogy itt volt.

Amikor azonban kilépett a konyhából, éppen hogy nem az ajtó felé indult. Szobáról szobára követte a két férfit, és a nappaliban egy pillanatra meg is pillantotta őket. Ugyan hátulról, de ennyi éppen elég volt, hogy lássa: mind a ketten átlagos magasságúak és testfelépítésűek, az egyik meg kopasz, mint a tök. A másiknak vagy volt haja, vagy nem. Keller a baseballsapka miatt nem látta.

Zöld baseballsapka, aranyszínű varrással. Miért olyan ismerős? Hát persze! Ugyanott látta, ahol az ismerős hangot is hallotta.

A sapkán a John Deere-logó volt látható, a tulajdonosa pedig a reptéren várta, és adott neki két jegyet arra az átkozott kosármeccsre. Olyan depressziós lett tőle, hogy öröm volt nézni, tönkretette az első estéjét Indianapolisban. Kösz, te mocsok, ezt nem fogom elfelejteni, gondolta Keller.

Egyre bosszúsabban, de csendben követte őket, és amikor megtalálták Grondahl dolgozóját, benne az íróasztallal, a nyitott ajtó mellé állt.

– Egyértelműen iroda – jelentette ki a kopasz. – Itt vannak az iratszekrények, az asztal, a számítógép, a nyomtató, a fénymásoló, a fax…

– Meg egy bazi nagy tévé és egy kényelmes fotel. Szerintem ez dolgozó – vágott közbe a férfi a John Deere-baseballsapkában. – Nézz csak ide! A fiók be van zárva.

– Ez nincs. Meg ez sem. Hét fiók van, de neked az a bajod, hogy egy közülük be van zárva.

– Ez terhelő bizonyíték, nem? Veszélyes cucc.

– És?

– Van egy íróasztalod egy bezárt fiókkal. Az ilyen cuccot nem abban tartanád?

– Ha a zsaruk ebben a városban találnak egy bezárt fiókot – válaszolta a kopasz –, arra sem veszik a fáradságot, hogy kinyissák.

– Ez igaz.

Keller az ajtó mögött állva hallotta, ahogy egy fiókot kinyitnak, majd becsuknak.

– Tessék – mondta a John Deere-baseballsapkás. – Itt meg is találják.

– És ha Grondahl találja meg először?

– Addig szerintem nem fogja húzni.

– A bérgyilkos.

– Ne is mondd. Szép kis alak.

– Mondtad.

– Azt is mondtam, hogy a reptéren odasétált egy idegen kocsihoz, kinyitotta, beleült és elhajtott? Van egy kulcsa, amivel minden autót ki tud nyitni. „Csak kölcsönveszem”, mondta.

– Van pofája.

– Mennyi ideig akar egy lopott kocsival autókázni? Nem is értem, hogy eddig miért nem csinált semmit.

– Talán csinált. Lehet, hogy a hálószobában megtaláljuk Grondahlt szépen kiterítve.

– Kiterítve?

– Ott fekszik kiterítve.

– Kinyúlva?

– Kinyúlva.

Elintézve, gondolta Keller. Hátrált pár lépést, mert már mindent hallott, amit hallani akart. Ezek ketten a megbízónak dolgoznak, és éppen bizonyítékot helyeztek el, ami Grondahl halálát támasztja majd alá. Őt is megkérhették volna, szívesen megcsinálja, de vagy nem jutott eszükbe, vagy nem bíztak benne, vagy…

– Addig nincs vége, amíg meg nem hal – mondta a kopasz.

– Grondahl.

– Az egyértelmű. Úgy értem, a bérgyilkos. Megölik, aztán kiderül, hogy ő intézte el Grondahlt, és az Indy Fi vezetése bérelte fel. Ez majd végleg betesz nekik.

39

Jesszusom, gondolta Keller. És még azon járt az esze, hogy csöndben kimegy a házból. A két férfi mozgott, velük együtt Keller is, hogy mögöttük álljon, amikor az ajtóhoz érnek.

– Mind része a tervnek – mondta a John Deere-baseballsapka.

– De ha fogja magát, lop egy másik autót, aztán visszarepül oda, ahonnan jött…

– Portlandbe. Valaki mintha azt mondta volna.

– Melyik Portland?

– Kit érdekel? Nem fog visszamenni. Ugyanis fogtam egy kis jeladót, amit bedugtam a kocsijának a lökhárítója alá, miközben a kulcsával játszadozott. Még a kosármeccsre is elment. Imádja a kosárlabdát.

– Ki nyert?

– Ezt tőle kellene megkérdezned. Ez a GPS izé baromi jó. A Rodway Innben szállt meg az I69-es kijárat mellett. Odamegyünk most. Szépen otthagyunk neki két jegyet a holnap esti meccsre. Szerintem…

Érdekes lett volna megtudni, pontosan milyen szerepet játszottak volna a jegyek a férfi terveiben, de ekkor már majdnem az ajtónál jártak, és Keller nem engedhette tovább őket. Ahogy mögöttük haladt, az egyik asztalról felkapott egy réz gyertyatartót, amit meglendített, egyenesen a John Deere-baseballsapka hátulja felé. Az ütés mondat és lépés közben találta el a férfit, aki egyiket sem fejezte be. Összerogyott, és amikor a kopasz éppen csak felfogta, mi történt, és reagálni tudott volna, Keller visszakézből odacsapott egyet hatalmas, véget nem érő homlokára. A fejbőre leszakadt, vér spriccelt mindenfelé, a férfi felkiáltott, majd kezét odakapta a sebhez. Keller egy favágó mozdulattal harmadszorra is lecsapott a gyertyatartóval a férfi tarkójára.

És már vége is volt.

Keller várt pár pillanatot, hogy összeszedje magát, de csak párat.

Ott állt, kezében a gyertyatartóval, és nézte a mintás szőnyegen fekvő két férfit. A kopasz halott volt, de a baseballsapkásnak még vert a pulzusa.

Miközben arra várt, hogy visszanyerje az eszméletét, Keller nekiállt takarítani. Lemosta a gyertyatartót, és visszarakta oda, ahonnan elvette. A véres szőnyeggel nem sok mindent tudott kezdeni, és addig meg sem próbálta, amíg azok ketten rajta feküdtek.

Nekidőlt a falnak, és várt. Amikor a John Deere-baseballsapkás magához tért, Keller feltett neki pár kérdést. A férfi először nem akart válaszolni, de végül beadta a derekát, és akkor már nem volt értelme tovább életben tartani.

A legnehezebb feladat az volt, hogy a két holttestet kivigye a házból a kocsijukba, ami ugyanaz a Hyundai volt, amivel a férfi a reptéren várta. A felhajtón parkolt, a kulcsa a kopasz zsebében volt.

Keller most már tudta, mit kell tennie.

– Mintha nem lenne elég bajunk – mondta Dot. – Mindent jól csinálsz, hogy a végén megöljön az ügyfél. Ez az üzlet nem olyan rózsás, mint azt sokan gondolják.

– Ezt gondolják az emberek?

– Ki tudja, mit gondolnak az emberek, Keller? Azt viszont tudom, hogy én mit gondolok. Azt, hogy haza kellene jönnöd.

– Még nem lehet.

– Nem?

– Az egyik fickó mondott nekem egy nevet.

– Azok a híres utolsó szavak.

– Nagyjából.

– És te találkozni akarsz ezzel a fickóval?

– Lehet, hogy nem fog menni – felelte Keller –, mert összeroppan a félelem vagy a megbánás súlya alatt.

– És eldobja magától az életét?

– Nem lepne meg.

– Nekem meg nem csalna könnyeket a szemembe a veszteség. Rendben van, miért is ne? Nem engedhetjük, hogy megússzák. Tedd, amit tenned kell, aztán gyere haza. A felét megkaptuk előre, de a másik feléről le kell mondanunk.

– Ne légy olyan biztos abban – mondta Keller. – Gondolkodtam. Lássuk, mit szólsz hozzá.

40

Amikor Meredith Grondahl fél hatkor behajtott a garázsába, Keller már a sarkon ült a Fordban, és várt. Kiszállt a kocsiból, és kicsit odébb sétált, hogy jól lássa a házat. Öt perc múlva Grondahl meg is jelent. Az öltönyt meg a nyakkendőt sportcipőre és rövidnadrágra cserélte, kezében az aktatáska helyett a kosárlabdát tartotta. Kosárra dobott, mellé ment, fogta a lepattanót, és megint rádobta.

Keller elindult a felhajtón. Grondahl megfordult, meglátta Kellert, és odadobta neki a labdát.

Pár percig játszottak, semmi komoly, kosárra dobtak felváltva, a legtöbbször sikertelenül. Aztán Keller távolról csont nélkül bedobott egyet, amivel mindkettejüket meglepte.

– Szép volt – mondta Grondahl.

– Szerencse – felelte Keller. – Nézze, beszélnünk kellene.

– Miről?

– Korábban volt két látogatója. Veszekedni kezdtek, és összevérezték a szőnyegét.

– A szőnyegemet.

– Rögtön azt, ami a bejáratnál van. Geometriai mintákkal.

– Ez az! – bólintott a férfi. – A szőnyeg nem volt ott. Tudtam, hogy valami más, de nem tudtam, mi.

– Nos, a szőnyeg.

– Azt mondja, véres lett?

– Bizony. Nagyon véres, és akkor már nem sokat lehet kezdeni egy szőnyeggel. Ezért aztán kidobtam.

– És a két férfi?

– Már ők sincsenek ott.

Grondahl a labdával a kezében állt, megfordult, és kosárra dobta. A peremét találta el, a labda kicsit tétovázott, aztán lepattant. Egyikük sem mozdult érte.

– Ezek a férfiak – kezdte Grondahl. – Bejöttek a házamba?

– Be, azon az ajtón keresztül – mutatta Keller. – Kulcsuk is volt, de nem az, amit a kő alatt tart.

– Bejöttek a házamba, vitatkozni kezdtek, és… megölték egymást?

– Mondjuk.

Grondahl elgondolkodott.

– Azt hiszem, értem – mondta végül.

– És ennél jobban nem is kell megértenie.

– Sejtettem. Miért jöttek ide?

– Egy borítékot akartak az asztalában hagyni.

– Egy borítékot.

– Az egyik fiókjában.

– A borítékban pedig…

– Benne volt a gyilkosság indítéka.

– Az én megölésemé?

Keller bólintott.

– Meg akartak ölni?

– A munkaadójuk – magyarázta Keller – felbérelt valakit, hogy elvégezze a piszkos munkát.

– Kit?

– Egy idegent – válaszolta Keller. – Egy arctalan gyilkost az ország túlsó végéből.

Grondahl elgondolkodva nézte Kellert, pont úgy, ahogy az ember egy feltételezett arctalan gyilkosra néz.

– De nem fogja megtenni – mondta. – Legalábbis szerintem nem.

– Nem – rázta a fejét Keller.

– Miért?

– Mert véletlenül megtudta, hogy miután elvégzi a munkát, őt is meg akarják ölni.

– És mindent az Indy Fi vezetésére kennek – bólintott Grondahl. – Úgy állítva be a dolgot, hogy engem megölettek, nehogy vallomást tudjak tenni, ami nekem eszem ágában sem volt. Jesszusom! Akár még be is jöhetett volna nekik. El tudom képzelni, mi lehetett a borítékban. Még mindig megvan? A boríték? Vagy eltűnt a két férfival együtt?

– A férfiak egyszer majd előkerülnek – felelte Keller. – A boríték azonban nem.

Grondahl bólintott, felvette a kosárlabdát, és párszor feldobta a levegőbe. Keller szinte látta, ahogy a kerekek forognak a férfi agyában. Örömmel látta, hogy Grondahl okos. Nem kellett mindent elmagyarázni neki. Elég volt neki az első bekezdés, onnan már tudta folytatni a történetet.

– Jövök magának eggyel – mondta a férfi.

Keller vállat vont.

– Komolyan mondom. Megmentette az életemet.

– A sajátomat mentettem meg – mutatott rá Keller.

– Amikor azok ketten… balesetet szenvedtek, az a maga érdekeit szolgálta. De nyugodtan elsétálhatott volna. Mert hogy nem kellett volna idejönnie és elmondania, az is biztos. És ez egy kérdéshez vezet.

– Miért vagyok itt?

– Ha nem bánja, hogy megkérdem.

– Nem bánom – felelte Keller. – Ami azt illeti, nekem is van pár kérdésem.

41

– Azt hiszem, értem – mondta Dot. – Ez új nekem, Keller. Leírtam, és most visszaolvasom, hogy nem rontottam-e el valamit.

Dot visszaolvasta, Keller pedig megnyugtatta, hogy minden rendben.

– Ez szinte hihetetlen – jelentette ki Dot. – Olyan volt, mintha idegen nyelven diktáltál volna nekem. Holnap elintézem. Egy nap alatt meg tudom csinálni?

– Talán.

– Akkor így is lesz. Te pedig…

– Szépen várok Indianapolisban – felelte Keller. – Átköltöztem egy másik motelbe.

– Helyes.

– Megtaláltam a jeladót is, amit a kocsimra raktak, aztán rátettem egy ugyanolyan színű Fordra.

– Ez szépen összekavarja majd őket.

– Szerintem is. Megteszem, amit meg kell tennem, aztán pár napig tart, amíg hazavezetek.

– Ne aggódj – mondta Dot. – A verandán égve hagyom neked a villanyt.

Egy hét múlva Keller kiért bérelt Toyotájával a Lincoln-alagútból, aztán a Nationalnél leadta a kocsit. Hazament, kicsomagolt, és két teljes órán keresztül a bélyegei fölött görnyedt, mielőtt tárcsázta a számot White Plainsben.

– Gyere azonnal – mondta Dot –, hogy lekapcsolhassam a lámpát a verandán. Az összes molylepkét idevonzza a környéken.

A Taunton Place viktoriánus házának konyhájában Dot egy nagy pohárba töltött neki jeges teát, és elmondta, milyen jól állnak a dolgaik.

– Miután vettem egy rakás Indy Fi-részvényt – mesélte –, alaposan elgondolkodtam, mert pár pontot esett az árfolyama. Aztán megfordult, emelkedni kezdett, és amikor utoljára néztem, tíz ponttal állt magasabban, mint amennyiért vettem. Opciót is vettem, bár nem nagyon értem, ez hogyan működik, ma reggel meg eladtam. Akarod tudni, mennyit kerestünk vele?

– Nem kell centre pontosan.

Dot elmondta neki az utolsó tizedesvesszőig. Az összeg kielégítő volt.

– Körülbelül a részvényekkel is ennyivel vagyunk beljebb – folytatta Dot –, de azokat még nem adtam el, mert jó érzés, hogy a mienk. Különösen akkor, ha emelkedik az árfolyam. Gondoltam, a felét eladhatjuk, és meglátjuk, mi történik a maradékkal, de úgy döntöttem, inkább megvárlak, és megbeszélem veled.

– Majd kitaláljuk.

– Helyes – csúszott előre a széken Dot, és összedörzsölte a tenyerét. – Az egész akkor indult be nagyon – mesélte –, amikor Clocker megölte magát. Ő állt az Indy Fi részvényeit felvásárló kockázati alap mögött, ő indította a csoportos pert is, és amikor kikerült a képből, az Indy Fi részvényeinek árfolyama azonnal magához tért. A kockázati alapja meg…

– Elsüllyedt?

– Mint egy szikla – felelte Dot. – Mi meg gyorsan adtunk el, és egy kisebb vagyont kerestünk. És még csak ki sem kellett mozdulnunk. Te honnan tudtad ezt az egészet?

– Egy fickótól – válaszolta Keller –, aki ezt nem tudta megcsinálni, mert az bennfentes kereskedés lett volna. De mi nem vagyunk bennfentesek, így nincs is semmi gond.

– Nekem sincs problémám vele, Keller. Ez biztos. Tudod, ez nem az első alkalom, amikor megölöd a megbízónkat.

– Tudom.

– Ezért mondjuk csak magát okolhatja, nem vitás. A többi esetben rendszerint ráfizettünk, most azonban pluszban vagyunk. Szerintem egy talicska bélyeget vehetsz.

– Eszembe jutott.

– És nagyon közel kerültünk ahhoz, hogy visszavonuljunk, amikor úgy döntünk.

– Ez is eszembe jutott.

– Összebarátkoztál Hogyishívjákkal?

– Meredith Grondahl.

– Azt nem tudtad meg, hogy a barátai hogyan becézik?

– Nem került szóba. Abban sem vagyok biztos, hogy vannak barátai.

– Aha.

– Arra gondoltam, hogy küldhetnénk neki valamit, Dot. Volt egy ötletem, miként lehetne pénzt csinálni a tőzsdén, de ő állított helyes irányba. Még azt sem tudtam, mi az az opció, és elképzelésem sem volt, hogyan lehet megingatni egy kockázati alapot.

– Mennyit akarsz küldeni neki?

– Nem pénzt, nem. Elég egyenes alak, és még ha nem is lenne az, akkor is nehezen tudná megmagyarázni, honnan van annyi készpénze. Egy ajándékot, amit nagyon szeretne, és valószínűleg soha nem venne meg magának.

– Például?

– Egy éves bérletet a Packers hazai meccseire. Imádja a kosárlabdát, és boldog lenne egy pálya mellé szóló éves bérlettel.

– Mennyibe kerül? – kérdezte Dot, de mielőtt Keller válaszolni tudott volna, csak legyintett. – Annyiba biztosan nem, hogy számítana. Mert annyit kerestünk. Ez remek ötlet, Keller. És ki tudja? Lehet, hogy amikor legközelebb Indianapolisban jársz, együtt mentek meccsre.

Keller megrázta a fejét.

– Nem – jelentette ki. – Engem hagyj ki belőle. Utálom a kosárlabdát.

Quotidianus Keller

42

– Ezt nézd meg – mondta Dot.

Keller megnézte, de mást sem látott, csak a képernyő alján folyamatosan futó csíkot, rajta a részvények rövidítései meg egy rakás szám. A készülék, szokás szerint, le volt halkítva. Dot így szerette nézni a tévét. Keller szerint az Animál Planet vagy a National Geographic esetében ezzel nincs is gond, de a CNBC-nél már nem olyan hatásos. Mi értelme van nézni egy beszélő fejet, ha nem lehet hallani, hogy mit mond?

– Jók vagyunk – közölte Dot.

– Jók?

– Úgy látszik, érzékem van hozzá – felelte Dot. – Vagy csak szerencsés vagyok. A lényeg ugyanaz. Nem gondolod?

– De. Csak éppen nem tudtam, hogy tőzsdézel.

– Nem tőzsdézek – ingatta a fejét Dot. – Itt ülök a konyhámban, jeges teát szürcsölök, és beszélek az üzlettársammal.

– Üzlettársak vagyunk?

Dot bólintott.

– Emlékszel Indianapolisra?

– Kosárlabda – válaszolta Keller.

– Kosárlabda és tőzsdemanipuláció. Nagyon jól sült el a dolog, és a te ötleted volt. Eladtunk meg vettünk, és eddig nem jelent meg egyetlen különleges ügyész sem az ajtóban bennfentes kereskedés vádjával.

– Még mindig csinálod?

– Csináljuk, Keller. Soha nem adtam oda a részed.

– Nem adtad?

Dot a plafonra nézett.

– Miután annak az ügyletnek vége lett – felelte –, körbenéztem, és találtam más részvényeket, amikbe érdemes volt fektetni. Nem nehéz. Felmész az internetre, klikkelsz párat, és kész is. Soha nem kell beszélgetned senkivel, aki megkérdezhetné, mi a fenét csinálsz. Kerestünk egy kis pénzt.

– Ez remek, Dot.

– Akarod a felét? Vagy folytassam tovább?

– Ha pénzt csinálsz mindkettőnknek – válaszolta Keller –, akkor bolond lennék azt mondani neked, hogy hagyd abba.

– Feltéve, hogy a mérleg pozitív. Az összes pénzt elbukhatom.

– Most hol tartunk?

Dot mondott neki egy összeget, ami magasabb volt, mint amire Keller gondolt. Jóval magasabb.

– És ennek a fele a tied – közölte Dot. – Én még azt mondanám, hogy folytassuk, mert ha valahol tartanom kell a pénzemet, akkor olyan helyen kellene, ahol dolgozik is. De ha szükséged van rá, vagy hozzá akarod csapni a nyugdíjalapodhoz…

– Nem – ingatta a fejét Keller. – Legyen csak nálad, és folytasd, amit eddig csináltál. Azt sem tudtam, hogy van ez a pénz, és ha keresek még, akkor tudom, mire fogom költeni.

– Bélyegekre.

– Bélyegekre – bólintott Keller. – Még szerencse, hogy nem adtad oda, amit az Indy Fi részvényein kerestünk, mert mára már nyoma sem lenne. Illetve lenne, de…

– A bélyegalbumba berakott bélyegek formájában.

– Abban.

Keller odapillantott a képernyőre, bár gőze sem volt, mit kellene néznie. – Elképesztő – közölte.

– Ugye? Ki gondolta volna?

A csík még a reklámok alatt is ott volt a képernyő alján, amíg meg nem jelent egy pénzesebb hirdető, akinek a kedvéért a csíkot levették. Keller megragadta az alkalmat, és megkérdezte Dotot, hogy ezért hívta-e ki White Plainsbe.

– Nem – válaszolta Dot. – Valami másért. Annyira belemerültem, hogy majdnem el is felejtettem. Fantasztikus dolog, hogy az embert öregségére valami elkezdi ennyire érdekelni.

– Tudom.

– Te a bélyegeiddel, én meg a részvényeimmel. A részvényeinkkel. Amikor azt mondom, Detroit, mi jut eszedbe, Keller?

– Kocsik.

– Oké, még mindig gyártanak autókat. Mi egyéb jut még eszedbe?

– Detroit – mondta Keller, aztán elgondolkodott. – Nos, a Tigers, ez természetes. A Lions, a Pistons. Van egy hokicsapat is, de azoknak nem emlékszem a nevére.

– Nem lehet, hogy Horvaths?

– Horvaths?

– Len Horvath.

– Len Horvath?

– Rémlik valami a ködön keresztül?

– Quotidianus – mondta Keller.

– Hogyan?

– Putatív.

Dot felemelte a kezét.

– Feladom – jelentette ki. – Csak úgy szavakat dobálsz hozzám, vagy a Harry Potterben olvasott varázsigéket sorolod?

– Ezeket a szavakat használta – válaszolta Keller. – Len Horvath Detroitban. „Olvasok könyveket”, mondta. Gyerekkorában neki is volt bélyeggyűjteménye. Legalábbis ezt mondta.

– Miért hazudott volna? Kedvel téged, Keller.

– Kedvel engem?

– Annyira nem, hogy elhívjon vacsorázni, de annyira igen, hogy felhívjon engem, aztán elmondja, kicsoda és mit akar. Téged akar.

– Azt hittem, meg akar ölni – idézte fel Keller. – Kiküldte elém két emberét a reptérre, és azt hittem, meg akar öletni, de csak pár érdekes szót mondott nekem, aztán hazaküldött.

– És azóta nem voltál Detroitban.

Keller bólintani kezdett, aztán eszébe jutott.

– Csak egyszer – felelte, amikor beugrott neki a pláza Farmington Hillsben. – A fickó, akivel a gépen találkoztam.

– Akkor nem futottál össze Len Horvathtal, igaz? Mert ő melegen őrzött meg az emlékezetében. Munkája van számodra.

– Az nem fog ártani.

– Én is erre gondoltam, bár ezt így nem mondtam meg neki. Csak annyit, hogy utána kell néznem, elérhető vagy-e. Mert ez egy olyan ügy, ami nem tűr halasztást. Nem követhetsz egy baseballjátékost hónapokon keresztül az országban. Jövő hét végén kell elintézned.

– A jövő hét végéig? Az nem túl sok idő.

– Nem a jövő hét végéig, hanem a jövő hét végén. Mi van ma? Kedd?

– Szerda.

– Tényleg? Ám legyen. Mi történt az elmúlt öt évvel? – Dot ránézett a képernyőre, megrázta a fejét, aztán kikapcsolta a készüléket. – Nem akarom, hogy bármi is elvonja a figyelmemet – mondta. – Ez meg itt folyamatosan ezt csinálja, még akkor is, ha le van halkítva. Szóval ma szerda van, neked pedig péntek és vasárnap közt kell elintézned a dolgot. Nem most, hanem a jövő hét végén. Mi baj van?

– Semmi.

– Semmi?

– Legalábbis semmi, amit ne változtathatnék meg. El akartam utazni, még a repülőjegyet is megvettem.

– Talán visszakaphatod az árát.

– Vagy áttetethetem Detroitba.

Dot megrázta a fejét.

– Felejtsd el Detroitot – közölte. – Miután letettük a telefont, barátod, Horvath küldött nekünk valamit, de nem a gyerekkori bélyeggyűjteményét.

– Pénzt?

– Azt ám. Meg egy fotót. Újságkivágás. Csak egy kép, semmi más. – Odaadta Kellernek. – Olyan, mintha a férfi valami díjat készülne átvenni.

A férfinak magas homloka volt, erős állkapcsa, sűrű ősz haja. Az arckifejezése pedig… Keller látta, hogy Dot mire gondolt.

– Valószínűleg – értett egyet.

– Ó! Szóval a neve…

– Sheridan Bingham – mondta Keller. – Az ismerősei Sherrynek hívják.

Dot csak bámult rá.

– Bloomfield Village-ben él – folytatta Keller. – Detroit egyik kertvárosában.

– Téged is felhívott, igaz?

– Bingham?

– Horvath. Először felhívott engem, megbeszélte velem a részleteket, aztán rád csörgött, igaz? Nem? Akkor meg honnan a fenéből… Ne mondd el. Mindjárt kitalálom. Horvath egy szót sem szólt Bloomfield Village-ről, sőt még arról sem, hogy Bingham Detroit mellett él. Csak azt közölte, hogy hol lesz a jövő hét végén.

– San Franciscóban.

– Szóval mégiscsak beszéltél vele.

– Nem, nem beszéltem vele.

– Akkor…

– Emlékszel, hogy felismertem a férfit a képen?

Dot bólintott.

– És akkor mondtad azokat a szavakat. Quo…

– Quotidianus. Azt jelenti, hogy hétköznapi, átlagos.

– Akkor miért nem ezt mondtad? Mindegy.

– Én sem gyakran használom.

– Azt sejtettem.

– Szerinted többet kellene használnom?

– Nem hiszem – rázta a fejét Dot. – Oké, feladom. Honnan tudsz San Franciscóról? Honnan tudod a fickó nevét, meg hogy hol él?

– Felismertem a képen – felelte Keller. – Bingham bélyeggyűjtő.

43

Keller a beszélgetést követő héten többször is meggondolta magát, de az eredeti terveinek megfelelően elrepült San Franciscóba az American Airlines járatával, így csütörtök délután már ott is volt. A saját nevén repült, a saját jogosítványával igazolta magát, és a jegyet is a hitelkártyájával vásárolta.

Az egész mögött az állt, hogy a hétvégi látogatása magánjellegűnek indult. Ha üzleti út lett volna, akkor a gép elején ül, de úgy döntött, hogy amit az első osztályú jegyen megspórol, azt bélyegekre költheti. A járat félig üres volt, az American gépein az ülések még a turistaosztályon is elég tágasak, így kényelmesen ült. Valamiért mégis kiszolgáltatottnak érezte magát, feltűnőnek. Öltönyt viselt meg nyakkendőt, és pontosan úgy nézett ki, mint az összes többi üzleti ügyben repülő utas, de nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy mindenki meg tudja mondani útja igazi célját, hogy aki ránéz, mindent tud róla.

Régebben a transzkontinentális járatokon rendes ételt szolgáltak fel, ami ugyan nem volt túl ízletes, ám most csak egy pohár gyönge kávét kapott meg egy csomag ropit. Nem mogyorót, mert az utaskísérő szerint sokan allergiások rá. Keller nemtetszése kiülhetett az arcára, mivel a férfi együttérzőn hozzátette:

– Tudom – mondta. – Néhányan a kávéra is allergiásak meg a ropira is, de a mogyoróallergiások jobban lobbiznak. Ne akarja, hogy elkezdjem.

Keller megette a ropit, megitta a kávét, aztán miután leszálltak, fogott egy taxit, és elment a hoteljába. A Cumberfordban vett ki szobát, mert ott rendezték meg a bélyegkiállítást. A szobája az emeleten volt, a kilátás egészen jó. Szokásától eltérően most poggyászt is adott fel, benne a Scott-katalógussal meg a pár szakkönyvvel, ruhával, valamint a nagyítójával és a csipeszével. Nem akarta megkockáztatni, hogy valamelyiket egy biztonsági ember halálos fegyvernek nézze. A figyelmeztetés szerint a biztonsági kapun túl nem lehetett vinni sem öngyújtót, sem gyufát, sőt még a feladott poggyászba sem lehetett ilyet tenni. Keller, aki nem dohányzott, azon tűnődött, hogy mit csinál manapság egy dohányos. A gépen nem lehetett rágyújtani, a reptéren sem, és most már azután sem lehetett elszívni egy cigarettát, hogy a gép leszállt, hacsak az ember nem talált valakit, akinek van gyufája.

Kipakolt, lezuhanyozott, majd lefeküdt az ágyra. És Sheridan Bingham fotóját nézte.

– Felhívom Horvathot – közölte Dot –, és megmondom neki, hogy egy másik munkát is ugyanekkor kell elvégezni, ezért nem tudjuk vállalni. Utálok pénzt visszaadni, akkor meg pláne, amikor a kezemben van, de nem látom, mi mást tehetnénk.

– Elmegyek San Franciscóba – mondta Keller –, és megcsinálom a melót.

– Épp azt mondtad, hogy ismered a fickót.

– Tudom, hogy kicsoda.

– Nem vagytok barátok?

– Soha nem beszéltünk – felelte Keller –, de ha mégis, maximum az időjárásról. Többször voltunk egy helyiségben, a fotóját azonban többször láttam, mint őt magát.

– Az Amerika legkeresettebb bűnözői című tévéműsorban?

– Egy bélyeges szaklapban. Rendszeres kiállító, gyakran nevezi be a bélyegeit, és nemegyszer nyer is. A német államok a szakterülete.

– Úgy érted, hogy Wisconsin meg Pennsylvania?

– Hannover és Lübeck – felelte Keller. – Meg a Mecklenburgok.

– A Mecklenburgok? Ralph és Sheila Mecklenburg?

– Mecklenburg-Schwerin és Mecklenburg-Sterlitz. A tizenkilencedik században volt egy rakás állam, amikből később jött létre a modern Németország.

– És mindegyik bocsátott ki bélyeget.

– A legtöbb igen. Thurn és Taxis vezette be az első postai rendszert.

– És az első taxik is ott működtek.

– Nos, erről nem sokat tudok, de kétlem. A lényeg az, hogy Binghamnek a német államok a specialitása, meg a német gyarmatok, és…

– Németországnak vannak gyarmatai?

– Ma már egyetlen országnak sincs gyarmata – felelte Keller. – Németországnak viszont volt pár az első világháborúig. Ott volt ugye Német Kelet-Afrika, ami az angoloké lett, aztán Namíbia, Togo és Kamerun, amik meg Franciaországhoz kerültek, és…

Keller a kelleténél jóval többet mesélt Dotnak a németek régen szétesett birodalmáról, és amikor abbahagyta, Dot csak nézte, majd megrázta a fejét.

– Roppant tanulságos dolog a bélyeggyűjtés – jelentette ki.

– Nem ez a lényege, de az ember sok mindent magára szed. Főleg felesleges információt.

– Minden információ felesleges – mondta Dot. – Te is gyűjtőd a német államokat?

– Nem mondhatnám.

– Szóval akkor nem szoktátok egymás sarkát tiporni, amikor egy ritka darab felbukkan.

– Nem.

– És nem is ültetek le két koktél mellé, hogy régi bélyeggyűjtős sztorikat osszatok meg egymással.

– Meg lennék lepve, ha emlékezne az arcomra.

– Szóval akkor a közös szenvedélyetek nem akadályoz meg abban, hogy elintézd?

– Szerinted meg kellene?

– Nos, nem tudom, Keller. Horvath maga is gyűjtött bélyeget, és ez nem akadályozta meg abban, hogy felbéreljen téged. Az a kérdés, te mit gondolsz.

Keller átgondolta.

– Nem barátom – felelte végül –, még csak nem is ismerősöm. A hobbink közös bennünk, ahogy a cipőnk márkája is az lehetne. Tudod, ott ülsz a metrón az új New Balance edzőcipődben, szemben veled meg ott egy másik nő, akin szintén New Balance cipő van. Úgy éreznéd, hogy van bennetek valami közös?

– Soha nem ülök metróra – válaszolta Dot. – Ugyanis White Plainsben nem jár. És edzőcipőt sem hordok. De értem, mire gondolsz.

– Nos – dőlt hátra a székében Keller –, nem látom, miért kellene valakivel csak azért kivételezni, mert ugyanolyan edzőcipőt hord, mint én.

Keller többször volt már bélyegkiállításon a New York-i Javits Centerben, ami jóval nagyobb, mint a San Franciscó-i kiállítás helyszíne. A kereskedők standjai szépen és kényelmesen elfértek a Cumberland báltermében, míg a kiállításokat a magasföldszinten rendezték meg. Kellert a minőség vonzotta ide. A kiállított és az eladásra szánt bélyegek minősége, no meg a háromnapos aukció felhozatala, amelyet a Halliday & Okun cég szervezett.

Persze egy aukción nem kell személyesen megjelenni azért, hogy az ember licitáljon. Lehet részt venni levélben, amikor is az aukciós ház licitál az ember helyett, persze úgy, hogy a megadott licitküszöböt nem lépi át. És akkor ott van még a telefon is, amikor nem kell mást csinálni, csak igent vagy nemet mondani. A telefonos licit éppen annyira képes magával ragadni az embert, mint a személyes, és könnyen többet költhet, mint szeretett volna.

Ahhoz azonban kétség sem férhet, hogy a legizgalmasabb a személyes jelenlét. Az ember szépen ott ül a széken, várja, hogy jöjjön a tétele, és közben azon tűnődik a legutolsó pillanatig, mennyit is hajlandó költeni rá. Néha csak ül ott, és fel sem emeli a tárcsáját, hagyja, hadd vigye el másvalaki akár kevesebbért is, mint amennyit hajlandó lett volna költeni. Máskor meg csak egyre-másra emelgeti a tárcsáját, mert rájön, hogy sokkal jobban akarja az adott bélyeget, mint azt korábban gondolta.

A másik nagy előnye a személyes részvételnek, hogy közelről meg lehet nézni a kikiáltásra váró tételeket. A katalógusban persze benne van a fontosabb bélyegek fotója, de nem lehet megfogni csipesszel és odatartani a nagyító elé, hogy így döntse el az ember, mennyire tetszik neki. Kihasználva korai érkezését, Keller szinte azonnal az aukciós terembe ment, feliratkozott, és megkapta a 304-es számú tárcsát, majd a katalógusával a kezében leült egy asztalhoz. Átlapozta, majd sorra kikérte azokat a tételeket, amik érdekelték annyira, hogy közelről is megnézze őket. A Halliday & Okun egyik embere pedig szorgalmasan hozta neki a tételeket egymás után.

Néhány, a mostanihoz hasonló izgalmas pillanatot leszámítva, a bélyeggyűjtés unalmas hobbi. Az ember nem rágja a körmét izgalmában, és ezt Keller nem is bánta. Ő nem ezt várta a bélyeggyűjtéstől. A munkája éppen elég izgalommal járt, és a Len Horvath által quotidianusnak hívott élete is.

Ellenben megfelelt a Keller által támasztott legfontosabb elvárásnak: teljesen el tudott merülni benne. Ott ült az asztalánál, előtte egy nyitott album, a mögött a Scott-katalógus, a kanapén egymás mellett különböző bélyeges újságok, és a figyelmét teljesen lekötötte a tevékenysége, ami, mindent egybevéve, meglehetősen csekély fontossággal bír. Kellert ennek ellenére magába szippantotta, amit csinált, legyen az egy bélyeg fogainak mérése és ellenőrzése, a vízjel meghatározása egy brit gyarmati bélyegen, vagy a filacsík méretre vágása. Az órák csak repültek, Keller pedig ebből semmit nem vett észre.

Az elmúlt hónap során nem kevés időt töltött a Halliday & Okun katalógusával. Azon tételek mellé, amelyek érdekelték, apró kis keresztet tett. Fél tucat bélyeget talált, amik miatt érdemes volt San Franciscóba repülnie, közülük öt a francia gyarmatokról származott, egy korai darab pedig Nagy-Britanniából. A hatból megvehet hármat vagy négyet, attól függően, hogy miként alakul a licit. Egy újabb, alapos kör után a hat bélyegből kettő kihúzott. (Amíg a gaboni bélyegnek nem tetszett a színe, mert olyan volt, mintha a túl sok napfénytől kifakult volna, addig a brit ugyan tökéletes színű és formájú volt, de a fogaiból pár behajlott és kicsit megsérült. Erre pedig Keller igencsak érzékeny szokott lenni.)

A hat bélyeg mellett még volt harminc vagy negyven tétel, amelyek kikiáltási ára tíz és kétszáz dollár között mozgott. Jó pár üres helyet betölthet vele az albumaiban, és talán licitál rájuk, talán nem. Attól függ, hogy az alapos vizsgálat milyen eredményt hoz, illetve mennyire akarja őket a többi licitáló. Szóval ezeket a bélyegeket is meg kellett néznie, így aztán ott ült az asztalnál, és a külvilág megszűnt számára.

Persze nem egyedül ült a teremben. Az asztalok előtt nyolc szék állt, és mindegyikben folyamatosan ült valaki. Az érdeklődők váltották egymást, de Keller ebből alig érzékelt valamit. Mindenki halkan beszélt, és a mondatok szinte csak arra korlátozódtak, hogy a férfiak – no meg egy nő – kérték a megvizsgálandó tételeket. Néha azonban páran beszélgetésbe elegyedtek a sportról, az időjárásról vagy egy közös ismerősről. Az egyik férfi a reptéri biztonságra panaszkodott, Keller pedig egyetértett vele, de a bélyegeiből nem nézett fel. Azt sem tudta, kihez beszélt. Nem is érdekelte, mert minden figyelmét az előtte fekvő bélyegre összpontosította, azt keresve, hogy az előző tulajdonos filacsíkja hagyott-e valami nyomot a hátulján. Látta, hogy nem, és ezt be is írta a katalógusába.

– Thurn és Taxis – mondta valaki.

Ezt megelőzően is elhangzott pár szó, de azokra Keller nem figyelt. Most azonban igen, mert eszébe jutott Dot kérdése.

– Bélyegeik voltak, de taxik még nem – mondta.

Anélkül szólalt meg, hogy észrevette volna, a szavak meg betöltötték a termet, és hirtelen csönd követte őket.

– Hogy mondta?

– Ó – felelte Keller. – Mindenki ezen élcelődik. Taxik így meg úgy.

– A fenébe is – mondta a férfi. Remek öltönyt viselt, dús haja teljesen ősz volt. A bal kezén lévő vékony és elegáns karóra érdekes kontrasztot alkotott meglepően nagy pecsétgyűrűjével. – Nem is tudom, mióta gyűjtöm a német államokat, de ezt még soha nem hallottam. Ismerem magát? Maga nem a német államokat gyűjti, igaz?

Keller megrázta a fejét.

– Az egész világot 1940 előttről – válaszolta. – Nos, igazából 1949-ig. A brit birodalmat meg '52-ig is.

– Hogy még VI. György is beleférjen.

– Pontosan.

– Soha nem akart specializálódni?

– Nem nagyon. Igaz, vannak olyan területek, amik jobban érdekelnek a többinél.

– Mint például?

– Nos, a francia gyarmatok.

– Érdekes – ismerte el a férfi –. így nem is kell megbolondulnia a vízjelek meg a fogazatkülönbségek miatt. Persze figyelnie kell a hamis felülnyomatokra.

– Tudom.

– A német államoknál tonnaszámra kerülnek elő. Aztán ott vannak azok a bélyegek, amik pecséteken többet érnek, mint postatisztán.

Majdnem olyan rossz, mint a korai olaszok, ahol a bélyegek kilencvenöt százalékán hamis visszavonás szerepel.

– Én a postatisztákat jobban kedvelem.

– Már ha egyáltalán tud találni, mert a hamisítók megveszik az összeset, hogy felülnyomják őket. Én azonban pecsételtet és postatisztát is gyűjtök. És a különböző visszavonási variációkat. Látja, ez a baj azzal, ha az ember specializálódik. Soha nincs vége.

Keller bólintott. Nem kellett volna megszólalnia, gondolta, most pedig inkább befogja a száját, hadd haljon el a beszélgetés. De nem.

– Meghívhatom egy italra? Ez a legkevesebb, amiért tartozom a taxis hasonlatért.

Keller sóhajtott, majd lassan felemelte a fejét, és ránézett a férfira az újságkivágásból.

44

A hotel bárja legalább nem volt túlságosan kivilágítva, és a pincér egy fal melletti asztalhoz ültette őket. Ennek ellenére rettenetes ötlet volt egy nyilvános helyen ülni. Bármi, ami összekötheti őket, okot ad a rendőröknek, hogy beszélni akarjanak Kellerrel Bingham halála után, és Keller ezt egyáltalán nem akarta. Profizmusa a professzionalitásában rejlik. Amikor végez egy munkával, semmi sincs, ami az áldozathoz köthetné.

Ahogy azt sem akarta, hogy megismerje személyesen a célszemélyt. Amikor ez megtörtént, személytelen célpontból hirtelen emberi lény lett, és ez mindig komplikációkhoz vezetett. Keller egy időben amiatt aggódott, hogy esetleg szociopata, és most belátta ennek a lehetőségnek az előnyeit. Egy igazi szociopata anélkül képes valakivel összebarátkozni, hogy ez bármilyen szinten vagy formában zavarná. Élvezi a célszemély társaságát, majd élvezi, hogy megöli. Semmiféle mentális gimnasztikát sem kellene csinálnia ahhoz, hogy a célpontot személytelennek lássa.

Amikor Keller tósztra emelte poharát – „A filatéliára, a hobbik királyára, a királyok hobbijára!” –, azt remélte, hogy Binghamről kiderül: nagyképű és beképzelt.

Keller tudta jól, hogy a bélyegek iránti szenvedély nem garancia a kellemes jellemre és a szimpatikus személyiségre. Ha van egy kis szerencséje, Sheridan Bingham egy mohó és pénzzel teli gyűjtő, aki úgy habzsolja fel a német államok bélyegeit, ahogy egy telhetetlenül kövér ember fal fel mindent a svédasztalnál.

– Állítottál már ki egy ilyen összeröffenésen, Jackie?

Hívj csak Sherrynek, kérte pár perccel korábban Bingham, mire Keller is kénytelen volt hasonló ajánlatot tenni. A neve John, de soha nem hívta így senki. Gyakorlatilag mindenki Kellernek hívta, de a Hívj csak Sherryre mégsem lehet azt válaszolni: Hívj csak Kellernek.

A neve John, mondta Binghamnek, és éppen magyarázni kezdte, hogy hívják a barátai, de mondat közben meggondolta magát, hogy közölje: a barátai Jacknek szólítják. Amennyire fel tudta idézni, soha senki nem hívta így. Sherry Bingham sem, aki azonnal Jackie-vé bővítette a Jacket.

Keller megrázta a fejét.

– Soha eszembe sem jutott – felelte. – Ha az ember nem specializálódott, nincs olyan anyaga, amit érdemes lenne kiállítani. Kivéve…

– Kivéve?

– Ami azt illeti, a Martinique-gyűjteményem teljes, és egy ideje már csak apró variációkkal egészítem ki.

– Úgy látom, hogy szándékod ellenére mégis specializálódtál.

– Nos…

– És nincs Martinique-nak jó pár érdekes és értékes darabja? Egy-két valódi ritkaság? Barátom, szerintem ha akarnál, te is kiállíthatnál.

– Gondolom. De soha nem jutott eszembe.

– És most mit gondolsz róla?

– Nem az én stílusom – válaszolta Keller. – Azért mások gyűjteményét szeretem nézni.

– Voltál már a kiállítási teremben?

– Nem, azonnal az aukciós terembe mentem.

– Nos, amikor majd megnézed, látni fogsz pár tárlót az én dolgaimmal. – Keller azt válaszolta, hogy alig várja, mire Bingham legyintett. – Semmi különös nincs köztük – magyarázta. – Tisztességes anyag szépen kiállítva, ezt elismerem. Miért is ne? Nem mintha bármi közöm lenne hozzá.

– Ezt hogy érted?

– Van egy figura, aki összeállítja a kiállítási anyagaimat. Kitalálja, hogy nézzen ki, megtervezi, eldönti, mi kerüljön bele, és mi nem. Voltál már kutyakiállításon, Jackie?

Kutyák? Azok meg hogy jönnek ide?

– Soha – felelte.

– Én sem. De van egy unokatestvérem, aki sorra nyeri a díjakat a Westminster Kennel Klub rendezvényein. Dolgozik neki egy férfi, aki megmondja, melyik kutyát vegye meg, egy nő, aki előkészíti az állatokat a kiállításra, meg egy fiatal fickó, aki körbeparádézik a kutyákkal, és mindent megtesz azért, hogy a bírók le legyenek nyűgözve. Az unokatestvérem részvétele az egészben arra van korlátozva, hogy havonta ír egy rakás csekket, és ez egészen jól is megy neki. Cserébe megkapja a díjakat meg a hírnevet, és olyan büszke, mintha ő tanította volna a kutyának, hogy pisiléskor emelje fel a lábát.

– Azt hittem, ez ösztönös.

– Azt hinné az ember, mi? Mindegy, én is nagyjából azt csinálom, amit ő. Csak kutyák helyett bélyegekkel. Megírom a csekkeket, hazaviszem a díjakat. Nem is tudom, miért kínlódok vele.

– A hobbi része.

– Az lenne? Szerintem az egóm része, és kész. A poharam üres, Jackie, a torkom meg száraz. Te bele se ittál a tiedbe.

– Csak nyugodtan rendelj – mondta Keller. – Nálam ilyen korán egy ital a plafon.

Bingham elkapta a pincér tekintetét, és jelezte neki, hogy hozzon még egy kört.

– Így könnyebb – sóhajtotta Kellernek. – Hagyd nyugodtan az asztalon, ha nem akarod meginni. Tudod, mi történik? Kezdek lazítani, ez történik.

– Nos, az ital erre való.

– A bélyegek valók erre – mondta Bingham. – Elvisznek onnan, ahol vagy, el egy messzi, békés helyre. De egy ideje nem működik.

– Nem érdekel a gyűjteményed?

– De igen, csak egyre nehezebben tudok elszakadni attól, ami nyomaszt. – Amikor a pincér megjelent az italokkal, Bingham elhallgatott, aztán felvette a poharát, és belebámult. – Addig nem voltam képes ellazítani – mesélte –, amíg ma reggel fel nem szálltam a gépre. Nekem rövidebb volt az utam. A Northwesttel repültem Detroitból, és amikor a gép elkezdett gurulni, éreztem, hogy lassan leeresztek. – Belekortyolt az új italába. – Ez pedig segít, nem is keveset. Ha neked egy ital a plafon, akkor nekem kettő, mert nem akarok elázni. Csak el akarok jutni oda, ahol azt érzem, hogy minden rendben lesz – Arcára mosolyt erőltetett. – Mert úgyse lesz.

Nehogy elmondd, gondolta Keller. Csak maradj a bélyegeidnél, jó? Mesélj csak a hamis visszavonások nyomasztó problémájáról. És Bingham pontosan ezt tette.

Keller a szobaszerviztől rendelt vacsorát.

Ami nevetséges egy olyan városban, amely tele van jobbnál jobb éttermekkel. Nem kellett volna mást tennie, mint bármelyik irányba sétálni egy saroknyit, és olyan éttermet talál, ahol jobb, olcsóbb és sokkal érdekesebb ételt ehet, mint amit egy hotel konyhája kínál. De valami oknál fogva nem akart kimenni a szobájából, és erre csak akkor jött rá, amikor a pincér betolta a kiskocsiját, rajta a vacsorával. Attól félt, hogy összefut Sheridan Binghammel.

Butaság.

Ennek ellenére vacsora után is a szobájában maradt, és addig nézte a tévét, amíg el nem álmosodott.

– Jó reggelt neked is – mondta Dot. – Bár itt délután van. Mikor kezdődik az aukció?

– Már egy órája megy – felelte Keller. – Ma viszont semmi sincs, ami érdekel. Ma csak Amerika van terítéken.

– Az az Amerika, ami gyönyörű? Mi bajod van az Egyesült Államokkal, Keller?

– Én az egész világot gyűjtöm.

– Ó! És Amerikával mi a helyzet? Egy másik bolygón van?

– Nem, de…

– Azt hittem, hazafi vagy, Keller. Segélymunkásokat etetsz a Ground Zerónál. A hazád viszont arra már nem jó, hogy a bélyegeit gyűjtsd?

– Meg tudom magyarázni – válaszolta Keller –, de szerintem ezt egyikünk sem akarja.

– Ezzel most egyetértek. A barátunk… megérkezett?

– Meg, itt van.

– Valami furcsát hallok a hangodból.

– Tegnap délután meghívott egy italra – mondta Keller, aztán röviden elmagyarázta, mi történt.

– Ez nem jó – jegyezte meg Dot.

– Tudom.

– Képes leszel megtenni, amit meg kell tenned?

– Azt hiszem. Bizonyos értelemben még könnyebb is lesz így.

– Mert az új barátjára nem fog gyanakodni.

– Valami hasonló.

– De más értelemben meg nehezebb lesz – mutatott rá Dot.

– Emlékszel, amikor leszociopatáztál?

– Hogy is felejthettem volna el? Arra is emlékszem, mennyire felzaklatott.

– Vannak olyan helyzetek – felelte Keller –, amikor könnyebb lenne szociopatának lenni.

– Tudom, mit kell tenned. Meditálnod.

– Meditálnom?

– Menj a lelkedben arra a helyre, ami a béke és nyugalom szigete – magyarázta Dot –, és próbálj meg kapcsolatba lépni az ott rejtőző szociopata éneddel.

Keller ezen gondolkodott, miközben a kiállítást nézte meg, ami a szokottnál érdekesebbre sikerült. Kiváló minőségű bélyegeket állítottak ki, de Keller szerint nem ez volt az oka. Hanem az, hogy a tegnap esti beszélgetése óta Binghammel már más fényben látta ezt a kérdést.

Minden egyes tárló név nélküli volt, feltehetően azért, hogy a bírák ne tudják, kiről kell véleményt mondaniuk, Keller azonban biztos volt benne, hogy pontosan tisztában vannak vele, melyik anyag kihez tartozik. Ő maga is azonosított párat, mivel már látta őket, és azonnal kiszúrta Bingham anyagát, amit maga a gyűjtő írt le neki részletesen előző nap. Három keretben állította ki három, csendes-óceáni német gyarmat – a Marshall-szigetek, a Mariana-szigetek és a Karolina-szigetek – bélyegeit. Bingham tényleg alapos volt: szerepelt ott pecsételt és postatiszta, különböző variációk, sőt még első napi borítékok is, blokkok, sorok, szóval rengeteg anyag, amit professzionális módon dokumentáltak, és művészien rendeztek el. Nyilvánvaló volt, hogy egy profi készítette el a kiállítás anyagát, de Bingham hozzájárulása nélkül nem lett volna képes a kiváló munkára, hiszen ő vadászta össze a bélyegeket, és ő is fizetett értük.

Keller azon tűnődött, hogy vajon őt is érdekelné-e a kiállítósdi. Nem, döntötte el. A hobbija a magánügye, és ezen nem akart változtatni. Azt viszont megtehetné, hogy a Martinique iránti érdeklődését kiterjeszti, és ezentúl, mondjuk első napi borítékokat is gyűjt, meg a különböző variációkat. Még akkor is jó lenne rájuk nézni, ha rajta kívül senki sem látná őket.

Mert egyedül ő élvezné a látványukat. Keller nem művész, a tervezés meg a tipográfia messze meghaladja a képességeit. Binghamhez hasonlóan fel kellene vennie valakit a feladatra.

Kösz, de nem. Egyszer volt egy kutyája, és felvett egy fiatal lányt, hogy a távollétében sétáltassa. Aztán amikor észhez kapott, a barátnője ott lakott nála. A végén meg arra lett figyelmes, hogy a nő a kutyájával együtt kisétált az életéből.

Egy bélyeggyűjteményt nem kell levinni sétálni. Etetni persze kell – pénzt eszik, az étvágya pedig határtalan –, ugyanakkor semmi baja nem történik, ha egy ideig nem kap enni. Ha meg az embernek el kell utaznia valahova, akkor csak becsukja az ajtót, az albumok meg ott sorakoznak szépen a polcon, és nem panaszkodnak.

Még egyszer körbejárta a termet, ismét megcsodálta a kiállított bélyegeket, és magában értékelte őket. Nagyon szép, ismerte el, de olyan érzése volt velük kapcsolatban, mint a kutyákkal és a barátnőkkel. Szerette nézni őket, szüksége viszont nem volt egyikre sem.

45

– Gondoltam, hogy itt talállak.

Egy kéz támaszkodott az asztalra, amelynél Keller ült. A mennyezeti lámpa fényében erősen csillogott hatalmas pecsétgyűrűjének kék köve.

Keller a kereskedők termében ült egy asztalnál, ahol többdoboznyi első napi boríték tornyosult. Alaposan átnézte mindet, de semmit sem talált, ami megtetszett volna neki. Azért érdekes volt, mert eddig ezekre a borítékokra soha nem figyelt oda, és ahogy egyenként megnézte őket, érezte, hogy érdekelni kezdik.

– Első napi borítékokat néztem – mondta Binghamnek.

– Martinique-ról?

– Mindenhonnan. Martinique-ról egyet sem találtam. Próbálom eldönteni, mit gondoljak ezekről a borítékokról.

– Pandóra szelencéje – figyelmeztette Bingham. – Nincs két ugyanolyan, így aztán könnyen lehet, hogy ugyanabból megveszel akár több tucatot is. A végén akkor kapsz észbe, amikor már mindent megveszel, még akkor is, ha nincs rá szükséged, mert ha valamit mégis otthagysz, akkor évekkel később is képes vagy a falba verni a fejed, amiért nem vetted meg.

– Akkor talán bele sem kellene kezdenem.

Bingham ránézett, aztán megrázta a fejét.

– Szerintem – mondta – nem leszel képes ellenállni. De hajrá, tarts csak ki, ameddig bírod! Közben nem ebédelünk meg valahol?

Hosszan és nyugodtan megebédeltek a vörös bőrből és kézzel csiszolt fából készült bútorokkal berendezett étteremben. A vendégek főleg férfiak voltak, mindegyik öltönyt és nyakkendőt viselt. Péntek lévén néhányan kék blézerbe bújtak. Jogászok és tőzsdei alkalmazottak, gondolta Keller, akik martinivel kezdik és brandyvel fejezik be az ebédet, közben pedig marhahúst és tengeri herkentyűket esznek.

– Én fizetek – jelentette ki Bingham, amikor megrendelték az italukat, majd egy kézlegyintéssel elhessegette Keller javaslatát, hogy felesben állják a cechet. – Ha akarod, a vacsorát majd te fizeted. De ezt én állom. Még soha nem jártál itt, Jackie? Nos, egy dallasi étterem mellett itt készítik a legjobb bifszteket.

Keller nem volt benne biztos, hogy ilyen korán marhát akar enni, de az első falat meggyőzte. Evés közben csak pár szót váltottak – hiszen a marha minden figyelmüket lekötötte –, és akkor is csak bélyegekről.

A kávé sem okozott meglepetést – fekete volt, tökéletesen darált és roppant finom –, aztán amikor Bingham a fekete mellé Armagnacot rendelt, Keller is vele tartott. Nem kedvelte a brandyt, mert ég tőle a gyomra, most mégis megpróbálta.

Miért ne, gondolta. A pokolba is, miért ne?

Aztán azon tűnődött, hogy nem hibázott-e valaki. Mi van, ha valaki Detroitban rossz fotót vágott ki az újságból. Mi van, ha nem Sheridan Bingham csípi Len Horvath szemét, hanem egy másik detroiti lakos? Mert miért is akarná ezt a tökéletes úriembert valaki holtan látni?

Mert valaki meg akarta öletni, ez biztos.

– Örülök, hogy összefutottunk – mondta Bingham. – De tartozom egy vallomással. Kerestelek.

– Igen?

– Nem akartam egyedül ebédelni. Nem akartam egyedül lenni, hogy teljesen őszinte legyek.

– Biztos ismersz más gyűjtőket is.

– Felszínesen – felelte Bingham. – A kiállítókkal meg versenyzünk a díjért, ezért tartjuk a három lépést. A többi, német államra szakosodott gyűjtővel nem vagyok különösebben jóban, elvégre ugyanazzal az anyaggal indulunk mindannyian. És megmondok még neked valamit. Nem szeretek ismerkedni, közel kerülni másokhoz. Szeretem megtartani a távolságot.

– Ez azért meglep, Sherry.

– Nos, mi jól kijövünk egymással, Jackie – szögezte le Bingham, aztán hangtalanul fütyülni kezdett. – Hétfő reggel visszarepülök Detroitba. A hátam közepére kívánom.

– Ma még csak péntek van.

– Mindjárt itt a hétfő. Holnap lesz az árverés, meg vasárnap, és mindkét napon van pár tétel, ami igencsak érdekel.

– Engem is.

– Akkor lesz mivel eltölteni az időnket. És ne feledjük a kiállítást is. Talán nyerek valamit, talán nem. Akármi történjék is, hétfőn hazamegyek.

– Nem akarsz hazamenni?

– Az életem ott nagyon más.

– Igen?

Bingham szeme összeszűkült.

– Detroitban – felelte halkan – sehova nem megyek testőrök nélkül. És még velük is nagyon ritkán mozdulok ki otthonról. Van egy pánikszobám. Tudod, hogy mi az?

– Egy óvóhelyszerűség étellel és vízzel?

– És légkondicionálóval – bólintott Bingham. – Van benne egy szófa, így el tudok bújni, ha valaki rám tör a házamban. Valójában ott élek, Jackie. Még a bélyeggyűjteményemet is bevittem oda pár hónapja.

– Attól félsz, hogy valaki ellopja a gyűjteményedet?

– Kit érdekelnek a bélyegek? – nézett rá Bingham. – Ugyan nagyon szeretem őket, de én nem az a fajta ember vagyok, aki azt mondja, hogy a bélyegek az élete. Az életem az életem, és ezt féltem. Otthon vannak páran, akik holtan akarnak látni, Jackie, és előbb vagy utóbb el is fogják érni.

– Nem tudsz semmit sem tenni?

– Van egy pánikszobám meg egy rakás testőröm. És kész, ennyi. Ha valakik valóban meg akarnak ölni, akkor hogyan állíthatom meg őket? Vesznek az utca túloldalán egy házat, alagutat ásnak a pincémbe, telerakják robbanószerekkel, és felrobbantanak a pánikszobámmal együtt.

– Tényleg azt hiszed…

– Valójában azt hiszem – felelte Bingham –, hogy ennél egyszerűbb és hatásosabb megoldást is ki tudnak találni. Semmit nem tehetek, Jackie. Bárcsak tehetnék, de nem megy.

– Nem a védelmedre gondoltam – mondta Keller –, hanem arra, hogy nem tudod-e rávenni őket, szálljanak le rólad.

– Erre semmi esély sincs – emelte fel Bingham a brandyjét, majd anélkül tette le, hogy belekortyolt volna. – Tettem valamit, amit néhányan soha nem fognak nekem megbocsátani. Sem a pénz, sem a meggyőzés nem használ. Nem fognak leszállni rólam.

– Nagyon nyugodtan beszélsz róla.

– Olyan, mintha halálos beteg lennék – vont vállat Bingham, és most meghúzta a brandys poharat. – Ha egyszer elfogadod, akkor megtanulsz együtt élni vele. Pár napig nem kell aggódnom, hogy kiújul. Biztonságban vagyok.

Este egy thai étteremben ettek. Alig volt pár vendég. A falakon bambuszkeretbe foglalt képek lógtak, a mennyezetről meg lampionok. Az étel tüzes, vadul csípős volt, sokat ettek, utána mexikói sörrel enyhítették az élményt. Szinte rituálisan bélyegekről kezdtek el beszélni, aztán más vizekre eveztek.

– Nem fogom megkérdezni, hogy mi történt – nézett rá Keller –, de azt el kell mondanom, hogy nem olyannak látszol, mint aki ennyire magára tudna haragítani valakit.

– Te csak ilyennek látsz, Jackie. Egy bélyeggyűjtőnek. Ezért jó, ha az embernek van hobbija. Mert amikor azzal foglalkozik, rendes alaknak látszhat. Az életem Detroitban igencsak más.

– Ezt gondoltam.

– Annyit tudunk csak egymásról, hogy mit gyűjtünk, és ennél többet nem is kell. Akár baltás gyilkos vagy megszállott pedofil is lehetek. Persze nem vagyok, pedig úgy nagyobb biztonságban lennék. Te meg lehetnél, mondjuk… nem is tudom. Ahhoz túl nyájas vagy, hogy valami erőszakos dolgot mondjak, de például lehetnél svindler vagy tőzsdespekuláns. Valami hasonló.

– Tényleg?

– Nos, nem igazán. Nem hiszem, hogy csaló lennél, de érted, hogy mire gondolok. Amikor bélyeget gyűjtünk, csak gyűjtők vagyunk, ezért nem is számít, mit csinálunk a hétköznapjainkban.

Keller bólintott, és feltette azt a kérdést, ami egész délután foglalkoztatta.

– Magaddal hoztad a testőreidet? Gondolom, az ember az ilyesmit nem nagyon veszi észre, de…

– Itt nincs rájuk szükségem, Jackie. Detroitban vannak, és egy üres házat őriznek.

– Azt gondoltam volna, hogy az elővigyázatosság kedvéért egyet vagy kettőt azért magaddal hozol.

Bingham megrázta a fejét.

– Nélkülük nagyobb biztonságban vagyok. Ugyanis senki sem tudja, hogy eljöttem San Franciscóba.

– Tényleg?

– Van egy barátom, aki használhatja a cége Gulfstreamjét. Titokban felszálltam a gépre, és ugyanígy repülök vissza hétfő délután. A testőreim azt hiszik, hogy a szobámban bujkálok.

– Nem bízol bennük?

– Egy bizonyos pontig, de amit nem tudnak, azt nem is képesek elmondani. A hotelbe nem a saját nevemen jelentkeztem be, szóval senki sem tudja, hogy itt vagyok. De ha mondjuk, nyerek is valami díjat a kiállításommal, és leközlik a képemet a Linn'sben, nem hiszem, hogy túl sok előfizetője lenne a lapnak az ellenségeim körében. Ha meg mégis, akkor sem mennek vele sokra, mert mire megjelenik a cikk, én már régen otthon vagyok.

Akkor nincs testőr, aki miatt aggódni kellene. Keller már egy ideje figyelt, és ugyan senki gyanúsat nem látott, úgy gondolta, baj nem lehet belőle, ha megkérdezi.

Nehezen tudta eldönteni, mit gondol Sheridan Binghamről.

Egyre csak bizonytalankodott. Egyfelől majdnem összebarátkozott a férfivel, és a vártnál jobban megkedvelte. Másfelől viszont Bingham egy meló volt, amit el kellett intéznie, egy probléma, amit meg kellett oldania, és Keller akaratlanul is utálta ezért. Tudta jól, hogy néhány pályatársa kifejezetten felhergelte magát, hogy megutálja a célszemélyt, mert így könnyebben meg tudnak birkózni a feladattal. Keller soha nem érezte ennek a szükségét, de lassan kezdte érteni, hogy pár kollégája miért csinálja ezt.

Szombat délelőtt az árverési terem közepén ült, és tárcsájával a kezében, katalógusával az ölében várta, hogy a tételeire kerüljön sor. Megpróbált figyelni, ami néha sikerült is, mert közben azon kapta magát, hogy máshol jár az esze.

Lehetnél tőzsdespekuláns, mondta Bingham. Vagy svindler. Emlékezett, hogy a svindlerek áldozatait jobban megviseli az árulás, mint maga a pénzügyi veszteség. Azt hittem, hogy a barátom, mondják, és erre elárult engem.

Ahogy ő is elárulni készült Binghamet.

– És most jöjjön Új-Britannia – közölte az aukció vezetője. – 402-es tétel. Hatvanról indulunk, ki ad érte hatvanötöt? Hatvanöt, köszönöm, mehetünk hetvenre? A terem hátuljából megkaptam a hetvenet, ki ad érte hetvenötöt? Hetven először, hetven másodszor, hetven harmadszor a 214-es licitálónak.

Ugyanaz a licitáló csapott le az összes új-britanniai tételre, és Kellernek meg sem kellett fordulnia, hogy tudja, ki az. Tisztában volt vele ugyanis, hogy Új-Britannia a Bismarck-szigetcsoport egy szigete, amit a németek 1700-ban fedeztek fel, és neveztek el Új-Pomerániának, majd Német Új-Guinea részeként kormányozták. Amikor a háború alatt gazdát cserélt, az angolok megváltoztatták a nevét Új-Britanniára, és a nevet azonnal ráhúzták az összes, a környéken lévő régióra, és ha már ott tartottak, felül is nyomtak pár német gyarmati bélyeget.

Kellernek is volt pár darab a gyűjteményében Új-Britanniából, de nem túl sok. Akár licitálhatott is volna egy-két tételre, ám az harcot jelentett volna új barátjával, és ezt nem akarta. Azt tervezte, hogy megöli, de egy bélyegaukción nem volt hajlandó versenyezni vele.

Azért ez mégsem árulás, igaz? Akkor más lenne a helyzet, ha ők már akkor barátok, amikor Horvath kiadta a megbízást. Ebben az esetben egyszerűen visszautasítja a munkát, és megtalálja a módját, hogy figyelmeztesse Binghamet.

De nem így történt. A megbízás jött először, és Keller soha nem ismerkedett volna meg Binghammel, ha nem fogadja el a munkát, hogy ölje meg.

Akkor is volt valami ebben az ügyben, ami…

Szociopataként egyszerűbb lenne a helyzete. Kár, hogy nincs egy iskola, ahol ezt tanítják. Elvégzi, és diplomás szociopata lesz. Még az álláskereséssel sem lenne gondja.

– 721-es tétel. Húsz dollárról indulok, mehetünk huszonkettőre?

Megvan a huszonkettő, ki ad érte huszonnégyet? A szélén megkaptam a huszonnégyet? Huszonnégy először, huszonnégy másodszor, huszonnégy harmadszor a 304-es licitálónak.

Keller leeresztette a tárcsáját, bekarikázta a tétel számát, felírta a leütési árat, és várta, mi történik a következő tétellel.

Aznap este visszamentek az étterembe, ahol bifszteket ettek.

– Szombatonként minden csöndes – magyarázta Bingham. – Az üzletemberek vagy otthon vannak a feleségükkel, vagy ágyban a szeretőjükkel. Nem mintha ez a hely általában hangos lenne, de ma este szinte csak mi vagyunk itt. Hogy alakult a mai délutánod? Ha jól láttam, sok tételnél te maradtál állva.

– Olyan jó áron voltak, hogy nem bírtam otthagyni őket – felelte Keller. – Amik igazán érdekelnek, azok holnap kerülnek sorra.

– Én vettem ma jó pár bélyeget, és holnapra is ez a tervem. De néha elgondolkodom, miért is erőlködök.

– Nos, egy bélyeggyűjtemény olyan, akár egy cápa – mondta Keller.

– Miért?

– A cápáknak állandóan úszniuk kell – magyarázta Keller. – Különben meghalnak. Legalábbis ezt hallottam valahol.

– Ez úgy hangzik, mint amit az ember hall valahol.

– Nos, akár igaz, akár nem a cápák esetében, a bélyeggyűjteményekre ez biztosan áll. Ha nem bővíted, akkor nincs sok örömöd benne.

– Teljesen igaz – bólintott Bingham. – Mindig is érdekelt Németország, de az elején Vatikánt gyűjtöttem. Nem vagyok sem katolikus, sem német. Hamar befejeztem a gyűjteményt, benne volt minden: pecsételt, postatiszta, blokkok, sorok, első napi borítékok. Ott ült az album a polcon, és én rá sem néztem. El sem adtam, bár talán nem is lenne rossz ötlet, mert annyira nagy örömöt leltem benne. Akár a cápa, mi? Így még soha nem gondoltam rá, de tetszik, mert szinte látom magam előtt a gyűjteményemet, amint mindent felfal, ami az útjába kerül.

Egy kicsivel később így folytatta:

– Van családod, Jackie? Nincs? Nos, nekem van pár unokatestvérem, de évek óta nem tartom velük a kapcsolatot. A végrendeletemben mindent a Wayne Állami Egyetemre hagytam.

– Oda jártál?

– Nem, de pár éve tiszteletbeli doktori címet kaptam tőlük. Eszedbe ne jusson dr. Binghamnek hívni, hallod? A doktori cím önzetlen jó cselekedetnek indult, de a végén még pénzt is láthatnak a gyűjteményemből. Bár a fene tudja, mihez kezdenek vele.

– Előírhatnád, hogy meg kell őrizniük, és ki kell állítaniuk.

– Az meg mire lenne jó? Árverezzék csak el, hogy egy másik gyűjtő élvezkedhessen vele.

– Nos – mondta Keller –, erre még azért várni kell egy kicsit.

Bingham csak szótlanul bámult rá.

46

– Természetes halálon gondolkodtam – mesélte másnap Dotnak.

– Miért is ne? Azt is mondhatjuk, hogy te erre szakosodtál. Nálad természetesebb halálokot elképzelni sem nagyon tudok.

– A cián mindig bejön – magyarázta Keller –, és szerintem nem is lenne nehéz szereznem. Olyan, mint a szívinfarktus.

– És legalább annyira vicces is.

– Ám ha keresik – folytatta Keller –, akkor meg is találják. És keresnék, ebben biztos vagyok. Lehet, hogy a helyi rendőrök nem tudják, kicsoda Bingham, de amikor kiderül, amikor mindent megkapnak Detroitból, akkor összekapják magukat, minden vizsgálatot elvégeztetnek, és megtalálják. És bármi mást is, ami még az eszembe jutott.

– És ha keresik, akkor téged találnak meg.

– Akármi történik vele – helyeselt Keller –, engem találnak meg. Mindenhol együtt voltunk. Persze figyeltem, hogy készpénzzel fizessek, ugyanakkor ennyi erővel használhattam volna a hitelkártyámat is. Úgyis együtt láttak minket.

– Szeretnél hazajönni, Keller?

– Eszembe jutott.

– Visszaadhatjuk a pénzt. A repülőjegyet sem buktád el, mert amúgy is mentél volna az árverésre, nem? Szóval elfelejted az egészet, és hagyod, hadd találja ki valaki más, hogyan lehet megölni a rohadékot.

– Bingham kedves alak.

– Ó, ez remek. Pont ezt akartam hallani.

– Itt legalábbis az. Lehet, hogy Detroitban egyáltalán nem kedves.

– El akarsz menni utána Detroitba, hogy ott öld meg? A testőreivel együtt?

– Nem hiszem.

– Nos, ezt örömmel hallom. Mit tegyünk, Keller? Hívjam fel Horvathot, te meg lenyeled a repülőjegyet?

– Nem csak erről van szó.

– Jó, a hotelról is. De amúgy is odarepültél volna, nem? És akkor meg is kell szállnod valahol. Ha jól emlékszem, akkor a repülőjegyed és a hotelszobád is le volt foglalva.

– Nem csak a hotel.

– Jó. Párszor elmentél ebédelni meg vacsorázni. Akkor meg nem értem… Megvan, Keller! Bélyegek. De amúgy is akartál bélyeget venni, nem igaz?

– Egy bizonyos pontig – felelte Keller.

– És ez a pont most már messze mögötted van. Mert a Detroitból kapott pénz égette a zsebedet.

– Nem ragadtattam el magam – felelte Keller. – Nagyjából annyit költöttem, amennyit terveztem. Itt van ez a megbízás, ezért úgy gondoltam, hogy megengedhetek magamnak pár bélyeget. De ha vissza kell adnom…

– Van ám annak oka, hogy miért nem jó pénzt visszaadni. Amikor a kezemben van, az az én pénzem. Ha meg visszaadom, az olyan, mintha elkölteném, és mit kapok érte cserébe? – Dot sóhajtott egy mélyet. – Ugyanakkor ha történik valami Binghammel, akkor egy jelvényes ember beszélni akar majd veled. Eddig pedig nagyon jól intézted az életedet, mert soha nem kellett jelvényes emberekkel társalognod.

– Akkor is kell lennie megoldásnak.

– Mennyi idős a férfi? Hatvan? Hatvanöt?

– Hatvanhét.

– Még jobb. Talán szerencséd lesz. Nem fiatal, stresszes életet él. Lehet, hogy a természet besegít neked. Nem ez lenne az első alkalom.

– Egészségesnek látszik, Dot.

– Egy napot sem volt beteg életében, aztán bumm! A ketyegője bemondja az unalmast, és csak azt veszed észre, hogy a tagjai lassan megmerevednek. Ki mondja, hogy nem történhet meg?

– A következő huszonnégy órában kell megtörténnie, Dot.

– Nem túl sanszos. Mi van, ha nyer egy díjat? Attól biztosan izgalomba jön.

– Egy egész szekrénye tele van ilyen díjakkal. Szerintem annyira már nem izgalmas neki nyerni.

– Nos, akkor nem nyer, és annyira szomorú lesz, hogy megöli magát. Keller? Hol vagy?

– Itt – válaszolta Keller. – Vissza kell mennem az árverésre. Nemsokára jön pár tételem.

Az utolsó tételt, amire licitált, a St. Pierre és Miquel nevű francia szigetpáron adták ki Új-Fundland partjai mellett. Egy eltökélt telefonos licitálóval kellett megküzdenie, és többet költött, mint tervezte, de ez egyáltalán nem izgatta. Készpénzzel fizet érte, amit nem fog visszaadni.

Felment a szobájába, felemelte a telefont, aztán meggondolta magát, lement a hotel előterébe, és onnan telefonált inkább.

– Jackie vagyok – szólt bele a kagylóba.

Olyan furcsa volt kimondani a nevét, amit Bingham aggatott rá, de a barátja teljes természetességgel használta. Épp most lépett ki a zuhany alól, és nem is tudja mennyi az idő. Azt hitte, hogy csak másfél óra múlva találkoznak az étteremben.

– Nem, valami másról van szó – felelte Keller. – Egyedül vagy? Felmehetek hozzád?

– Mindig egyedül vagyok. Mire felérsz, felöltözöm, gyere csak.

Bingham megmondta Kellernek a szobája számát, Keller meg hét perc múlva kopogtatott a 617-es ajtón. Az 1217-es sokkal jobb lett volna, de ez is megteszi, gondolta Keller.

A szoba tágas volt. Keller nem panaszkodhatott a három emelettel lejjebb lévő szobájára, ez azonban komplett lakosztály volt.

– Sokkal több a hely, mint amire szükségem van – jegyezte meg Bingham Kellernek –, de ha egy kicsivel több pénzt költ az ember, akkor jobban oda is figyelnek rá. Ha az egyik szobában böfögök egy rondát, a másikban kivárom, amíg kiszellőzik. Kérsz inni valamit?

Keller ugyan nem akart inni, de bólintott. Mert így Bingham is iszik, és nem is az elsőt a délután folyamán, mert a zuhany ellenére whisky szaga lengte körbe.

Bingham töltött, koccintottak. Keller csak megnedvesítette az ajkát, Bingham viszont meghúzta a poharat.

– Még jó is, hogy feljöttél – mondta Kellernek. – Van valamim a számodra. Vacsoránál akartam odaadni neked, de így legalább nem felejtem el. Odaadom most, és lerakhatod a szobádban, mielőtt elindulunk.

Az átlátszó műanyag irattartóban egy első napi boríték volt. 1891-ben bocsátották ki Martinique fővárosában, Fort-de-France-ban, Párizsban felülbélyegezték, és útközben párszor még megportózták.

– Ez gyönyörű – mondta Keller. – Mennyivel tartozom?

– Ajándék.

– Ugyan már – nézett rá Keller. – Hadd fizessek érte!

– Nem. Ezt nem veheted meg, Jackie. Mert nem eladó. Ajándék.

– De…

– Hosszú távon sokba fog kerülni – mosolygott Bingham, majd meghúzta a poharát. – Annyi első napi borítékot veszel majd. Etetni kell a cápát, nem?

– Nos, nagyon örülök neki. Bárcsak én is adhatnék neked valamit. Talán tudok is.

– Igen?

– Azért jöttem fel – felelte Keller –, mert tényleg arra számítasz, hogy megölnek, igaz?

– Előbb vagy utóbb. Ha valaki elég elszánt és még pénze is van, akkor az ember esélyei drasztikusan csökkennek.

– Sherry, nekem van egy ötletem, hogy hogyan tudsz megszabadulni ettől.

– Szerintem nem lehet, de hülye lennék nem meghallgatni téged.

– Nos – kezdte Keller. – Tudod, nem olyan régen arról beszéltünk, hogy az emberek mennyire nem ismerik egymást. Te meg azt mondtad, hogy én akár lehetnék tőzsdespekuláns vagy svindler.

– Nem akartalak megbántani.

– Tudom, de elég közel jártál az igazsághoz. Egyik sem vagyok a kettő közül, de nem éltem mindig az élet törvényes oldalán.

– Tudod, láttam ám én, hogy világlátott ember vagy, Jackie.

– Ami azt illeti, a biztosítási csalások nélkül nem lenne ekkora gyűjteményem – közölte Keller.

– Bejelented, hogy ellopták a bélyegeid? Ez nem is…

– Ha bélyegekről van szó, akkor nálam becsületesebb ember nincs a világon.

– Szintúgy. Hobbival máshogy nem is lehet.

– Én életbiztosítási csalásról beszélek. Az elmúlt években párszor eljátszottam a saját halálomat. Egy kicsit ismerem a rendszert meg a trükköket. Sherry, van valaki, aki Detroitban meg akar ölni téged. Nem fizetheted le, nem ijesztheted el, és addig nem nyugszik, amíg te életben vagy. De ha azt hiszi, hogy meghaltál…

Binghamből csak úgy dőltek a kérdések. Honnan szereznek holttestet? Mi van a DNS-sel? A foglenyomattal?

– Igyál még egyet – javasolta Keller –, én meg elmagyarázom, hogy mire gondoltam.

– Akár még be is jöhet – mondta Bingham. – Mondok én neked valamit. Ez ijesztőbb, mint maga a halál. Ahhoz már eléggé hozzászoktam, de ez…

– Tudom, hogy mire gondolsz.

– Ugyanakkor meg pokolian izgalmas. Mert egy teljesen új élet áll előttem, amit a nulláról kezdhetek. A Wayne Állami Egyetem kapja meg a bélyegeimet, meg minden mást is. Titkos számlákon van eldugva egy kis pénzem is, és még hozzá is tudok férni, szóval nem kell amiatt aggódnom, hogy miből veszek reggelit. De hol fogok élni? Hogyan védhetem ki, hogy véletlenül belefussak valakibe, aki felismer? – Beletúrt a hajába. – Akár még be is festethetem. Vagy leborotválom. De akkor meg az emberek azon gondolkodnának, hogyan nézhetek ki hajjal a fejemen.

– Rengeteg trükk van – bólintott Keller. Tényleg, biztos rengeteg trükk létezik, gondolta. – És én segítek neked.

– Ha találsz egy olyan holttestet, amiről elhiszik, hogy az enyém, nos, Jackie, én nem fogom megkérdezni, honnan szerezted.

– Senkit nem kell megölni hozzá – nyugtatta meg Binghamet, majd nagy vonalakban mesélt neki az együttműködésre hajlandó temetkezési vállalkozókról. Beszélt, de maga is nehezen hitte, amit mondott. Ezért örült annak, hogy Bingham whiskybevitele folyamatosan nőtt.

– Nos, van pár kritikus pont – magyarázta. – Először is, itt, San Franciscóban kell megtörténnie. Mert itt senki sem tudja, ki vagy, a rendőrök meg gyorsan be akarják fejezni a nyomozást, hogy a holttestet minél hamarabb elküldhessék Detroitba. Ahol már senki nem fog a boncolással bajlódni, mert Friscóban már elvégezték.

– Érthető.

– Aztán – folytatta Keller. – A pecsétgyűrűd. Az elég jellegzetes.

– Érettségi óta rajtam van. Nem is biztos, hogy le tudom húzni. Egy kis szappannal megpróbálom.

Pár perc múlva megjelent a fürdő ajtajában, kezében a gyűrűvel.

– Tessék – nyújtotta oda Kellernek. – Mi van még?

– A búcsúleveled. A Cumberford levélpapírjára kellene írnod.

– A fiókban van.

– Elővennéd? Csak a te ujjlenyomatod lehet rajta, senki másé.

– Jó gondolat. Mit írjak?

Keller összeráncolta a homlokát. – Lássuk csak – mondta végül. –”Annak, akit illet. Lehet, hogy megfutamodásnak látszik, de nincs más választásom.” – Majd folytatta, mire Bingham közölte, hogy érti, és mi lenne, ha egy kicsit átfogalmazná? Keller bólintott, hogy az ideális lenne.

Mire végeztek, Bingham teleírta a lapot.

– „Azt tanácsolom a Wayne Állami Egyetemnek, hogy adják el a bélyeggyűjteményemet – olvasta hangosan. – Ebben segíteni tud a San Franciscó-i Halliday & Okun cég.” Tudod, ötvenezer dollárt költöttem el a hétvégén. Ha tudtam volna, hogy a bélyegeket csak pár óráig élvezhetem, eszembe nem jut licitálni.

– Magaddal viheted őket.

– Komolyan? Nem, az sokkal meggyőzőbb, ha itt maradnak. Amúgy meg nem tervezem, hogy az új életemben továbbra is a német gyarmatokat fogom gyűjteni. Sőt, bélyeget sem. A kézírásom kicsit bizonytalan.

– Nos, éppen megölni készülsz magadat. Ettől megremeghet a kezed.

– Szerintem inkább a whisky az oka. Hadd írjam alá. Így ni. Jó lesz?

– Remek.

– Jó. Most mi jön?

47

– Azért ez elég dörzsölt húzás volt – mondta Dot. – Megíratod vele a búcsúlevelét, leveteted vele a gyűrűjét, aztán kisegíted az ablakon. Azt hallottam, hogy akik vízbe ölik magukat, előtte szépen összehajtogatják a ruhájukat, de hányan ugranak ki az ablakon meztelenül?

– Előfordult már – felelte Keller. – Az viszont soha nem történt még meg, hogy valaki levetkőzteti a delikvenst, mielőtt kidobja az ablakon.

– Eddig.

– Nos… – mondta Keller.

– De azt mondtad, hogy amikor felmentél, fel volt öltözve.

– Amikor felhívtam – felelte Keller –, azt mondta, hogy épp akkor jött ki a zuhany alól. Azt kellett volna mondanom, hogy elég, ha csak belebújik a fürdőköntösébe.

– Azért így is megoldottad. Hogyan lett eszméletlen?

– Tarkón vágtam.

– Azt mindig is kedvelted.

– Először azt hittem, hogy megöltem. Tudod, arra gondoltam, hogy még mindig jobb túl erősen megütni, mint túl gyengén. Mert nem akartam, hogy tudja, mi történik vele.

– Az ütéstől nem halt meg.

– Nem. Még élt, amikor kiesett az ablakon.

– De nem sokáig. Hat emelet?

– Hat.

– Közvetlenül a betonra esett.

– A járdára.

– És a zsaruk? Remélem, eljöttél, mielőtt tudtak volna veled beszélni.

– Én magam mentem oda hozzájuk – válaszolta Keller.

– Jesszusom, Keller! Ilyet még soha nem tettél.

– Mihelyt meghallottam Bingham halálhírét. Nem kellett sokat várnom. Elmondtam nekik, hogy a hétvége alatt nem kevés időt töltöttem vele, és szerintem rossz hírt kapott az orvosától, mert állandóan arról beszélt, hogy minek vesz ennyi bélyeget, ha egyszer úgysem élvezheti őket sokáig. Meg hogy inkább maga találkozik a végzetével, sem-minthogy megvárja tétlenül.

– Hogy fogadták?

– A detektív, akivel beszéltem, mindent leírt, és úgy láttam rajta, hogy a beszámolóm egybevág azzal a következtetéssel, amire magától jutott. Elég egyértelmű volt az eset, Dot.

– Mert tettél róla.

– Tettem. Az asztalon ott feküdt egy nagyon őszinte, saját kezével írt búcsúlevél, rajta a karórája meg a pecsétgyűrűje. Mellette meg a bélyegek, amiket a hétvégén vett. És a tárcája tele készpénzzel.

– Alapos voltál – ismerte el Dot. – Len Horvath pedig bejelentette, hogy te ugrottál a személyes sikerlistája első helyére. Azt mondta, alig várja, hogy valaki megint felbosszantsa, és használhasson téged.

– Ezt mondta?

– Nem, természetesen nem. De boldog ember, és ennek bizonyítékaként küldött nekünk egy pénzzel teli borítékot. Megmondom őszintén, Keller, nemcsak őt nyűgözted le, hanem engem is. Megíratni vele a búcsúlevelét, azért ez nem egy utolsó húzás!

– Te adtad az ötletet.

– Én?

– Azt mondtad, nincs kizárva, hogy megöli magát. Mert annyira csalódott lesz, amiért nem nyert díjat a kiállításával.

– Ezt mondtam volna? Nem emlékszem, de ha te mondod, akkor úgy van. Tényleg nem nyert?

– De igen.

– Valami miatt akkor mégis erőt vett rajta a csalódottság. Ez adta az ötletet? Amit mondtam?

– Ez, meg Bingham egy megjegyzése, hogy lehetnék akár tőzsdespekuláns vagy svindler. Ekkor rájöttem, hogy igaza van. Mert a svindlerekhez hasonlóan úgy tettem, mintha a barátja lennék, miközben arra készültem, hogy elintézem. Szóval elgondolkodtam, hogy mit tenne egy igazi svindler. – Megrázta a fejét. – Érdekes volt manipulálni őt, és a végén be is jött, de nem akarok főállású svindler lenni. Tudod, tényleg megkedveltem őt.

– Mégsem hagytad, hogy ez az utadba álljon.

– Nos, nem. Mert Horvath előbb vagy utóbb talált volna valakit Detroitban, aki elintézi Binghamet. Ásat egy alagutat a háza alá, és felrobbantja, ahogy Bingham is mondta. Vagy ráküld egy magánhadsereget a testőreire. Bingham tudta, hogy a játéknak vége. Nem akart visszamenni Detroitba.

– Te meg elintézted, hogy ne is kelljen visszamennie.

– Hát – bólintott Keller.

– Egy nagy köteg készpénzem van a számodra. Horvath gyors volt, ahogy a FedEx is. Mondanám, hogy vegyél pár bélyeget, de ezt már megtetted. – Dot rámutatott a borítékra. – Gondolom, beleteszed a nyugdíjalapodba.

Keller rápillantott a lehalkított tévére. A képernyő alján a csík folyamatosan futott, mutatva a különböző részvények nevét és aktuális árfolyamát.

– Hogy állunk? – kérdezte.

– A piacon? Vannak jó, és vannak rossz napjaink. A jobb napokból több van.

– Mihez kezdesz a részeddel?

– Szerintem még maradok a piacon – felelte Dot. – Hátha fel tudom még egy kicsit hizlalni, ami eddig összejött.

Keller visszatolta Dot elé a borítékot.

– A részemet is csapd hozzá – mondta. – Különben elköltőm.

– Csak akkor, ha biztos vagy benne. Arra gondoltam, hogy egy részét befektethetnénk tengerentúli részvényekbe. Az indiai meg a koreai piac nagyon erős.

– Te jobban tudod.

Dot megfogta a borítékot, és maga elé húzta.

– Keller? – kérdezte. – Bingham bélyegei, amiket az aukción vett, te meg otthagytál az asztalon. Nem estél kísértésbe?

– Egy percre sem.

– Mert ez a hobbid.

– Azért.

– Azt hiszem, értem – nézett rá Dot. – Kaptál tőle egy borítékot, valami flancos nevűt.

– Első napi boríték.

– Az. Martinique-ről, igaz? Mennyibe került neki?

– Szerintem valahol nyolc és tízezer dollár között fizethetett érte.

– És te megtartod.

– Persze. Ajándékba adta.

– Értem.

– Ha ránézek, emlékezni fogok rá.

– Ühüm – bólintott Dot. – Rendszerint minél hamarabb el akarod felejteni őket, igaz? Nem csinálod azt a mentális gyakorlatot? Amikor egyre kisebbek és kisebbek lesznek, fekete-fehérben, hogy a végére kiszürküljenek és eltűnjenek?

– De igen.

– Aha. Jól vagy, Keller?

– Azt hiszem – felelte.

Keller hagyatéka

48

Keller befordult a sarkon, és meglátta Dotot a verandán. A mennyezet két végében egy-egy fehér virágcserép lógott, bennük egy-egy csokrosinda. Dot egy kis kannából öntözte őket, és amikor meghallotta Keller lépteit, megfordult, szeme elkerekedett, de azért befejezte az öntözést.

– Ez itt – mondta – gyorsabban nő, mint a másik. Látod? Több az új hajtása, és a levelei hamarosan elérik a padlót. Azon gondolkodtam, hogy ne vágjam-e egyenlő hosszúságúra a két növényt.

– Miért?

– A szimmetria kedvéért – felelte Dot. – Csak abban nem vagyok biztos, hogy ez jó-e neki. A pályaudvartól idáig sétáltál?

– Olyan szép napunk van.

– Gondolom, ez igent jelent. De hogyan értél ide ilyen gyorsan? Egy órája hagytam üzenetet a rögzítődön, és még ha rögtön el is indultál… – Összeráncolta a homlokát. – Ez nem jön ki. Hazatelefonáltál, és lehallgattad az üzeneteid?

– Elmentem reggelizni – válaszolta Keller –, elolvastam az újságot, megfejtettem a keresztrejtvényt, és fel akartalak hívni, aztán úgy gondoltam, vonatra ülök, és kijövök hozzád. Eszembe sem jutott lehallgatni az üzeneteimet.

– Szóval akkor magadtól jöttél. Van egy bélyeg, amit nagyon meg akarsz venni, ezért eljöttél, hogy adjunk el pár részvényt, mert szükséged van pénzre.

Keller megrázta a fejét.

– Megérezted, hogy fel akarlak hívni, és ezért jöttél. Nem? Nincs több ötletem, Keller. Akkor gyere be, és mondd el!

A konyhaasztalnál Keller elővett egy összehajtogatott papírt a zsebéből. Letette maga elé, és megszólalt:

– Gondolkodtam. A részem részvényekben van, de ettől eltekintve minden pénzemet bélyegekbe fektettem. Van tíz albumom, meg pár doboznyi apróságom.

– A lakásodban.

– Ott. Nos, a következőre akarlak megkérni. Ha történik velem valami, azonnal menj el a lakásomba. Még megvan a kulcs, amit adtam, igaz?

– Valahol megvan.

– Ha nem vagy benne biztos…

– Tudom, hogy hol van, Keller. A hátsó ajtó mellett lóg a kulcsos szekrényemben. Mi a fenéről van szó?

– Odamész a lakásomba – folytatta Keller. – Szerintem segítségre is szükséged lesz, mert az albumok nehezek. Fogd az összesét, és hozd el őket ide.

– És öljem is rögtön meg azt, aki segített, aztán temessem el a kertben, mert a halottak nem beszélnek.

– Nem vicceltem, Dot.

– Azt látom, és bárcsak tudnám, miről beszélsz.

– Eszembe jutott Sheridan Bingham.

– A férfi, aki kiesett az ablakon.

– Ő felkészült. A bélyeggyűjteményét a Wayne Állami Egyetemre hagyta azzal, hogy adják el. Nos, az én gyűjteményemmel mi fog történni? Amikor majd kitakarítják a lakásomat, valaki elviszi, és ki tudja, mi történik vele.

– Azt akarod, hogy kiállítsam? Vagy bővítsem?

– Mit érdekelnek téged a bélyegek? Add el, és csinálj a pénzzel, amit akarsz.

– De…

– Rajtad kívül nem tudom másra hagyni – mondta Keller. – És a részvényeimen kívül nincs másom. Azok is a tieid lesznek, nem?

– Hivatalosan – felelte Dot – egyikünk halála esetén a másikra száll. Igen, az enyém lesz. Keller, mi a fenéért beszélünk mi ilyenekről?

– Hogy megnyugodjak – felelte Keller.

– Én addig egészen nyugodt voltam – közölte Dot –, amíg fel nem hoztad a témát. És meg kell mondanom, nem tartom túl produktívnak.

– Hadd fejezzem be – nézett rá Keller, azzal kihajtogatta a papírlapot. – Három kereskedő. Felhívod mindegyiket, és felajánlod nekik, hogy nézzék meg a gyűjteményt, és tegyenek ajánlatot. Részletesen leírtam, mi van a gyűjteményben. Ne ugyanarra a napra hívd őket, mert elég sok időbe telik, mire átnézik az egészet, és kitalálják, mennyit fizetnének érte. – Azzal folytatta a magyarázatot, hogy miként kell a kereskedőkkel tárgyalni, és miféle ajánlatot várhat tőlük. Az igazán drága bélyegeknél a kereskedő keveset rak rá az árra, de a kevésbé értékesekért a katalógusár töredékét ajánlják, mert nekik is keresniük kell valamit. Számítása szerint a gyűjteményéért a katalógusérték harmadát, negyedét kaphatja Dot, de persze nehéz megmondani előre.

– Ha az ember befektetési célból akar bélyegeket venni – magyarázta –, akkor inkább rakja bankba vagy fektesse részvényekbe a pénzét. De ha hobbiként kezeli, pompás időtöltésként, akkor a pénze egy részét visszakapja. Ami nem mondható el a sporthorgászatról.

– Ugyanakkor, amit kifogsz, azt meg is eheted – jegyezte meg Dot. – Hacsak tényleg nem az élvezetért pecázol, és rögtön vissza is dobod, amit kifogtál. Keller. Honnan jött ez az egész? És ne azt mondd, hogy azért, mert eszedbe jutott Sheridan Bingham.

– Nos, valami történhet.

– Rossz előérzeted van?

– Nem igazán.

– Nem igazán?

– Mindenféle dolgok történnek az emberekkel, Dot. Naponta ütnek el buszok gyalogosokat.

– Akkor óvatosan menj át a zebrán.

– No meg a munkám. Mégiscsak veszélyes, még ha én nem is nagyon tartom annak.

– Veszélyes, de másokra nézve. El kell ismernem, nem hiszem, hogy könnyen tudnál életbiztosítást kötni.

– Vagy letartóztathatnak. Nem olyan régen a rendőrökkel beszéltem. Én mentem oda hozzájuk, és egyáltalán nem gyanakodtak rám, de azért felhívtam magamra a figyelmet.

– Ebben igazad van.

– Ha megölnek – folytatta Keller –, azonnal menj el a lakásomba, és hozd el az albumokat. Ha csak eltűnök, nem hallasz felőlem, és nem is tudsz kapcsolatba lépni velem, tedd ugyanezt. Az albumokat azért egy ideig még ne add el, hátha semmi bajom. Később is eladhatod őket, mert nem romlanak meg. Ugyanez a helyzet, ha letartóztatnak.

– Ha letartóztatnak – közölte Dot –, akkor a bélyegeid oldják meg maguk a helyzetet, mert én a közelükbe nem megyek.

– Miért nem?

– Mert ha meghallom a rossz hírt, mindent belehányok egy bőröndbe, és a legelső géppel repülök Brazíliába. El akarok tűnni, mielőtt még feladnál.

– Ezt komolyan gondolod?

– Keller – felelte Dot –, isten hozott a huszonegyedik században. Még a maffia emberei is beköpik egymást. Gyilkosság lesz ellened a vád, és csak úgy tudsz megállapodni az ügyészséggel, ha kiadod a megbízód nevét. Mivel azt nem tudod, ezért engem fogsz feldobni, az pedig talán elég lesz, hogy megúszd a villamosszéket.

Keller átgondolta, majd kijelentette:

– Inkább a villamosszék.

– Mint hogy engem feladj? Ez nagyon jólesik, Keller, és lehet, most komolyan is gondolod, de…

– Inkább a villamosszék, mint a börtön.

– Ó!

– És ha fel is adlak – folytatta Keller –, nem rögtön, hanem hetek vagy hónapok elteltével. Bőven lesz időd eladni a bélyegeimet meg a részvényeket. Még a házadat is.

– Vajon mennyit kapnék érte? Nincs rajta jelzálog, az ingatlanpiac meg nagyon erős. Jobb, mint a bélyegek, és még csak albumba sem kell ragasztani. – Hosszasan nézte Kellert. – Van valami, amit nem mondasz el nekem?

– Nem hiszem, hogy lenne.

– Semmi ostobaságot nem tervezel, igaz?

– Ostobaságot?

– Tudod.

– Mit? Hogy megöljem magam? Természetesen nem.

– Mégis arra gondolsz, hogy történhet veled valami.

– Előbb vagy utóbb – közölte Keller – mindenkivel történik valami.

– Nos, ezzel nem lehet vitázni.

– Még egészségbiztosításom is van – mondta Keller –, hátha beteg lennék. Ugyan soha nem voltam, de ez nem jelenti azt, hogy soha nem dőlök ágynak. Mivel van biztosításom, emiatt nem is kell aggódnom. Most meg már a bélyegeim miatt is nyugodt lehetek, mivel te majd mindent elintézel.

– Azon nem tudom túltenni magam – nézett rá Dot –, hogy egyszer csak felbukkantál. Hagytam neked egy üzenetet, amit nem kaptál meg, mégis itt vagy.

– Mindenképpen beszélni akartam veled, és…

– Arról meg nem szóltunk egy szót sem – vágott közbe Dot –, hogy miért hagytam neked üzenetet.

– Ó!

– Kaptam egy expresszküldeményt.

– Ó!

– Emlékszel Alre?

Beletelt egy percbe, de végül csak eszébe jutott. – Pénzt küldött nekünk.

– Azt ám.

– Jó régen.

– Még annál is régebben.

– Előleget egy melóra – bólintott Keller. – De mivel nem hallottunk felőle, ezért el is felejtettem.

– Én is. Azt hittem, hogy meggondolta magát vagy meghalt, és így vagy úgy, de a pénzt megtarthatjuk.

– Ne mondd, hogy még több pénzt küldött.

Dot megrázta a fejét.

– Nem pénzt. Hanem egy nevet, egy címet, egy fotót meg egypár újságkivágást.

– A fotón meg az van, akit el kellene intézni.

– Nos, nem a Grand Canyonról küldött képet. Tudod, hogy mit szeretnék csinálni? Vissza szeretném küldeni neki a pénzt.

– Mert megijedtél.

– Te nem? Ki tudja, mióta nem hallottunk felőle, és amikor jelentkezik, ugyanazon a napon teszi, amelyiken te úgy döntesz, hogy a bélyeggyűjteményed túl fog élni. Nem, ne mondj semmit. Rád tört a frász, mire hirtelen előbukkan Hívj-Csak-Alnek, ami valóban kiváló ok a frászra. A fenébe, tudod, hogy mit érzek a pénz visszaadásával kapcsolatban?

– Ellene vagy.

– Most azonban gondolkodás nélkül megtenném, de nem tudom. Mert gőzöm sincs, ki a franc ez az Al, és hol lakik. Tudod, hogy mit tehetnénk?

– Mit?

– Semmit – felelte Dot. – Zérót, nullát, semmit. Ha vissza akarja kapni a pénzét, hát szóljon, és mondja meg, hova küldjük.

– Közben meg csak várunk, hogy jelentkezzen?

– Miért ne?

– Ő meg azt várja, hogy végezzem el a melót, amit nem fogok.

– Pontosan.

Keller elgondolkodott.

– Kicsit sok ez a várakozás – mondta végül. – Azt mondtad, hogy küldött egy fotót.

– És néhány újságkivágást.

Keller elolvasta a cikkeket, megnézte a fotót, és a névvel együtt a címet is az emlékezetébe véste.

– Albuquerque.

– Ott már jártál, igaz?

– Nagyon régen. Al ott él?

– A nevem Alice, a férjemé Al, Albuquerque-ben élünk, és alpakát tenyésztünk. Ne nézz így rám, Keller, ez egy mondóka. Ha lettél volna te is kislány, akkor kívülről fújnád. Nem tudom, hol él Al. A FedEx Denverből hozta a küldeményt.

– Ó!

– Ami nem azt bizonyítja, hogy ott is él. Miért nem tesszük bele az egészet az F-dossziéba?

– F-dossziéba?

– A Felejtőbe. Ám te nem ezt akarod, igaz?

– Lehet, hogy közvetlen járat is megy oda – válaszolta Keller –, de tudod, mit fogok tenni? Az Americannel elrepülök Dallasba, és onnan Albuquerque-be.

– Szerintem nem kellene menned.

– Túl akarok lenni rajta – mondta Keller. – Nem akarok csak itt ülni, és várni, hogy történjen valami.

49

Semmi oka nem volt azt hinnie, hogy valaki várja majd a reptéren. Ennek ellenére alaposan megnézte magának a biztonsági kapu és a poggyászkiadó közt sorakozó mintegy tucatnyi férfit, akik kezükben táblákkal várakoztak. Mindegyiket elolvasta, hátha meglát egy ismerősét: NOCAASI, BOGART vagy éppen KELLER. A kelleténél kicsit tovább nézte a Mr. Brennerre váró férfit, aki válaszul összeszűkült szemmel bámult vissza rá. Keller elkapta a tekintetét, és továbbsétált, de érezte a hátán a férfi tekintetét, ahogy odament a Hertzhez a bérelt kocsija kulcsáért.

Az I40-es autópálya három, egymást követő kijáratánál lévő motelekben foglalt szobát. Szépen sorba bejelentkezett mindegyikbe, mindenhol más néven, és mindenhol készpénzzel fizetett egy hétre előre. Az elsőben lezuhanyozott, a másodikban összegyűrte a lepedőt, mintha aludt volna az ágyban, a harmadikban meg leült a tévé elé, és egy órán keresztül felváltva hol a CNN-t nézte, hol a különböző sportcsatornákat.

Nem pakolt ki, a táskáját kivitte a kocsihoz, aztán egy Denny'sben megvacsorázott, majd megtalálta a célszemély házát az Indián School Road mellett. Mindegyik ház téglából épült, a környék azonban igencsak vegyes volt. Kis telkeken olyan kis sárga-barna épületek álltak, amiket mintha egy hétvége alatt húztak volna fel. Mellettük meg hatalmas, többhektáros telkeken, elegáns kertek közepén gyönyörű házak terpeszkedtek.

A ház, amelyet keresett, a kettő közé esett. Nem egy bungaló volt egyik oldalán egy szerszámoskamrával, de nem is egy palota. A tervezőnek még arra is jutott ideje, hogy itt-ott egy kerekdedebb formát tervezzen, és összességében tetszett Kellernek. Olyan, döntötte el, amiben szép és csendes életet lehet élni.

Azon tűnődött, hogy Warren Heggman hogyan volt képes ilyen szép és csendes életet teremteni, aztán meg azon, hogy miért akarja valaki ezt az életet lezárni. Odapillantott az anyósülésre, ahonnan a férfi képe nézett vissza rá. Hosszú, egyenes arca volt, magas homloka. Keller szerint a negyvenes évei végén, ötvenes évei elején járhatott.

Sebességbe rakta a kocsit, megkerülte a tömböt, aztán Heggman házával szemben leparkolt. A garázsajtó csukva volt, így nem tudta eldönteni, Heggman otthon van-e. Mivel azonban pár ablak mögött égett a villany, ezért úgy döntött, hogy valószínűleg igen.

Nem számított. Megnézte a házat, és most akár vissza is mehet a moteljébe, hogy aludjon egyet. Aztán reggel visszajön, alaposan feltérképezi a terepet, megfigyeli Heggman rutinját, és kidolgozza, hogyan lehet a legkönnyebben elintézni. Közben szerez egy megfelelő fegyvert, és mielőtt még túl sok nap múlna el, végrehajtja a megbízást.

Tovább vezetett. Aztán az utca végén szinte öntudatlanul jobbra fordult, ott megint jobbra, és a végén felhajtott Heggman garázsa elé.

Három motelszoba, gondolta. Három különböző név. Bohóckodik itt, próbálja eltüntetni a nyomait. Miért is?

Ott van Sheridan Bingham. Bezárkózott a háza biztonságosnak nevezett szobájába, körbevette magát testőrökkel, és csak akkor tudott lazítani, amikor titokban elrepült San Franciscóba. Ott meg mi várt rá?

Kiszállt a kocsiból, odament a bejárati ajtóhoz, és megnyomta a csengőt.

50

– Gondoltam, hogy te vagy az – mondta Dot. – Milyen az idő Albuquerque-ben?

– White Plainsben vagyok – felelte Keller.

– Ez vicces – jegyezte meg Dot –, mert én is. Hogy érted, hogy White Plainsben vagy?

– A pályaudvaron.

– Akkor ne mozdulj. Mindjárt ott vagyok érted.

– Fogok egy taxit. Sokkal egyszerűbb.

A taxi a ház előtt tette ki, Dot pedig a verandán várta.

– Látom, megnyírtad a csokrosindát – üdvözölte Keller. – Szerintem sokkal jobban néznek ki most, hogy egyforma a méretük.

– Az új hajtásokat a télikertbe tettem – magyarázta Dot. – Ha egyszer elkezdesz növényekkel foglalkozni, soha nincs vége. Ha úgyis taxit akartál fogni, akkor miért telefonáltál?

– A múltkor is hívatlanul jöttem, és igencsak megleptelek.

– Te mindig meglepsz – felelte Dot. – Vannak jobb meg rosszabb meglepetések. Most például meg vagyok lepve, hogy nem mentél el Albuquerque-be, ugyanakkor örülök is.

– Örülsz?

– Aggódtam érted – válaszolta Dot. – Az a múltkori beszélgetés a bélyeggyűjteményedről. Azon gondolkodtam, hányféleképpen sülhet el balul az utad.

– Én is.

– De amikor elmentél, tettre kész voltál és határozott. Mi miatt gondoltad meg magad?

– Semmi miatt.

– Hogyan?

– Elmentem.

– Megnézted, és eldöntötted, hogy hanyagolod az egészet.

Keller felemelte a kezét.

– Odamentem – mondta –, megcsináltam a melót, és visszajöttem.

– Megcsináltad a melót?

– Persze.

– De…

– Úgy gondoltam, rámegy egy hetem – magyarázta Keller –, vagy akár kettő is. Aztán úgy döntöttem, hogy szarvánál ragadom meg a bikát.

– Szerinted ennek van valóságalapja? Volt valaki, aki egyszer a szarvánál ragadott meg egy bikát?

– Gondolom. Mindent kipróbáltak, ami csak az eszedbe jut.

– Ebben igazad lehet.

– Odavezettem a házához, beálltam a garázsa elé, és becsöngettem.

– Tegnapelőtt – jegyezte meg Dot – még a konyhámban ültél.

– Tegnap reggel odarepültem, és este mentem el hozzá. Előtte a Denny'sben megvacsoráztam. Olyan bőséges mennyiséget adtak, hogy nem bírtam megenni.

– Szóval a maradékot becsomagoltattad, és elvitted magaddal Hegglerhez, hogy megvacsorázzatok.

– Heggman, és nem, nem vittem el, mert Egész Nap Reggeli menüt ettem, és nem akartam egy doboznyi rántottát meg palacsintát magammal hurcolni. Becsöngettem, és eszembe jutott, hogy egy óra múlva talán már halott leszek.

– De azért becsöngettél.

– Heggman nyitott ajtót, és csalódottnak látszott.

– Ez gyakran előfordulhat veled, Keller.

– Azt hitte, a felesége egyik ügyvédje vagyok. Mondott is valamit a házassági szerződésről.

– Ha volt neki – bólintott Dot –, és ráadásul jó, akkor az elég indíték a gyilkosságra.

– Megütöttem.

– Megütötted?

– Nem terveztem – felelte Keller –, az egészet nem terveztem el. Dot, három különböző hotelszobát vettem ki, hogy folyamatosan mozogni tudjak. Szóval odamentem a pasas házához, becsöngettem, és meg sem vártam, hogy becsukja az ajtót, ököllel gyomron vágtam.

– És?

Keller a falat nézte.

– Összegörnyedt, aztán belerúgtam, utána meg, nos, fogtam a nyakát, és eltörtem.

– És kész.

– Halott volt. Nem hagytam ujjlenyomatot sem, amit le kellett volna törölnöm. Még a kilincshez sem kellett hozzányúlnom, mert az ajtó nyitva állt, így aztán kisétáltam rajta, amikor meghallottam valakit az emeletről. „Warren? Minden rendben?”

– A felesége volt az? Nem, azt mondtad, válófélben voltak.

– Női hang volt.

– Talán miatta adta be a válókeresetet a felesége.

– Ki tudja? Én csak mentem, nem fordultam meg. Beültem a kocsiba, aztán felültem a Los Angeles-i gépre, onnan meg hazarepültem.

– Most meg itt vagy.

– Itt – bólintott Keller. – Hazaugrottam, hogy lezuhanyozzak, megborotválkozzak és átöltözzek, aztán kimentem a Grand Centralra, és felültem a vonatra. Hívni is akartalak.

– Hívtál. Nem emlékszel?

– Úgy értem, otthonról akartalak felhívni, hogy elmondjam, mi történt. De végül úgy döntöttem, hogy inkább eljövök.

– Most meg itt vagy. A fene egye meg, egyre csak ezt ismétlem. A jelek szerint nehezen akarom felfogni, mi történt. Emlékszel a baseballjátékosra?

– Floyd Turnbull.

– Egy egész szezonon keresztül követted.

– Annyira azért nem sokáig.

– Dehogyisnem. Közben néha leléptél megölni pár embert, de Turnbull-lal egyáltalán nem kapkodtál.

– Nos…

– Most azonban – folytatta Dot – mindketten megijedtünk, és minden okunk megvolt arra, hogy óvatosan járjunk el, te meg csak jössz, mész, és már kész is vagy. Attól féltem, hogy csapdába csalnak.

– Én is.

– Ott vár valaki rád, amikor megölöd Heggmant.

– Ezért vettem ki három hotelszobát.

– Gyere be – mondta Dot. – Ülj le. Hozok jeges teát. Vagy inkább kávét kérsz?

– Utálom az esti járatot – mondta Keller. – Eszembe is jutott, hogy a reptér mellett kiveszek egy szobát, és alszom egy jót. De rájöttem, hogy nem lennék képes aludni, és ha már ébren vagyok, akár fel is ülhetek az első gépre, ami hazavisz. És a gépen gondolkodtam.

– Igen?

– Arra jutottam, hogy nem ez a meló, ami miatt aggódnunk kellett volna. Nem tudtuk, hol lakik Heggman, azt meg végképp nem, hogy kicsoda. Azért nem kellett volna megölnie Alnek, mert tudtuk, hogy kicsoda. Akkor sem tudtuk, most sem tudjuk.

– De megölhetett volna azért, hogy ne kelljen fizetnie – mondta Dot. – De itt sem sáros, mert a pénzről soha nem beszéltünk. Küldött valamennyit, és ha úgy gondolja, hogy nem küld többet, akkor mit tudok csinálni?

– Szerinted nem küld többet?

– Miért tenné? – kérdezte Dot. – De ez nem jelenti azt, hogy nem is fog. Ha küld, rendben van. Ha nem, akkor is.

– Azért aggódtam – folytatta Keller –, mert a múltkori meló felkavart.

– Bingham.

Keller bólintott.

– Állandóan a bélyeggyűjteményemen járt az eszem. Azt hiszem, rájöttem, hogy egy napon én is meghalok. Mert mindenki meghal, nem?

– Ezt hallottam én is.

– Jó, én is tudom, és azt hittem, hozzá is szoktam a gondolathoz, de kísértett a tudat, hogy hátrahagyom a bélyegeimet. Mi történik velük? Nincsenek gyerekeim, se rokonaim, hirtelen mégis nagyon fontosnak éreztem, hogy gondoskodjak a bélyeggyűjteményem sorsáról. És miután megbeszéltük…

– Micsoda beszélgetés volt!

–…az volt az érzésem, hogy rendben van, ez el van intézve, tehát mehetek, és találkozhatok a végzetemmel.

– Ezért nem engedted, hogy hagyjam Alt meg a pénzét a fenébe.

– Ha ez a sors keze volt, akkor mire mentem volna vele? Ahelyett, hogy elmegyek Albuquerque-be, otthon maradok, és amikor lemegyek újságért, a fejemre esik valaki ablakából a légkondicionáló, és meghalok. Szerencsétlen Heggman azt sem tudta, mi történik. Még fel sem fogta az egészet, már halott volt.

– Biztos, hogy ő volt az?

– Abban a házban élt – felelte Keller –, és úgy nézett ki, mint a fotón. Igaz, ezen én is eltűnődtem. Miközben a gépre vártam, egyre azon járt az eszem, hogy meg kellett volna kérdeznem a nevét. Aztán miután felszálltunk, attól tartottam, hogy lezuhanunk.

– Melyik járaton? Amelyikkel Los Angelesbe repültél, vagy amelyikkel haza?

– Mind a kettőn. De nem zuhantunk le. A JFK-n taxiba ültem. A sofőr egy elmebajos volt. Padlógázzal előzött, bevágott mindenki elé. Simán hazaértünk.

Dot lassan bólintott, majd hosszasan Kellerre nézett.

– Biztos nagyon fáradt vagy.

– Olyasmi.

– Kiviszlek az állomásra. Hazamész, és szépen kialszod magad. Aztán el kellene gondolkodnunk azon, hogy lehúzzuk a rolót.

Keller megrázta a fejét.

– Nem?

– Nem – válaszolta Keller. – Mert még nincs elég pénzünk. De még ha meg is lenne az egymillió dollárom, az sem lenne elég.

– Miért nem?

– Hazamegyek – magyarázta Keller –, és a jövő héten nem mozdulok ki otthonról. Sokat alszom, sokat nézem a tévét. Egy hónapig csak moziba járok meg edzőterembe, dolgozom a bélyegeimen, és az egész olyan lesz, mintha valóban nyugdíjba vonultam volna. Élvezném nagyon. De valamikor a második hónapban úgy fogom érezni, hogy tennem kellene valamit.

– Azt hiszem, értelek.

– És akkor az egyikünk felhívja a másikat, mire kiderül, hogy van egy meló, és én meg akarom csinálni. És ez így megy majd…

Összeérintette a csuklóját.

– „Mikor?”

– Na látod.

– Aztán fogod magad, és megcsinálod a melót – bólintott Dot. – Miközben végig azon jár az eszed, hogy öreg vagy már ehhez, és bárcsak nyugdíjba vonulhatnál.

– Bizony.

Dot elgondolkodott.

– Nos, Keller, rendben van – mondta végül. – Ha te bírod, akkor én is bírni fogom.

Keller és a nyulak

Keller a piros lámpánál várt a kocsijában, és bekapcsolta a rádiót. Egy meleg és enyhén színpadias női hang szólalt meg: – Egy nyúl odüsszeiája. Írta Cameron Markwood, felolvassa Gloria Sweet.

A lámpa zöldre váltott. Keller áthajtott a kereszteződésen, aztán odanyúlt a rádióhoz, hogy csatornát váltson. Tekerte a gombot, de semmi sem történt. Azért nem, mert egy CD szólt, és ő egy hangoskönyvet hallgatott. A jelek szerint a nyulakról.

Olyan nincs, hogy mindig minden stimmeljen a bérelt kocsikkal. Az ember mindig más gyártmányt és típust kap, és mire kitalálja, hogyan működik a tempomat és beállítja az ülést kényelmesre, a kocsit már vissza is kell vinnie. Az autó előző bérlője nyilván ki tudta találni, hogyan működik a CD-lejátszó, de a lemezt már elfelejtette kivenni.

Így aztán Keller nekiállt, hogy meghallgassa a történetet a nyulakról. Ki akarta kapcsolni, hogy a forgalomra figyeljen, és az utcára, ahol be kell kanyarodnia balra, de mire mindent megoldott, a sztori felkeltette az érdeklődését.

A mesében a nyulak nemcsak beszéltek, figyelte meg, hanem filozófiai eszmefuttatásokat is tettek. Keller szerint ez azért enyhe túlzás olyan élőlényekkel kapcsolatban, amelyek ugrándoznak és répát rágnak. Persze allegória volt, amiben a nyulak az embereket képviselték. Ugyanakkor azonban nyulak is voltak, és Keller arra lett figyelmes, hogy a sztori egyre jobban érdekli, és nyugtalankodik a túlélésük miatt. Amikor az egyik csapdába esett, Keller valóban aggódni kezdett, és csak akkor nyugodott meg teljesen, amikor a többiek művészi módon kirágták a csapdáját, és kiszabadították a kis nyuszit.

Jobbra kellett volna kanyarodnia a Rumsey Roadra, és kis híján elnézte a kereszteződést. De végül mégis sikerült bekanyarodnia, miközben egy Williwaw nevű nyúl a salátatermés kudarcát a keresleti oldal közgazdasági elemzésével magyarázta. Keller érdekesnek találta az okfejtést, de egy pár fickó puskával a kezében közeledett, így Williwaw-nak be kellene fognia, és gyorsan nekilátnia ugrándozni, mert különben hamar a fazékban találja magát…

Megpillantotta a zölddel benőtt, háború előtt épült házat. A hosszú kocsifelhajtó végén a garázsajtó fölé kosárpalánkot erősítettek. Keller megkerülte a tömböt, és leparkolt, ahonnan feltűnés nélkül tudta figyelni az épületet. A motort leállította, de a slusszkulcsot nem fordította el teljesen, hogy hallgatni tudja a rádiót. Vagy, ebben az esetben, a CD-lejátszót, ahol most Williwaw kilátástalan helyzetbe került.

A fehér falú ház egyik oldalsó ajtaja kinyílt, és két gyerek futott ki rajta a garázs felé, mögöttük az anyjukkal, aki egy Dél-michigani Egyetem feliratú pulóvert viselt. A garázsajtó felnyílt, majd egy japán terepjáró tolatott ki rajta, és hajtott el a Rumsey Road irányába. Iskolába viszi őket, gondolta Keller. A ruhája alapján a nő máshova nem is készült. Kirakja a gyerekeket, és indul vissza.

Megjegyzi a CD-játszó, hogy hol tartott? Vagy az elejéről kezdi? Nehéz volt megmondani, de Keller kénytelen volt vállalni a rizikót. Elfordította a slusszkulcsot, kihúzta a helyéről, és felsétált a kihajtón, amiről pár perce tolatott ki a nő. A garázsajtót nyitva hagyta, ami szintén azt sugallta, hogy hamarosan visszatér, és egyben lehetőséget is adott Kellernek arra, hogy könnyen elbújjon. Beállt az árnyékba egy gyerekbicikli mellé. Néha a nőről gondolkodott, de inkább Williwaw-ról meg a hosszú fülű haverjairól.

A nő negyedóra múlva meg is jelent, és már kiszállt a kocsiból, amikor észrevette Kellert. Erre egyáltalán nem számított, még csak nem is sejtette, hogy a férje – aki most teljesen véletlenszerűen az ország túlsó végében tartózkodott üzleti ügyben – komoly összeget hajlandó áldozni arra, hogy megszabaduljon tőle. A nő mégis félt, és rettegése szinte megbénította: szája nyitva maradt, szeme elkerekedett.

Keller gyomorszájon vágta, aztán megfogta, majd eltörte a nyakát.

Amikor visszaült a bérelt kocsiba, és elindította, Kellernek volt egy rossz pillanata. De bekapcsolt a CD-lejátszó, és ott folytatta a lemezt, ahol abbahagyta, így nem kellett azzal bajlódnia, hogy megkeresi, hol tartott. Attól félt, hogy a nő arcának képe előtolakodik, és agyából nem lesz képes kiverni, ahogy leengedi a testet a földre, és begurítja a terepjáró alá, hogy senki ne lássa meg, de három sarok után ismét a sztorira figyelt, és a nő képe lassan kezdett eltűnni az emlékezetéből. Szegény kis nyulak. Remélte, hogy semmi rossz nem történik velük.

Bérgyilkos inkognitóban

Fülszöveg

J. P. Keller nyugodt, eseménytelen életet él. A lakásában ott áll egy szupermodern tévé, minden reggel megveszi az újságot, sokat dolgozik a bélyeggyűjteményével. Érthető, ha vonakodva mond igent az utolsó melóra, a legutolsóra, elvégre most már végleg szeretne visszavonulni. Megérkezik hát Des Moines-ba, és miközben bélyeget vásárol, Ohio állam éppen a városban tartózkodó kormányzóját megölik. Minden bizonyíték Kellerre mutat, az ország összes rendőre őt keresi. Csapdába csalták, és ugyan milliói vannak egy bankszámlán, még arra sincs pénze, hogy alsónadrágot vegyen. Egy baseballsapkával a fején vezet, rajta Homer Simpson, a kocsija egy Nissan, színe átlagos, az út végtelen, a pénze véges, arca egy gyilkosé. Nem így tervezte nyugdíjas éveit. Legrosszabb álmaiban sem. Ebből az álomból azonban nem tud felébredni, mert ez a valóság…

A szerző ezúton kívánja kifejezni háláját a Fairchild House két tulajdonosának, Rita Olmónak ás Beatriz Aprigliano-Zieglernek, akik remek vendéglátónak bizonyultak New Orleansban, és ezzel nagyban segítettek a könyv létrejöttében.

Egy

Keller elővette a bélyegcsipeszét zakója zsebéből, és óvatosan kiemelte a filacsíkból a bélyeget, ami Norvégia végtelen Postakürt-sorainak egyik darabja volt. Nem ért még egy dollárt Sem, viszont, különös módon, igencsak ritkának számított, így hiányzott is a sorozatából. Alaposan megvizsgálta, a fény felé tartotta, hogy ellenőrizze, a papír nem vékonyodott-e el ott, ahol korábban az albumba rögzítették, aztán visszacsúsztatta a filacsíkba, és félretette, mert meg akarta venni.

A kereskedő, egy magas és ösztövér férfi, arcának egyik oldalát a Bell-féle bénulás tette mozdulatlanná, így féloldalasan nevetett fel:

– Ezt szeretem látni – jelentette ki. – Egy olyan embert, aki magával hordja a bélyegcsipeszét. Rögtön tudom, hogy komoly gyűjtő lépett be a boltomba.

Keller szerint, aki hol magával hozta a bélyegcsipeszét, hol nem, ez inkább memória kérdése volt, mint a komolyságé. Amikor utazott, mindig magával vitte a Scott-féle klasszikus katalógust, egy méretes, 1100 oldalas könyvet, ami felsorolja és bemutatja a világ összes bélyegét, kezdve a legelsőtől (ami a Nagy-Britanniában 1840-ben forgalomba hozott Penny Black), és befejezve a filatélia századik événél, 1940-ben, illetve a brit birodalom esetében 1952-ben, a VI. György alatt kibocsátott utolsó bélyegeknél. Keller ezeket gyűjtötte, és a katalógust nemcsak referenciaként használta, hanem egyfajta kibővített jegyzetfüzetként is, hiszen valahányszor megvett egy bélyeget, vörössel szépen bekarikázta a számát katalógusban.

A katalógus mindig vele utazott, mert e nélkül képtelen lett volna bélyegeket vásárolni. A bélyegcsipesz persze hasznos volt, de nem nélkülözhetetlen. Bármikor tudott kölcsönkérni egyet, ha éppen kereskedőnél járt. Szóval a csipeszt könnyű volt otthon felejteni. Ugyanis ha nem pakolta be a bőröndjébe, akkor nem sokat tehetett. Zsebre nem vághatta, a kézipoggyászába sem tehette, mert a reptéren valami biztonságis bohóc lefoglalta volna. Egy terrorista bélyegcsipesszel. Egyszer csak beront a pilótafülkébe, megragadja a másodpilótát, és azzal fenyegetőzik, hogy kitépi a szemöldökét, hacsak…

Meglepő, hogy most egyáltalán elhozta magával, mert kis híján a katalógust sem akarta elpakolni. Egyszer már dolgozott ennek a megbízónak, akkor Albuquerque-be kellett utaznia, és még arra sem volt ideje, hogy kipakolja a táskáját. Szokatlan módon, túlzott elővigyázatosság tört rá, három különböző motelban foglalt szobát három különböző néven, szépen sorjában bejelentkezett mindegyikbe, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve gyorsan végrehajtotta a munkát, és úgy repült vissza még aznap New Yorkba, hogy egyik motelszobában sem aludt. Ha ez a munka is ilyen gyorsan és gördülékenyen megy, akkor ideje sem lenne bélyeget venni, arról nem is beszélve, hogy vannak-e egyáltalán bélyegkereskedők Des Moines-ban.

Évtizedekkel ezelőtt, amikor Keller hetente csak egy-két dollárt költött volna a bélyeggyűjteményére, számtalan bélyegkereskedőt talált volna Des Moines-ban, ahogy bárhol máshol is. A filatélia, mint hobbi ugyanolyan erős volt, mint gyerekkorában, de az átlagos, hétköznapi bélyegkereskedők a kihalás szélére kerültek, és senki sem erőlködött, hogy megmentse őket. A legtöbb kereskedő ma már vagy az Interneten árulja a portékáját, vagy postai úton, katalógusból, az a kevés boltos pedig, aki egy tényleges üzletben ül nap mint nap, sokkal inkább eladókat akar bevonzani a boltjába, mint vevőket. Napjában tucatnyian mennek el előttük, akik mit sem tudnak a bélyeggyűjtésről, aztán egy nap meghal Fred bácsi, hagy maga után egy helyes gyűjteményt, és az örökösök rögtön tudni fogják, kinek kell eladni.

Ennek a kereskedőnek, James McCue-nak, a boltja a házának földszintjén volt Urbandale-ben, a Douglas sugárúton. Keller csak állt a kertvárosi utcában, és ha megfeszült, sem értette, ez mitől lett sugárút, de a jelek szerint ez rajta kívül senkit nem zavart. McCue háza nagyjából hetvenéves lehetett, a nappaliban méretes franciaablakkal, az emeleten meg erkéllyel. A férfi egy számítógép előtt ült, és Keller úgy gondolta, hogy a forgalma jelentős részét az Interneten bonyolítja. A rádióból ártalmatlan háttérzene szólt halkan. Békés helyiség volt, baráti rendetlensége kifejezetten nyugalmat árasztott. Keller szépen kiválogatta magának, ami kellett a norvég sorokból, és még pár darabot, amire szüksége volt.

– Mit szólna Svédországhoz? – kérdezte McCue. – Van pár nagyon szép Svédországom.

– Svédországban jó vagyok – felelte Keller. – Most már csak olyan bélyegek hiányoznak, amiket nem engedhetek meg magamnak.

– Tudom, milyen az. Az első öt megvan?

– Talán meglepi, de nincs. Ahogy a három shillinges narancs sem.

Ez egy bélyeg, a katalógusban 1a jelzettel látták el. Félrenyomták a színét: zöldeskék helyett narancssárga lett, és azt mondják, roppant ritka. Oly annyira, hogy pár évvel ezelőtt egy ilyen bélyeg hárommillió dollárért cserélt gazdát. Vagy euróért, Keller nem emlékezett pontosan.

– Nos, az nekem sincs – mondta McCue –‚ de az első öt bizony megvan, és az ár is megfelelő. – Amikor Keller felhúzta a szemöldökét, a kereskedő hozzátette. – Hivatalos reprintek. Kiváló postatiszta állapotban, alig látszik rajtuk, hogy albumban voltak. A katalógus szerint 375 dollár darabjuk. Meg akarja nézni őket?

Választ sem várva nekiállt keresni, majd elővette a kartonlapot, rajta védőfólia mögött az öt bélyeggel.

– Ne siessen, nézze csak meg nyugodtan őket. Szépek, ugye?

– Nagyon szépek.

– Az üres helyeket ügyesen be tudja tölteni velük, és senki sem szólhatja meg magát, amiért nem az eredetik állnak ott.

Ám ha egyszer véletlenül mégis megveszi az első öt svéd bélyeget eredetiben, ennek a sornak akkor is helye lenne a gyűjteményében. Meg kérdezte, mibe kerülnek.

– Nos, hétötvenet akartam az ötért együtt, de hatszázért odaadom. Nem kell postára mennem feladni őket, meg ilyenek.

– Ha öt lenne a vége, – felelte Keller – egy percig sem gondolkodnék.

– Pedig csak gondolkodjon – nézett rá McCue –‚ mert én hat alá nem mehetek. Ha segít a döntésében, akkor hitelkártyával is tud fizetni. Segített a döntésében, de Keller mégsem volt biztos abban, hogy ezt akarja tenni. Nála volt az American Express kártyája, ráadásul a saját nevén, viszont ezen az úton egyáltalán nem használta a saját nevét, és úgy gondolta, ezen nem kellene változtatni. A tárcájában ott lapult egy Visa kártya, amivel kibérelte a Nissan Sentrát a Hertznél, kivett egy szobát a Days Innben. A kártyán Holden Blankenship neve állt, pontosan az a név, ami a connecticuti jogosítványon, csakhogy ezen még a Holden és a Blankenship között ott virított egy J. betű is, ami csak arra szolgált, hogy ezt a Holden Blankenshipet ne lehessen összetéveszteni a Világ összes többi Holden Blankenshipjével.

Dot szerint, akinek egy kitűnő forrása szállította a hitelkártyákat és a jogosítványokat, ez a jogosítvány kiállná a legszigorúbb biztonsági ellenőrzést is, a hitelkártyák meg legalább két hétig használhatóak. Ám előbb vagy utóbb valakinek ki kell egyenlíteni a költést a kártyákon, és Kellert ez nem igazán zavarta a Hertz, a Days Inn és az American Airlines esetében, viszont semmilyen körülmények között sem akart meg fosztani egy bélyegkereskedőt a neki jogosan járó pénztől. Kellernek semmi kifogása nem volt az ellen, hogy svéd gyűjteményének első oldalán öt darab hivatalos reprint álljon, ám az ellen már igenis volt kifogása, hogy azok lopott reprintek legyenek. És még csak nem is lopott eredetik. Ha tisztességesen nem tudja megvenni őket, akkor egy ideig az öt bélyeg nélkül kell élnie.

Dotnak erre bizonyosan lett volna egy frappáns visszavágása, gondolta Keller, de legalábbis a plafon felé nézett volna, hogy aztán csak ingassa a fejét. Ugyanakkor biztos volt benne, hogy a legtöbb gyűjtő egyetértene vele.

No de volt-e nála elég készpénz?

Közönség előtt nem akarta megnézni, ezért megkérdezte hogy használhatja-e a vécét, ami nem is volt olyan rossz ötlet, hiszen a reggelihez rengeteg kávét ivott. Megszámolta a bankjegyeket a tárcájában. Majdnem nyolcszáz dollárja volt, ami azt jelentette, hogy a bélyegvásárlás után kevesebb mint kétszáz dollárja marad.

Nagyon akarta azt az öt bélyeget.

Ez a baj a bélyeggyűjtéssel. Az ember soha nem sóhajthat fel, hogy minden megvan, amit szeretett volna. Ha mondjuk mást gyűjtene – köveket vagy például gramofonokat, esetleg festményeket –‚ akkor előbb vagy utóbb elfogyna a hely. A nagyon szigorú New York-i átlag szerint kétszobás lakása kifejezett tágasnak minősült, de nem kellene olyan sok képet vennie, hogy elfogyjon a szabad falfelület. Bélyegből viszont volt tíz nagy albuma, amik összesen alig másfél méternyi könyvespolcot foglaltak el. Élete végéig gyűjthetne, millió és millió dollárt költhetne rá, és még akkor sem töltené meg az összes albumot.

Mindeközben nem arról volt szó, hogy nem engedhette volna meg magának azt a hatszáz dollárt a svéd reprintekért, ugyanis nem keveset kapott azén a melóért, amiért Des Moines-ba érkezett. McCue pedig kifejezetten barátságos árat szabott. A katalógusár harmadáért kapná meg a bélyegeket, és Keller boldogan fizette volna értük akár a teljes katalógusárat is.

És az mit számít, hogy nem lesz készpénze? Egy vagy két, maximum három nap múlva eltűnik Des Moines-ból, és azt a pár bögre kávét meg újságot leszámítva, mire kell neki készpénz? Ötven dollár, amiért a JFK-ről hazaviszi a taxi? És kész.

Hatszáz dollárt szépen a zakója zsebébe rakott, majd visszament, hogy még egyszer megnézze a bélyegeket. Nem is férhetett hozzá kétség: a bélyegek mennek vele haza.

– És ha készpénzzel fizetek? – kérdezte. – Akkor kapok valami kedvezményt?

– Alig látok készpénzt manapság – vigyorgott McCue: szája egyik sarka felszaladt, a másik lefittyedve lógott. – Mondok én valamit. Elfelejthetjük az áfát, ha megígéri, hogy nem szól a kormányzónak.

– Lakat a számon.

– És hozzácsapom még a norvég bélyegeket is, bár azokba nem rokkant volna bele. Összesen tíz dollárt sem érnek, igaz?

– Hatot vagy hetet.

– Azért is kap egy hamburgert. Sült krumpli nélkül. Mondjuk, hogy hatszáz dollár, és kvittek vagyunk.

Keller odaadta neki a pénzt. McCue a bankókat számolta, Keller meg ellenőrizte, hogy az összes bélyeg megvan-e, amit megvett, aztán bedugta őket a zakója belső zsebébe, aztán melléjük tette a bélyegcsipeszt, becsukta a katalógust, és ekkor hirtelen megszólalt McCue:

– Szentséges ég! Ne mozduljon!

A bankók hamisak lettek volna? Keller megmerevedett, nem értette, mi a gond, McCue azonban már talpon volt, odasietett a rádióhoz, és felhangosította. A zene elhallgatott, egy Izgatott bemondó szakította félbe a rendkívüli hírekkel.

– Szentséges ég! – mondta megint McCue. – Már megint!

Kettő

Dot közvetlenül a telefon mellett ülhetett. Az első csöngés felénél felkapta a kagylót, és beleszólt:

– Ez nem te voltál, igaz?

– Természetesen nem.

– Én is úgy gondoltam. A fotó, amit a CNN-en mutattak, nem igazán hasonlít arra, amit nekünk küldtek.

Keller ideges lett, amiért mobiltelefonon kellett beszélnie. A technológia egyre csak fejlődött, lassan odáig, hogy az embernek tényként kellett kezelnie: minden telefonhívásnak nyoma van, minden telefonhívást rögzítenek, és ezekhez a hatóságok egy pillanat alatt hozzáférhetnek. Ha az ember mondjuk mobilon beszélt valakivel, akkor könnyen ki lehetett deríteni, honnét telefonált. Egyre jobb egérfogók készültek, ennek meg felelően az egereknek egyre leleményesebbeknek kellett lenniük. Valahányszor dolgoznia kellett, Keller egy ideje mindig vett két mobilt feltöltött kártyával, a Huszonharmadik utcában, hamis névvel és hamis címre. Az egyik készüléket Dotnak adta, a másikat magával vitte, és csak egymást hívhatták. Pár nappal ezelőtt telefonált utoljára, hogy közölje vele, megérkezett Des Moines-ba, aztán ma reggel megint felhívta Dotot, hogy elmondja neki: még egy napot kell várnia, pedig könnyedén elintézhetné a fickót, és akár este hazarepülhetne.

Most meg azért telefonált, mert valaki megölte Ohio kormányzóját. Ami már önmagában figyelemre méltó lett volna, hiszen Archie Griffin óta az Ohiói Állami Egyetem legjobb futballjátékosa John Tatum Longford volt, aki a Bengalsnál eltöltött első éve végén egy térdsérülés után jogi egyetemre ment, és később tudásának, karizmájának és közvetlen személyiségének is köszönhetően részesülhetett abban a kiváltságban, hogy ő lett Ohio állam első fekete kormányzója. De Longford kormányzó nem Columbusban tartózkodott, amikor egy lövedék végzett bele, sőt még csak nem is volt Ohióban. Longford kormányzó eséllyel pályázott az elnökjelölti posztra, Iowa pedig egyike a legfontosabb elnökjelölő államoknak, ezért volt Longford előző este Amesben, ahol az Iowai Állami Egyetem diákjai előtt mondott beszédet. Innét a kormányzó Des Moines-ba ment a kíséretével, egészen pontosan Terrace Hillbe, ahol Iowa állam kormányzójának vendégeként töltötte az éjszakát. Másnap délelőtt fél tizenegykor egy helyi gimnázium tornatermében beszélt, majd dél körül a Rotary Klubban volt jelenése. Aztán jött a lövés, az őrült rohanás a kórházba, ahova már holtan érkezett.

– Az én emberem fehér – közölte Dot. – Alacsony és kövér, pont mint a fotón.

– Igazolványkép volt, igaz? Akkor meg honnét tudod, hogy a férfi alacsony és kövér?

– Láttam a tokáját.

– Nos. És abban biztos vagy, hogy fehér volt.

– Kétség sem férhet hozzá. Fehér, mintha frissen meszelték volna.

– Mit csináltak volna?

– Nem érdekes.

– Most mit teszel?

– Nem tudom. Tegnap reggel láttam az emberemet. Olyan közel voltam hozzá, hogy akár le is köphettem volna.

– Miért akartad volna leköpni?

– Ezzel csak arra akartam utalni, hogy simán elvégezhettem volna a munkát, és mostanra már otthon vagyok. Majdnem meg is csináltam, Dot. Fegyverrel vagy puszta kézzel is. Várnom kellett volna, de arra gondoltam, mire várjak? Biztosan berágtak volna, de ez engem hol érdekel, mert otthon vagyok, és nem itt, egy ismeretlen gyilkos utáni hajtóvadászat kellős közepén. Vagy történt valami az elmúlt pár percben?

– Nézem a tévét – felelte Dot –‚ de egyelőre semmi fejlemény. Szerintem haza kellene jönnöd.

– Eszembe jutott. De szerinted most mennyire komoly a biztonsági ellenőrzés a reptéren?

– Meg se próbáld. Van bérelt kocsid, igaz? Elvezethetnél… hova is? Chicagóba? És ott felülhetsz egy repülőre.

– Talán.

– Vagy egyszerűen hazavezetsz. Amihez kedved van.

– Szerinted az utakat nem zárták le?

– Erre nem gondoltam.

– Nem csináltam semmit, de a jogosítványom hamis, és igazán nem akarom felhívni magamra a figyelmet…

– Tényleg nem a legjobb ötlet.

Keller elgondolkodott egy kicsit.

– Tudod – mondta végül – szerintem órákon belül elkapják azt a rohadékot, aki ezt tette. És agyon fogják lőni, mert rátámadt a rendőrökre.

– Ami azért szerencsés, mert nem kell találni egy újabb Jack Rubyt, aki majd jól elintézi később.

– Azt kérdezted, én tettem-e.

– Tudtam, hogy nem te voltál.

– Persze hogy nem – bólintott Keller –‚ mert te pontosan tudod, hogy soha nem vállalnék el egy ilyen megbízást. Erre mindenki felfigyel. Nem érdekes, mennyit fizetnek, mert nem élek addig, hogy el is költsem a pénzt. Ha nem a zsaruk ölik meg a gyilkost, akkor majd a megbízói, ugyanis egyáltalán nem biztonságos életben hagyni a merénylőt. Tudod, mit fogok tenni?

– Mit?

– Semmit – felelte Keller.

– Szépen megvárod, amíg véget ér az egész.

– Pontosan. Nem hiszem, hogy sokáig tartana a felhajtás. Pár nap, és vagy elkapják a fickó; vagy tudni fogják, hogy meglógott, és ekkorra már senkit sem fog érdekelni, hogy mi a fene történik Des Moines-ban.

– És ekkor szépen hazajössz.

– Még akár a melót is megcsinálhatnám, ami azt illeti. Vagy nem. Most nem igazán zavarna, ha visszaadnánk a pénzt a megbízónak.

– Először az életben – felelte Dot – én magam is így érzem. Ennek ellenére, ha mindent beleteszek a mérleg egyik serpenyőjébe…

– Mit teszel bele a mérleg mijébe?

– Mindent a serpenyőjébe, Keller. Ez egy mondás. Szóval, ha mindent beleteszek a mérleg egyik serpenyőjébe, akkor én azt mondanám, hogy tartsuk meg a pénzt. É ez az utolsó munka.

– Az előző munkánál is ezt mondtuk – jegyezte meg Keller.

– Tudom.

– De akkor beesett ez.

– Különleges helyzet volt.

– Tudom.

– Ha annyira zavart, igazán szólhattál volna.

– Pár perccel ezelőttig egyáltalán nem zavart – felelte Keller. – Amikor a rádió hirtelen rendkívüli hírekkel szakította félbe a „The Girl With Emphysema”-t.

– Ipanema.

– Micsoda?

– „The Girl From Ipanema”, Keller.

– Én is ezt mondtam.

– Nem. Te azt mondtad, hogy „The GirI With Emphysema”.

– Biztos vagy benne?

– Nem érdekes.

– Miért mondtam volna ezt?

– Nem érdekes, Keller, az isten szerelmére.

– Mert ez nem olyasvalami, amit én mondanék.

– Mondjuk, hogy félrehallottam, Keller. Ha ez boldoggá tesz téged. Mind a ketten kicsit idegesek vagyunk, ami nem is csoda. Menj vissza a szobádba, és várjunk, amíg véget ér az egész.

– Megyek.

– És ha történik valami…

– Hívlak – felelte Keller.

Keller bontotta a vonalat. A bérelt Nissan volánja mögött ült, az első bevásárlóközpont parkolójában, amit McCue-től eljövet meglátott. Új bélyegei egy borítékban lapultak a belső zsebében, a bélyegcsipesze a másik zsebében, a Scott-féle katalógusa meg mellette, az ülésen. Még mindig a kezében volt a mobilja, és alig rakta zsebre, meggondolta magát, elővette, és éppen meg akarta nyomni az újratárcsázás gombot, amikor a készülék csörögni kezdett. A kijelző nem írta ki a számot, de csak egyvalaki lehetett.

Keller felvette, és így szólt:

– Éppen most akartalak hívni.

– Mert te is ugyanarra gondoltál, amire én.

– Azt hiszem. Vagy véletlen ez az egész…

– Vagy nem.

– Pontosan.

– Van egy olyan érzésem, hogy ez a gondolat mindkettőnk fejében ott járt attól kezdve, hogy meghallottuk a hírt.

– Azt hiszem, igazad van – felelte Keller. – Mert most meg olyan érzés tört rám, hogy ez az egész engem meg sem lepett. Mintha végig tudtam volna, mi fog történni.

– Nem volt egy olyan érzésed – kérdezte Dot –‚ még jóval Longford meggyilkolása előtt, hogy valami nem stimmel?

– Dehogyisnem. Mindig van egy ilyen érzésem.

– Komolyan?

– Az utóbbi időben igen. Ezért is akarom abbahagyni. Emlékszel Indianapolisra? Ott azt tervezték, hogy engem tesznek el láb alól azután, hogy elintéztem a célszemélyt. Még nyomkövetőt is tettek a kocsimra, hogy megtaláljanak.

– Emlékszem.

– És ha nem hallottam volna meg véletlenül, hogy miről beszélnek… Aztán ott volt az a másik munka Alnek, tudod, Albuquerque-ben. Annyira paranoiás voltam, hogy három különböző motelban vettem ki három szobát, három különböző néven.

– És ha jól emlékszem, egyikben sem aludtál.

– De nem ám. Hanem szépen elvégeztem a munkát, és hazamentem. A legtöbbször minden rendben van, Dot, de annyira elővigyázatos vagyok, hogy az már néha engem is zavar. Aztán amikor elkezdek megnyugodni, jön valaki, és jól agyonlövi Ohio kormányzóját.

Dot hallgatott egy ideig.

– Légy óvatos, Keller – szólalt meg végül.

– Igyekszem.

– Húzd meg magad, ameddig kell, ha tudod, hogy biztonságos helyen vagy. Még csak ne is gondolj arra, hogy végrehajtod Al megbízását, hacsak nem vagy száz százalékig biztos benne, hogy nem csapda.

– Rendben.

– És beszéljünk – mondta Dot, majd bontotta a vonalat.

Három

Csapda volt?

Mert az megmagyarázta volna a csúszásokat. Feltételezett célpontja, az alacsony, kövér fickó, aki semennyire nem volt sem Ohio, sem más állam kormányzója, kifejezetten könnyű prédának mutatkozott. Keller leszállt a repülőről, egy férfi várta, kocsiba ültek, és elmentek Nyugat Des Moines egy elővárosába, közel a Holiday Parkhoz. A sofőr, akinek méretes arca volt, és rengeteg szőr nőtt ki a füléből, levette a lábát a gázpedálról, ahogy elgurultak az épület és a mániákusan szimmetrikusra nyírt gyepje előtt. Egy bermudát és bő pólót viselő férfi állt a gyepen, locsolócsővel a kezében.

– Mindenki más a földön – mondta a sofőr – egyszerűen a locsolóra bízza a munkát. Ez a baromarcú meg itt áll, és fogja azt a nyomorult csövet. Az ilyennek mindig irányítania kell.

– Nos – felelte Keller.

– Nem olyan, mint a képen? Ez a mi emberünk. A maga embere: Oké, már tudja, hogy hol lakik. Most megmutatom a munkahelyét.

Des Moines belvárosában a sofőr rábökött egy tízemeletes irodaépületre, aminek a hatodik emeletén dolgozott Gregory Dowling.

– Hacsak nem ment el az összes esze – mondta a férfi Kellernek –‚ akkor nem itt intézi el. Rengetegen vannak, és akkor még nem is beszéltem a biztonsági őrökről. A forgalom miatt meg elég nehezen tudna meglépni utána. Szerintem a házánál kellene elkapnia, amikor éppen locsolja azt a nyamvadt füvét. Fogja a locsolócsövet, és dugja le a torkán, amíg a seggén ki nem jön.

– Elegáns – jegyezte meg Keller.

– Persze nem azt mondom, hogy ezt tegye. Tudja, hogy hol él, tudja, hogy hol dolgozik, most meg szépen itt az ideje, hogy hazavigyük magát.

– Haza?

– Kivettünk magának egy szobát a Laurel Innben. Nem egy nagy eresztés, de azért annyira nincs lepukkanva sem, tudja? Van egy kellemes úszómedencéje, egy tisztességes kávézója, plusz az út túloldalán ott egy Denny’s. A motel az autópálya lehajtójánál van, egy perc alatt le- meg felhajthat. Mindent kifizettünk, maga nem is látja a számlát. Azt rendel, amit akar, a főnök mindent áll.

A motel kifejezetten jól nézett ki az útról. Az épület mögötti parkolóban a nagydarab férfi átadott Kellernek egy cigarettásdoboz méretű irattartót, benne papírtokban egy kártyakulccsal, a tokon pedig ott állt a szobaszám: 204.

– Még nem mutatkozott be – nézett rá a férfi.

– Maga sem – felelte Keller.

– Akkor ez maradjon is így?

– Maradjon.

– Leroy Montrose alatt vettük ki magának a szobát, de ne engem hibáztasson, mert nem én választottam ezt a nevet magának.

A férfi fején a haj rendben le volt nyírva, oldalt és hátul is, Keller meg egyszerűen nem értette, hogy a borbély miért nem tett valamit a füléből kinövő szőr ellen. Soha nem tartotta magát különösebben finnyásnak, de nem szerette nézni a férfi fülében burjánzó szőrrengeteget.

– Leroy Montrose, 204-es szoba. Rendel valamit, csak alá kell írnia. Leroy nevét, ugye. Mert ha a saját nevét írja alá, amit gondolom, titokban akar tartani, akkor elég hülyén fognak magára nézni.

Keller nem mondott semmit. Lehet, hogy a fülszőrzete antennaként szolgált, és a fickó így kapott üzeneteket a bolygójáról.

– Az van – folytatta a férfi –‚ hogy most minden rendben, csak éppen várnia kell egy kicsit, mielőtt megcsinálja azt, amit maga csinálni szokott.

– Ó!

– Van egy fickó, akinek nem szabad itt lennie, amikor megtörténik, már ha érti, hogy mire akarok kilyukadni. És van még egy variá… izé, amitől még függ a dolog. Szóval azt akarják, hogy maradjon a szobája közelében, ahol fel tudják hívni, amikor kiderül, mi legyen. Zöld-e a lámpa, vagy nem zöld, érti?

– Tisztán és világosan – felelte Keller.

– Tényleg? Hát ez remek. Mit felejtettem el? Megvan. Nyissa ki a kesztyűtartót. Látja a papírzacskót? Vegye csak ki.

Nehéz volt, Kellernek nem kellett kinyitnia, hogy tudja, mi van benne.

– Kettő darab, Leroy. Nem bánja, ha Leroynak szólítom?

– Hajrá.

– Fogja csak meg mindkettőt. Válasszon egyet. Amelyik tetszik.

Mindkettő természetesen maroklőfegyver volt, az egyik egy pisztoly, a másik egy revolver. Keller nem akarta kézbe venni egyiket sem, de nem akart nyámnyilának látszani. A pisztoly jobban illett a markába, de a pisztolyok arról híresek, hogy hajlamosak csütörtököt mondani, így a revolver mellett több minden szólt.

Akarta bármelyiket is?

– Nem vagyok biztos benne, hogy lőfegyvert akarok használni – mondta végül.

– Vallja be, hogy megtetszett az ötletem. Hogy letolja a locsolócsövet torkán. Maga tudja. Mindkét fegyver töltve van. Az automata Glockhoz van még valahol egy külön tölténytáram. A revolverhez meg tudok küldetni egy doboz töltényt.

– Lehet, hogy mindkettőt elviszem.

– Mindkét kezében fegyverrel sétál oda hozzá, mi? Nem hiszem én azt. Ha találgatnom kellene, akkor azt mondanám, hogy maga egy glockos pasas.

Ez éppen elég volt Kellernek ahhoz, hogy a revolvert válassza. Megnézte, hogy töltve van-e. Négy golyót látott a tárban, egy hiányzott. Visszapattintotta a forgótárat a helyére, és ekkor egy pillanatra szinte leküzdhetetlen erővel tört rá a semmiből előbukkanó késztetés, hogy a szőrös fülű emberre fogja a fegyvert, és meghúzza a ravaszt. Egyszerűen agyonlövi, aztán a következő géppel hazamegy New Yorkba.

Ehelyett visszaadta neki a Glockot, és eltette a revolvert.

– Nem kell több töltény – mondta.

– Mert maga nem szokott célt téveszteni, igaz? – Nagy vigyor. – Egy profi az profi, mi? Mielőtt elfelejtem, adja meg nekem a mobilja számát.

Aha, gondolta Keller. Azt felelte, hogy nincs mobiltelefonja, mire a férfi sorra vette a saját zsebeit, talált egy mobilt, és odaadta Kellernek. – Most akkor fel tudjuk hívni magát. Vigye magával, amikor marhát eszik a Denny’sben. Én meghalok a marhasültjükért, de ha szendvicsben rendeli, kérje rozskenyérrel. Nagyon nem mindegy.

– Kösz a tippért.

– Szívesen. Akkor a kocsiról. Elvileg semmi baja sem lehet vele. Teletankoltuk, az olajcseréig van még majdnem kétezer mérföld.

– Ez megnyugtat.

A kocsi témája ezzel persze nem volt lezárva – hogyan állítsa be az üléseket, meg hogy figyelnie kell a fényszóróra, mert a bal oldali néha nem szeret világítani – de Keller nem nagyon figyelt a hallottakra. A pasas fogta a slusszkulcsot, odaadta Kellernek, aki erre megkérdezte, hogyan akar hazajutni.

– Nem egyenesen – felelte a férfi. – Mert akkor a feleségem baszogatni fog. Ha nem bánja, előtte meg beugranék ide-oda…

– Úgy értettem…

– Tudom, hogy hogyan értette. Látja ott azt a lerohadt Monte Carlót? Az az én kocsim, csak rám vár. Ha akar, odamehet a recepcióhoz, de erre semmi szükség. A 204-es szoba az első emeleten van, és a külső lépcsőn is felmászhat.

Kezében a táskájával, fegyverével a zsebében Keller felgyalogolt az első emeletre, és megtalálta a szobáját. Bedugta az ajtóba a kulcsot, aztán megfordult, hogy megnézze a Monte Carlót. A kocsi nem mozdult. Ki nyitotta az ajtót, és bement.

Elég szép volt a szoba, méretes tévével, méretes ággyal. A bekeretezett képek a falon a jellegtelenségüknek köszönhetően szinte beleolvadtak tapétába. A légkondicionáló a kelleténél hidegebb levegőt fújt, de nem nyúlt hozzá. Leült a fotelbe, várt öt percet, aztán felállt, az ablakhoz ment, kinézett, és látta, hogy a Monte Carlónak nyoma sincs.

Fél óra múlva az utca túloldalán ült a Denny’sben, mellette a széken a táskája. Marhasültet evett rozskenyérrel, hozzá sült krumplit, és el kellett ismernie, hogy az étel fenséges volt. A Starbucks esetleges csődjének nem az ottani kávé lesz az oka, de azért elég jó volt ahhoz, hogy bólintson, amikor a pincérnő megkérdezte, tölthet-e még.

Na ugye, ez azért mégsem volt olyan nehéz. A fickó ad egy tippet, hogy mit egyen. Hallgat rá, kiderül, hogy az étel egyáltalán nem rossz.

Akkor meg mi a baja a program többi részével?

Semmi, csak éppen a program a rozskenyérrel felszolgált marhasültnél véget is ért. Megkönnyítik a dolgodat, mondta magának, mire te meg akarod nehezíteni. Kapsz egy tisztességes, rendes szobát egy jó elhelyezkedésű motelban, te meg még a vécére sem mész el, mert nem akarsz DNS mintát hagyni magad után. Egy dolgot volt hajlandó a szobában hagyni: a mobiltelefont, azt is kikapcsolva, alaposan letörölve, és bedugva az ágy matraca alá. Eszébe jutott, hogy a fegyvert is otthagyja, de végül úgy döntött, hogy egy ideig még nem szabadul meg tőle, és beletette a bőröndjébe.

Visszament a kocsihoz, amit kapott tőlük, de csak azért, hogy letöröljön mindent, amit csak megérinthetett. A távirányítóval bezárta az autót, és kicsi híján egy szemetesbe dobta a slusszkulcsot. Le tudják nyomozni őt a slusszkulcs alapján? Nem volt biztos benne, de annyit már sejtett a kurrens technológiáról, hogy bárki képes bármire, de ha ma mégsem, akkor holnap biztosan. Ennek ellenére nem látott rá okot, hogy eldobja akár a slusszkulcsot, akár a szobakulcsot.

Átment az úttest másik oldalára a Denny’sbe, szépen megette a marhasültjét rozskenyérrel, megivott két bögre kávét, majd a férfivécé melletti telefonról taxit hívott.

– A reptérre akarok menni – mondta a diszpécsernek, aki viszont tudni akarta, hogy hívják.

Keller majdnem rávágta, hogy ő lesz az egyetlen ember a Denny’s előtt taxira várva, de ehelyett csak közölte a nővel, hogy Eddie-nek hívják.

– Tíz perc, Eddie – hangzott a válasz, a taxi pedig nyolc percen belül megérkezett.

A lány a Hertznél boldogan adott egy Nissan Sentrát Holden Blankenshipnek. A poggyászkiadótól odatelefonált a Days Innbe, így a szobája már készen várta, mire odaért frissen bérelt kocsijával. Kipakolt, lezuhanyozott, bekapcsolta a tévét, átpörgette a csatornákat, kikapcsolta a készüléket, majd kinyújtózott az ágyon. De azzal a lendülettel fel is ült, mert azt hitte, hogy a saját telefonját hagyta a Laurel Inn 204-es szobájában.

Egy pillanat alatt előszedte a mobilt, már ha tényleg az övé volt. Úgy nézett ki, de az az igazság, hogy nem sokat nézegette azóta, hogy megvette, arra meg végképp csak egy felületes pillantást vetett, amit Mr. Fülszőrtől kapott, szóval…

Felnyitotta a telefont, és megnyomta az újratárcsázás gombot. Dot második csengetésre vette fel. Pár percet fecsegtek, aztán Keller elmesélte, mik történtek.

– Most éppen parkolópályán vagyok – összegezte – és ha jól látom, mindent a kelleténél sokkal komplikáltabbá tettem. Szólniuk kell, hogy mikor csinálhatom meg a melót, mire én lehetetlenné teszem kettőnk közt a kommunikációt.

– Ha egy telefon egy matrac alatt csöng, azt meghallja valaki?

– Kétlem. Majd felhívom a recepciót, hogy hagytak-e üzenetet.

– Vagy a fogtöméseiden keresztül üzennek majd neked.

– Ha csak egy kicsivel lennék paranoiásabb, akkor emiatt is aggódnék. És szépen hajtogatnék magamnak egy fejfedőt alufóliából.

– Nevess csak – felelte Dot. – El nem hiszed, milyen hasznosak.

Lassan múltak a napok. Keller rendszeresen odatelefonált a Laurell Inn recepciójára, és a harmadik napon kapott is egy telefonszámot. Tárcsázta, majd egy ismeretlen hang megkérdezte a nevét.

– Leroy Montrose – felelte Keller. – Ezt a számot kellett felhívnom.

– Várjon – mondta a hang, aztán egy perc múlva a szőrös fülű férfi szólt bele a telefonba. – Elég nehéz magát megtalálni, Leroy – kezdte. – Nem veszi fel a telefonját, nem hallgatja le az üzeneteit.

– Egy lemerült telefont adott nekem – felelte Keller. – Töltőt meg egy darabot sem. Gondoltam, talán tudja, hogyan kell felhívni a szobát.

– Jesszusom, meg mertem volna esküdni…

– Mi lenne, ha napjában párszor felhívnám ezt a számot? – kérdezte Keller. – Ahhoz mit szólna?

A férfi akart hozni neki egy másik telefont vagy egy töltőt vagy mind kettőt, Keller azonban sikerrel lebeszélte róla. Minden reggel és délután felhívja ezt a számot, meg este, lefekvés előtt. És tette hozzá hidegen csengő hangon, reméli, hogy nem kell sokat várnia, mert Des Moines ugyan elmegy pár napig, de neki dolga van otthon.

– Talán már holnap – mondta a férfi. – Reggel keressen.

Ám másnap reggel Keller gyorsan megreggelizett, kocsiba ült, és meg nézte magának Gregory Dowling házát Nyugat-Des Moines-ban.

Korábban már elvezetett a ház előtt, mert biztos akart lenni benne, hogy megjegyezte, hol van. A célszemély ismét ott volt, ahol tegnap, azonban ezúttal nem egy locsolócsövet tartott a kezében, hanem egy ágyás előtt térdelt, és a kezében egy kis lapáttal csinált valamit.

Keller vette a fáradságot, és úgy jött el a Days Innből, hogy nem kellett visszamennie. Összepakolt, letörölte azt a pár helyet, amit megérintett, és mindent megcsinált a kijelentkezéshez, csak éppen a kulcsát nem adta ide a recepción. Ha a kontaktjától zöld lámpát kap, akkor itt és most elintézi Dowlingot, és rögvest a repülőtérre hajt. Ha nem, akkor a szobája továbbra is vár rá.

Anélkül, hogy tervezte volna, Dowling háza előtt beletaposott a fékbe, áthajolt az ülésen, és leeresztette az ablakát. Nem bírta rávenni magát, hogy dudáljon, azt olyan durva dolognak tartotta, de szükség sem lett volna rá, hiszen a férfi meghallotta a közeledő kocsit, és odament meg kérdezni, segíthet-e valamiben. Keller azt felelte, hogy nem ismerős a környéken, és a Rite-Aidet keresi, mire a férfi részletes útbaigazítást adott, eközben pedig Keller keze abba a zsebébe vándorolt, ahova a revolverét tette.

Semmiség lett volna az egész. A mit sem sejtő Dowling egyik kezét az ajtóra tette, a másikkal szélesen mutogatott. Elő kell kapni a fegyvert, a mellkasára célozni, és meghúzni a ravaszt. A motor járt, így Kellernek nem kellett volna mást tennie, mint sebességbe rakni a kocsit, és már a sarkon jár, amikor a kövér férfi összeesik a gyepen.

De nem is kell revolver. Elég megragadni a nyomorult ingét, berántani a fejét az ablakon, eltörni a nyakát, aztán hátralökni, és kész.

Lehet, hogy Al nem lesz boldog. De Keller végrehajtotta volna a meg bízást. Mit tehetnének vele? Visszaküldik, hogy ölje meg még egyszer Dowlingot? Vagy támassza fel?

– Nos – egyenesedett fel Gregory Dowling. – Ha más nincs, akkor…

– Nagyon sokat segített – mondta neki Keller.

Követte Dowling útbaigazítását a drogériába, hiszen ott majdnem biztosan találhatott nyilvános fülkét, és felhívta a számot. Ha ezzel kezdte volna, gondolta, akkor most már készen is lenne. Oké, ha most zöld lámpát kap, akkor visszamegy a fickóhoz, azt mondja, nem értette pontosan, megint eltévedt, mire Dowling újrakezdené, de Keller most használná a fegyverét, és elvégezné a munkát egyszer s mindenkorra.

Telefonált.

– Ma nem jó – közölték vele. – Holnap reggel telefonáljon.

Pontosan ezt tette, reggel telefonált, és megint ezt közölték vele.

– Holnap. Holnap egészen biztosan – nyugtatta a férfi a vonal túlsó végén.

– A holnap annyira biztos, hogy telefonálnia sem kell. Mert minden el van rendezve. Holnap bármikor megteheti, amit meg kell tennie. Reggel, délben, este, bármikor.

– Holnap a nagy nap – mesélte Dotnak.

– Éppen ideje.

– Én is ezt mondtam. Örülök, hogy végre otthon lehetek.

– A saját ágyadban.

– Semmi baj az itteni ággyal. Hogy őszinte legyek, jobb, mint az enyém. Már rég vennem kellett volna egy új matracot.

– Miket meg nem tudok rólad, Keller.

– De valami nagyon hiányzik – folytatta Keller. – A tévém.

– Százhúsz centi képátmérő, plazma, hajszálvékony. Kifelejtettem valamit?

– Nem, és a gyártó sem. Egyszerűen tökéletes.

– Olyan sokat beszéltél arról az átkozott tévéről, hogy most már nekem is kell vennem egyet. Sajnállak ám, Keller, hogy moteltévével kell beérned.

– Az a legidegesítőbb – magyarázta Keller – hogy nincs TiVóm.

– No, ebben az egyben megértelek – felelte Dot. – A TiVo megváltoztatta az életemet. Te szegény, szerencsétlen, ott ragadtál egy motelban Des Moines-ban, és most végig kell nézned az összes reklámot, amit eddig kihagyhattál.

– Nem állíthatom meg, amikor ki kell mennem vécére, nem tekerhetem vissza, amikor valamit nem értettem jól, és…

– Akkor, az isten szerelmére, siess haza! – szólt rá Dot. – Vagy meg mondom Alnek, hogy plusz pénzt kérünk, mert oly sok nehézségen mész keresztül.

Keller letette a telefont, odament a tévéhez, de észbe kapott. Előző dél után kiírta a sárga oldalakból a helyi bélyegkereskedőket, és még fel is hívta James McCue-t, hogy valóban nyitva van-e. Most aztán semmi oka összepakolnia, mivel úgyis visszajön a motelba. Nincs is másra szüksége, mint a bélyegcsipeszére és a Scott-katalógusára.

Mikor is történt mindez? Két órája? Most Ohio kormányzója halott, Kellernek meg tennie kellett valamit, de nem tudta, hogy mit. Ha összepakolt volna és mindent letöröl a szobában, akkor nem kellene visszamennie. De hát úgyis oda fog menni a motelba, mert hova máshova mehetne?

Négy

Amikor visszaért a Days Innhez, lassan fordult be a parkolóba, folyamatosan figyelte a rendőrségi jelenlét bármilyen nyomát, illetve bárkit, aki a kelleténél nagyobb figyelmet tanúsít a hely iránt. Ám a parkoló ugyanúgy nézett ki, ahogy mindig, így Keller leparkolta a kocsiját a szokott helyre, és felment a szobájába.

Bekapcsolta a tévét. Minden csatorna Longford kormányzó halálával foglalkozott, kivéve a tévéshopokat és a főzőcsatornákat. Keller a CNN-t választotta, ahol pár szakértő annak az esélyét latolgatta, vajon lesznek-e lázadások Clevelandben. Az időjárás, mutatott rá egyikük, jelentős tényező ebben a kérdésben. A hőség és a levegő magas páratartalma meg felelő idő a lázadáshoz, viszont a hideg és az eső már elég ahhoz, hogy mindenki otthon maradjon.

Ez akár még érdekes is lehetett volna egy bizonyos pontig, de a Des Moines-ban ragadt Kellert nem tudta lázba hozni a clevelandi időjárás. Egy kicsit még nézte, ahogy a szakértők halálra csócsálták a témát, aztán amikor megjelent egy hirdetés, elnémította a készüléket.

Még szerencse, hogy a távirányítóval el lehetett némítani a tévét. Nem lehetett vele előretekerni, nem lehetett vele hátratekerni, viszont legalább arra alkalmas volt, hogy belefojtsa a szót az átkozott készülékbe, és Keller pontosan erre használta.

Pakoljon?

Egy ideig nem fog elmenni Des Moines-ból. Akár véletlen ez az egész, akár valami ördögi terv része, sokkal biztonságosabb meghúznia magát itt, mint akár nyugodtan és visszafogottan is, de menekülni. Semmit sem tett, még azt sem, amiért idejött, de ez senkit nem érdekelne, aki nyakon csípné egy hamis jogosítvánnyal, valamint egy engedély nélküli fegyverrel alig pár mérföldre onnét, ahol megölték Longford kormányzót.

Két lövéssel egy maroklőfegyverből, ezt mondta valaki a CNN-en az időjárás-jelentés előtt. Kellernek csak most esett le. Egy ismeretlen merénylő, aki közvetlen közelről lelőtte a kormányzót, majd – hogyan, de tényleg: hogyan? – elmenekült a helyszínről.

Egy Glock, gondolta Keller. Egy automata Glock, a fegyver, amit a szőrös fülű ajánlott fel neki, de ő visszautasított. A fegyver, amit a kezébe vett.

Emlékezett rá, milyen könnyen simult a tenyerébe. Hogy hogyan forgatta a kezében a fegyvert, mérlegelve a szó minden értelmében, mielőtt visszaadta a férfinak.

Keller komoly összegben mert volna fogadni, hogy a gyilkos ezt a fegyvert használta – és még mindig Keller ujjlenyomata volt rajta. Ezért ajánlottak neki két fegyvert, és a fontos nem az volt, amelyiket kiválasztotta, hanem az, amelyiket visszautasította.

Ez már csak hab volt a tortán. Elég, ha elkapják a rendőrök – mindegy, hogy miért –‚ és neki vége van. Ha valóban az ő ujjlenyomata van Glockon, akkor mit mondhat?

Igen, kezembe fogtam a pisztolyt, de inkább a revolvert választottam, mert az automaták hajlamosak csütörtököt mondani, bár a jelek szerint ez tökéletesen működött. Nem akartam lelőni vele a kormányzót, csak egy marhát, aki a gyepjét gondozta, és ha már itt tartunk, éti soha senkit nem lőttem le, szóval akkor én most haza is mennék.

Aha. Hát persze.

Ha egyszer ujjlenyomatot vettek tőle, ha akár csak egyszer letartóztatták, ha csak egyszer volt állami állása, vagy egyszer tett valamit, amiről az állam úgy gondolta, hogy tintás ujjbegyekkel kell honorálnia, akkor Kellernek vége. Eddig csendes és szerencsés életet élt, így a Glockon talált ujjlenyomatokkal a hatóságok semmire sem jutnak. Egészen addig, amíg őt valahogy meg nem kaparintják, aztán akkor rögvest kerítenek egy tintapárnát, és akkor a történetnek ott a vége.

Vagy elkapatta volna magát? Nem tudhatta biztosan, hogy a gyilkos fegyver valóban egy Glock volt-e, sőt még azt sem, hogy a rendőrség megtalálta-e. Könnyen lehet, hogy a merénylő magával vitte, és ebben az esetben nem sokat számít, kinek az ujjlenyomata van rajta. Nem tudhatta, hogyan történt az égész.

Csak éppen valahogy mégis tudta, valahogy az elejétől kezdve tudta, hogy ez az egész csapda. Lehet, hogy ezért volt Olyan ideges hónapokkal ezelőtt Albuquerque-ben. Volt valami Csak Alben, amitől felállt a szőr a hátán. Előre fizet közelebbről meg nem nevezett szolgáltatásokért, egyszer csak rátelefonál Dotra, hogy a pénzt már elküldte, aztán megint telefonál, hogy megérkezett-e, majd azzal búcsúzik, hogy maradjanak kapcsolatban. Aztán hónapokkal később megint előkerül a semmiből, mire Keller Új-Mexikóba utazik.

Kellernek el kellett ismernie, hogy egyáltalán nem is olyan rossz dolog így felbérelni egy bérgyilkost. Senkinek még csak ötlete sem volt, sem Dotnak, sem neki, hogy ki ez a Csak Al, hol él és mit csinál. Így aztán, ha a dolgok rosszra fordulnak, és Keller egy börtöncellában találja magát, még azzal sem tud javítani a helyzetén, hogy feladja a megbízóját. Egyedül Dotot tudná feladni, aztán itt vége is láncnak, ugyanis Dot már senkit sem tud feladni. Al tökéletesen megfoghatatlan.

Tegyük fel, hogy az ember egy nagyon komoly merényletre készül egy nagyon fontos valaki ellen. Ebben az esetben kell egy nyomorult barom, aki elviszi a balhét, akit oda lehet dobni egy új Warren-bizottság elé, így adva elfogadható magyarázatot a történtekre.

Keller soha nem érdekelték az összeesküvés-elméletek, és még a hivatalos magyarázatokat is hajlamos volt elfogadni. Számára minden további nélkül lehetségesnek tűnt, hogy Lee Harvey Oswald egyedül lőtte le John F. Kennedyt, ahogy James Earl Ray is egyedül lőtte le Martin Luther Kinget. Persze azért nem fogadott volna arra, hogy így történt, de az ellenkezőjére sem. Mindkét férfit valószerűtlen merénylőnek találta, de egyiküket sem annyira valószerűtlennek, mint Sirhan Sirhant, a merénylőt, aki akkora marha volt, hogy kétszer kellett neki ugyanazt a nevet adni, mert különben elfelejtette volna, hogy hívják. Ahhoz meg kétség sem férhetett, hogy ő ölte-e meg Bobby Kennedyt, mert közben kapták el.

De nem érdekes, hogy valójában mi történt. Ha az ember egy ilyen merényletre készül, kifejezetten hasznos egy balfék, aki elviszi a balhét. Az a legjobb balek, aki maga is ebben a bizniszben utazik. Ha valakire gyilkosságot akar az ember rákenni, akkor miért ne egy gyilkos válasszon erre a szerepre? Felbérli szépen, hogy öljön meg egy senkit, aztán odaszervezi a megfelelő időben a megfelelő helyre, és szépen rákeni a fontos gyilkosságot. De nehogy ő kövesse el a fontos merényletet, ó ne.

Mert akkor abban a helyzetben lesz, hogy feladhatja a megbíróját. Nos, a zsaruk letartóztatják, és kikérdezik a balekot, aki semmit sem tud mondani, hiszen semmit sem tud. Maximum arról dadoghat, hogy ő tulajdonképpen másvalakit jött megölni Des Moines-ba. Valami szerencsétlen barmot, akinek nincs semmiféle alvilági kapcsolata, akit senki sem akar megölni, akinek az egyetlen bűne az, hogy a kelleténél jobban szereti a kertjét meg a gyepjét.

Csodálatos. A zsaruk ezt imádnák. Ha elkapnák, annyi esze azért lenne, hogy ezt a sztorit nem próbálná meg beadni nekik. És ha már itt tartunk, semmiféle sztorit nem próbálna meg beadni nekik.

Ott ült a tévé előtt, szeme a képernyőre szegezve, azonban annyira elveszett a gondolataiban, hogy csak bámulta a készüléket, de semmit sem látott belőle. Semmit. Egészen addig, amíg egy kép nem jelent meg a képernyőn, és bele nem erőszakolta magát Keller tudatába.

Egy férfit ábrázolt a fénykép. Keller nem értette, hogy miért, ami nem csoda, hiszen a készüléket elnémította. Nem ismerte fel a férfit, mégis volt benne valami, amit ismerősnek talált. Középkorú pasas, sűrű, sötét hajjal, a tekintetében nehezen meghatározható pillantással. Nem egy olyan arc, amiben csak úgy megbízna az ember, és Keller villámgyorsan nyúlt a távirányítóért. Mire ismét felhangosította készüléket, már elkésett, a fényképet egy bemondó váltotta, vele meg egy újabb hír majd reklám következett, egy olyan reklám, amit Keller különösen utált: egy molylepke repült be a képbe, és biztosította az ott alvó nőt, hogy nyolc órát biztosan fog pihenni. Minden nőben, akit Keller ismert, egyvalami közös volt: amennyiben egy molylepke szállna le az arcukra, fejhangon kezdenének visítani, és addig nem nyugodnának, amíg a kártevő a házban tartózkodik.

Matatni kezdett a távirányítón, keresve a visszatekerés gombot, de ez nem a TiVo volt, hanem csak egy tévé, amin mindent valós időben kellett nézni. Szóval lemaradt a hírről, de ki mondta, hogy híreket csak a CNN közvetít? Elkezdett csatornát váltani. Fél másodpercekre felvillantak előtte lacrosse-meccsek, pókerbajnokságok, tévévetélkedők és kopaszodás elleni reklámok képei, aztán megint a CNN-re keveredett, ahol a saját fényképet bámulta a képernyőn.

Nehezen meghatározható pillantás? Titokzatos lenne? Ennek látta magát? Inkább egy kicsit tanácstalannak, mint aki nem érti, mit keres a tévében, miért mutatják az arcát megállás nélkül az egész világon.

Most már nem volt lehalkítva a tévé, valaki mondott valamit, de Keller nem értette, mert csak bámulta, egyre csak bámulta a saját szerencsétlen arcát, és olvasta alatta a feliratot:

Egy gyilkos arca. Ez állt ott.

Öt

Első dolga volt Dotot felhívni. Olyan régóta dolgoztak együtt, hogy – természetes reakció lévén – mást nem is nagyon tehetett. Felemelte a telefont, megnyomta az újratárcsázás gombot, és hagyta kicsöngeni. A negyedik kicsengés után Dot postaládája jelentkezett, Keller hosszú ideig csak ült nyitott szájjal, aztán úgy döntött, nincs értelme üzenetet hagyni. Becsukta a telefont, majd ült, és bámulta a tévét.

Tíz perc múlva a zuhany alatt állt.

Először elvetette az ötletet, mert időpocsékolásnak tartotta, de az idejéből futotta, nem? Üljön még többet a tévé előtt, váltogassa a csatornákat, amíg nem talál egyet, ahol az ártatlansága mellett érvelnek? Üljön kocsiba, menjen el Dowlinghoz, és fojtsa meg a locsolócsövével? Reggel már lezuhanyozott, most semmi szüksége nem volt rá, de ki tudja, mikor tud legközelebb tusolni. Lehet, hogy aluljárókban fog élni, a ruháiban fog aludni, vagy tehervonatokon utazni. Ennyi erővel akár tiszta is maradhat, amíg csak tud.

Vagy kockáztatott esetleg valamit a zuhannyal? Haja és testszőrzete belekerülhet a lefolyóba, a helyszínelők onnét jól kiszedik, és megállapítják a DNS-ét. Viszont éppen elégszer zuhanyozott itt, amióta kivette szobát, szóval a lefolyó csak az ő DNS-ével van tele.

Egy pillanatig elgondolkodott azon, hogy majd ő maga kitisztítja a lefolyót, így szabadulva meg a bizonyítéktól, de ekkor rájött, hogy a DNS miatt kell a legkevésbé aggódnia. A hatóságok már birtokában voltak az ujjlenyomatának, akkor meg teljesen felesleges a DNS-ével törődnie. Ha egyszer elkapják, akkor a markukban van, és neki vége. A DNS nem fog érdemi szerephez jutni se pro, se kontra.

Kilépett a zuhany alól, odaállt a mosdókagylóhoz, és megborotválkozott. Pár órával azelőtt egyszer már megtette, alig érezte a borostát, na de mikor lesz legközelebb alkalma borotválkozni? És miért ne hagyjon még egy kis DNS-t maga után – csak a poén kedvéért?

Felöltözött, összecsomagolt. Lehet, hogy nem megy egyelőre sehova, de ha kitalálta, hegy hova megy és mikor, akkor nem árt a becsomagolt táska.

A táskája fekete volt, mint mindenki másé, kerekekkel meg fogantyúval. Elég kicsi volt ahhoz, hogy kézipoggyászként felvigye a gépre, ahol be is fért a tárolórekeszbe, de manapság inkább már ezt sem vitte magával a fedélzetre, mert tudta jól, hogy egy nagyon veszélyes bélyegcsipesz vagy egy tubus igencsak robbanékony hajzselé azonnal pánikot okozna a reptéri biztonsági szolgálat tagjai között. Ráadásul ha meg látják a svájci bicskáját, akkor rögtön hívják a Nemzeti Gárdát.

Ha tudta volna, hogy egyáltalán nem fogja felvinni a táskát a fedélzetre, akkor nem feketét vesz. A reptereken ugyanis látta, hogy a szállítószalagon előbukkanó táskák és bőröndök maximum négy színt kép viseltek, és szinte képtelenség volt megkülönböztetni őket, ezért kifejezetten irigy lett a ritkán látott harsány színűekre. Hogy egyáltalán megtalálja a sajátját, fényvisszaverő anyaggal tekerte körbe a fogantyúját. Dot közölte vele, hogy a megoldása kettős célt szolgál: nem elég, hogy könnyen megtalálja, de nem is fogják a táskáját éjjel elütni az autópályán.

Dot. Felemelte a telefont, habozott, majd megnyomta az újratárcsázás gombot. Négyszer kicsengett, bejelentkezett a postaláda. Egy géphang arra kérte, hogy hagyjon üzenetet, Keller ismét úgy döntött, hogy nem hagy üzenetet, és éppen bontani akarta a vonalat, amikor meglátott egy kis háromszöget villogni a telefonja kijelzőjén. Valaki üzenetet hagyott neki. Egy kicsit gondolkodnia kellett, aztán végre eszébe jutott, hogyan tudja lehallgatni.

– Önnek egy üzenete van – közölte a géphang. – Első üzenet.

Az első és az utolsó, gondolta Keller.

Tíz-tizenöt másodperc szünet. Keller már kezdett kételkedni abban, hogy van-e egyáltalán üzenete. Ekkor megszólalt egy teljesen érzelemmentes robothang egyenesen egy hatvanas évekbeli tudományos-fantasztikus filmből.

– Dobd. El. A. Telefont. Ismétlem. Dobd. El. Azt. Az. Átkozott. Telefont.

Egyszerre egy szó, aztán szünet.

Keller úgy bámulta a telefont, ahogy egy beszélő kutyára nézett volna. Dot volt az, csak Dot lehetett. Csak ő tudta ennek a mobilnak a számát, és ki más ismételte volna el az üzenetet úgy, hogy másodjára beleszúrja az „átkozott”-at? De hogyan változott át Dot robottá?

Aztán eszébe jutott. Egy helyes kis trükk, amire a számítógépe egyik programja képes. Kijelölt az ember egy szöveget, megnyomott egy gombot vagy valami, mire a komputer a saját hangján felolvasta a szöveget. Pont. Így. Egyszerre. Egy. Szót. Az. Az. Szavanként.

Dot ugyanis így védekezett az ellen, hogy ha rögzítik is valahogy a hangját, ne tudják később azonosítani. Egy ideig elég volt, ha az ember csak suttogott, de Keller tudta, hogy az egérfogók napról napra kifinomultabbak lesznek.

Felhívta megint a postaládáját, meghallgatta az üzenetet, és amikor a női géphang opcióként felajánlotta neki, hogy törli az üzenetet, Keller bólintott, és törölte az üzenetet.

– Üzenet törölve – közölte vele a géphang, majd a kis háromszög is eltűnt a telefonja kijelzőjéről. Dobd. El. A. Telefont. Dobd. El. Azt. Az. Istenverte. Telefont.

Mégis hogyan? Csak egyszerűen dobja el?

Ha valaki megtalálja, és az FBI technikusainak kezébe jut, ki mondja meg, mit találnak benne? Kideríthetik a számot, amit tárcsázott, és azt is, hogy mikor tárcsázta. Magát a beszélgetést nem tudják meghallgatni, Keller szerint legalábbis ez ki volt zárva, de miért kockáztasson bármit is?

Egy lövés a telefonba, és soha senki nem szed ki belőle semmit, de a lövés zajára mások is felfigyelhetnek, vagy ha mégsem, félelmetes golyóarzenálja hirtelen négyről háromra fog csökkenni. Eszébe jutott, hogy el kellett volna fogadnia Mr. Szőrösfülű ajánlatát a doboz töltényre, de akkor még csak azt tudta, hogy egy embert kell megölnie. A legvadabb álmában sem jutott eszébe, hogy az életéért kell futnia.

Kivette a töltényeket a revolverből. Tenyérben méregette a négy lövedéket, majd gyengéden letette őket az ágyra. A revolverek egyszerű szerkezetek, és attól még soha nem sültek el, ha az ember a markolatukkal vert valamit, de azon a napon éppen elég különös dolog történt, így Keller nem akart kockáztatni semmit. Fogta a töltetlen revolvert meg az áruló mobiltelefont, bevitte őket a fürdőbe, a telefont egy törülközőbe csavarta, letette a földre, és a revolver markolatával ripityára verte. Kinyitotta a törülközőt, és megnézte az egy perce még egy kifinomult és roppant hasznos készülék apró darabjait. Többé már nem jelentett fenyegetést rá, senkit sem vezethetett el hozzá, akárhol is legyen, vagy Dot házához White Plainsben.

Most már nem szolgált egyetlen összekötő kapocsként ahhoz az emberhez, aki egyedüliként tudott – vagy akart – volna neki segíteni ezen a földön. Dot most már nem tud segíteni neki. Senki sem tud segíteni neki. Egyedül volt.

Hat

Keller készen állt, amikor kopogtak. A pizza és a kóla tizenkét dollárba került, így a pizzást a kezében egy tízessel meg egy ötössel várta. – Tegye csak le az ajtó elé – mondta a pizzafutárnak. – Most egy kicsit… informálisan vagyunk itt benn. Tessék, itt van tizenöt dollár. Az aprót tartsa meg.

A bankjegyeket kicsúsztatta az ajtó alatt. A kémlelőnyíláson keresztül nézte, ahogy a pizzás lehajol, felveszi a pénzt, sokáig habozik, majd vállat von, és elmegy. Keller várt pár percet, aztán kinyitotta az ajtót, és felvette a pizzát.

Nem volt éhes, de pontosan azért evett, amiért zuhanyozott és borotválkozott is. Ki tudja, mikor ehet legközelebb? Az arca ott volt Amerika összes tévéképernyőjén, és amikor az újságok is megjelennek, akkor mindegyikben benne lesz. A fotó nem volt éppen a legjobb, ráadásul az arca szerencsére az átlagosak közé tartozott, mentes minden megkülönböztető jeltől, de ha több százmillió ember látja a fotóját, akkor nem alaptalan arra számítani, hogy egyvalaki csak felismeri.

Szóval nem olyan jó ötlet átballagni a Denny’shez egy újabb marhasültért rozskenyérben.

Nem, csak olyan ételt ehet, amit házhoz hoznak, és ez is csak addig működik, amíg van hova rendelnie. A Days Innben egyetlen ember látta az arcát, a recepciós, amikor bejelentkezett, ami gyorsan és könnyen ment. Keller biztos volt benne, hogy a férfi nem emlékezett rá. A recepciósok napjában több száz embert látnak, és alig néznek rájuk. Keller a mostani útja során egyetlen recepcióssal találkozott, és ha megfeszült volna, akkor sem képes felidézni az arcát, így aztán a recepciós miért pont rá emlékezne?

Ugyanakkor mi lenne, ha mondjuk Keller látná minduntalan a recepciós arcát a tévében? Mennyi idő után találná ismerősnek? Mennyi idő múlva jut eszébe a recepciósnak, hogy látta Kellert?

Evett a pizzából, megitta a kóla felét. A négy töltény még az ágyon hevert. Fogta, és visszatette őket a forgótárba. Zsebre tette a fegyvert, aztán inkább bedugta az övébe, végül a bőröndben kötött ki. És ha hirtelen van rá szüksége? Gyorsan feltépi a bőröndöt, és előkapja a revolvert? Elővette, és visszadugta hátul az övébe.

Nem akart tévét nézni, de mi mást tehetett volna? Honnét tudná, hogy itt az ideje menekülni?

Egyre csak az ő fotóját mutatták, és Keller nekiállt tanulmányozni. Nem az érdekelte, hogy valóban titokzatos-e az arckifejezése, ahogy állították, vagy hogy mennyire hasonlított rá. Ehelyett arra próbált rá jönni, hogy mikor és hol készült a fotó. Nem a múlt héten és nem Des Moines-ban, mert a fényképen keki színű széldzsekit viselt, amit el sem hozott magával, mert inkább a tengerészkék zakója mellett maradt. A széldzsekit felismerte, két éve vette egy katalógusból, és ugyan semmi baja nem volt vele, mégis keveset hordta.

Albuquerque, gondolta. Albuquerque-ben ezt viselte.

Alatta meg azt a fakó, narancsszínű inget? A fotón nagyon úgy nézett ki, hogy ezt viseli, bár a színben egyáltalán nem volt biztos. Vagy akkor viselte ezt az inget, amikor megint Alnek dolgozott, és egy Warren Heggman nevű férfit segített át ebből a világból a másikba?

Talán igen, talán nem. Keller nem emlékezett ilyesmire. Abban azért egészen biztos volt, hogy Albuquerque-ben ezt a széldzsekit viselte, így akkor is ennek kellett rajta lennie, amikor becsöngetett Heggmanhez, és lekezelte a másvilágra szóló jegyét, ugyanis a nagy rohanásban nem jutott ideje kipakolni és átöltözni. Három különböző motelben vett ki három szobát, három különböző néven, de egyikben sem hagyta ott a táskáját, amit csak akkor nyitott ki, amikor hazaérkezett New Yorkba.

Szóval már akkor ezen dolgoztak. Lefotózták. Mást is tettek volna, ha hagy nekik rá időt, de Keller csak jött és ment, ezért csak lefotózni tudták, és kész.

A képet meg valahogy eljuttatták a hatóságokhoz. Miféle sztori kíséretében? „Láttam elrohanni ezt az embert, de aztán megfordult, én meg le tudtam fényképezni.” Ennek nincs sok értelme, de egy fotó az egy fotó, amit oda lehetett adni a médiának, hogy jól kitapétázzák vele a köztudatot.

És tudták azok a rohadékok a nevét is? Dottól nem tudhatták meg, márpedig máshogy nem deríthették ki. Ha tökölt volna Albuquerque-ben, akkor más lenne a helyzet, mert átkutathatták volna a szobáját, és akár még New Yorkba is követhették volna. Keller Dallason keresztül repült Albuquerque-be, haza viszont már kerülő Úton ment, Los Angelesen keresztül, az pedig erősen valószínűtlen, hogy valaki követte volna. Ha nem tudták, hogy hívják, és azt, hogy hol lakik, akkor…

De ekkor ismét a tévé kötötte le a figyelmét. Kiderült, hogy a hatóságok egy kicsivel többet tudnak, mint pár perccel korábban.

Most már nevet is kapcsoltak a fényképhez.

– Leroy Montrose – jelentette be a bemondó. A képernyőre felúszott a fotója, majd a Laurel Inn képe következett, aztán a 204-es szobáé, ahol a nyomrögzítők lázasan dolgoztak, szinte szálanként vizsgálva át a szőnyeget a titokzatos Mr. Montrose nyomai után kutatva.

Eközben a narrátor hangja közölte Kellerrel, hogy a motel személyzete felismerte a képen azt a vendéget, aki több nappal korábban jelentkezett be hozzájuk. Ügyes trükk, ismerte el Keller, ugyanis nemhogy nem jelentkezett be, még csak a recepció közelében sem járt. A parkolóból a hátsó lépcsőn keresztül egyenesen felment a szobájába, és ugyanígy távozott. Soha nem dobott hatost, soha nem lépett előre hatot, és soha senki nem látta a motel személyzete, de még csak a vendégek közül sem.

Viszont bárki telefonálhatott. Bárki állíthatta magáról, hogy ő a hotel egyik jó emlékezettel megáldott alkalmazottja. Az azért különös, gondolta Keller, hogy így sehova nem fognak eljutni. A 204-es szobában nem fogják megtalálni az ujjlenyomatait, sem a DNS-ét. A legjobb esetben is a matrac alá dugott telefont találják meg, ha egyáltalán eljutnak odáig. És ha igen, akkor mi van? Soha nem használta azt a telefont, letörölte róla az ujjlenyomatát, akkor meg mihez kezdenek vele?

Evett a pizzából, megitta a kóla felét. A négy töltény még az ágyon hevert. Fogta, és visszatette őket a forgótárba. Zsebre tette a fegyvert, aztán inkább bedugta az övébe, végül a bőröndben kötött ki. É ha hirtelen van rá szüksége? Gyorsan feltépi a bőröndöt, és előkapja a revolvert?

Elővette, és visszadugta hátul az övébe.

Az utca másik oldala, gondolta.

A Denny’s az utca másik oldalán, ahol egy jól megvilágított asztalnál ült, és azt a buta szendvicset ette sült krumplival. Fizethetett volna a hitelkártyájával, amivel megkönnyítette volna az étterem dolgozóinak dolgát, ő azonban készpénzzel fizetett, így ez is zsákutca. Utána mit is csinált?

Egy nyilvános fülkéből hívott egy taxit, és az épület előtt állt, amíg meg nem érkezett a kocsi. Aztán mondta a sofőrnek, hogy vigye a reptérre. Mostanra már elkezdték átfésülni a környék összes boltját és éttermét. Mostanra már megmutatták, vagy perceken belül megmutatják a Denny’s pincéreinek és pénztárosainak a fényképét, és valakinek eszébe jut, hogy ez a férfi bizony hívott egy taxit. Ekkor ellenőrzik az összes taxicéget – ami nem olyan nagy mutatvány, hiszen, az isten szerelmére, kormányzó gyilkosát a kormány üldözte, az állami és a helyi zsaruk meg az FBI, és annyi emberük volt, hogy azt nem ellenőriztek le, amit nem akartak –‚ és megtalálják a taxisofőrt, aki elmondja nekik, hogy a reptérre vitte őt, mire megszállják az autókölcsönzőket, ahonnét megszerzik a jogosítványa és a hitelkártyája számát, ekkor szépen enyhítenek a Leroy Montrose-ra gyakorolt nyomáson, és nagyon-nagyon keményen nekiállnak megtalálni Holden Blankenshipet. Ez a név fog ott villózni az összes tévéképernyő alján, ezt a nevet fogja üvölteni minden rádióadó, és minden recepcióstól ezt a nevet fogják kérdezni Des Moines-ban és vonzáskörzetében.

Mennyi időbe telik eljutniuk a Days Innbe? Mennyi idő múlva rúgják be a szobája ajtaját?

Mire megteszik, ő már máshol lesz.

De hol?

Hét

Két sorral odébb egy harmincas éveiben járó férfi kiszállt a dzsipjéből, távirányítóval becsukta az ajtókat, majd kezét bedugta bélelt dzsekije zsebébe. Arckifejezése egyáltalán nem volt titokzatos, hiszen nem sok titkolnivalója lehetett. Fiatalabb volt Kellernél, egy kicsit erősebb derékban, a baseballsapka alól kilógó haja világosabb és hosszabb volt az övénél. Egyetlen dologban hasonlítottak egymásra, döntötte el Keller, és ez a széldzseki.

Keller addig követte szemével a férfit, amíg el nem tűnt a bevásárló központban. Aztán egy nőt figyelt, aki a fém bevásárlókocsit tolta maga előtt, majd a srácot, akinek az volt a dolga, hogy összeszedje azokat a fém bevásárlókocsikat, amiket az emberek széjjelhagytak.

Keller ekkor azon kezdett el tűnődni, hogy vajon mennyit fizethet egy ilyen állás. Minimálbért, döntötte el. Nem sok pénz, és lássuk be, nem is egy megbecsült állás. Kevés a lehetőség az előremenetelre. Ettől függetlenül volt jó pár előnye. Szinte kizárt, hogy az ember képe ott legyen az összes tévécsatornában, és a világ összes rendőre őt üldözze.

Talán ezt a hibát követte el oly sok évvel ezelőtt. Talán be kellett volna állnia egy bevásárlóközpontba visszatolni a széjjelhagyott bevásárlókosarakat, nem pedig azt a munkát választania, ami ugyan sok utazással járt, de közben jó néhány embert is meg kellett ölnie.

Még szerencse, hogy nem vezetett olyan sokat, mert a benzintank bő félig volt. Nem tudta, mekkora a Sentra tankja, ahogy azt sem, hogy mennyit eszik, de úgy számolt, hogy tízliteres átlagfogyasztással legalább kétszáz mérföldet el tud menni, mielőtt tankolnia kellene.

Éppen akkor lépett ki végleg a szobájából a Days Innben, amikor a nap kezdett alkonnyá olvadni, de jobban örült volna, ha még sötétebb van, miközben a kocsijához sétál. Senki sem járt a parkolóban, Keller mégis úgy érezte, hogy iszonyúan felhívja magára a figyelmet, és arckifejezése még titokzatosabb, mint a fotón, hiszen most már volt mit titkolnia. Igyekezett lazán és nyugodtan sétálni, és vagy sikerült is neki, vagy tényleg nem volt senki a környéken, aki látta volna, hiszen minden gond nélkül elért a kocsijához, kinyitotta, beült és elhajtott.

Nem ment messzire. Egyenesen ehhez a nagy bevásárlóközponthoz hajtott, és olyan távol parkolt a forgalomtól, amennyire csak lehetséges, de mégsem feltűnően távol. Táskája a csomagtartóban volt, a fegyvere a derekánál, az övében. A pizzás doboz a maradék pár szelettel mellette, az ülésen. A dobozon meg a műanyag pohár, amit a kólához adtak Keller a szobájában alaposan kimosta, és beletette a szétvert mobiltelefon darabjait. A szobában is hagyhatta volna, de úgy döntött, inkább úgy hagyja ott a szobát, ahogy találta. Miért hagyjon bármilyen nyomot maga után?

Ha beszabadulhatott volna a bevásárlóközpontba, sok mindent meg csinálhatott volna. Vehetett volna akár egy parókát vagy álszakállt is, igaz, ezekben röhejesen nézett volna ki (bár talán annyira mégsem röhejesen, mint a valódi, saját szakállában, amit évekkel ezelőtt egyszer kíváncsiságból megnövesztett), ám erre szerencsére nem volt lehetősége, ugyanakkor mégis találnia kellett valami módot arra, hogy megváltoztassa a külsejét anélkül, hogy felhívná magára a figyelmet.

A szemüveg segít. Ugyan nem volt rá szüksége, még olvasáshoz sem, ám valami azt súgta neki, hogy csak pár évig lesz ez a helyzet.

Feltéve, hogy él még pár évet…

Nem, hessegette el a gondolatot, ezzel most nem foglalkozunk. Nem kellett neki szemüveg még olvasáshoz sem, de otthon volt egy olvasó szemüvege, amit akkor vett fel, amikor sokat dolgozott a bélyeggyűjteményével. Valójában szemüvegkeretbe rakott nagyító volt, amivel jobban látta az apró bélyegeket, és nem kellett föléjük görnyednie. Máskor nem is kellett viselnie, de ha elfelejtette levenni magáról, az sem okozott különösebb gondot. És látta tükörben, hogy hogyan néz ki benne. Teljesen megváltoztatta arca formáját, és egyben általános arckifejezését is. A szemüveg mindenkit egy kicsit intelligensebbé tesz, ami Keller esetében is igaz volt, de egyben megpuhította, lekerekítette az arcát, nem volt sem fenyegető, sem titokzatos.

Nem lenne rossz, ha magával hozta volna a szemüvegét, mert most kifejezetten jól jönne, ha egy intelligens és a madárnak ártani sem tudó embert látna az, aki ránéz. Bármelyik drogériában tud venni egyet, annyira közönséges és hétköznapi termékről van szó, ugyanakkor most nem vehet, mert valaki biztosan emlékezne rá. Az ilyet akkor is megjegyzik az emberek, ha semmi okuk nincsen rá.

Ugyanaz a drogéria, ahol nem mert olvasószemüveget venni (vagy napszemüveget, ami még jobban megváltoztatja az ember külsejét, viszont ha nem süt a nap, akkor kifejezetten feltűnő lehet), nemcsak olvasást segítő optikai termékeket árul, hanem ollót és hajfestéket is. Rövid hajjal alig hasonlítana a fotójára, más színű hajjal meg szinte egyáltalán nem. Azonban mindkét művelet némi szakértelmet, vagy legalábbis gyakorlatot kívánt, hiszen egy amatőr hajvágással vagy egy látványos haj festéssel csak a figyelmet fogja magára vonni. Ez egy olyan döntés, amit érdemes alaposan megfontolni, amire érdemes alaposan felkészülni. Addig egy baseballsapka is megteszi.

Mennyire komplikált dolog venni egy baseballsapkát? Manapság olyan boltot nehéz találni, amelyik nem árul ilyen fejfedőt valamiféle logóval – sportcsapatok, traktorok, sörök, szinte bármi és bárki logójával, amihez az átlagos, gondolkodni nem szerető ember boldogan hirdeti lojalitását. A nem titokzatos széldzsekis férfin is volt baseballsapka, és Keller azon gondolkodott, hogy átlagos kinézetében mekkora szerepet játszott a sapka. Baseballsapkában senki sem lóg ki a tömegből, baseball sajkában az ember csak egy a sok közül.

Kinézett az ablakon. Egy férfit látott baseballsapkában. Ott meg egy másikat, azon is baseballsapka volt.

Talán ez volt a megoldás. Csak várnia kell, mire megjelenik egy nyomorult marha, aki alig bír mozogni és az agyhalál közelében jár, mert annyi szén és ólom volt a vacsorájában. Fejbe kell verni (de nem erősen, mert az mégsem jó, ha összevérezi pont a baseballsapkát), leszedni róla a fejfedőt, és már kész is.

Istenem. Ide jutottam?, gondolta Keller. Rendszerint öt-hat számjegyű összegeket kapott azért, hogy elintézzen embereket. Most meg itt egy fickó, a fején egy baseballsapka, ami ugyan három számjegyű összegbe került, de az első számjegy után van egy tizedesvessző.

Ha másra nem jut, akkor megpróbálhat egy olyan fickót kiszúrni, akivel két legyet üt egy csapásra. Egy baseballsapkás férfit, aki szemüveges. Napszemüveges inkább, mert a dioptriás szemüvegtől abban a pillanatban megfájdul a feje, amikor felteszi.

Fejbe kell csapni a pasast, leszedni róla a sapkát meg a napszemüveget, aztán gyorsan átkutatni a zsebeit, mert annak, aki elég gazdag ahhoz, hogy egyszerre legyen baseballsapkája és napszemüvege, csak van a zsebében húsz vagy ötven dollár. Kellernek igencsak fogytán volt a pénze.

De Keller nem állt neki keresni egy napszemüveges, baseballsapkás férfit. Ehelyett a kocsiban maradt, és a rádiót hallgatta.

Egy Des Moines-i rövidhullámú adót hallgatott WHO néven, ami ekként definiálta magát: „a hírek és a jó öreg amerikai beszélgetős rádió ki egyensúlyozott keveréke”. A törvények értelmében minden élelmiszeren fel kell tüntetni, hogy miből készült. Ha ez a rádióadókra is vonatkozna, akkor a WHO-nak erre kellene átírnia a szlogenjét: „a reklámok, a hírek és a jó öreg amerikai beszélgetős rádió kiegyensúlyozott keveréke”. A kiegyensúlyozott szó meg oly sok mindent takarhat.

Az a baj a rádióval, ébredt rá Keller, hogy nem lehet elnémítani. Persze ki lehet kapcsolni, ha egy reklám következik, de honnét tudja az ember, hogy mikor kell visszakapcsolnia? Sehonnét. Annál többet nem lehet tenni, mint hogy az ember a reklám elején lehalkítja a készüléket, és felhangosítja, amikor hallja, hogy vége van, de korántsem biztos, hogy megérte ez a sok macera, különösen annak fényében, hogy manapság amikor az egyik reklám véget ért, kezdődött is a másik.

Viszont amit két reklám között hallott, az érdekesnek bizonyult. A hírek szinte kizárólag John Tatum Longford meggyilkolásáról, valamint a Leroy Montrose, alias Holden Blankenship elleni hajtóvadászatról szóltak.

Ahogy, nem meglepő módon, az összes beszélgetés is a hírek meg reklámok között. A legtöbb betelefonáló erről akart társalogni, és ha véletlenül valaki, akit be is kapcsoltak adásba, mégsem erről kezdett el beszélni, a műsorvezető szinte azonnal beléfojtotta a szót, és visszaterelte a gyilkosságra, ugyanis őt ez sokkal jobb érdekelte. A hallgatók sokféle véleményt fogalmaztak meg, és ugyan senki sem fejezte ki örömét a kormányzó halála felett, nyilvánvaló volt, hogy többen így éreztek, míg mások egy olyan tragikus áldozatot láttak benne, mint King volt a Kennedy testvérek mellett.

És ahogy a korábbi merényleteknél mindig, az összeesküvés-elméletek szerelmesei már élezték a késeiket. Montrose/Blankenship legalább annyira áldozat volt, mint a kormányzó maga. Montrose/Blankenship szerencsétlen módon a helyszínen tartózkodott, hogy elterelje a gyanút az igazi tettesekről. Azok a telefonálók, akik ezen a véleményen voltak, abban már nem értettek egyet, hogy pontosan mi is történt. Egyvalamiben mégis egységet képeztek: mindenki talált egy szervezetet, amit okolhatott a gyilkosság miatt. Az egyik nő szerint az egész mögött az úgynevezett „antirákvírus” van, amivel ártatlan és szűz kislányokat oltanak be. Mások szerint a gyilkosságot az abortuszpártiak tervelték ki. Egy dohányzástól érdes hangú férfi szerint pedig a fegyvertartást ellenzők voltak a megrendelők, hogy így vegyék rá Washingtont a szigorúbb törvényi szabályozásra. Keller riadtan vette észre, hogy egyetértően bólogat.

Majdnem jólesett neki, hogy ezen emberek egyike sem hitt az ő bűnösségében, bár egy idő után kezdett elege lenni abból, hogy „nyomorult baromnak” és „tökkelütött szerencsétlennek” hívták. Az azonban valóban alapos riadalomra adott okot, hogy mindazok, akik hittek az ő ártatlanságában, nyálzó szájú őrülteknek hangzottak.

A tényleges hírek sem nyugtatták meg. A zsaruk egészen hamar meg találták azt az utat, amit Keller levezetett magában a Laurel Inntől a Denny’sig, a taxitól a reptérig, a Hertz autókölcsönzőtől Days Innig, és csak abban reménykedett, hogy amikor odaérnek a motelba, sokáig el is foglalják magukat.

Ugyanis a rendőrök tudták, hogy milyen kocsit vezet, tudták a rendszámát, így nem igazán számított, hogy mozog-e a kocsival vagy parkol.

Akárhogy is, csak idő kérdése volt, hogy mikor találják meg. És nem is olyan sok idő kérdése.

A Sentrát nem hagyhatta ott csak úgy. Szüksége volt kocsira, ehelyett meg ugye nem tudott bérelni másikat. Ha nagyon összeszedi magát, lophatna egyet, hiszen egyszer régen megtanulta, hogyan kell kinyitni az ajtót, majd a megfelelő vezetékek összeérintésével elindítani a motort. Egyszer megtanulta, és nem felejtette el.

Ami azt jelenti, hogy könnyedén ellophatna egy 1980-as Chevyt. Svájci zsebkése elég volt a feladathoz. De a kocsik sokat fejlődtek azóta, hogy megtanulta, hogyan kell ellopni őket, most már számítógép volt bennük, meg mindenféle biztonsági berendezések. Olyanok, amik például bekapcsolják a kormányzárat, ha valami gyanús dolgot észlelnek a kocsiban. Most akkor mit tegyen? Keressen egy régi kocsit?

Az, amit el tudna lopni, feltehetően pár száz mérföld után lerohadna. De ha nem rohadna le, akkor is feltűnő egy ilyen régi járgány. Ez volt az egyik nagy előnye az autónak, amiben éppen ült: ennél átlagosabb kinézetű kocsi nem nagyon van, és Des Moines-ban szinte minden tizedik négykerekű egy Nissan Sentra. Ráadásul Keller számtalan Sentrát látott, aminek még a színe is olyan volt, amilyenben ő ült. El nem tudta képzelni, a gyártó milyen fantázianévvel illette ezt az árnyalatot, de gyanította, hogy Tengerfuvallatnak, vagy Kitartásnak, vagy valami hasonlónak hívhatták, ami nem hangzik rosszul, viszont ember nincs, aki megmondaná, pontosan mit is takar. Akárminek is hívták a gyárban, a Nissan minden második eladott kocsijának ez volt a színe. És az azonos színű kocsikból elég sok jutott Iowába.

Olyan sok…

Az a kocsi, ott egy kicsivel feljebb, az előtte lévő sorban nem egy ugyanolyan Nissan, mint az övé? Nem lehetett benne biztos a rossz fényviszonyok miatt, de Sentra volt, és a színe is igencsak ugyanolyannak látszott. Akkor ez most egy lehetőség? Úgy érezte, hogy ez bizony az. Itt hagyja a kocsiját, és elviszi a másikat. Feltéve, ha fel tudja törni, és be tudja indítani. Vagy, és ez még jobb lenne, ha…

De ekkor már nem volt értelme tovább folytatnia a gondolatsort, hiszen a kocsi lámpái kétszer felvillantak. Keller egy pillanatig azt hitte, hogy a kocsi rákacsintott, aztán gyorsan leesett neki, hogy a tulajdonosa nyitotta ki az ajtókat a távirányítóval. Aztán figyelte, ahogy a nő bepakolt az autó csomagtartójába, kinyitotta az ajtót, és beült a volán mögé Ha Keller valahogy meg tudta volna előzni, és elcseréli a két kocsit, akkor sem lett volna előbbre. A nő azonnal észrevette volna a turpisságot, a rendőrök pedig másodperceken belül közreadták volna az új rendszámot. Azt meg végképp nem tudhatta, van-e GPS a nő kocsijában, mert ha igen az különösen kellemetlen végeredménnyel járt volna.

A pokolba. Az ő kocsijában nem volt GPS?

Kifejezetten elképzelhetőnek tartotta, hogy az autóbérlő cégek valamit csak tesznek az autóikba, hogy könnyebben meg lehessen találni őket. Keller nem tudta, hogy valóban ezt teszik-e, abban azonban biztos volt, hogy költözésekre teherautókat bérbe adó cégek GPS helymeghatározóval szerelik fel a járműveiket, így akadályozva meg, hogy egy amfetaminmámorban tobzódó sofőr az egyik pillanatról a másikra úgy döntsön Little Rockból Tulsa felé menet: sokkal boldogabb lenne San Franciscóban.

Tennie kellett valamit. Méghozzá gyorsan, ráadásul olyasvalamit, ami előremutatóbb, mint az eddigi csöbörből vödörbe helyzetek.

Kikapcsolta a rádiót – zavarta a koncentrálásban –‚ beleharapott a pizzájába, és azt kívánta, bárcsak hagyott volna a kólából.

Ekkor eszébe jutott a megoldás.. Nehezen, de rá tudta venni magát arra, hogy megrágja a pizzát, aztán meg arra, hogy nyugodtan üljön, és gondoljon át mindent. Tudni akarta, hogy a megoldás az alapos átgondolás után is olyan jó-e, mint előtte. Aztán amikor úgy látta, hogy nincs semmi baj az ötletével, elfordította a slusszkulcsot, és sebességbe rakta a Nissant.

Nyolc

Azt mondják harmadjára össze kell jönnie. Hogy a három szerencsés szám.

Keller úgy döntött, hogy amennyiben olyan kocsit keres, aminél nem kell attól félnie, hogy a tulajdonosa bármelyik pillanatban felbukkanhat, akkor a Des Moines-i nemzetközi repülőtér hosszú távú parkolójába kell mennie. Egyben úgy gondolta, hogy itt a legbiztonságosabb megszabadulnia a jelenlegi kocsijától, ugyanis ha véletlenül megtalálják a rendőrök, akkor is azt gondolják, hogy valahogy kijátszotta őket, és repülőre szállt.

Ráadásul ez volt a legjobb napszak arra, hogy lassan körbevezessen. A gépek egyre szálltak fel és le, így a parkolóban is nagy volt a mozgás, senki sem figyelt rá. És a reptéri csúcsidőszak is véget ért. Akinek itt maradt a kocsija, az ma már nem fog érte jönni.

Keller egy pontosan ugyanolyan kocsit akart, mint az övé. Nem akarta elindítani, mert sehova nem akart menni vele, de azért ki kellett nyitnia. Ez talán menni fog a zsebkésével, vagy ha azzal nem, akkor majd betöri az ablakot. De talán erre nem is lesz szükség.

Háromszor próbálkozott sikertelenül. Háromszor parkolt egy Sentra mögé, háromszor tartotta oda a kocsi csomagtartójához a távirányítót, háromszor nyomta meg a gombot, amivel ki lehet nyitni a csomagtartót. Egy percig sem hitte azt, hogy minden Sentrát ugyanazzal a távirányítóval hoznak forgalomba, de a frekvenciák száma véges volt, a kocsik száma meg majdhogynem végtelen, így előbb vagy utóbb szerencsével kellett járnia.

Csak éppen nem volt olyan sok ideje. A Sentrák elfogynak, vagy ha azok nem, akkor az ő ideje fogy el. Még egy, mondta magának, hiszen azt mondják, negyedjére kell sikerülnie, a négy a szerencsés szám. Beállt a másik Sentra mögé, üresbe rakta a sajátját, kivette a slusszkulcsot, aztán visszadugta, mert le akarta engedni az ablakot. Ekkor megint kivette a slusszkulcsot, kezét kidugta az ablakon, és a másik autó csomagtartója felé tartotta a távirányítót, és megnyomta a gombot, aztán jól nyomva is tartotta, mert a csomagtartó nem nyílik fel azonnal, hanem várni kell pár másodpercet, de különben is, fölösleges, mert most sem fog sikerülni…

Csak éppen most sikerült.

Gyorsan kellett cselekednie. Először a saját kocsija csomagtartóját nyitotta ki, ezúttal manuálisan, az ülés mellől, mert nem akart a távirányítóval bajlódni. Az új Sentra csomagtartója félig tele volt, Keller pedig pótkerék kivételével mindent átrakott a sajátjába, anélkül, hogy tudta volna, mit pakol át.

Egy ronggyal letörölte a most már üres csomagtartó belsejét, majd lecsapta mindkét autó csomagtetejét, és a távirányítóval kinyitotta az új kocsit. Ha egyszer a csomagtartónál működött a szerkezet, akkor az ajtóknál is működnie kellett, szóval nem volt meglepve, amikor pontosan ez történt, ennek ellenére kifejezetten megkönnyebbülten látta a végeredményt, ugyanis egy ideje csak rosszra számított.

Kiürítette a kesztyűtartót, kitörölte, berakta a Hertz-féle papírokat, valamint a használati utasítást a saját kocsijából. Az új autó ajtózsebében talált egy Iowa-térképet, valamint – kicsit meglepő módon – Oregon térképet is, ezeket kivette, a padlóról összeszedett néhány eldobott lottószelvényt, a hátsó ülésről meg egy bolti blokkot. Amikor a kocsi belseje üres volt, mindent letörölt, amin sok ujjlenyomat gyűlhetett össze: nem a sajátja, hiszen ő semmit sem érintett meg, hanem a tulajdonosé. Keller a tulajdonos nyomait akarta eltüntetni.

Amikor behajtott a parkolóba, kapott egy jegyet, amit az ingzsebébe dugott. Az új Sentra tulajdonosa azonban ennél sokkal körültekintőbb volt: a parkolójegyet a napellenző kis zsebébe tette. Kellernek még soha nem jutott eszébe a napellenző ilyen irányú hasznosítása, de azért fogta a parkolójegyet, és kicserélte a sajátjával.

Na de megengedheti ezt magának? Ha a saját parkolójegyével hajt ki, akkor két dollárt sem kell fizetnie, de mi van, ha az új Sentra tulajdonosa már egy hete vagy két hete repült el? Az pedig igencsak lecsökkentené készpénzkészletét.

Megnézte a jegyet: a kocsit kevesebb mint huszonnégy órája állították le, így öt dollárral kell többet fizetnie, mint a sajátjáért. Úgy döntött, hogy megéri. A saját parkolójegyét a napellenzőbe dugta, az új kocsiét meg az ingzsebébe.

Aztán dolgozott még egy kicsit a végeredményen. Odatette az üres pizzás dobozt (a maradék két szeletet a kocsijában hagyta, hiszen ki tudja, mikor lesz lehetősége legközelebb enni) az anyósülésre. Az összetört mobiltelefon darabjait a csomagtartóba döntötte, és arcán komor mosollyal képzelte el, ahogy az FBI és a rendőrség emberei megpróbálják összerakni azt a vacakot. Az üres műanyag poharat, amiből még az összetört mobiltelefonos kaland előtt a kólát itta, összegyűrte, és a hiteles összkép kedvéért a padlóra dobta.

Mi maradt még?

A legfontosabb dolgot még nem tette meg. Ehhez azonban a két autónak nem kell közel állnia egymáshoz, sőt kifejezetten hasznos, ha a saját kocsijával odébb áll. Beindította, leparkolt vele, majd svájci zsebkésével lecsavarozta az első és a hátsó rendszámtáblát, lebukott az árnyékok közé, amikor egy kocsi közeledett, aztán odavitte a másik Sentrához. Lecserélte a rendszámtáblákat, majd beült az immáron új rendszámtáblákkal ellátott Nissanba, és miközben elhajtott, azon tűnődött, mit felejtett el.

Semmit.

És be fog jönni? Egy ideig biztosan. Abban a pillanatban, amikor kigurult a parkolóból, egy olyan kocsi volánja mögött ült, ami hidegen hagyta a hatóságokat. Persze a kocsi még mindig érdekelte őket, hiszen ugyanazt az autót vezette, amit kibérelt a reptéren, de ők ezt nem tudták, mivel másik rendszámtábla volt rajta.

Bármilyen kocsival cserélhetett volna rendszámtáblát. Nem keltett, hogy ugyanolyan típusú és márkájú legyen, mint az övé, és nem is kellett volna a reptérre mennie érte. De ez a megoldás csak addig nyújtott volna biztonságot, amíg a tulajdonos észre nem veszi a cserét, vagy valaki meg nem állítja, akinek gyanús a rendszámtábla. Ebben a pillanatban a rendőrök tudnák, hogy milyen rendszámtáblát keressenek, és kezdhetné az egészet elölről.

De ha ez most bejön, akkor egy kis levegőhöz juthat. Mert nemcsak a rendszámtáblát adta oda a rendőröknek, hanem egy kocsit is mellékelt hozzá. Találnak egy autót, a kesztyűtartójában a bérleti szerződéssel. Találnak egy szétvert mobiltelefont, és a pizzás dobozon valószínűleg megtalálják az ujjlenyomatát. Milyen következtetésre jutnak? Arra, hogy kocsit cserélt? Arra, hogy megtartotta a régi kocsiját, és csak rendszámtáblát cserélt?

Kétségtelenül azt feltételezik, hogy azért jött a repülőtérre, mert innét repülők indulnak, ergo el akart repülni. Az pedig elég sok időbe telik, mire százszázalékos biztonsággal megállapítják: mégsem tudott átbújni a biztonsági ellenőrzésen és felülni egy gépre.

Egyszer a Sentra tulajdonosa is elő fog kerülni. A kocsiját nem találja majd meg, mert addigra már darabjaira szétszedték a rendőrségi műhelyben, és körülbelül olyan könnyen rakják majd össze, mint a széjjelvert mobiltelefont.

Akkor tehát mit fog tenni a tulaj, miután átkutatta a parkolót, és meg állás nélkül káromkodott? Mit fog tenni?

Nagy valószínűséggel bejelenti, hogy ellopták. A rendőrség felveszi a kocsit az országosan körözöttek listájára több ezer társa közé. Ez pedig azt jelenti, hogy minden rendőr az országban ezt a kocsit fogja keresni – de nem fognak beleszakadni a keresésbe. Ha Keller balesetet okoz, vagy megállítják gyorshajtás miatt, akkor biztosan leellenőrzik a rendszámát, és kiderül, hogy a Nissan lopott. De ha csak vezet, nem hajt gyorsan, nem hívja fel magára a figyelmet, akkor senki sem fog a kocsijával törődni.

Akkor talán fel is hívhatná a rendőrség figyelmét a Sentrára a reptéri parkolóban. Legalább egy nap, ha nem kettő, mire előkerül a kocsi tulajdonosa, de Kellernek más oka is volt arra, hogy felgyorsítsa a dolgokat. Amikor a rendőrök azonosítják az autót, és eljutnak a terminálig, akkor egyben kiadják az utasítást, hogy nem kell keresni a kocsit, így az összes Nissan Sentra nyugodtan és a háborgatás veszélye nélkül folytathatja az útját – beleértve az ővét is.

Akkor mi legyen? Hívja fel a rendőrséget?

A hívóazonosító, ami minden 911-es vonalra rá van kapcsolva, azonnal megmondaná, melyik nyilvános fülkéből telefonált. Mire kiérnek, addigra neki már híre-hamva sem lesz. De akkor sem ártana egy még jobb megoldás.

A rádióállomás telefonszámát ingyen lehetett hívni, és a szám valamikor beleégett Keller memóriájába. Több százszor hallotta, nem csoda. A bevásárlóközpont egyik végében, ahol már az összes bolt bezárt éjszakára, beállt egy nyilvános fülkébe. Egy kiváló rádiós hangú férfi felvette a telefont, és beleszólt:

– WHO, Közép-Iowa vezető beszélgetős adója, adásban van!

Keller vett egy mély levegőt, és belevágott:

– Tényleg van valami jutalom annak, aki megtalálja a kocsit, amit mindenki keres? Csak azért, mert láttam a reptéren.

– Erről egy pöttyet elkésett – felelte a rádiós. – A kocsit már megtalálták, pár perce be is mondtuk. Ezt a hajót lekéste.

– Akkor most kapok pénzt vagy nem? – kérdezte Keller, mire otromba nevetést hallott, majd lerakták a kagylót. – Akkor ez nemet jelent – konstatálta Keller hangosan.

Aztán beült a kocsiba, és elindult.

Kilenc

Egy pillanatig, egy hosszú pillanatig azt hitte, hogy annak az álomnak egy változatát álmodja, ami egész életében kisebb-nagyobb rendszerességgel visszatért. Azt, amelyikben meztelenül volt nyilvános helyen. Nem kívánt különösebb szakértelmet értelmezni az álmot, és ez egyike volt a legelső témáknak, amit egyszer régen a terapeutájával átbeszélt, az önfelfedezésre irányuló, ám végül kudarcot vallott kísérlete során. Ennek ellenére néha ezt az álmot álmodta, az évek során megszokta, a felismerés pedig tompította az élét. Ó, te vagy az megint, gondolta Keller, azzal visszasüllyedt az álom valóságnak látszó világába.

Most azonban az álom hirtelen ért véget, Keller azonnal felébredt, nem is emlékezett igazán rá, és más bizonyítéka nem volt arra, hogy aludt volna. A kocsija volánja mögött ült, és becsukta a szemét, amíg összeszedte magát. Olyan szörnyű érzése volt, hogy a kocsit állig felfegyverzett férfiak veszik körül, akik csak arra várnak, hogy felébredjen. Elszánták magukat, hogy egészen addig várnak, amíg Keller ki nem nyitja a szemét, így aztán neki nem is volt más dolga, mint ott ülni becsukott szemmel, mély és lassú lélegzetvétellel.

Kinyitotta a szemét. Senki sem állt a kocsi közelében. Tőle vagy fél tucat helyre egy kisteherautó parkolt járó motorral, a parkoló túlsó végében meg egy lakóautó állt. Keller emlékezett rá: akkor is ott volt, amikor bekanyarodott ide. Ezeket leszámítva a parkoló üres volt.

Az US-30-as egyik pihenőjébe húzódott le, Cedar Rapidstól nyugatra. Des Moines-ból a 80-as államközin jött ki, aztán úgy döntött, hogy általában kerülni fogja az államközi autópályákat, legalábbis Iowában mindenképpen. A térképe szerint Marshalltown felé, északkeletnek vezetett egy jó főút, azon elment a 30-as útig, és Cedar Rapids felé vette az irányt. Innét többfelé mehetett: északkeletnek Dubuque irányába, ahol a Mississippin átkelve Délnyugat-Wisconsinba jut, vagy marad a 30-ason és Clintonba megy, vagy a kettő között húzódó útra tér. Nem gondolta, hogy a döntésének érdemi jelentősége lett volna, mindössze egy dolog volt fontos a számára: a lehető leghamarabb kijutni Iowából, akár Wisconsinba, akár Illinois-ba. És most a jelek szerint úgy látszott, hogy erre képes is lesz anélkül, hogy tankolnia kellene.

Egyvalamit nem vett számításba, mégpedig a fáradtságot. Nem volt késő, és nem kelt fel olyan korán, mégis úgy érezte, lassan képtelen koncentrálni, és még el sem ért Cedar Rapidsbe. Próbálta lerázni magáról a fáradtságot, eszébe jutott, hogy megáll valahol egy kávéra, de éppen azért ült a volán mögött, hogy minél hamarabb kijusson Iowából, és lehetőség szerint ne találkozzon senkivel. Amúgy meg tudta, hogy a testének mindenre szüksége volt, csak éppen stimulánsra nem. Hanem pihenésre.

Az út menti pihenőhelyet a lehető legjobbkor látta meg. Egy tábla tudatta, hogy a pihenő hajnali kettő és öt között zárva van, és aki ezt meg szegi, bíróság elé állítják. Egyszer hallotta, hogy ezt a szabályt a prostituáltak ellen hozták, hogy ne itt stricheljenek, és ne innét zargassák a kamionsofőröket CB-rádión. Keller képtelen volt elképzelni, hogy akár a prostik, akár a sofőrök ennyire elkeseredettek legyenek, ám azt sem ér tette, miért van ehhez bárkinek köze. A valóban pihenni félreálló autó soknak nem volt félnivalójuk, és a bejáratnál álló pár kamion, valamint a középen parkoló néhány autó megerősítette abban, hogy ebbéli hitében nem volt egyedül. Leparkolt hát távol a többiektől, leállította a motort, bezárta az ajtókat, és becsukta a szemét, mondván, húsz vagy harminc perc bőven elég lesz.

Nem nézte meg az óráját, amikor lehunyta a szemét, de maximum hajnali egy vagy kettő lehetett, most meg öt múlt, azaz legalább három vagy négy órát aludt, messze többet, mint amennyit megengedhetett, bár az is igaz, hogy egyértelműen szüksége volt a pihenésre. Most szépen mehet tovább. Vagy, ami még jobb, az alvástól friss agyát kihasználva átgondolja a helyzetét, és csak akkor indul tovább.

Ránézett a térképre, és úgy döntött, hogy a legjobb, ha a 30-ason marad. Ez volt a legközvetlenebb útvonal. Korábban Dubuque-on gondolkodott, mert arról legalább már hallott, amit Clintonról nem mond hatott el. A friss reggelben, ami még egy órát azért váratott magára, be fogja látni: nem az a fontos, hogy egy olyan városon vezessen keresztül, amiről már hallott, hanem az, hogy a lehető leghamarabb átlépje az államhatárt. (Ráadásul nem valami emlékezetes dologról volt szó Dubuque-kal kapcsolatban. Egyvalami jutott csak eszébe, mégpedig egy hirdetés, amivel gyerekkorában népszerűsítették a New Yorker magazint. Nem a dubuque-i öreg hölgynek való, hirdette magát a lap. Az biztos, hogy roppant kifinomultnak hangzottak, viszont az is biztos, hogy sikerült felbőszíteniük nemcsak az öreg hölgyeket Dubuque-ban, hanem nagyjából mindenkit, aki ott lakott.)

Hogyan tovább?, kérdezte magától, illetve kérdezte tőle Dot a képzeletében. Azt kívánta, bárcsak ténylegesen hallaná a hangot. Akár ezt a kérdést teszi fel, akár mást. Csak hallja. Dot volt az egyetlen, akivel valaha tudott beszélgetni. Persze nem töltötte a napjait némasági fogadalomban, hiszen mindig váltott pár szót a portásával, csipkelődött a pincérnővel a Lexington sugárút egyik kávézójában, megbeszélte az időjárást egy újságossal, esetleg kielemezte – évszaktól függően – a Mets és a Yankees, a Nets és a Knick, a Giants és a Jets eredményeit azokkal a férfiakkal, akikkel az edzőteremben, egy bárban vagy a liftben futott össze.

Ám Doton kívül senkit sem ismert igazán, és nem is hagyta, hogy más megismerje őt. Ritka volt a nap, amikor nem beszélt vele. Most meg pont őt nem hívhatta fel.

Valójában Dot egyike volt annak a több százmillió embernek, akiket nem hívhatott fel, hiszen senkit sem hívhatott fel. De ő Dotot akarta tárcsázni, és nem tehette, ez pedig nagyon zavarta őt.

Ekkor meghallotta a hangját a fejében. Nem hallucinált, mindössze a saját agya tett úgy, mintha Dot lenne, így tudatva vele, hogy szerinte Dot mit mondana neki ebben a helyzetben. Majdnem megszakadt a hátad, amikor átpakoltad a másik kocsi csomagtartóját, szólt a hang. Nem kellene legalább megnézned, hogy mid van?

Akár Dotnak jutott eszébe az ötlet, akár neki, kiváló volt, és ennél jobb időpontot és helyszínt nem is választhatott volna arra, hogy megnézze a csomagtartót, hiszen a parkolóban senki sem mozdult. Kinyitotta a csomagtartót, és elővette a kartondobozt, amit korábban csak megfogott, ás átrakott a kocsijába. Most azonban alaposan átnézte, és ha az óceánhoz készült volna, akkor biztosan örül, ugyanis a dobozban homokozójátékok voltak, fürdőlepedők, fürdőruhák és egy frizbi. Ez utóbbit nemcsak a strandon lehetett használni, hanem bárhol, azzal a megkötéssel, hogy minimum két ember kellett hozzá. Eldobhatta volna most is, de nem volt ott senki, aki visszadobja.

És ha már itt tartunk, miért nem dobja el az egész dobozt? Pár lépésre volt egy szemetes a kocsijától, és mi oka lehetett arra, hogy megtartsa ezt a sok vackot? Megragadta a dobozt, elindult a szemetes felé, félúton meggondolta magát, visszament a kocsihoz, ás kipakolta a benne lévő dolgokat a hátsó ülésre és a padlóra. Egy kék-sárga homokozóvödör ide, egy piros lapát oda. Nagyszerű álcázás, mondta magának, mert aki bepillant a kocsiba, egy apa és egy férj kocsiját látja, nem pedig egy menekülőben lévő bérgyilkosét.

Hacsak nem nézik pedofilnek…

Vissza a csomagtartóhoz. Talált még egy fém szerszámosdobozt, ami szinte minden férfi kocsijában ott van, tele olyan szerszámokkal ás kütyükkel, amiknek egy részéről azt sem tudta, micsoda. Néhánynak, ebben biztos volt, köze lehetett a pecázáshoz: felismerte az ólmokat, a csalikat, a horgokat, amelyek közül több is úgy nézett ki, mint a drogosok által használt kiskanalak. Ekkor megjelent előtte egy belőtt hal képe, kidülledt szemmel, kitágult orrlyukkal, amint remegve várja az újabb adagot, és amikor végre meglátja a kiskanalat, önként ás boldogan fűzi bele a kopoltyúját a trükkös horogba. Amennyire Keller tudta, az életben is ez szokott történni az emberekkel, bár ő nem rendelkezett személyes tapasztalattal ebben a kérdésben. Ha rá is szokott valamire, az a bélyeggyűjtés volt, és arról még soha nem állították, hogy égette volna valakinek az orrát.

Lyukat viszont könnyedén éget ez a szenvedély az ember zsebébe. Ha leszámítjuk a pizzát (aminek két maradék szelete hamarosan reggeliként szolgál, mihelyt befejezi a csomagtartó leltározását), akkor utoljára öt darab svéd bélyegért fizetett hatszáz dollárt, így lett összvagyona hirtelen mindössze 187 dollár, plusz az apró a zsebében. Azóta elköltött tizenöt dollárt pizzára, hetet a parkolóra a reptéren, a maradékból kellett tehát tankolni és ennie. Mondjuk, hogy ezerötszáz mérföldet kellett vezetnie hazáig, mert közben nyilván eltéved párszor, nos, ha a Nissan nyolc litert eszik százon, egy liter meg hatvan cent, akkor a vége annyi, mint…

Először kiszámolta fejben, de minden egyes alkalommal más jött ki, mire előszedett egy darab papírt meg egy ceruzát, és nekilátott. A végeredmény 187 dollár és 50 cent lett, amit soknak tartott, különösen annak fényében, hogy ez huszonkét dollárral ás ötven centtel volt több teljes vagyonánál.

És akkor még ennie is kell. Azt már kidolgozta, hogyan tud anélkül ételt venni, hogy bárki megnézné magának, de azért még így is fizetnie kellett érte. Előbb vagy utóbb – és nyilván előbb, mint utóbb – vennie kellett egy baseballsapkát is, aztán hajfestéket, valamint egy eszközt, amivel le tudja nyírni a haját. (A szerszámosdobozban látott egy metszőollót, ami igencsak hasznos lett volna, ha van a közelben egy rózsabokor, de Keller szerint emberen azért mégsem kellett volna alkalmazni, saját magán meg pláne nem.) Azokon a helyeken, ahol mindezeket meg vásárolhatta volna, hitelkártyával lehetett csak fizetni, amit ha megtesz, akkor jelentősen ront a helyzetén.

Ha nem veszi meg azt az öt bélyeget, lenne még 600 dollárja, amivel sokkal nyugodtabban érezné magát. Persze lennének problémái, amiket talán meg sem tudna oldani, de a pénz nem tartozna ezek közé.

Ehelyett volt öt kis darab papírja. Egyszer régen levelet lehetett feladni velük, ha az ember történetesen Svédországban tartózkodott, és ott akart volna valakinek levelet írni. De most már erre sem voltak jók.

Úgy érezte magát, mint a mesebeli fiú, aki odaadta a család tehenét cserébe a csodababért. Ha jól emlékezett, az a történet jó véget ért.

Ugyanakkor, emlékeztette magát, az egy mese volt csupán.

Tíz

Két órával később Clintonnál átkelt a Mississippin. Pár mérföld után Illinois-ban a benzinszint-visszajelző kezdett kiakadni, így Keller begurult egy benzinkúthoz. Úgy látta, csúcsforgalom van a kútnál, amit jó jelnek tartott.

A benzinkutas fiatal gyerek volt, frissen érettségizhetett, és Keller úgy látta, mintha lassan kezdene megbarátkozni a gondolattal, hogy élete hátralévő részét egy benzinkútnál dolgozva fogja leélni az illinois-i Morrisonban. A fülébe fejhallgatót dugott, amitől úgy nézett ki, mint egy fiatal orvos sztetoszkóppal, de Keller látta a felső zsebében az iPodot, és akármit is hallgatott, egyértelműen érdekesebb volt nála.

Lehajtotta a napellenzőt, és Úgy állította be, hogy a fiú minél kevesebbet láthasson az arcából. Negyven dollárért kért ólmozatlant. Akár csurig is tölthette volna a tankot, de nem akart várni a visszajáróra. A srác elintézte, amit kellett, majd megkérdezte Kellertől, hogy ellenőrizze-e az olajszintet. Nem kell, felelte Keller.

– Nekem is volt pont egy olyanom – mondta a srác. – Az a kis lila vödör ottan. Kis sárga kutyákkal rajta. A strandra vittem, tudja.

– A fiam megőrül érte – bólintott Keller.

– Nem is tudom, mi lett az enyémmel – tűnődött hangosan a srác, aztán Keller már csak arra lett figyelmes, hogy a fiú nekiállt lemosni a szélvédőt, és meglepően alapos munkát végzett. Keller szólni akart neki, hogy hagyja, nem érdekes, de akkora fiú azon kezdett volna el gondolkozni, miféle ember az, aki nem akarja, hogy pont egy benzinkútnál mossák le a szélvédőjét. Felemelte a térképet, így eltakarta az arcát, és az útvonalat tanulmányozta.

A fiú lemosta a hátsó ablakot is, aztán amikor végzett, odalépett a vezetőülés ablakához, és Keller odanyújtott neki két húszast. Eszébe jutott, hogy ajánl neki még egy húszast a baseballsapkájáért, amin ez állt: OshKosh B‘Gosh. Alatta egy logó, ami a fiú overallján is ott díszelgett.

Aha. Persze. Inkább a homokozóvödröt kellene a sapkáért cserébe felajánlania. És ennél kiválóbb mód nincs is arra, hogy kerülje a feltűnést.

Kifejezetten örült volna, ha élhet a lehetőséggel, és bemehet a benzinkút boltjába. Vagy használhatja a vécét. De a tank tele volt, és ennyivel egy ideig be kellett érnie.

Kelet felé ment tovább a 30-ason – szigorúan ötvenöt mérföld per óra sebességgel az egyenes szakaszokon, ha pedig lakott területre ért, mindenütt betartotta a sebességhatárt. Miután elhagyta a 39-es államközi kereszteződését, megpillantott egy Burger Kinget, ahol a kocsiból is lehetett rendelni. Rendelt hát annyi burgert és milkshake-et, amivel egy komplett család jóllakott volna. Nem látta az arcát annak, aki kiszolgálta, így az sem láthatta az ővét, az egész csak pár percig tartott, és már vezetett is tovább.

A következő várost Shabbonának hívták, de még előtte meglátta a Shabbona Állami Park felé mutató táblát. Ott egy piknikasztalnál nyugodtan evett, majd használta a vécét, és közben senkivel nem találkozott.

A parkolóban állt egy nyilvános telefon, ami egy pillanatra megkísértette.

A rádióban hallott hírek szerint a rendszámtáblacsere sikeres volt: mindenki azt hitte, hogy Holden Blankenship valahogy felszállt egy gépre a Des Moines-i nemzetközi repülőtéren. Nem meglepő módon Holdent többen látták is. Egy nő, aki De Moines-ból Kansas Citybe repült, biztosan állította, hogy Blankenship alig pár méterre tőle várta a Continental Los Angeles-i járatának indulását. Majdnem szólt valakinek, mondta a nő a riportereknek, de már elkezdődött a beszállás, és ő nagyon haza akart indulni.

Rajta kívül számos segítőkész férfi és nő látta Blankenshipet, a titokzatos merénylőt iowai kisvárosokban, és metropolisokban a keleti és a nyugati parton egyaránt. Egy férfi az oregoni Klamath Fallsban megesküdött, hogy Blankenshipet „vagy az ikertestvérét” látta a buszmegállóban, amint lasszót pörgetett, és az övéről két revolver lógott. Keller az életben nem öltözött cowboynak, és soha nem pörgetett lasszót, valamint emlékezete szerint soha nem járt Klamath Fallsban. Viszont járt Roseburgben, és arra az útra élénken emlékezett. Úgy rémlett neki, hogy Roseburg nincs is messze Klamath Fallstól, és már nyúlt is volna az ajtózsebben lévő térképért, hogy megnézze, amikor rájött, hogy nem is érdekli, hol van Klamath Falls. Elvégre nem akart odamenni, sőt még csak nem is abba az irányba haladt, szóval a pokolba vele.

Tegyük fel, hogy telefonál. Dot mobilját nem tárcsázhatta, hiszen biztos volt benne, hogy ugyanaz lett a sorsa, mint az ő telefonjának. De a vezetékes számot felhívhatta.

De miért? Dot úgysincs ott. Lehet, hogy Al tudja Keller valódi nevét, az is lehet, hogy nem, de Dot telefonszámát biztosan tudja. Legalább kétszer fel is hívta. A címét is tudja, hiszen FedEx-szel küldött többször csomagot, némelyikben komoly mennyiségű készpénzt is.

Dot pedig tudta, hogy Al mindent tud, amit tudnia kell. Dobd. El. A. Telefont. Ismétlem. Dobd. El. Azt. Az. Istenverte. Telefont. Nem hagyta volna Kellernek ezt az üzenetet, ha nem látta volna azonnal át, mi történik, ami azt jelentette, hogy ő maga is tudta, mit kell tennie. Azonnal eltűnni.

Ha tárcsázna is, senki sem venné fel. Hacsak nem egy zsaru, mert éppen ott helyszínelnek, vagy Al egy embere, mert… Ha a zsaruk veszik fel, akkor le tudják nyomozni a hívást. Al mamelukjai feltehetően nem, de velük legalább annyira nem akart beszélni, mint a rendőrökkel. Akkor meg miért telefonáljon?

És aprója sem volt elég. Mit csináljon? Kérjen R-beszélgetést?

A 30-ason maradva dél felől kerülte el Chicagót. Semmi baja nem volt a főúttal. A kamionok az államközin haladtak, így a forgalomra sem panaszkodhatott. A városok, amiken áthajtott, remekül megtörték a vezetés monotóniáját. Sok helyen kedve lett volna megállni, de nem állhatott meg sehol. Eszébe sem jutott kockáztatni, így aztán szépen elgurult a régiségkereskedések és a házias éttermek előtt. Egyszer majd, mondta magának, meg kell ismételnie az utat, amikor nem siet, amikor nem kell kerülnie az embereket, amikor ismét olyan nyugodt életet élhet, mint azokon a napokon, amelyeken John Tatum Longfordnak volt pulzusa.

Megint ilyen lesz az élete?

Órák óta kerülte ezt a gondolatot, nem akart foglalkozni vele, félretolta, el magától. Most azonban előugrott, ott állt előtte, Keller pedig nem tehetett mást, mint a szemébe nézett.

Egy utolsó meló. Dot miért nem utasította vissza?

Keller arról az útjáról érkezett vissza, aminek az utolsónak kellett volna lennie. Mielőtt elment, leült Dottal a konyhájában, és nézte, ahogy az ujjai táncolnak a számítógép billentyűzetén. Dot megállt, nézte a képernyőt, aztán közölte Kellerrel, hogy mennyi pénze van: a tőzsde tegnapi zárásával egy időben kicsivel több mint két és fél millió dollárja. – Úgy gondoltad, hogy kell egymillió a nyugdíjhoz – emlékeztette Dot Kellert. – És én erre semmit sem mondtam, de aztán leültem számolni, és arra jutottam, hogy ennek a duplájára lesz szükséged. Ami megvan, és még egy kicsivel több is.

Két évvel korábban egy indianapolisi meló kapcsán Keller bennfentes információhoz jutott, amit Dot felhasznált, és tőzsdézni kezdett. Az egyik dolog vezetett a másikhoz, és Dot azóta mindkettejüknek befektette a pénzét. A jelek szerint ehhez nagyon értett.

– Ez hihetetlen – csóválta a fejét Keller.

– Szerencsém volt, viszont nem tagadom, hogy valamiért ez megy nekem. És nagy része annak, amit te kerestél, meg amit én, szépen visszament a piacra, és még több pénzt csinált. Nem csoda, Keller, hogy a kínaiak is áttértek a kapitalizmusra. Nem hülyék.

– Két és fél millió dollár – ismételte Keller.

– Ezzel már csak nem marad üres hely az albumaidban.

– Vannak olyan bélyegek – felelte Keller –‚ amikért még két és fél millió dollár is kevés. Csak a miheztartás végett.

– A miheztartás végett.

– De azért sok pénz – bólintott Keller. – Ha évi százezret költök, akkor van huszonöt évem. Az se biztos, hogy én húzni fogom annyi ideig.

– Egy ilyen egészséges, jó kinézetű fiú, mint te? Hogyne húznád annyi ideig, de ne aggódj amiatt, hogy elfogy a pénzed huszonöt vagy akár ötven év múlva.

Azzal Dot elmondta, hogy mit talált ki. Kellernek csak rá kellet bólintania. Nem nagyon értette, de a lényege az volt, hogy a tőkéje nagyobb részét Dot államkötvényekbe fekteti, amik adómentes 5 százalékot hoznak, a kisebbet meg részvényekbe, hogy így védjék magukat az infláció ellen. Csak egy szavába kerül Kellernek, és elintézi, hogy a cég küldjön neki havi tíz ezer dollárt úgy, hogy közben egy centtel sem csökken a tőkéje.

– Sokan ölnének egy ilyen megoldásért – mondta Dot. – De ezen te már túl vagy, igaz? Csináld meg még ezt az utolsó melót, aztán felteheted a lábad, és játszogathatsz a bélyegeiddel.

Keller rámutatott – nem először –‚ hogy ő nem játszik a bélyegeivel, hanem dolgozik velük, majd hozzátette, még akkor sem tenné fel közben a lábát, ha játszana, de ugye nem játszik. Aztán így szólt:

– Egy utolsó meló.

– Ezt most úgy mondtad, mintha közben drámai orgonazenének kellene szólnia. Ta-da-da-daammm.

– Nem így szokott menni? Hogy minden jól megy, egészen az utolsó melóig?

– Ez a baj a nagy tévéddel – jegyezte meg Dot. – Túl sok szemetet nézel rajta, csak mert olyan jól néz ki. Minden jól fog menni.

És meglepő módon minden jól is ment. Keller megnyugodva és kipihenve hazajött, hogy megtudja: Csak Al ismét küldött egy nagy adag pénzt, és most ezért Kellernek tennie is kell valamit.

– De én visszavonultam – mondta Keller, és Dot nem vitatkozott vele. Al előlegének Kellerre eső részét befizette a számlájára, és ha kell, hát találni fog valami módot arra, hogy kivegye, és visszaküldje Alnek az ő részével egyetemben. Illetve visszaküldte volna, ha tudja, ugyanis elképzelése sem volt, hova és kinek küldje a pénzt. Nem tehetett mást, mint várt, hogy Al kapcsolatba lépjen vele, amikor látja, hogy Keller semmit sem tett, és ekkor Dot elmagyarázná neki, hogy Keller meghalt vagy börtönben van (ugyanis senki sem hitte el, hogy ebben a szakmában nyugdíjba lehet menni), szóval mondja csak meg szépen, hova küldheti vissza a pénzt.

Nincs valaki más, kérdezte Keller, aki el tudná végezni helyette a munkát?

– Ez is eszembe jutott, de egy ideje rajtad kívül nem dolgoztam mással – felelte Dot. – Amikor elhatároztad, hogy csak egy zsíros bankszámlával tudsz visszavonulni, minden beérkező megbízást neked adtam. Egyszer az egyik megbízónak meg kellett várnia, amíg végzel az előző munkáddal.

– Emlékszem.

– Nem volt túl profi megoldás, de belefért. És én minden egyébbel felhagytam, mert úgy döntöttem, hogy amikor te visszavonulsz, én is így teszek.

Keller ezt nem tudta.

– Ráadásul Al kifejezetten téged kért. „Kérem, küldje azt az emberét, aki olyan ragyogó munkát végzett Albuquerque-ben.” Nem örülsz, hogy elismernek? Nem örülsz a dicséretnek?

– Azt mondta, hogy egy fickó?

– Fickó vagy pasas, nem emlékszem. Egy levelet írt, benne egy fotóval, meg azzal, hogy mikor és kit kell keresned. Még csak nem is telefonált. Ami azt illeti, olyan régen telefonált, hogy nem is emlékszem a hangjára. Ha érdekel, a levél is megvan valahol.

Keller megrázta a fejét.

– Azt hiszem, az a legegyszerűbb – felelte –‚ ha megyek és elvégzem a munkát.

– Nem akartam erőszakoskodni, de ha így döntöttél, akkor igazad van. A legegyszerűbb dolog. Egyszerűbb már nem is lehetett volna.

Tizenegy

Keller egy egész napra elegendő ételt vásárolt a Burger Kingnél, de már eleve szomjas volt, és a Sós hamburgerektől csak még szomjasabb lett. A milkshake sem sokat segített: olyan sűrű volt, hogy alig bírta átszívni a szívószálon. Útban Joliet felé – egy város, amiről annyit tudott, hogy az állami börtönnek ad helyet, mire az jutott eszébe, hogy ez rosszabb fajta hírnév, mint Dubuque-é – meglátott egy bevásárlóközpontot, és lekanyarodott. Az érmékkel működő mosógépeknek otthont adó helyiség előtt annyi ételautomata állt, hogy nem is igaz. Megszámlálhatatlan édességet ehetett volna, számtalanféle sós rágcsálnivalót, de egyik sem kellett neki. Végre megpillantott egy üdítőautomatát, ami a kólán kívül ásványvizet is hajlandó volt adni. Keller beletömött az automatába tíz dollárt, cserébe kapott egy literes palackot, amiben a címke szerint természetes ásványvíz volt. Ugyanannyiért adták, mint az üdítőt, pedig csak palackozniuk kellett Nem adódott hozzá a cukor vagy mesterséges édesítőszer ára, az ízesítőé, a színezéké, semmit sem kellett ráköltenie a gyártónak, de tényleg semmit. Ugyanakkor tiszta volt és természetes, amit a többi italról már nem lehetett elmondani, így Keller végül nem panaszkodott.

Gyerekkorában üveges vizet csak az anyja vasalódeszkáján látott. A tetejét az anyja kilyuggatta, és abból fröcskölte a vizet a vasalandó ruhára, Keller azonban soha nem értette, miért. Ahogy mindenki más, ő is csapból itta a vizet, és egy centjébe sem került.

Aztán beköszöntött a kor, amikor az üzletek üveges vizet kezdtek el árulni, de csak azok vették, akik szusit ettek. Most persze mindenki szusit eszik és üveges vizet iszik. A Pokol Angyalai, fickók, akiknek nagyjából egyforma mennyiségű seb és tetoválás van a testén, igazi gonosztevők, akik a fogukkal nyitják ki a sörösüveget – na, ezek mind Eviannal öblítették le az édes kaliforniai zsemlét.

Keller ült a kocsijában, és hosszú kortyokkal ivott az üvegből. A mosoda túlsó felén, a kínai étterem mellett meglátott a falon egy nyilvános telefont. Ugyan megesküdni nem mert volna rá, de nagyon úgy tűnt neki, hogy manapság sokkal kevesebb az utcai telefon, és csak idő kérdése, hogy teljesen eltűnjenek. Ma mindenkinek van mobiltelefonja. Hamarosan neki is be kell szereznie egyet, vagy meg kell tanulnia füstjeleket eregetni.

A pokolba az egésszel. Kiszállt a kocsiból, odament a telefonhoz, és Dot számát tárcsázta. Mivel az üveges víz vásárlásakor egy rakás aprót kapott vissza, be tudta dobni azt a 3 dollár 75 centet, amit a robothang követelt tőle, aztán meghallotta azt a fajta átkapcsolt csengetést, amitől tartott, majd egy újabb hang közölte vele, hogy a hívott számon előfizető nem kapcsolható. A telefon visszaadta az összes apróját.

Ismét megpróbálta, hátha az előbb félretárcsázott, ugyanaz a hang közölte vele ugyanazt, és megint visszakapta az apróját.

A jelek szerint Dot meglépett, gondolta, ami jó jel. De vajon volt ideje lemondani a telefont? Le akarta mondani egyáltalán a telefont? Nem lett volna egyszerűbb hagyni a francba az egészet, hadd csörögjön csak az a készülék? Elvégre nem volt otthon, hogy zavarja.

Túl sok kérdés, és nem tudott rájuk válaszolni.

Két órával azután, hogy átért Indianába, megállt tankolni. A benzinkút kicsi volt, csak két önkiszolgáló töltőfej egy kis bolt előtt. Az ember bedugja a hitelkártyáját, megtankol, lemossa a szélvédőjét, és anélkül mehet tovább, hogy bárkivel találkozott volna.

Kivéve, ha csak készpénzzel tud fizetni az ember. Mert akkor előtte be kell menni, odaadni a pénzt a lánynak a pult mögött, aki a fizetett összegnek megfelelően állítja be a töltőfejet.

Keller már begurult egy ilyen kútra ötven mérfölddel korábban, de el is jött, mert nem akarta, hogy a kutas meglássa az arcát. Most azonban már alig volt benzin a tank alján, és ha sikerült volna is egy olyan kutat találnia, ahol kiszolgálják, akkor sem lehetett biztos benne, hogy a kutas nem nézi meg magának alaposan. Szerencséje volt a fiatal sráccal Morrisonban, de ez inkább kivétel volt, mint általános szabály.

Most azonban nem fog negyven dollárért tankolni. Volt ideje átgondolni, és arra jutott, hogy azok, akik negyven dollárt költenek benzinre, hitelkártyával fizetnek. Akik készpénzzel fizetnek, azok maximum tíz vagy húsz dollártól hajlandóak megszabadulni. Nem pedig negyventől, arra ugyanis biztosan emlékszik majd valaki a kútnál, és Keller ezt nagyon nem akarta.

Készpénzes vevőink először benn fizessenek aztán tankoljanak, állt a kézzel írt táblán, és bár a központozás tekintetében hagyott maga után némi kivetnivalót, nem lehetett félreérteni. Keller belebújt a zakójába, amit korábban levett. Úgy gondolta, ettől csak tiszteletre méltóbb lesz, és kevésbé feltűnő, de ami még fontosabb: eltakarta a derekánál a nadrágba dugott fegyvert. A revolvert nem hagyta volna a kocsiban, hátha szüksége lesz rá.

Elővett egy húszast a tárcájából, és azzal a kezében lépett be a boltba. Az ilyen kis helyeket állandóan kirabolják, és Keller tudta, hogy sok boltot felszereltek biztonsági kamerával, így most azon tűnődött, vajon itt is ez-e a helyzet. Indianában, az isten háta mögött kettővel?

A pokolba az egésszel. Éppen elég dolog miatt kell aggódnia így is.

Belépett a boltba, a lány egyedül ült a pult mögött, és a Szappanopera Kalauzt olvasta, a rádióból countryzene szólt. Keller odacsapta a pultra a bankjegyet, és így szólt:

– Helló, húsz dollárért a kettes kútból.

Mindezt szinte egy levegővétellel, nem artikulált különösebben, és már kinn is volt az ajtón, mire a lány felnézett az újságjából. Utánaszólt, hogy „Szép napot”, és Keller ezt úgy vette, mint jó jelet.

Persze az is lehet, hogy az agyát töri odabenn, gondolta Keller, amint töltötte a benzint a kocsiba. Lehet, hogy Keller ismerősnek tűnt neki valahonnan, aztán a lánynak leesett, hogy honnan, mire azon nyomban eltöltötte az állampolgári öntudat, és csillogó szemmel tárcsázta a rendőrséget.

Hogyan tovább, Keller?

Eddig hatvan dollár benzinre, tizenöt hamburgerekre, krumplira meg milkshake-re, tíz üveges vízre és a telefonra. Feleannyi pénze volt, mint reggel, alig nyolcvan dollárja. Maradt még burgere, ami hidegen ehető volt, és sült krumplija, ami már nem. Meg egy milkshake-je, ami ugyan megolvadt, de folyékonynak aligha tehetett nevezni. Ha arról van szó, ezzel akár New Yorkig is kibírja. Ha nagyon éhes, megeszi.

Ám a Nissan elvárásai már nem voltak ennyire rugalmasak. A tankban benzinnek kellett lennie, és ha az OPEC el is árasztotta volna a piacot olajjal, Kelleren az sem segít, mert a pénze előbb elfogy, mint az út alóla.

Kellett lennie egy válasznak, de az istennek sem akarta látni. Elérte azt a pontot, amikor a problémáinak már nem volt megoldása. Még ha az ég meg is nyílik, és baseballsapkák, hajfestékek és ollók záporoznak belőle, még ha hirtelen olyan képességgel is lett volna felruházva, hogy saját akaratával képes teljesen megváltoztatni az arcát, nos, még akkor is itt rohadna valahol Kelet-Ohio vagy Nyugat-Pennsylvania között, kezében a csodabab filatéliai megfelelőjével.

El tudná adni a bélyegeket? Hatszáz dollárért nagyon-nagyon megérte megvenni őket. Mi van, ha felajánlja valakinek mondjuk háromszáz dollárért? És hogyan tenné? Bekopogtat idegenekhez? Fellapozza a helybéli telefonkönyveket, bélyegkereskedőket keresve? Az ötlet tökéletes kivitelezhetetlenségét azonnal belátta. Több esélye lenne, ha a bélyegeket felnyalja a homlokára, és feladja magát postán New Yorkba.

Persze felmerült még számos lehetőség, de mindegyik hasonló sorsra jutott. Vonat? A vasúttársaságok egy ideje teljesen felhagytak a személyszállítással, noha New York és Chicago között a keleti folyosón még utaztak emberek. Keller azt sem tudta, hol szállhatna vonatra, és ha meg is tudja, akkor is többe kerül, mint amennyije most van. Egyszer régen elvonatozott Washingtonba, az út kellemes volt, a belvárosban szállt fel, a belvárosban szállt le, mindezt biztonsági ellenőrzés nélkül, ám mindennek lehetett hívni, csak olcsónak nem. A járat neve akkor Metroliner volt, most már azonban Acela Express, amit egyfelől senki sem tudott helyesen kiejteni, viszont megfizetni sem.

Busz? Keller még csak nem is emlékezett arra, hogy mikor ült utoljára távolsági buszon. Középiskolában utazott a Greyhounddal, és rémlett is neki egy rettenetes út tömött busszal, rajta utasokkal, akik megállás nélkül dohányoztak és barna papírzacskóból whiskyt ittak. A busz olcsó, mert különben senki nem lenne hajlandó felülni rá.

Ugyanakkor azért a kelleténél ez egy kicsit nyilvánosabb utazási mód egy olyan ember Számára, akinek a fotóját mindenki látta már az országban. Órákat kellene eltöltenie negyven vagy ötven ember társaságában, akik közül hányan néznék meg az arcát? És ha rögtön nem is esik le valamelyiknek, kivel utazik együtt, Keller ott ülne, ahonnét nincs menekvés, a többieknek meg rengeteg idejük lenne, és előbb vagy utóbb valamelyik utas csak összerakná a kettőt meg a kettőt.

Busz kizárva, vonat kizárva. Egy hang a rádióban éppen a reptéri szökését elemezte, és azzal az elmélettel állt elő, hogy Blankenship/Montrose a kifutópályán keresztül valahogy eljutott a magángépekhez, és onnét repült el. Lehet, hogy ott volt eldugva a gépe, benne egy társával, vagy esetleg a kormányzó gyilkosa maga is tudott repülőt vezetni. Vagy, feltételezte a férfi a rádióban, Blankenship/Montrose annyira kétségbe esett volt, hogy elrabolt egy magánrepülőt, túszul ejtette a pilótát, és ismeretlen helyre vitette magát.

Kellernek kifejezetten tetszett az ötlet, mert annyira csodálatosan képtelen volt, hogy megnevettette, márpedig most igazán ráfért a nevetés. Aztán azon kezdett el tűnődni, hogy nem is olyan rossz ötlet ez. Az ország tele van magánrepterekkel, ahonnét állandóan fel- meg leszállnak a kis repülőgépek. Mi van, ha keres egyet, egy lerohadt minirepteret egy szál kifutópályával meg egy bodegával? Mi van, ha szépen elrejtőzik ott, és vár, amíg egy pilóta fel nem tölti a gépét, hogy ekkor Keller a kétségbeesett merénylő szerepében fegyvert toljon az arcába, és arra kényszerítse, hogy vigye őt el a keleti Negyvenkilencedik utca és az Első sugárút sarkára?

Mégsem olyan jó ötlet.

A motel egy Travelodge volt, és egy Olyan város szélén állt, aminek Keller nem volt hajlandó megjegyezni a nevét. A hátsó parkolóba fordult, mintegy vendég, útban a szobájába, kiválasztott egy távoli parkolóhelyet, lekapcsolta a világítást, leállította a motort. A volán mögött ült, az egyik kihűlt burgert ette, vizet ivott, és egy párt figyelt, amint kiszállnak egy Honda kombiból, és odasétálnak a földszinti szobájukhoz.

Nem volt csomagjuk, és az ebből levont következtetést csak erősítette, hogy a férfi belemarkolt a nő fenekébe. A nő eltolta a férfi kezét, de amikor az ismét belemarkolt a fenekébe, már nem tett semmit, a kéz ott maradt a fenekén, amíg elértek az ajtóig.

Keller irigyelte őket, és nem igazán azért, amit tenni készültek, sokkal inkább azért, ahol tenni akarták. Nem sejtette, mennyit kérhet a Travelodge egy szobáért, de legalább ötven dollárt. Ez a pár meg kifizeti azt a rengeteg pénzt, és még csak nem is fognak a szobában aludni. Abban majdnem biztos volt, hogy házasok, de nem egymással, és az elkövetkező egy órát, kettőt ágyban henteregve fogják eltölteni, miközben ő arra van kárhoztatva, hogy egy újabb éjszakát töltsön a kocsijában.

Vagy ez egy lehetőség lett volna? Tegyük fel, hogy megvárja, amíg végeznek. Bezárják maguk után az ajtót, amikor elmennek? Keller gyanította, hogy nem ez lesz a legfontosabb dolguk, könnyen lehet, hogy be sem csukják, nemhogy bezárnák, és ebben az esetben rögtön bemehet, mihelyt eltűnnek a Hondával.

És ha be is zárják, mennyire lenne nehéz bejutnia? Volt egy svájci zsebkése, és ha azzal nem megy semmire, akkor berúgja az ajtót. Elvégre egy útszéli motelról volt szó, nem pedig a Fort Knoxról.

A recepciós úgy vette, hogy a szobát egész éjszakára kivették. Még ha gyanította is, hogy pár órát töltöttek benne, a szobát csak akkor adhatja ki megint, amikor végzett vele a szobaasszony. A kocsik számából ítélve a szobák felében vendégek tartózkodtak, azaz a felét még ki lehetett adni. Keller úgy mehet be, majd jöhet ki néhány órával később, hogy senki sem látja meg.

És végre alhat Pár órát egy rendes ágyban. És végre lezuhanyozhat.

Nehéz volt a várakozás. Nem tudta kikapcsolni az agyát, állandóan azt mondta magának, hogy csak az idejét vesztegeti, és azonnal indulnia kel lenne tovább.

Mert hát honnét tudhatja, hogy hamarosan elmennek? Lehet, hogy utazók, és annyira fáradtak, hogy a csomagjaikat sem volt erejük bevinni a szobába. A nő a kezében tartotta a retiküljét, amiben benne lehetett minden, amire reggelig szüksége van. Keller ezt különösnek tartotta, de az emberek különös dolgokat művelnek.

Odament a kocsijukhoz, látta, hogy üres a hátsó ülés, de hozzá hasonlóan ők is betehették a csomagtartóba a csomagjaikat, ahogy ő is tette. A kocsinak indianai rendszámtáblája volt. Ez feltétlenül azt jelentette, hogy helyiek? Indiana nagy állam. Abban nem volt biztos, hogy mennyire nagy, és abban sem, hogy ő most hol van benne, mert a kocsiban mindössze egy Iowa-térképet talált, és oda nem akart visszamenni, valamint egy Oregon térképet, ahova meg nem akart elmenni, bár nem tagadhatta, hogy Roseburg és Klamath Falls egyformán csábítóak voltak. Azt mindenesetre tudta, hogy Indiana nagy. Ha nem is akkora, mint Texas, semmi esetre sem akkora, mint Delaware.

Visszament a kocsijához. Valószínűleg helybéliek lehetnek, ismerte el, és ettől függetlenül reggelig is maradhatnak. Mondjuk, a férfi a szüleivel él, a nőnek meg van szobatársa. Kell nekik egy hely, ahol kettesben lehetnek, és ha egyszer kivesznek egy motelszobát, hát kihasználják. Keller meg ott ült a kocsijában, és le-lecsukódó szemmel figyelte az ajtót, ami reggelig talán ki sem nyílik.

Amikor végre kinyílt, Keller megnézte az óráját, és meglepve látta, hogy alig egy órát töltött a pár a szobában. Először a férfi jelent meg, tartotta az ajtót a nőnek, majd rávert a fenekére, mintha a tulajdona lett volna. Ugyanúgy öltöztek, mint amikor bementek, a megjelenésükben semmi sem utalt arra, hogy az előző órában a tévénézésnél kalandosabb elfoglaltságban volt részük.

Gyerünk, nógatta őket magában. Hagyjátok nyitva az ajtót.

Egy pillanatig azt hitte, ezt teszik, de nem, az a kurafi fogta a kilincset, és behúzta maga mögött az ajtót. A kocsi felé sétáltak, a fickó felemelt valamit, egy fehér kártyaszerűséget, és a nő felé nyújtotta. A nő hátrálni kezdett, ingatta a fejét, mint aki meg sem akarja érinteni, erre a férfi odanyúlt, és bedugta a nő retiküljébe, a nő kikapta, és a férfi felé dobta, aki elhajolt, a fehér kártya elrepült a válla mellett, erre mindketten nevetni kezdtek, a kocsi felé sétáltak, a férfi keze ismét a nő fenekén, Keller meg dermedten figyelte a fehér kártyát, ugyanis most már tudta, mire való.

A szobakulcs volt, mi más. Itt van drágám egy kis emlék a mai éjszakáról. Hadd dugjam be a retikülödbe. Keller felvette, bedugta a zárba, az ajtó kinyílt. Odament a kocsihoz a táskájáért, és bevitte a szobába, ahogy a turisták teszik szerte a világon.

Tizenkettő

Mielőtt még belépett volna, Keller mindent megtett, hogy felkészüljön elkerülhetetlenre: a hancúrozó pár ágyában kell majd aludnia. Mint kiderült, emiatt nem kellett aggódnia. A szoba kétágyas volt, a pár pedig csak az egyiket használta, bár azt alaposan. Ráhúzta az ágytakarót, majd elment zuhanyozni, utána meg bebújt a takaró alá, és becsukta a szemét. A kilincsre kitette a Ne zavarjanak táblát. Belülről bezárta az ajtót, aztán azon tűnődött, hogy kívülről vajon ki lehet-e nyitni. Eszében volt, hogy megnézi, de mire odajutott volna, elaludt.

Még azelőtt felkelt, hogy a szobaasszony bekopogott volna. Ismét lezuhanyozott, megborotválkozott, és tiszta ruhába bújt. Egy váltás fehérneműje maradt a táskában, egy pár zoknija, aztán újra kell használnia mindent, mert pénze nem volt sem kimosni őket, sem újakat venni helyettük.

Két és fél millió dollárja van befektetésekben, és nem engedhet meg magának egy új alsónadrágot.

Ugyan tudta, hogy nem fognak a rendőrök ujjlenyomatokat venni a szobában, megszokásból mégis letörölt mindent. A Nissanban megette az utolsó hamburgert, ivott mellé hideg ásványvizet, és úgy tett, mint aki istenien megreggelizett. A hideg sült krumplit és a cementté szilárdult milkshake-et pedig kidobta.

Elindította a kocsit, megnézte a benzinszintkijelzőt. Látta, hogy hamarosan tankolnia kell, és úgy gondolta, egy húszast rá tud áldozni a célra.

Első pillantásra abban sem volt biztos, hogy a benzinkút egyáltalán működik-e, nemhogy nyitva van-e. A felállás teljesen szokványos volt: hátul egy aprócska bolt, előtte két töltőfej, egy levegőpumpa meg egy nyilvános telefon. Keller egyetlen járművet látott, egy autómentőt az épület oldalánál.

Van itthon valaki? Keller odagurult az egyik töltőfejhez, és elolvasta a kézzel írott táblát, ami arra kérte az autósokat, hogy akár hitelkártyával, akár készpénzzel fizetnek, azt tankolás előtt a boltban tegyék. Kellernek kellemetlen érzése volt, és eszébe jutott, hogy keres egy másik kutat, de semmi garancia nem volt arra, hogy a benzin kitart a következőig.

Lesimította a haját, felvette a zakóját, és ellenőrizte, hogy nem látszik-e ki a derekánál a fegyvere. Miért nem hagytak ott a boldog üzekedők a Travelodge-ban valami hasznosat is a lucskos és összegyűrt lepedőkön kívül? Mondjuk egy baseballsapkát vagy egy üveg hajfestéket, esetleg pár száz dollárt, netán néhány használható hitelkártyát.

Keller a kezében tartotta a húszast, amikor belépett a boltba. A pult mögött egy alacsony férfi ült, magas homlokkal, és olyan orral, amit legalább egyszer betörtek. Durván lenyírt őszes haja kicsit kilógott a baseballsapka alól, ami Homer Simpsont ábrázolta, kezében egy söröskorsóval. A férfi egy magazint olvasott, és Keller bármiben lefogadta volna, hogy nem a Szappanopera Kalauzt. És a magazinja sem kötötte le annyira, mint a lányt egy másik államban, ugyanis már azelőtt felnézett, hogy Keller kinyitotta volna a száját.

– Segíthetek?

– Húsz dollárért ólmozatlant – felelte Keller, és odanyújtotta neki a bankót.

– Várjon csak – mondta a férfi. Keller már az ajtó felé indult volna, így megfordult, és látta, hogy a férfi alaposan tanulmányozza a húszast.

– Elég sok nem okés húszast láttunk errefelé – magyarázta. – De ez asszem, rembe van.

Keller normális körülmények között azt felelte volna, hogy hogyne lenne rendben, hiszen ő maga nyomta otthon, de valamiért nem bízott a férfi humorérzékében. – Egy automatából vettem ki – felelte inkább.

– Abból?

A gyanakvó vén mocsokládája.

– Ha minden rendben van, akkor megyek – fordult meg Keller, és megint elindult az ajtó felé.

– Álljá’ csak meg egy percre, fiam. Lassan forduljá’ meg, hallod?

Keller megfordult, és egyáltalán nem volt meglepve, amikor egy fegyvert pillantott meg a férfi kezében. Automata volt, és Keller szemében ágyúnak látszott.

– Nem vagyok jó a nevekkel, de aszongyák, neked van pár – nézett rá a férfi. – Ki tuggya, melik az igazi? Ott tartsad a kezedet, hol látom, rembe?

– Maga nagy hibát követ el – közölte vele Keller.

– Mindenhol a te képedet aggyák, fiam. Nevekben nem vagyok jó, de arcokban igen. Elég tisztességes jutalmat fizetnek érted.

– Jézusom – kapta fel a fejét Keller. – Maga azt hiszi, hogy én vagyok az az iowai férfi.

– Jól lelőtted azt a magasra kapaszkodott majmot – bólintott a férfi. – Ha már le kellett lőnöd valakit, nekem nincs bajom a választásoddal. De ez nem jelenti azt, hogy ez istenadta jogod lett volna.

– Tudom, hogy hasonlítok hozzá – felelte Keller –‚ és nem maga az első, aki észreveszi a hasonlóságot. De nem én vagyok az a férfi, és ezt be is tudom bizonyítani.

– A mesédet majd a zsaruknak tartogasd – vágta oda a férfi, és a keze, amelyik nem a fegyvert fogta, elindult a telefon felé.

– Esküszöm, hogy nem én vagyok – esküdött Keller.

– Mit mondtam? Ha van is magyarázatod, akkor azt majd a jelvényes embereknek mondd el. Azok szívesen meghallgatnak.

– Valóban keresnek a rendőrök – vallotta be Keller. – De más miatt.

– Mi lenne az?

– Feleség- és gyerektartás. Nem akarok belemenni a részletekbe, a lényeg az, hogy az a kurva megcsalt engem, a gyerek meg nem az enyém, és ezt még az apasági teszt is bizonyította, de a bíróság szerint mégis fizetnem kell.

– Nem volt pénzed egy jó ügyvédre, mi?

– Hadd bizonyítsam be, jó? Előveszek valamit a farzsebemből, jó?

És anélkül, hogy a férfi bármit mondhatott volna, Keller előhúzta a fegyvert, és kettőt eresztett a férfi mellkasába, mielőtt az akár csak egyszer is meghúzhatta volna a ravaszt.

Tizenhárom

A lövés ereje hátrataszította a férfit, elesett a székében, lerogyott a földre, útközben még a baseballsapkája is leesett róla, Homer Simpsonnal meg a söröskorsójával. Keller belépett a pult mögé, hogy meg nézze, de ez csak formalitás volt. Mindkét lövedék a mellkasa jobb oldalán hatolt be, és legalább egy a szívbe talált.

Kellernek csengett a füle a pisztolylövésektől, és a keze is fájt egy kicsit attól, ahogy a fegyver visszarúgott. Felegyenesedett, kitekintett az ablakon. Az egyik töltőfejnél egy kocsi állt. Zavarodottan nézte az autót, aztán leesett neki, hogy az övé, és pont ott áll, ahol leparkolt vele.

A halott férfi még mindig szorította a fegyvert, ujja a ravaszon, és Keller már hallott történeteket, amikben halottak sütöttek el fegyvert, mert a rigor mortis beálltakor az ujjuk rászorul a ravaszra. Nem volt biztos benne, hogy ilyesmi valóban megtörtént-e, és lehet, hogy csak egy képregényben olvasta gyerekkorában, ennek ellenére elvette a férfi kezéből a pisztolyt. Egy Sig Sauer automata volt tele tárral – tizenöt töltény –, ezzel szemben Keller pisztolyában kettő töltény maradt, a többi ugyanis már a halottban található. A Sig nem volt olyan hatalmas, mint amekkorának látszott, viszont az embernek a méretről alkotott benyomását drámaian befolyásolja, hogy fegyvert fognak-e rá. Valójában a Sig Sauer alig volt nagyobb és nehezebb a saját revolverénél. Kipróbálta az automatát, megmarkolta, forgatta a kezében, semmi baj nem volt vele, és ezzel le is zárta az ügyet.

Letörölte a revolverről az ujjlenyomatait, berakta a halott férfi kezébe, ráhajtogatta az ujjait a markolatra, mutatóujját pedig a ravaszra tette.

Kellernek komoly kételyei voltak, hogy valaki kinézi-e a vén gazemberből az öngyilkosságot – ráadásul két golyóval, amik közül az első lehetett halálos is –‚ de valamit tenni akart a revolverrel, a férfi keze szinte adta magát, és legalább lesz min gondolkoznia annak, aki megtalálja a holttestet.

Keller kereste a pénztárgépet, de nem találta. A pulton állt egy régi Garcia Y Vega szivarosdoboz. A férfi abban tartotta a készpénzt, főleg egyesek és ötösök formájában, bár becsúszott néhány tízes is. Nem csoda, hogy annyira megnézte magának a húszast. Lehet, hogy hónapok óta ez volt az első, amit látott.

Keller nem különösebben akarta megérinteni a halottat, viszont finnyás sem volt, és a férfi terepmintás farmerjének jobb hátsó zsebéből előhúzott egy bőr pénztárcát, ami annyira öreg volt, annyira viseltes, hogy alig tudta kivenni rajta a dombornyomást. Látta, hogy valamiféle címer, ismerősnek is látszott, de nem tudta hova tenni.

A pénztárcában talált egy kártyát, rajta ugyanazt a címert, amit a tárca külsején látott. A kártya szerint tulajdonosát Miller L. Remsennek hívták, és az Országos Lőfegyver Egyesület tagja volt. Nem fegyverek ölnek embert, gondolta Keller. Hanem az, hogy a törött orrodat más dolgába dugod. Na, az öl embereket.

Remsen indianai jogosítványában benne állt a középső neve is, ami nem volt mást, mint Lewis. A születésnapja alapján Keller kiszámolta, hogy Remsen 73 éves volt, és októberben lett volna 74, ha állampolgári kötelességtudata nem buzog benne túl. Ott volt a társadalom- és egészségbiztosítási kártyája, meg néhány nagyon régi kép gyerekekről, akik bátran mosolyogtak az iskolai fényképész kamerájába. Remsen gyerekeinek már biztosan születtek gyerekei, de azokról nem hordott magánál fényképet.

A pénztárcában Keller talált készpénzt is, két ötvenest, meg egy rakás húszast, összesen kicsivel több mint háromszáz dollárt. A két hitelkártya mindegyikén a Miller L. Remsen név állt, de a Citibank Visa kártyája lejárt. A MasterCard azonban, amit a CapitalOne bocsátott ki, még másfél évig érvényes volt.

Zsebre tette a bankókat, az érvényes hitelkártyát, mindent letörölt, amit megérinthetett, aztán visszatette a tárcát a helyére. Kinyitotta a szivaros dobozt, egy ideig habozott, majd felmarkolta a kis címletű bankjegyeket.

Ekkor észrevett valamit. Nem is észrevette, hanem lassan leesett neki, hogy korábban észrevett valamit. A szeme sarkából érzékelt valamit, odanézett, és meglátta. A plafonon, a két fal találkozásánál. Egy biztonsági kamera. Ki gondolta volna, hogy egy ilyen lerohadt helyen van biztonsági kamera? Manapság mindenhol felszerelik őket, és amikor a zsaruk megtalálják a holttestet, ellenőrzik a kamerát is, márpedig azt Keller nem engedhette meg.

Felállt egy székre, majd pár perc múlva a fejét csóválva leszállt. Valóban talált ott egy kamerát, de sem elem nem volt benne, sem kazetta. Egy olcsó játékszer volt csupán, amit a tolvajok és rablók elijesztésére szerelnek fel sokan. Egy madárijesztő. Keller letörölte róla az ujjlenyomatát, és hagyta a helyén.

Az áruválasztékot a boltban nehezen lehetett volna szélesnek hívni. A legtöbb autóalkatrész vagy valami kiegészítő volt. Motorolaj, ablak törlőlapát, motoradalékanyagok. Felvett egy kétméteres vontatókötelet, mondván, hátha jó lesz még valamire, de hogy mire, azt meg nem tudta volna mondani. Remsen mindenféle rágcsálnivalót árult, csipszet, kekszeket, szárított marhahúst. Keller szépen összeszedett egy komolyabb adagot, hiszen ennek valóban hasznát tudja majd venni, aztán meggondolta magát. Mindegyik csomag és doboz úgy nézett ki, mintha Jimmy Carter idején rendelték volna őket.

Egy ajtó vezetett a fürdőbe, ami olyan szörnyen nézett ki, amilyennek elképzelte. Gyorsan becsukta, és kinyitott egy másikat, ami egy háromszor négy méteres helyiségbe vezetett. A jelek szerint Remsen itt élt. Egy rakás magazin, köztük sok a fegyverekről, a vadászatról és a horgászatról, mellette a földön Ayn Rand három regényének keménykötésű kiadása. Az ágy közepén zavarba ejtő módon egy felfújható guminőt pillantott meg: két párna közül az egyiken hevert a feje, amire Remsen gumimaszkot húzott. A maszk ismerős volt, és Kellernek végre beugrott: Ann Coultert ábrázolta. Keller sóhajtott, mert ennél szomorúbb dolgot még soha az életben nem látott.

Valami más is zavarta még, és kellett egy perc, hogy rájöjjön, mi az. Nem az a tény zavarta, hogy megölt egy embert – számtalan embert megölt már ennél sokkal jelentéktelenebb indokkal. Ez ráadásul meg is érdemelte, amit nehezen lehetett volna elmondani azokról a férfiakról és nőkről, akiknek ott a helye Keller emlékirataiban, amit soha nem fog megírni. A múltban rendszeresen használt egy mentális trükköt, egy gyakorlatot, amivel eltompította egy ölés emlékét, de most erre semmi szükség nem volt, hiszen Remsen halála egy percig nem zavarta.

Az viszont igen, amit utána tett. Valami, amit soha nem tett még. Kirabolta a halottat.

Keller gyakran gondolkodott azon, mi a baj a holtak kirablásával. Szemben mondjuk az élők kirablásával. Ha egyszer halott az ember, akkor hogyan érdekelhetné, hogy mi történik a karórájával? Elég régi bölcsesség, hogy az ember semmit sem vihet magával a túlvilágra – már ha van ilyen, de Keller ebbe most nem akart belemenni – akkor meg miért ne lehetne kirabolni a halottakat? Nem nekrofíliáról van szó, ami úgy, ahogy van, gusztustalan, hanem arról, hogy az ember olyasmit használ, ami a tulajdonosának már soha többé nem kell.

Nyilván ez is lopás, mivel a holtaknak a legtöbbször vannak örököseik, így az ember végső soron őket lopja meg. Ugyanakkor Keller is hallott olyanokról, akik kedvtelésből és élvezettel gyilkolnak, rabolnak, pusztítanak, de egy halott kirablásánál meghúzzák a vonalat. Keller ezt egyszerűen nem értette, és minél többet gondolkodott rajta, annál inkább arra a meggyőződésre jutott, hogy a társadalom szükségből állította fel ezt a tabut. Ha nem lenne olyan szörnyű dolog lopni a holtaktól, akkor mindenki ezt tenné.

Szóval emiatt egy kicsit megakadt, de amikor volt lehetősége átgondolni a dolgot, akkor már nem zavarta. Ráadásul nem egy órát vagy gyűrűt vett el Remsentől, semmi személyeset. Csak készpénzt és egy hitelkártyát, mert mindkettőre iszonyú szüksége volt.

Odakint a kocsijához sétált, teletöltötte a tankot, és nem állt meg húsz dollárnál. A Nissan úgy nehezedett a kerekeire, ahogy egy kövér ember dől hátra ebéd után.

Remsen kézzel írt táblája még ott lógott, amin arra kért mindenkit, hogy előbb fizessen, csak utána tankoljon. Levette, és a helyére akasztotta azt, amit benn a boltban írt, feltehetőleg ugyanazzal a filccel, amivel Remsen. Ez állt a táblán nagy betűkkel: CSALÁDI ÜGY MIATT ZÁRVA. TANKOLJON, FIZETNI RÁÉR KÉSŐBB IS. Keller gyanította, hogy Remsent az ismerősei nem olyan embernek tartották, aki ennyire megbízik a többiekben, de hát ki fog vitatkozni akkor, ha ingyen tankolhat? A legtöbben tankolnak majd, és páran utólag fizetni is akarnak majd.

Állj csak meg ott, fiam. Mit gondolsz, hova a fenébe mész?

Nem akart visszamenni a pult mögé, de tudta, hogy vissza kell. Egyszer már bebizonyította, hogy nem finnyás. Akkor most meg mi a baja? Vett egy nagy levegőt, és odanyúlt a baseballsapkáért. Nem kellett le vennie Remsen fejéről, mert már korábban leesett, szóval most csak fel kellett emelnie a földről, ami nem volt olyan nehéz, majd a fejébe nyomni, ami még könnyebb volt.

Megnézte magát a kocsi visszapillantó tükrében. Úgy látta, a sapka kifejezetten segített. Egy kicsit lötyögött a fején, de hátul állított rajta, és így már jobb volt. Lehúzta a simlédert, hogy még többet takarjon a homlokából, és így még jobb lett.

Egy halott férfi fegyvere nyomta a derekát, egy halott férfi pénze és hitelkártyája volt a zsebében, és a kocsiját egy halott ember benzinkútján töltötte tele. Most meg egy halott férfi baseballsapkája volt a fején.

Különös fejlemények, annyi szent. De most már nagyon úgy nézett ki, hogy el fog jutni New Yorkig.

A Wendy’s kocsikat kiszolgáló ablaka még annyira sem volt fenyegető, mint a Burger Kingé. Keller rendelt két burgert és egy salátát, majd pár mérfölddel odébb megette mindet a kocsiban. Végigvezetett Indiana maradékán, Ohión, meg azt a pár mérföldet Nyugat-Virginiában, és csak Pennsylvaniában kellett megállnia tankolni. Egy nagy kamionparkolót választott, odaállt egy önkiszolgáló töltőfejhez, és Remsen hitelkártyájával fizetett.

Egyszer csak arra lett figyelmes, hogy egy sofőr figyeli őt érdeklődve, és Keller nem tudta, mitévő legyen. Mindenütt emberek voltak, ezt a fickót nem lőhette csak úgy agyon. Visszanézett a férfira – maximum húsz-huszonöt éves lehetett –, aki rávigyorgott, és jelentőségteljesen felemelte a hüvelykujját.

Az isten szerelmére, miért?

– Hé, ember, Homer a császár – mondta a férfi, és Keller ekkor rájött, hogy nem őt nézi, hanem a baseballsapkáját, és csak jelezte, hogy mennyire kedveli Homer Simpsont, vagy a Homer sör iránti elkötelezettségét. Vagy valami.

Eddig a pillanatig Kellernek vegyes érzései voltak a baseballsapkájával kapcsolatban. Nyilvánvalóan segített abban, hogy nehezen lehessen azonosítani, ami jó, ugyanakkor felhívta rá a figyelmet, ami már nem az. Egy, a John Deere-t, a Bud Lightot vagy a Dallas Cowboyst hirdető baseballsapka olyan láthatatlanságot biztosított volna számára, amit a kék szövetre rikító sárgával rávarrt Homer soha nem volt képes megadni. Eszébe jutott, hogy szépen elvágja a cérnát, és lefejti Homert a sapkáról, a nyomorult söröskorsójával együtt.

De most már örült, hogy nem tette. Homerre figyeltek az emberek, és nem Kellerre. Homer elvonta a figyelmet Keller arcáról. Minél többen vették észre Homert, annál kevesebben látták őt, aki nem volt más, mint egy fickó Homer Simpsonnal a baseballsapkáján, és azt a roppant finom üzenetet közvetítette, hogy teljesen ártalmatlan és megbíz ható, hiszen mennyire lehet veszélyes az a pasas, aki Homer Simpsonnal járkál a fején?

Tizennégy

Ahogy elkerülte Pittsburghöt, valahogy lekeveredett a 30-asról, és látta a táblákat, hogy közeledik a Pennsylvania Turnpike-hoz. Innét egyenes üt vezetett New Yorkba, de Keller azt hallotta, hogy az állami autópálya-rendőrök kíméletlenek a gyorshajtókkal. Lehet, hogy az információja húszéves, feltéve, hogy egyszer igaz volt, és Keller azóta nem lépte át a sebességhatárt, hogy elhagyta Des Moines-t, de a tábla szerint az út, amelyen haladt, a 80-as államközire vezetett, és Keller erre ment.

Mielőtt Remsennel találkozott, egy másik, talán még sokkal kényszerítőbb indoka lett volna arra, hogy a 80-ason maradjon. Ez ugyanis Pennsylvaniában ingyenes volt, a Pennysylvania Turnpike-ért azonban fizetni kellett. Amikor a benzinen próbált spórolni, megérte elkerülni a fizetős autópályát. De most, hogy pénz volt a zsebében, csak egy dolog szólt a Turnpike ellen, mégpedig a díjszedőbódé, meg benne egy ember, aki láthatja az arcát.

Tovább tartott visszajutnia az államközire, mint gondolta, és örült, amikor végre megállhatott egy pihenőhelyen. Vécére is kellett mennie, és ha már ott járt, akkor megnézte magát meg a sapkáját a tükörben. Le nem tudta venni a szemét Homer Simpsonról. Tényleg ennyire harsánynak kell lennie? És ha egy kicsit összekeni valamivel, hogy ne legyen ennyire rikító?

Végül nem tette, hanem megnézte a térképet a falon, majd visszament a kocsijához, beült, és azon tűnődött, hogy megpróbáljon-e egy szusszal elérni New Yorkba. Benzin volt elég a kocsijában, de nem látta értelmét kockáztatni, hogy lerohad, mondjuk, a George Washington hídon. Elvégre ott volt Miller Remsen, aki a hitelkárt boldogan finanszírozta az összes benzinköltségét.

Azt kellett eldöntenie, hogy akar-e még egy éjszakát úton tölteni. Az a pár óra egy valódi ágyban eléggé elkényeztette, így bele sem akart gondolni abba, hogy a kocsiban aludjon. Mennyire volt a várostól? Hét- nyolc órányira? Kilencre, mert meg kellett állnia tankolni és enni?

Úgy saccolta, hogy nagyjából hajnali három és négy között érne New Yorkba, ha nem alszik meg sehol. Talán nem is rossz, hogy ilyenkor jelenik meg a lakásánál. Alig jár valaki az utcán, azon kevesek meg túl részegek ahhoz, hogy felismerjék, vagy ha mégis felismerik, akkor meg olyan részegek, hogy el is felejtik.

Egy gondolat igyekezett befúrni magát az agyába, de mindent megtett, hogy megakadályozza…

Ha egyenesen hazavezet, gondolta, akkor fáradtan és kimerülten érne haza. Ez lenne a legjobb állapot, amiben haza akar érkezni? Abban a pillanatban az ágyba akarna mászni, ahogy belép az ajtón, de nem tehetné, mert annyi dolga akad. A rengeteg levél a legkevesebb, amik összegyűltek a hosszabb utak alkalmával. Számos más tennivalóval kellene azonnal foglalkoznia.

Megint az a gondolat, és Keller most sem engedte, hogy tudomásul vegye, hogy elfogadja, inkább öntudatlanul eltolta magától, szinte oda sem figyelt rá.

Amióta eljött Remsentől, nem kapcsolta be a rádiót, most azonban megtette, de a hegyekben járt, így a vétel nem volt a legjobb. Az egyetlen adó, ami bejött, zenét sugárzott, de ennek is Olyan rossz volt a minősége, hogy nem tudta megmondani, milyen zenét hall.

Kikapcsolta a rádiót. Valószerűtlennek tartotta, hogy megtalálták Remsen holttestét. A tábla, amit a kútnál hagyott, megmagyarázza a távollétét, és jó ok nélkül nem törhetik csak úgy be az ajtót, hogy körbenézzenek. Remsen egyedül élt, és ha volt is barátja, Keller ennek semmiféle bizonyítékát nem látta.

Odapillantott az alacsony téglaépületre, ami a mellékhelyiségeknek, valamint az étel- és italautomatáknak adott helyet. A bejárat mellett egy újságautomata állt, benne az USA Today aznapi kiadásával, de Keller nem vette meg. Aztán a kocsiban eszébe jutott, hogy talán mégsem lenne olyan rossz dolog tudnia, hogy mi történik, különösen most, amikor a rádió használhatatlan. Kinyitotta az ajtót, kiszállt a kocsiból, de ebben a pillanatban egy terepjáró állt be közé és a téglaépület közé, kinyílt az összes ajtaja, és két felnőtt meg négy kisgyerek özönlött ki rajta, majd indult meg egyszerre az épület felé.

Túl sok ember. Visszaült a kocsiba. Az újság ráér.

Megint útra kelt, és azon az emberen gondolkodott, akit megölt Indianában. Lehet, hogy van egy vagy két vén trotty, aki vadászni meg pecázni járt Remsennel, vagy hetente beugrottak hozzá kártyázni, ám ha nem, akkor is előbb vagy utóbb valaki csak kinyitja azt az ajtót, és meg találja a holttestet, de addigra már Keller régen megszabadul a hitelkártyájától, és a Nissantól is, hiszen végre New Yorkban lesz, ahol csak az őrülteknek van kocsija.

Akár egy, akár két nap alatt ér haza, akár megállás nélkül vezet, akár megalszik valahol éjszakára, órákon belül New Yorkban lesz. Békében, nyugalomban, biztonságban. Ahol semmi baj nem érheti.

Egy tábla egy éttermet hirdetett a következő kijáratnál, egy olyan éttermet, ami a pennsylvaniai holland konyha házikosztjának legjavát kínálta. Keller ellenállhatatlannak találta az ajánlatot, bár egyáltalán nem tudta, mit is esznek otthon a pennsylvaniai hollandok. Manapság a házikoszt azt jelentette, hogy az ember vett valamit a boltban, és otthon betolta a mikrohullámúba. Keller is ezt tette, de valamiért kételkedett benne, hogy az étteremnek is ugyanilyen fogalmai lennének erről. A kijáratnál indexelt, beállt a parkolóba, ahol azon tűnődött, mi a fenét is művel.

Ugyanis ez egy rendes, hétköznapi, régimódi étterem volt, ahova az ember besétál, leül egy asztalhoz, rendel az étlapról, a pincérnő meg ki hozza neki az ételt. És eközben alaposan megnézi magának az embert, ahogy a többi vendég is, és Keller pontosan ezt akarta mindenáron elkerülni azóta, hogy meglátta a fényképét a Des Moines-i Days Inn tévéjén. Igaz, most már egy baseballsapka volt a fején, de azért mégsem volt olyan, mintha egy Ann Coulter-maszkot húzott volna az arcára. Csak az nem látta, aki nem akarta.

Sebességbe tette a kocsit, kitolatott a parkolóból, és nem messze talált egy Hardee’st, ahol a kocsiból is tudott rendelni. Fogta a vacsoráját, odébb gurult pár métert, megette, eldobta a szemetet, kihajtott az útra, majd Onnét fel az államközire.

Mi volt ez az egész? Annyira összecsordult a nyál a szájában, amikor megjelent előtte a fahéjas almás pite és a triplán csokoládés csokoládétorta képe? Az étvágya legyőzte volna az agyát?

Hosszas tűnődés után Úgy döntött, hogy csak ez történhetett.

Pennsylvaniában járt, sokkal közelebb az otthonához, mint Iowához. És minél közelebb került New Yorkhoz, annál nagyobb biztonságban érezte magát. Ehhez még hozzátette azt a biztonságérzetet, amit a pénz okozott a zsebében, plusz a baseballsapkáját, ami a múltkori tankolásnál olyan jó szolgálatot tett – ezért hihette azt, hogy már nincs mi miatt aggódnia.

Hamarosan, gondolta. Hamarosan otthon lesz.

Két óra múlva sikerült meggyőznie magát, hogy egy hotel annyira nem veszélyes és kockázatos, mint egy pennsylvaniai holland étterem.

Mert eleve nem találkozik a többi vendéggel. Egyvalaki látja az arcát, a recepciós. A fején lesz a baseballsapka, mélyen a szemébe húzva, és még a fejét is le fogja hajtani, miközben kitölti a bejelentőlapot. A motel ráadásul független volt, nem tartozott egyetlen nagy lánchoz sem, így majdnem biztosan lehetett volna fogadni arra, hogy a tulajdonos/recepciós az indiai szubkontinensről származik. Azon belül is nagy valószínűséggel Gudzsarátból, és Keller arra is mert volna tenni, hogy Patelnek hívják.

Az eltelt pár évben az indiai Gudzsarát állam lakói – jelentős részük a Patel nevet viselte – vásárolta fel az amerikai motelek komoly hányadát. Keller lassan kezdte azt hinni, hogy Gudzsarát fővárosában van egy iskola, ahol az ambiciózus helybélieknek mást sem tanítanak, csak a motelvezetés titkait. Kedves diákjaim, a mai nap témája a mentolos cukorka tökéletes elhelyezése lesz a párnán. Holnap pedig a megfelelő vécépapír kiválasztásának előnyeiről fogunk beszélni.

Ha Keller arca jellegtelen volt, olyannyira, hogy senki sem nézett rá még egyszer, nem lehet, hogy még jellegtelenebbnek fog tűnni olyasvalaki számára, aki egy szignifikánsan más népcsoportból származik? Keller mentes volt a faji és etnikai sztereotípiáktól, és soha nem mondta, hogy minden afrikai vagy minden ázsiai ugyanúgy néz ki, de azt a tényt sem lehetett tagadni, hogy amikor egy más rasszhoz tartozó emberre nézett, akkor mindenekelőtt a különbséget látta. Egy fekete férfit látott, egy koreai nőt vagy egy pakisztáni gyereket. Ha később megismerte őket közelebbről, akkor látta a rassz mögött az egyént is.

És ha az ember Gudzsarátból származik, és van egy motelja, akkor nála nem ugyanígy működik a dolog? Ránéz a pult másik oldalán álló amerikaira, és a vendéget látja benne, nem pedig az egyént. Mivel az embernek más dolga nincs, mint lehúzni a hitelkártyáját, és odaadni a vendégnek a szobakulcsát, akkor miért akarná meglátni az amerikai mögött az individuumot?

Keller úgy döntött, hogy vállalhatja ezt a kockázatot.

Senki sem állt a pult mögött, amikor Keller kinyitotta a recepció ajtaját, de nem is kellett látnia senkit ahhoz, hogy tudja: a feltételezése pontos volt. A tulajdonos Indiából származott, ha nem is feltétlenül Gudzsarátból. A curry nehéz illata minden esetleges kételyt eloszlatott.

Az ember nem egy ilyen illatra számít Pennsylvania szívében, a hegyek között, és Kellerre még erősebb hatást gyakorolt, mint a pennsylvaniai holland konyha házikosztja. Ez az illat magában hordozta mindannak az ígéretét, ami hiányzott a hamburgerekből és sült krumplikból. Keller nem volt éhes, nem olyan régen evett, de itt nem az éhségről volt szó. Meg akarta találni a forrását annak a csodálatos bukénak, és meg akart benne hempergőzni, akár egy malac a sárban. A kép sem rá, sem az ételre nem vetett jó fényt, ezt pontosan tudta, de akkor is…

A gondolatmenetet itt hagyta abba, mert a gyöngyfüggöny csilingelése egy sötét bőrű, vékony, fehér blúzt és szoknyát viselő fiatal nő beléptét jelezte. Ruhája miatt úgy nézett ki, mint valami templomi iskola tanulója. Majdnem biztosan a tulajdonos lánya volt, és olyan csinos, hogy más körülmények között Keller akár még egy kis flörtölést is megengedett volna magának. Vagy legalábbis megjegyezte volna, hogy milyen jó az illata az ételnek.

De nem most. Csak egy szobát kért, a lány közölte vele, hogy 39 dollárba kerül, amit Keller teljesen elfogadhatónak tartott. Ha rá is nézett, akár az arcára, akár Homerre, Keller nem látta. Nem volt más a lány számára, mint egy nyűggel felérő kötelesség, amivel a lehető leghamarabb akart végezni, hogy csiszolhassa még a harvardi jelentkezéshez szükséges esszéjét.

Keller kitöltötte a bejelentőlapot, kitalált egy nevet és egy címet, a kocsi típusát és rendszámát üresen hagyta. Minden bejelentőlapon ott szerepelt ez a két rubrika, de senki sem törődött vele, hogy a vendégek kitöltik-e vagy sem. A lányt sem érdekelte, sőt még az sem tűnt volna fel neki, ha Mahatma Gandhiként jelentkezik be.

Készpénzzel fizetett, mert a kártya Remsen nevére szólt, és nem ezt nevet írta rá a bejelentőlapra. Persze használhatta volna Remsen nevét is, ami még legalább napokig, ha nem hetekig biztosíthatna neki megfelelő álcát, de holnap úgyis otthon lesz New Yorkban, és ez az egész nem fog számítani. Volt pénz a zsebében, akkor meg?

A lány megkérdezte Kellertől, hogy akar-e telefonálni, mert akkor letétbe ott kell hagynia pénzt, vagy oda kell adnia a hitelkártyáját, hogy lehúzhassa. Keller megrázta a fejét, fogta a szobakulcsát, és még egyszer utoljára megtöltötte az orrát a curry édes illatával.

Tizenöt

Miután annyi mindenen keresztülment, miután annyi mindent megtett érte, már majdnem a kocsinál járt, amikor rájött, hogy a baseballsapkáját a szobában felejtette. Szerencsére, a szobakulcsot meg elfelejtette az ajtó mellett álló szekrényre letenni, így minden gond nélkül vissza tudott menni a sapkáért. Homer úgy feszített a sapkáján, akár egy valkűr egy viking harci hajón, így Keller úgy érezte, ismét szembe tud nézni a világgal.

Vezetett pár mérföldet, megállt egy benzinkútnál az utolsó tankolásra, majd vezetett tovább. Az otthon szó úgy ismétlődött az agyában, akár valami mantra. Csak haza kellett végre mennie, becsuknia az ajtót maga mögött, és ezzel kizárja a menekülést, és mindent, ami vele járt. És mivel most már véglegesen visszavonult, ezért nem lesz több utolsó meló, azaz amit most kizár, az kizárva is marad az életéből. Ott lesznek a bélyegei, hatalmas, hipermodern tévéje, TiVója, és minden egyéb, ami szinte a szomszédban található: a kedvenc élelmiszerboltja, a megszokott éttermei, az újságos, ahol minden reggel megveszi a Timest, a mosoda, ahol leadja a szennyest reggel, és este már el is hozhatja. Készséggel elismerte, hogy élete nem volt valami izgalmas, hiszen a középpontjában olyan magányos elfoglaltságok álltak, mint a tévézés vagy a bélyeggyűjtés, de az izgalom már évekkel ezelőtt elvesztette a vonzerejét, már ha egyáltalán vonzotta is valaha, és ha borzongásra vágyott, akkor rálicitált még pár dollárt egy bélyegre az eBayen, és figyelte, hogy a rohadék vajon ráígér-e az utolsó pillanatban. Olcsó izgalom volt ez, nem kérdés, de neki éppen megfelelt.

Az a komisz gondolat, az megint a felszínre akart törni. Olyasmi volt, amit az ember a szeme sarkából pillant meg. Tudja, hogy megpillant hatja, csak el kell fordítania a fejét, és ez éppen elég volt ahhoz, hogy előreszegezze a tekintetét.

Reggelije – amit gond nélkül rendelt meg a gyorsétterem autós kiszolgálóablakánál – két Egg McMuffinból és egy nagy pohár kávéból állt. Mielőtt lehajtott volna az államköziről, meglátott egy táblát, ami arról tájékoztatta, hogy öt mérföldre van egy pihenő, így szépen odavezetett, és leparkolt egy fa alá. Örömmel konstatálta, hogy az időzítése kiválóra sikerült: a kávé már iható volt, a McMuffinok pedig még ehetőek.

Amikor végzett, elment a mosdóba, és kifelé jövet eszébe jutott, hogy vegyen egy újságot. Az USA Today hetvenöt centbe került, Keller bedobott három darab huszonöt centest, ám ekkor észrevette, hogy a mellette lévő dobozban ott van a New York Times. Megnyomta az erre ki jelölt gombot, visszakapta a három huszonöt centesét, hozzáadott egy negyediket, és megvette a Timest. A kocsi felé menet eltervezte, hogy hogyan fog nekiállni a lapnak. Először a helyi és az országos hírek, aztán sportrovat, végül a keresztrejtvény. Milyen nap is volt? Csütörtök? A keresztrejtvények a hét napjaival egyre nehezültek: a hétfői nem jelentett kihívást egy közepesen értelmes tízévesnek, míg a szombati megfejtése közben Keller enyhén retardáltnak érezte magát. A csütörtök azonban a legtöbbször pont jó. Azt szinte mindig meg tudta fejteni, még ha néha sokat is kellett gondolkodnia rajta.

Beült a volán mögé, kényelmesen elhelyezkedett, és elkezdte olvasni az újságot. A keresztrejtvényig azonban nem jutott el.

Tizenhat

Az újság, amit Keller minden reggel megvett, négy szekcióból áll, de New York közvetlen vonzáskörzetében csak két szekció jelenik meg.

A címlapon a kormányzó halálának politikai következményével foglalkozott egy cikk, egy másik meg a gyilkos utáni hajszát összegezte, ami a jelek szerint számos új irányt vett, ám egyik sem vezetett sehova. Sehol egy szó Miller Remsenről, ami egyáltalán nem lepte meg Kellert, mert még ha meg is találták a holttestét (ami valószerűtlennek tűnt), az csak akkor érdekelt volna bárkit is Indianán kívül, ha Keller rúzzsal ezt írja Remsen vécéjében a tükörre: Kapjatok el, mielőtt még több kormányzót ölök meg.

Majdnem elsiklott a tekintete az igazi sztori fölött.

A második szekció harmadik oldalán állt. Gyújtogatás és gyilkosság a White Plains-i tűzvésznél, jelentette a cikk címe, és Keller tekintetét White Plains ragadta meg. Ha csak annyit írnak, hogy Westchesterben történt, akkor nem is olvassa el, de számtalan alkalommal járt White Plainsben, először az öreghez ment az emeleten, aztán később csak Dothoz a földszinten. A Grand Centralon vonatra szállt, a vasútállomáson fogott egy taxit, és jeges teát ivott a régi ház teraszán vagy kényelmes konyhájában a Taunton Place-en. Szóval elolvasta a cikket, és hamarosan tudta, hogy soha többé nem fog odamenni, mert nincs többé ház, nincs többé terasz, nincs többé konyha. És nincs többé Dot.

A jelek szerint az előző számban megjelent egy cikk a tűzről, amit Keller ugye nem olvasott. Az állhatott benne, hogy korábban – hétfőn, esetleg vasárnap, ebben nem volt biztos – tűz ütött ki a hajnali órákban, akkora erővel, hogy a kiérkező tűzoltók sem voltak képesek megfékezni, így a százéves ház mindenestül a lángok martalékává vált.

A tűz a konyhában kezdődött, és ott is találták meg a ház tulajdonosának és egyetlen lakójának szénné égett holttestét, akit a szomszédok Dorothea Harbisonként azonosítottak. A nyomozók azonnal gyújtogatásra gyanakodtak, és egy gyúlékony anyag bőkezű alkalmazását tették felelőssé a tűz gyors továbbterjedéséért a házban. Felmerült tehát a lehetősége annak, hogy a tüzet maga Ms. Harbison gyújtotta, akit a szomszédok csendes és visszahúzódó nőként írtak le, és úgy látták, hogy a depresszió jeleit mutatja.

Keller olyan szívesen vitába szállt volna ezekkel a szomszédokkal, akárkik is voltak. Visszahúzódó? Dot ki nem állhatta az ostoba embereket, és nem kötötte senki orrára a saját ügyeit, de ettől még nem lett egyike azoknak az istenverte macskás nőknek, akik addig hordták a flanelotthonkájukat, amíg szét nem porladt rajtuk. A depresszió jelei? Miféle depresszió miféle jelei? Dot nem szokott kacarászni, de Keller soha nem látta depressziósnak, és körülbelül annyira volt hajlamos az öngyilkosságra, mint az a nyomorult Mary Poppins.

Ám már nem volt szó öngyilkosságról, folytatódott a sztori, mert a boncolás során kiderült, hogy a nőt kétszer fejbe lőtték egy kis kaliberű fegyverből. A lövedékek bemeneti nyílása ellentmondott az öngyilkosságnak – nem mondjátok, gondolta Keller –, és a helyszínen nem találtak maroklőfegyvert sem, ami alapján a nyomozók arra a következtetésre jutottak, hogy a nőt agyonlőtték, majd szándékosan felgyújtották házát, hogy elfedjék a bűncselekményt.

– De nem jött össze, ti barmok, mi? – mondta hangosan Keller. – Kibaszott barmok.

Csak erővel tudta rávenni magát, hogy végigolvassa a cikket. A gyilkosság indítékát senki sem sejtette, bár a Times szerint a rendőrség nem zárta ki a rablást. Egy ismeretlen rendőrségi forrás szerint Dorothea Harbison az elhunyt Giuseppe Ragone, más néven Sárkány Joe, alvilági vezér házvezetőnője volt.

Amennyire Keller tudta az öreget a bulvárlapokon kívül soha senki nem hívta Sárkány Joe-nak. Néhányan a háta mögött Joey Ragsnek vagy Ragmannek hívták. Keller mindig „az öregnek” hívta, valahányszor beszélt róla vagy rágondolt.

Aztán az öreg visszavonult. A vége felé már alig csinált valamit, de egészen a haláláig fogadta a megbízásokat, amiket aztán Kellernek kellett végrehajtania.

„Sárkány Joe házvezetőnőjeként és bizalmasaként Harbison számos, nagyon kényes információhoz juthatott”, fejtegette a meg nem nevezett rendőrségi forrás. „Talán valaki attól félt, hogy beszélni fog. Ragone már egy jó ideje halott, de ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy a titkait végleg magával vitte a sírba.”

Körülbelül annyi értelme volt, mint bármi másnak, de Keller nem tehetett más. Bedobálta az érméket egy nyilvános telefonba, és Dot számát tárcsázta.

Subidubidúúú!

A hívott számon előfizető nem kapcsolható. Nem is olyan nagy csoda, ha az ember jobban belegondol. Ha egyszer egy ház porig ég, akkor jogos a következmény, mely szerint a hívott számon előfizető nem kapcsolható.

Keller visszakapta a huszonöt centeseit, és a saját számát hívta fel. Kicsöngött. Az üzenetrögzítőjét úgy állította be, hogy két csengés után kapcsoljon be, ha van üzenete, és négy csengetés után akkor, ha nincs, amit azért talált ki, ha elutazik, akkor egy centjébe se kerüljön megtudnia, van-e üzenete. Meglepődött, amikor a telefon harmadszor is kicsöngött, azt várta, hogy ennyi távollét után azért lesz pár üzenete, de akkor még jobban meglepődött, amikor a telefon csak kicsöngött, kicsöngött, és ha Keller nem rakja le, akkor ezt folytatja az idők végezetéig.

Miért? Keller nem fizetett elő a hívásvárakoztatásra, szóval az nem lehet, hogy éppen akkor hívta valaki más is a számát. Mert ha igen, akkor a telefon foglaltat jelez.

Aztán azon tűnődött, miért is veszi ki egyáltalán a készülékből az érméket, amiket az visszaadott. Ugyan kit fog ő felhívni valaha az életben?

Most már vége, ezt tisztán látta. Ez volt az a gonosz kis gondolat, ami mindig ott téblábolt a tudatalattija határán, de nem akart tudomást venni róla. Aztán ott volt az álom, aminek köszönhetően egyáltalán ki tudott jutni Iowából, az őrült fantázia, hogy minden derűs és rózsás lesz, mi helyt hazaér a lakásába. Keller most azon gondolkodott, hogyan lehetett egyáltalán olyan ostoba, hogy ezt elhitte, sőt készpénznek vette.

Valamiért úgy gondolt New Yorkra, mint egy biztonságos, szent és sérthetetlen menedékre. Évekig tartotta magát a szabályhoz, hogy a városban nem dolgozik, és ugyan kétszer sikerült megszegnie a magának tett ígéretét, mégsem csinált rendszert belőle. A munkáját az ország többi részében végezte, és szinte mindenütt járt már. Ha végzett, akkor hazament, New Yorkba.

De akármennyire is azt hiszik a New York-iak és a nem New York-iak, hogy a város nem Amerika része, ennek az ellenkezője az igaz. A New York-iak ugyanazokat a tévéműsorokat nézik, és ugyanazokat az újságokat olvassák. Talán nekik jobban megy mindenki másnál, hogy csak a saját dolgukkal foglalkozzanak, ám azért nem olyan ritka, hogy valakit képtelenek a szomszédai azonosítani, mert azt sem tudják, hogy hívják, ez azonban nem azt jelentette, hogy semmivel sem törődnek a maguk dolgán kívül.

Fényképét az ország összes tévéadója közzétette, az ország összes újságja lehozta, talán még a filatéliai szaklapok is. (És így fogja megtudni James McCue Iowában, hogy kivette meg tőle a svéd reprinteket.) Hány szomszédja lehetett Kellernek az épületben, amiben lakott? Hányan ismerték őt a boltból, az edzőteremből, vagy bármely helyszínéről annak az egyszerű életnek, amire pár perce még annyira elfogultan gondolt?

Az életből, amit soha többé nem élhet.

Megint átolvasta az újságot, most már sokkal alaposabban, és talált egy cikket, amelyben az egyik szomszédja felismerte a hasonlóságot közte és a fotón látható titokzatos arckifejezésű férfi között. A szökevényt számtalan helyen látni vélték, és az újságíró a Turtley Bay egyik meg nem nevezett lakójára hivatkozott, aki azért került a hatóságok látókörébe, mert „senki sem tudja, hogy mivel foglalkozik, és gyakran van távol”.

Ez elég ahhoz, hogy a rendőrök ellátogassanak a lakására. Vajon fognak találni bármi inkriminálót?

Semmi nem jutott eszébe. Megtalálják a laptopját, kifordítják a merev lemezét, de már akkor tudott valamit, amikor megvette a készüléket: az e-maileknek a felezési ideje hosszabb, mint az urániumnak, és pár mondat a kibertérben könnyen túlélheti a küldőjét. Dottal megfogadták, hogy soha nem küldenek egymásnak e-mailt, és ehhez tartották is magukat.

Ezt azén nem volt olyan nehéz betartani, lássuk be.

Keller főként a hobbijával kapcsolatban használta a laptopját: kereskedőkkel levelezett, információt gyűjtött, bélyegeket vett az eBayen, licitált. Des Moines-i útja előtt az interneten keresett jegyet, de nem vette meg, hiszen Holden Blankenshipként repült. Szóval telefonon foglalta le a jegyét, annak pedig semmi nyoma a laptopján.

Azt meg tudják állapítani, hogy milyen oldalakat látogatott meg? Ebben nem volt biztos, de gyanította, hogy a vezérelv – mely szerint a technológia bármire képes – erre is érvényes. Egy dologban biztos lehetett: lekérték a híváslistáját, amiből megállapítják, hogy Blankenship útja előtt pár nappal felhívott egy repülőtársaságot, de ez most már nem számított, ekkor már semmi sem számított, ugyanis végre sikerült felhívnia magára a figyelmet, és kész. Eddig eljutott az életben úgy, hogy egyszer sem került rivaldafénybe, most azonban ott volt, és ezzel kész, vége.

John Paul Kellernek vége. Ha életben marad, ami már önmagában elég necces, máshol kell élnie és más név alatt. Két keresztnevét nem fogja hiányolni, szinte senki sem használta őket, és gyerekkora óta szinte mindenki Kellernek hívta. Ő volt Keller, csak szimplán Keller.

Nos, éppen Keller nem lehetett többé. Kellernek vége, és amikor ezen elgondolkodott, rájött, hogy Kellerrel együtt mindennek vége az életében, akkor meg mit izgatja magát a neve elvesztése miatt?

Először is a pénz. Utolsó információi szerint volt két és fél millió dollárja kötvényekben és részvényekben, az összes pénz egy számlán, amit Dot nyitott. A pénz ott van, Dot halálával nem tűnt el, de akár el is tűnhetett volna, neki annyi haszna lesz belőle. Elképzelése sem volt, Dot milyen név alatt nyitotta a számlát, és hogyan lehet hozzáférni.

Persze volt bankszámlája, folyó és takarék egyaránt. Legalább tizenötezer a takarékon, plusz egy ezres a folyón. Mostanra viszont az összes számláját befagyasztották, és csak arra várnak, hogy valamelyik bankautomata lefényképezze, amint pénzt próbál felvenni. Erre mondjuk várhattak, hiszen Keller elfelejtette magával hozni a bankkártyáját, így aztán azt is lefoglalták a rendőrök.

Szóval akkor nincs pénze. És lakása sem. Évek óta élt egy art deco épületben az Első sugárúton, és amikor társasházzá alakult, egy belső információnak köszönhetően nagyon jó áron meg tudta venni, a havi rezsi elenyésző volt, és tudta, hogy akkor távozik a lakásból végleg, amikor hullaszállítók viszik ki. Mindig az a lakás volt a menedéke, és most oda sem mert visszamenni. A lakás elérhetetlenné vált számára a hatalmas, szupermodern tévéjével, TiVójával, kényelmes foteljével, masszírozni is képes zuhanyrózsájával, az asztalával, és…

Ó, istenem. A bélyegei.

Tizenhét

Keller a George Washington híd alsó szintjén ment keresztül a Hudsonon, aztán a Harlem River Drive-on keresztül az FDR-re hajtott, ahonnét Pár sarokkal a lakása előtt lekanyarodott. A délutánt egy bevásárlóközpont mozijában töltötte a pennsylvaniai East Stroudsburgben. A mozi büszkén hirdette magáról, hogy quadraplex, ami Keller szerint úgy hangzott, mintha valaki taposóaknára lépett volna, és túlélte, hogy elmondhassa a történetét, de mindössze annyit jelentett, hogy egyszerre négy filmet vetítettek benne. Keller ebből a négyből kettőt megnézett, de csak egyért fizetett. Mivel nem akarta felhívni magára azzal a figyelmet, hogy kimegy, és vesz még egy jegyet, inkább belépett a vécébe, onnét meg a másik moziterembe. És ha megpillantja a jegyszedő? Akkor mit csinál? Pár lövéssel elintézi, és elmenekül? Nem valószínű, hiszen a Sig Sauer automata a kocsi kesztyűtartójában feküdt, és Keller maga is furcsállta, amikor rájött, hogy meztelennek érzi magát nélküle. Csak pár napja hordta magával a fegyvert, és kevés nyugodtabb és biztonságosabb helyszínt lehetett volna el képzelni, mint egy mozit egy hétköznap délután, alig két tucat nézővel, akiknek az átlagéletkora hetvenhét év. Biztonságban kellett volna éreznie magát, de lassan rájött: mehet akárhova, soha többé az életben nem fogja magát biztonságban érezni.

Amikor a második film is véget ért, ideje volt menni. Homer Simpson vezette az utat a kocsihoz, és Keller első dolga nem az volt, hogy bedugta a slusszkulcsot a helyére vagy bekapcsolta a biztonsági övét. Nem. Az első dolga az volt, hogy bedugta a derekához az övébe a fegyverét. Arra lett ugyanis figyelmes, hogy a fegyver nyomása kifejezetten megnyugtató hatású.

Már besötétedett, mire kijött a moziból; az ott-tartózkodásának eleve ez volt a célja. Éjfélre járt, amikor a háza környékén kavargott, és meg próbálta eldönteni, mihez kezdjen a kocsival. Amikor a fantáziája még működött, még azelőtt, hogy a Times darabokra szaggatta, Keller pontosan tudta, mit csinál majd a Sentrával. Szépen elmegy vele Brooklyn vagy a Bronx egy még mindig kétes hírű negyedébe, leparkol vele, és benne hagyja a kulcsot. Először azért leveszi a rendszámtáblát, de ő maga sem gondolta komolyan, hogy ez bármilyen akadályt jelentene egy környékbeli srácnak, aki mókázni akar egyet más kocsijával. Az már nem érdekelte Kellert, hogy utána a kocsi hol köt ki: a rendőrségi telepen vagy egy bontóban Bensonhurstben. Mert ő hazamegy, éli a jó életet, és ha valahova nem akar elsétálni, hát fog egy taxit.

Aha. Hát persze.

Most, hogy New York nagyjából annyira lett biztonságos a számára, mint Des Moines, szüksége volt egy kocsira, hogy el tudjon tűnni. Azaz el kell dugnia a kocsiját, méghozzá oda, ahonnét nem vontatják el. A leírás egy parkolóházra illett, ami meg azt jelentette, hogy egyvalakinek meg kell mutatnia az arcát, a néhány kötelező biztonsági kameráról nem is beszélve. De a környéken gyakorlatilag lehetetlen parkolni az utcán, még a szabályokat megszegve is. Az ENSZ székháza pár sarokra volt csupán, és a szabályokat semmibe vevő diplomáciai rendszámmal rendelkező kocsik elfoglalták még a tűzcsapok és a buszmegállók előtti helyeket is.

Keller háromszor is elvezetett egy csillogó Lincoln mellett. Egy tűzcsap előtt állt, és nemcsak a tűzoltók esetleges munkáját akadályozta, hanem a forgalmat is, ugyanis diplomata tulajdonosa nem túl diplomatikus módon, egy méterre a járdától állította meg az autóját. Keller végül lehúzódott a kocsi mellé, kinyitotta a csomagtartóját, matatott egy ideig a szerszámosládában, majd megtalálta, amit keresett.

Pár perccel később befordult a sarkon, és a következő utcában talált is egy helyet, ahova leparkolta a Sentrát: egy buszmegálló végébe. Ez minimum bírságot jelent, de inkább azt, hogy elvontatják a kocsit. Ám a Sentra tulajdonosának ettől nem kellett tartania, hiszen a diplomáciai rendszám ez ellen védettséget nyújt.

És most? Hozza a táskáját? És minek?

A táskát hagyta a kocsiban, és elindult a háza felé. És egy kis szerencsével a bélyeggyűjteménye felé is.

Kellernek komplikált kapcsolata volt a bélyegekkel. Gyerekként is gyűjtötte őket, amiben semmi rendkívülit nem lehetett találni. Generációjában számtalan kisfiúnak volt bélyeggyűjteménye, különösen az olyan csendes, befelé forduló gyerekeknek, mint Keller. Az egész azzal Kezdődött, hogy az egyik szomszédjuk – aki kiterjedt üzleti levelezést folytatott Dél-Amerikával – adott neki egy rakás borítékot, Keller pedig megtanulta leáztatni, majd két papírtörülköző között meg szárítani őket, aztán beragasztotta őket az albumba, amit az anyja vett neki Lamstonnál. Lassan más forrásokat is felfedezett, egységcsomagokat vett a Gimbel’s bélyegosztályán, és még postán is vásárolt. A kereskedő elküldött egy rakás kevésbé értékes bélyeget, Keller kiválasztotta, mi kell neki, a maradék bélyeget és a pénzt belerakta egy borítékba, és visszaküldte. Ez évekig ment így, soha nem költött többet heti egy-két dollárnál, és néha még a bélyegeket meg a pénzt is elfelejtette visszaküldeni, mert közbejöttek más dolgai. Aztán persze elvesztette az érdeklődését, és az anyja eladta, de inkább odaadta a gyűjteményét egy kereskedőnek, mert gyakorlatilag egy centet sem ért az egész. Kellert igencsak érzékenyen érintette, amikor megtudta, mi történt, de nem tört össze, és el is felejtette az egészet, amikor új dolgokba kezdett, amelyek közül pár mindenesetre érdekesebbnek és izgalmasabbnak bizonyult a bélyeggyűjtésnél. Múltak az évek, a világ megváltozott. Anyja halott volt már egy ideje, ahogy Gimbel és Lamston is. Kellernek évtizedeken keresztül eszébe sem jutott a bélyeggyűjteménye, kivéve azokat az alkalmakat, amikor egy tudásmorzsa felidézte a gyerekkorában a bélyegei és a bélyegcsipesze társaságában eltöltött órákat. Néha meg az volt az érzése, hogy a fejében összegyűlt információk java részét a hobbijának köszönheti. Minden gond nélkül képes volt felsorolni az Egyesült Államok összes elnökét, és ezt annak az 1938-ban kibocsátott sornak köszönheti, amin az egyes elnökök képmását ábrázoló bélyeg annyi centet ért, ahányadik az adott elnök volt a sorban. Az egycentes bélyeg Washingtont ábrázolta, a tizenhat centes pedig Lincolnt. És Keller nemcsak erre emlékezett, hanem arra is, hogy az egycentes bélyeg zöld volt, a tizenhat centes meg fekete, a huszonegy centes meg – a New York-i Chester Alan Arthurral – unalmas kék.

Tudta, hogy Idaho 1890-ben lett az államszövetség része, mert az ötvenedik évforduló alkalmából bélyeget adtak ki 1940-ben. Tudta, hogy Delaware államban, Wilmingtonban svédek és finnek telepedtek le 1638- ban, és azt is, hogy a függetlenségi háborúban részt vevő Tadeusz Kosciuszko 1783-ban kapta meg az amerikai állampolgárságot. Azt ugyan nem tudta, hogyan kell kiejteni a nevét arról nem is beszélve, hogy hogyan kell helyesen leírni, de amit tudott, azt egy 1933-ban kibocsátott kék ötcentes bélyegnek köszönhette.

Néha egy emlék miatt azt kívánta, bárcsak meglenne még az értéktelen bélyeggyűjteménye, aminek annyit köszönhetett. De soha nem jutott eszébe visszahozni azokat a napokat, hiszen azok a fiatalságához tartoztak, és elmúltak.

Aztán amikor az öreg az emeleten kezdett mentálisan instabillá válni, majd amikor az is látszott, hogy az összes esze kezd elmenni, Keller azon kapta magát, hogy a visszavonuláson gondolkodik. Tett félre pénzt, és ugyan ez alig volt tizede annak az összegnek, amit Dot gyűjtött neki, sikerült meggyőznie magát arról, hogy elég lesz.

Jó, nyugdíjba megy. Mihez kezd az idejével? Golfozik? Hímezni kezd? Nyugdíjasklubba jár? Dot rámutatott, hogy szüksége van egy hobbira, mire Kellert szinte elöntötték a gyerekkori emlékek, és az első dolga az volt, hogy megvett egy gyűjteményt, ami az egész világot letakarta 1840 és 1940 között. Ez volt a kezdet, aztán arra lett figyelmes, hogy egy könyvespolca tele van albumokkal, előfizetője lett a Linn’snek és az ország minden részéből kap küldeményeket, tele bélyegekkel. Hobbijára gyorsan el is költötte a nyugdíjalapja egy jelentős részét, szóval egy percig sem habozott az öreg halálakor tovább dolgozni, ezúttal közvetlenül Dotnak.

Amikor objektívan gondolkodott a bélyegeiről, kénytelen volt belátni, hogy az egésznek semmi értelme. Csinos jövedelmének jelentős részét olyan apró papírdarabokra költötte, amikért csak a hozzá hasonló buggyant megszállottak voltak hajlandóak bármit is fizetni. Ezenfelül szabadideje jelentős részét is arra áldozta, hogy ezeket az apró kis papírdarabokat megvegye, majd amikor megvette őket, akkor szépen, gondosan és szisztematikusan berakta mindet a kifejezetten erre a célra készített albumokba. Sok munkát ölt abba, hogy a bélyegek jól nézzenek ki egy oldalon, annak ellenére, hogy másnak nem szándékozta megmutatni a gyűjteményét. Nem állt szándékában kiállításra vinni a bélyegeit, és nem állt szándékában felhívni magához egy másik gyűjtőt, hogy megmutassa neki. Azt akarta, hogy ott álljanak a polcán a lakásában, ott, ahol kedvére nézegetheti őket.

A fentiek jó része, el kellett ismerni, finoman szólva is irracionális volt. Ugyanakkor, amikor a bélyegeivel dolgozott, a külvilág megszűnt létezni számára. Erőteljesen koncentrált a feladatára – ami lényegében nem volt fontos –‚ és ez olyasvalamit adott neki, amire szüksége volt. A bélyegek elűzték a rossz hangulatát. Ha idegeskedett, akkor a bélyegei elvitték oda, ahova az idegessége nem követhette. Ha úgy látszott, a világ megőrült és szabadon őrjöng, akkor a bélyegei egy olyan birodalomba repítették, ahol a komolyság és a logika uralkodott.

Ha nem volt hangulata hozzájuk, a bélyegei mindig megvárták. Ha el kellett utaznia, tudta, hogy a bélyegei ott lesznek, ahol hagyta őket. Elvégre nem háziállatok, amiket meg kell etetni, rendszeresen sétáltatni kell, vagy növények, amik meg öntözést igényelnek. A bélyegek teljes és tökéletes odafigyelést követeltek tőle, de csak akkor, ha ő adni akarta.

Néha eltűnődött azon, hogy nem költ-e túl sokat a gyűjteményére. Bizony, könnyen lehet, hogy többet költött a kelleténél, de a számláit időben kifizette, nem tartozott senkinek, és mégis sikerült valahogy szert tennie két és fél millió dollárra befektetésekben, akkor meg miért ne költhetne annyit bélyegekre, amennyit csak akar?

Különben is, a tisztességes filatéliai anyag értéke az idővel csak nőtt. Persze az puszta álom, hogy az ember kedden vesz valamit, és szerdán már nyereséggel ad rajta túl, de bizonyos idő elteltével az ember jogosan számíthatott arra, hogy többért adja el, mint amennyiért vette. És hány hobbiról lehet még ezt elmondani? Ha az embernek van egy hajója, egy versenyautója, ha szafarikra jár – mennyi profitot hoznak ezek? És ha már itt tartunk, mekkora nettó nyereséget hoz a kábítószer-fogyasztás?

Szóval a bélyegeiért tért vissza New Yorkba. Másért nem is nagyon jöhetett volna, és éppen miattuk kellett volna távol maradnia. Amennyiben felkeltette a rendőrség figyelmét, úgy nemcsak a lakását kutatták át, nemcsak a bankszámláit zárolták, hanem még valakivel a lakását is figyeltetik, hátha olyan ostoba lesz, hogy hazajön.

Ha nem a zsaruk várnak rá, akkor talán Csak Al? Azok, akik a Des Moines-i események mögött álltak, nem fognak csak állni és hátratett kézzel várni, hogy történjék, aminek történnie kell. Ezt már bebizonyították White Plainsben, mert nem Dot gyújtotta fel a házát, és előtte nem ő lőtte főbe magát, hanem Csak Al emberei tették mindezt.

Talán már a nevét is tudták, és azt is, hogy hol él. Ha nem, akkor meg kérdezték Dotot, és Keller őszintén remélte, hogy gyorsan válaszolt, mert akkor ugyanolyan gyorsan kapta a fejébe a két golyót. Ugyanis Dot előbb vagy utóbb beszélt volna, mindenki beszélt volna, és ebben az esetben az előbb sokkal jobb, mint a később.

De az is lehet, hogy senki sem figyelte a lakását, sem a zsaruk, sem Al emberei. Lehet, hogy csak ki kellett találnia, hogyan tud észrevétlenül be-, majd kijutni az épületből.

Legalább kétszer kell fordulnia, ha nem háromszor. A gyűjteménye tíz méretes albumban fért el, és a legjobb terv, amit az East Stroudsburg-i moziban ki tudott dolgozni, ekként hangzott: fogja szépen a nagy kerekes utazótáskáját, amit a tévéshopban vett, és megtölti albumokkal. A bőröndöt egyszer sem használta, mert sokkal több minden fért bele, mint amennyit ő magával szokott vinni egy útra – legyen az akár üzleti, akár magán –‚ de a férfi a tévéshopban egy gyenge pillanatában kapta el, és mielőtt bármit tehetett volna, ott ült kezében a telefonnal, és megvette azt a nyomorult táskát. Négy album biztosan belefér, talán még öt is, és mivel kerekeken gurul, ezért könnyen le tudja vinni a kocsiba. Öt album be a csomagtartóba, vissza a maradék ötért. Kétszer kell fordulnia, a legrosszabb esetben is háromszor.

És még készpénz is van a lakásában, hacsak valaki meg nem találta. Nem egy vagyon, csak egy kis vésztartalék egy- és kétezer dollár között. Ha ez nem minősül vészhelyzetnek, gondolta Keller, akkor semmi sem, pénznek meg igazán hasznát tudná venni, de ezért nem jött volna vissza a városba. Még akkor sem, ha hússzor nagyobb a vésztartaléka. A bélyeggyűjtés azonban teljesen más. Az első gyűjteménye oly sok évvel ezelőtt elveszett. Ezt a mostanit nem akarta elveszíteni.

Tizennyolc

Ha valaki figyelte a házat, Keller nem látta. Fél óráig nézte az épületet és a környékét, de senki gyanúsat nem vett észre. És nem is találta meg a módját annak, miként tudna a portás mellőzésével bejutni az épületbe. Akkor talán lett volna lehetősége, ha talál egy háromméteres létrát, és azon felmászik a tűzlépcsőre, ahonnét könnyedén betörhet az egyik szomszédja lakásába. Nagyon szerencsésnek kellene lennie, hogy egy üres lakást találjon, és ha még így is történik, hogyan fogja lecipelni a hatalmas táskát, tele bélyegalbumokkal?

A pokolba vele. Először a sapkát vette le Homer Simpsonnal, mert ez nagyon nem passzolt ahhoz, amit kitalált. Hamarosan szüksége lesz Homerre, ezért nem dobta el, hanem szépen összehajtogatta, és zsebre tette. Aztán átment az utcán, egyenes háttal, karja követte teste lendületét, majd egyenesen odasétált a portáshoz.

– Jó estét, Neil – üdvözölte.

– Jó estét, Mr. Keller – felelte a portás, és Keller látta, hogy a szeme elkerekedik.

Gyorsan rámosolygott a férfira.

– Neil – kezdte –‚ lefogadom, hogy volt pár látogatóm, igaz?

– Huhh…

– Semmi gond – legyintett Keller. – Pár napon belül mindent elintézek, de addig sajnos velem együtt többeknek kellemetlenséget okoz a jelenlegi helyzet. – Benyúlt a mellényzsebébe, ahova korábban félretette Miller Remsen két ötvendollárosát. – Pár dolgot el kell intéznem – csúsztatta a portás tenyerébe. – És senkinek sem kell tudnia, hogy itt jártam.

Semmi sem érhet a magabiztosság nyomába, akkor meg különösen nem, ha két ötvendolláros kíséri.

– Természetesen – felelte Neil – és én soha nem láttam magát, uram – biztosította Kellert nagyon enyhe ír akcentussal, ami csak a mostanihoz hasonló helyzetekben tört elő belőle.

Keller beszállt a liftbe, és azon gondolkodott, hogy vajon az ajtaján ott lesz-e az a szalag meg pecsét, ami a filmeken. De semmit sem talált, még egy papírt sem, ami arról tájékoztatta volna, hogy a saját védelme érdekében fertőtlenítették. Senki sem cserélte le a zárat, Keller szépen beledugta a kulcsát, és kinyitotta az ajtót. Rögtön látta, hogy valaki járt a lakásában, de nem fecsérelte az idejét apróságokra. Azonnal a könyvespolchoz sietett, ahol az albumait tartotta.

Az albumok nem voltak sehol.

Tizenkilenc

Mind. Az összes eltűnt.

Nem mintha annyira meg lett volna lepve. Nagyjából felkészült arra, hogy amikor hazajön, az albumokat nem találja, mert valamelyik látogatója magával vitte. Akár a zsaruk is lefoglalhatták a bélyegeket, de sokkal valószínűbb volt, hogy Al – vagy valamelyik embere – meglátta az albumokat, és tudott annyit a piacról, hogy nagyjából sejtse az értéküket. Akárki vitte is el, örülhet, ha a tizedét kapja meg annak, amit érnek, de talán ez is elég motiváció ahhoz, hogy elcipelje az összeset egy kereskedőhöz, akinek nincsenek skrupulusai.

Ha ez utóbbi történt, akkor véglég búcsút mondhat a bélyegeinek. Ha a zsaruknál vannak az albumai, akkor is örökre búcsút mondhat nekik. Lehet, hogy az elkövetkező húsz évet lefoglalt bizonyítékként töltik majd egy szekrény mélyén, mialatt a nedvesség, a magas páratartalom, por és a rágcsálók kezelésbe veszik, és annak az esélye, hogy egyszer az életben valaha megint visszajussanak Kellerhez, csak mert valami csoda folytán valaki bevallja, hogy ő gyilkolt Des Moines-ban, ő állított csapdát Kellernek, aki ennélfogva ártatlan – még ha mindez meg is történne, pedig Keller tudta, hogy ennek semmi, de semmi esélye nincs a világon –, nos, még akkor sem látná viszont a bélyegeit.

A bélyegei eltűntek. Ám legyen. Dot is eltűnt. Ez teljességgel váratlanul érte Kellert, aki arra számított, hogy Dot élete végéig a barátja tesz. Halálhíre elszomorította és megdöbbentette, és tudta, hogy ez a szomorúság még sokáig nem múlik el. De nem úgy reagált a halálára, hogy behúzta fülét-farkát és összegömbölyödött. Hanem folytatta tovább az életét, mert az ember ezt csinálja, ezt kell csinálnia. Mennie kellett tovább.

A bélyegek nem haltak meg, de akkor is veszteséget jelentettek Kellernek, és ezt az érzést sem tompította semmi. Eltűntek. Kész. Vége. Nem lesz képes visszaszerezni őket, ahogy nem lesz képes Dotot sem feltámasztani. A halott az halott, az eltűnt az eltűnt, az elmúlt az elmúlt.

Akkor most mi lesz?

A számítógépe is eltűnt. A zsaruk gondolkodás nélkül elvihették, hogy most valami okostojás technikus babráljon a merevlemezén, próbálva olyan információkat előszedni, amiknek Keller eleve nem volt birtokában. Egy laptopról volt szó, egy MacBookról, gyors, kellemes és felhasználóbarát gépről, de amennyire Keller biztos lehetett benne, semmiféle inkrimináló adatot nem tartalmazott, és csak pénz kérdése egy újat venni.

Az üzenetrögzítője darabokban hevert a földön, ami megmagyarázta, hogy miért nem kapcsolt be. Keller azon tűnődött, vajon mit tett a rögzítő, amiért valaki ennyire megharagudott rá. Talán valaki el akarta lopni, aztán rájött, hogy mégsem kell neki, és mérgében a falhoz vágta. És akkor mi van? Nem kellett újat vennie helyette, mert nem volt telefonja, de még ha lett volna, akkor sem hagyott volna neki senki üzenetet.

Nem csak a rögzítő hevert a földön. Alaposan átkutatták a fiókjait és a szekrények, és több fiók tartalmát szétszórták, de amennyire Keller meg tudta állapítani, a ruhái mind megvoltak. Felvett pár dolgot, ingeket, zoknikat, alsóneműt, egy pár edzőcipőt, mindazt, amire szüksége lehet, akárhova is megy. És most, akár bélyegekkel, akár azok nélkül, végre kihasználhatja azt a nyomorult táskát; odament a gardróbhoz, és hát persze hogy az is eltűnt.

Jellemző, gondolta. A rohadékoknak kellett valami, amibe bele tudták rakni az albumokat, és ugye magukkal nem hoztak semmit, hiszen itt látták meg a bélyegeket. Így aztán nekiálltak keresni, amíg nem találtak egyet.

Amúgy sem tudta volna kihasználni. Éppen elég volt egy bevásárló szatyor ahhoz, amit magával akart vinni.

Letette a szatyrot, elővett egy kis csavarhúzót a konyhai szerszámos fiókból, majd lecsavarta az egyik villanykapcsolót a hálószoba falán. Régen, mielőtt beköltözött volna ebbe a lakásba, lehetett egy csillár a plafonon, de valami oknál fogva leszerelték, az immár funkciótlan kapcsolót viszont hagyták a helyén, így Keller a beköltözése után rendszeresen le- és felkapcsolta, de persze semmi nem történt.

Amikor aztán Keller a lakás megvásárlásával bérlő helyett tulajdonossá lett, úgy érezte, hogy saját kezével kell tennie valamit ezen alkalomból, így aztán lecsavarta a villanykapcsoló külső borítását, hogy először betömje valamivel a lyukat, aztán gipsszel, majd festékkel még a nyomát is eltüntesse. Ám amikor kinyitotta, észrevette, hogy milyen remek rejtekhely, és azóta oda dugta a vésztartalékát.

A pénz ott volt, kicsivel több mint ezerkétszáz dollár. Visszatette a helyére a kapcsoló borítását, utána pedig azon tűnődött, miért is tette. Soha nem jön vissza ebbe a lakásba.

Így aztán nem pakolt vissza semmit a fiókokba, és nem is rakott rendet. Az ujjlenyomatait sem törölte le. Évekig élt ebben a lakásban, tele volt az ujjlenyomataival, akkor meg mit számított volna, hogy letörli? Számított egyáltalán valami?

Amikor Keller leért a földszintre, Neil a kijárattól balra állt a járdán, kezét összekulcsolta a háta mögött, szemét a szemközti épület hetedik emeletén túlra szegezte. Keller felpillantott, és szinte minden ablakon le volt húzva a redőny, így nem nagyon értette, mi köti le ennyire a portás figyelmét. Végül úgy döntött, hogy Neil egész egyszerűen nem akart másra nézni, mint a szemközti házra, és a „más” jelen esetben Kellert jelentette.

Nézze, biztos úr, én egyáltalán nem is láttam őt.

A férfi testtartása egyáltalán nem azt jelezte, hogy beszélgetni akarna, így Keller szó nélkül ment el mellette, egyik kezében a szatyorral, a derekánál meg a Sig Sauerrel. Elsétált a sarokig, ahol Neil már nem láthatta, és feltette baseballsapkáját.

A következő utcánál megállt egy pillanatra, hogy megnézze, miként készíti elő a vontató a Lincoln Town Cart a vontatásra. Most már nem védte a diplomáciai rendszámtábla, sőt nem is volt rajta rendszámtábla, és mivel nem elég, hogy egy méterre állt a járdától, hanem még egy tűzcsap előtt is parkolt, ezért szinte könyörgött azért, hogy elvontassák, amire hamarosan sor is kerülhet, így a tulajdonosa majd az egyik rendőrségi telepen keresheti.

Ez a gondolat – érthetetlen módon – szinte határtalan örömmel töltötte el Kellert. Tudta, hogy a németeknek van egy külön szavuk erre – Schadenfreude – ami annyit tesz, hogy valaki örül más fájdalma vagy balszerencséje miatt. Keller tisztában volt vele, hogy a káröröm nem tartozik a legnemesebb érzések közé.

Ennek ellenére szélesen vigyorgott a kocsi felé, pedig percekkel ez előtt úgy gondolta, soha nem lesz oka a mosolyra. A Schadenfreude, vonta le a következtetést, jobb, mintha semmiféle freude nem lenne az életében.

A Manhattanből kifelé vezető hidakon és alagutakban nem kellett fizetni. Hat dollárba került bejutni a városba, de egy centbe sem kijutni belőle. Így az útdíjat beszedő alkalmazottak száma is a felére csökkent, de Keller szerint volt még egy magyarázat erre. Miután ideérkeztek a csúnya nagyvárosba a turisták, mennyi pénzük marad a végére, hogy el is jöjjenek onnan?

Ez azt jelentette, hogy egy emberrel kevesebb, aki látja az arcát. A Lincoln alagúton keresztül hagyta el a várost, és Jersey-ben az első adandó alkalommal megállt, hogy leszerelje a diplomáciai rendszámtáblákat, amik a városon kívül csak feleslegesen vonnák fel rá és a kocsijára a figyelmet. Nem látta, hogyan és mikor vehetné hasznukat, de eldobni mégsem akarta, így berakta őket á csomagtartóba, a pótkerék mellé.

Azon gondolkodott, vajon a Lincoln tulajdonosa látja-e még az életben a kocsiját, vagy hogy az autó eltűnése okoz-e esetleg valami nemzetközi bonyodalmat. Talán még az újságban is olvashat róla.

Először céltalanul vezetett, aztán amikor végül megkérdezte magától, hogy mégis hova megy, nem jutott eszébe más, mint az a gudzsaráti motel Pennsylvaniában, ahol az előző éjszakát töltötte. – Megint én vagyok – mondja majd a vékony, sötét bőrű lánynak az iskolai egyenruhában, aki ismét minden érdeklődés nélkül adja ki neki a szobát. De képes lesz megtalálni a motelt? Valahol a 80-as úton lehetett, ennyire emlékezett, és talán még a kijáratot is megismeri, amikor odaér, de..

Ez egy rossz ötlet, jött rá.

Az tette vonzóvá, hogy nem ismeretlen helyre készült menni. Egyszer már járt ott, semmi gond nem történt, és ettől úgy gondolta, hogy az a motel biztonságos. De mi van, ha a közönyös lány a távozása után még egyszer meglátta valahol a fényképét, ettől egy kis harang kezdett el csilingelni a fejében, alig hangosabb, mint egy macska nyakába akasztott apró rézcsengő. Nem hívná fel a rendőrséget, elvégre addigra már elment tőlük, és talán még a szüleinek is megemlíti, de ez korántsem biztos, és ezzel vége is a dolognak.

Hacsak Kellernek nem ment el teljesen a maradék kevés kis esze, és megint ott akar megszállni, hogy a lány ezúttal tényleg alaposan megnézhesse magának. És akkor a felismerés kiül az arcára – annak ellenére, hogy az indiaiak is híresek pókerarcukról –‚ és ezen a ponton Kellernek tennie kell valamit. Vagy nem ülne ki a felismerés az arcára, a lány odaadná neki a szobája kulcsát, kellemes estét kívánna neki, és csak reggel emelné fel a telefont, rögtön azután, hogy Keller kijelentkezett.

Különben is, hajnali kettőre járt, a motel meg legalább négyórányi útra volt még. Éjjel rendszeresen szállnak meg vendégek, de hajnalban alig, hiszen a szobából legkésőbb délig ki kell költözni. Szóval az, aki hajnali ötkor vagy hatkor vesz ki szobát, csak felhívja magára a figyelmet, arról nem is beszélve, hogy pár órát tölt csak a szobában, mert tízkor, de legkésőbb délben megint be kell jelentkeznie, és…

Nem érdekes. Rossz ötlet volt, és még akkor sem lehetett volna szó róla, ha jó. Egyetlen vonzó dolog volt az egészben, az, hogy egyszer már járt ott, és most, hogy jobban belegondolt, rájött, hogy ez egyáltalán nem olyan vonzó.

Akkor szálljon meg az első motelban, amit meglát, és megtetszik neki? Későre járt, hosszú nap állt mögötte, és lehet, hogy egy tisztességes alvás után jobban fog az agya forogni.

Viszont még mindig szörnyen közel volt New Yorkhoz. Korábban, ahogy kelet felé haladt, annál nagyobb biztonságban érezte magát, minél közelebb került New Yorkhoz. Most viszont New York halálos veszélyt jelentett számára, és igyekezett a lehető legtávolabb kerülni tőle.

Akkor egyen valamit? Igyon egy kávét?

A moziban vett pattogatott kukorica óta nem evett egy falatot sem, de nem volt éhes. Kávét sem akart inni. És ugyan elfáradt, az idegei kötél- táncot jártak, nem volt álmos.

Meglátott egy pihenőhelyet, lekanyarodott, megállt. A kis épületet bezárták éjszakára, a parkoló kihalt volt, így Keller szépen besétált a bokrok közé, könnyített magán, majd visszament a kocsijához. Kényelmesen elhelyezkedett a volán mögött, becsukta a szemét, és pár másod perc múlva felpattant a szeme. Megint próbálkozott, de ugyanezzel az eredménnyel járt. Végül feladta, elfordította a kulcsot, sebességbe rakta a kocsit, kihajtott a pihenőből, és vezetett tovább.

Húsz

Tíz nap múlva a zacskónyi pattogatott kukoricával kihúzta a film végéig, amiben egy csapat tinédzser számítógépzseni átvert egy csapat kemény fiú maffiózót, és a végén több millió dollárral lettek gazdagabbak. A főhős, aki egy hajszállal volt kevésbé aggasztó, mint a többiek, még be is csajozott. A filmmel nyilvánvalóan a fiatal moziba járókat célozták meg, meg azokat az idősebbeket, akiknek tényleg nem volt jobb dolguk délutánonként, mint fél áron ilyen filmeket nézni.

Keller sem jókedvében nézte meg, hanem azért, mert ez volt az egyetlen film a moziban, amit még nem látott. Nyolc teremben hat filmet vetítettek, a legnépszerűbbet egyszerre két vásznon, így soha nem kellett többet egy óránál várnia két film között. Keller a számítógépes zsenikről szóló film kivételével az összeset látta már. Ránézett az órájára, bőven lett volna ideje beülni egy másik terembe egy olyan filmre, amit már látott, de annyira egyiket sem élvezte, és valahogy kételkedett benne, ha ismét megnézi valamelyiket, akkor olyan rejtett finomságokat fedez fel bennük, amiket elsőre elmulasztott.

A mozi egy bevásárlóközpontban volt Jacksonban, Mississippi államban. Az előző éjszakát a Patel Motel egyik helyi egységében töltötte. Magában lassan így hívta ezeket a független moteleket, amikből rengeteg van az országban. A motel az út mellett állt egy elvadult helyen, Tie Plantnek hívták, és viszonylag könnyen el lehetett onnan jutni Grenadába. Keller a film alatt mérlegelte a lehetőségeit, de még nem döntötte el, hogy mit tegyen: vezessen tovább, vagy Jacksonból kifelé menet keressen egy motelt. Az ilyen választási helyzetek – mi a következő lépés, hogyan tovább – rendszerint maguktól megoldódnak.

Kijött a moziból, és a kocsijához sétált. Mint mindig, most is a fején volt a baseballsapkája Homer Simpsonnal, viszont pár nappal korábban bővítette a ruhatárát egy farmerdzsekivel, amit valaki könnyelműen ott felejtett egy moziban, Tennessee-ben. Az este meleg volt, a dzseki tulajdonosa talán akkor vette csak észre a hiányát, amikor hazaért, aztán amikor pár nap múlva eredménytelenül kereste a moziban, a fejét vakarva sétált, és azén tűnődött, kinek kell egy ilyen kopott és majdhogynem rongyos dzseki, aminek lassan szétmállik az anyaga.

Keller megszerette a farmerdzsekit. Még érezte rajta előző tulajdonosa szagát – ahogy az ő ruhái is magukba szívják az ővét –‚ de annyira nem volt erős, hogy zavarja. Változatosságot hozott, ráadásul olyat, ami passzolt a környezetéhez. Egy kék zakó, amint a Playboy és a GQ évente legalább kétszer megnyugtatja, az a férfi ruhatárának sarokköve, és az öltöny-nyakkendős fogadás, valamint a vizespóló-verseny között bármikor tökéletesen elfogadható. Keller úgy látta, hogy ez így igaz, és rendkívül élvezte a zakó sokoldalúságát, amióta eljött Des Moines-ból, de ott lenn délen, különösen vidéken, már nem tudott olyan könnyen elvegyülni az emberek között a kék zakójában. Keller nem csapkodta a térdét izgalmában, nem üvöltözött hangosan teherkocsihúzó-versenyeken, nem vett részt hüllőfogdosással körített baptista dzsemborikon, ennek ellenére a kopott farmerdzsekiben sokkal kevésbé érezte magát feltűnőnek.

A menekültlétnek két ösztönös impulzusa van, legalábbis a Kellerhez hasonló szökevények esetében. Az első a gyors és kitartó futás, a másik meg a búvóhely megtalálása, egy jó búvóhelyé, ahol be tud bújni az ágyba, és a fejére tudja húzni a takarót.

A kettőt nyilván nem lehet egyszerre csinálni. Ám Keller arra is rájött, hogy amennyiben biztonságban akarja tudni magát, akkor a fenti két impulzus közül egyik sem vezet célra.

Ha meghúzza magát valahol, ha talál egy helyet és ott marad, akkor állandóan ugyanazokkal az emberekkel találkozik. Előbb vagy utóbb egyikőjük csak megnézi magának alaposan, és akkor már csak a telefont kell felemelnie.

És ha menekül tovább, mondjuk a határ felé, az sem bölcs megoldás, hiszen a nemzet még mindig 9/11 lázában ég, nincs útlevele, nincs jogosítványa, plusz az ország összes zsaruja őt keresi. De ha mégis valami csoda folytán átjutna a határon, akkor egy olyan mexikói határvárosban találná magát, ami hemzseg a zsaruktól és a besúgóktól, akik együtt és külön-külön is gringó szökevényekre vadásznak. Keller úgy érezte, nem akar ilyen helyzetbe kerülni.

Így aztán végül arra jutott, hogy valahol a két impulzus közt kell meg találnia az egyensúlyt, azaz állandóan mozgásban kell lennie, de se nem túl gyorsan, se nem túl lassan. Naponta száz mérföld, maximum kétszáz, biztonságos motelok éjszakára, és biztonságos programok nappalra.

A napközbeni mozinál jobbat nem lehet kitalálni. Gyakorlatilag teljesen üres, az alkalmazottak meg annyira unják magukat, hogy azt elképzelni sem lehet. Éjjel meg nincs jobb egy motelszobánál, becsukott ajtó mögött, bekapcsolt tévé előtt, ami persze le van teljesen halkítva, hogy senkit se zavarjon.

Azért a motelt sem kockáztatta meg minden éjjel. Virginiában például a 81-es államközi mellett odakanyarodott egy tipikusan független motel elé, elindult az ajtó felé, de valami kellemetlen vibrálást érzett, így azonnal sarkon fordult, visszaült a kocsijába, és elhajtott. Csak az idegeim, nyugtatta magát, de akármi is váltotta ki ezt a reakciót, kénytelen volt tiszteletben tartani. Végül egy pihenőhelyen töltötte az éjszakát, és amikor reggel felkelt, az egyik oldalán egy hatalmas kamion parkok, a másikon meg a teljes Partridge család, vagy legalábbis nagyon úgy néztek ki. Biztos volt benne, hogy valaki meglátta, hiszen nyílt terepen parkolt, a nap meg hétágra sütött, viszont ülve aludt, feje előrebukott, azon meg ugye ott volt a baseballsapka, így minden gond nélkül el tudott hajtani a pihenőhelyről.

Két éjszakával korábban az utolsó pillanatra hagyta a döntést, és egymás után három motel neonfénye is arról tájékoztatta, hogy nincs szabad szobájuk. Meglátott azonban egy Eladó Farm feliratú táblát, lekanyarodott a földútra, majd megállt a kérdéses ingatlan előtt. Villany nem égett benne, kocsi nem parkolt előtte, egy régi Ford kisteherautót leszámítva, aminek mind a négy kerekét leszerelték. Eszébe jutott, hogy betör a házba, bár az sem biztos, hogy betörésről lett volna szó, hiszen nagyon úgy nézett ki, hogy az ajtót be sem zárták.

És mi van, ha egy ingatlanügynök hajnalban akarja megmutatni a házat egy reménybeli vevőnek? Vagy egy szomszéd észreveszi a kocsiját, amint elhalad a ház előtt?

Keller odagurult a pajtához, és mögötte parkolt le, ahol senki sem láthatta. A pajtán egy bagollyal osztozott, ami több lármát vert nála, valamint néhány azonosítatlan rágcsálóval, amik a lehető legkisebb zajt igyekeztek csapni. Legalább annyira el akarták kerülni a baglyot, mint Keller a többi embert. A hely állatoktól bűzlött, szalmától, és más, nehezen meghatározható pajtaszagoktól, de Keller úgy gondolta, az emberektől elég messze van, és neki ennyi elég is volt. Szétszórt a földön némi szalmát, elegyengette, ráfeküdt, elnyújtózott, és cserébe a kellemetlenségekért, remekül aludt.

Másnap reggel kifelé menet megnézte magának a Fordot. A kerekeit leszedték, ahogy azt már korábban is észrevette, valaki még a motort is kioperálta belőle, viszont a rendszámtáblát rajta hagyta. Tennessee / Az önkéntes állam – állt rajta, ám évszámot Keller sehol nem látott rajta. Az egyik csavar nagyon berozsdásodott, de amikor kihajtott a pajta mögül, a Sentrán már új rendszámtábla volt, a régi, az iowai, a pajtában maradt egy nagy halom szalma alatt.

A motel asztalán, ahova Jackson mellett tért be, egy tábla tudatta vele, hogy a tulajdonos egy bizonyos Sanjit Patel, aki azonban a jelek szerint annyira magáévá tette az amerikai álmot, hogy sem neki, sem a családjának, sem a törzse ottani tagjainak nem kellett dolgozniuk. A pult mögött egy fiatal, világosbarna bőrű afroamerikai fiú állt, akit az ingén viselt kis tábla Aaron Wheldonként azonosított. Arca hosszú volt és ovális, szemüvegkerete fekete és vastag, és amikor meglátta Kellert közeledni, arcára széles vigyor ült ki:

– Bart Simpson! Az én emberem!

Keller viszonzásul mosolygott, megkérdezte, mennyibe kerül egy szoba, kiderült, hogy 49 dollárba. Letett a pultra három húszast, majd a bejelentkezési lapot egy kicsit a fiatalember felé tolta.

– Akár ezt ki is tölthetnéd nekem – mondta, majd némi szünet után így folytatta: – Nem kell számla.

Wheldon elgondolkodva figyelte Kellert a vastag szemüvege mögül. Aztán szélesen elvigyorodott, odanyújtott neki egy szobakulcsot, majd egy tízdollárost. A szobának adóval együtt 53 dollár valahány centbe kellett volna kerülnie, ezt tudta Keller, de a tíz dollár visszajáróval semmi gondja nem volt, mert ugyan Mississippi állam nem lát egy cent forgalmi adót sem, de Sanjit Patel sem lát egy centet sem az ötven dollárból.

– És rosszul mondtam – nézett rá Wheldon. – Nem Bart Simpson van a sapkáján. Mindenki láthatja, hogy Homer Simpson az. Aludjon jól, Mr. Simpson.

Hogyne, uram, mi soha nem találkoztunk.

Keller a szobában bekapcsolta a tévét, megkereste a CNN-t, majd szokásához híven fél órán keresztül nézte a híreket, és csak ezt követően kezdett el valami nézhetőt keresni. Reggel pedig vett egy újságot.

Ahogy dél felé haladt át Pennsylvanián, sikerült vennie egy New York Timest is. Talált benne egy újabb cikket a White Plains-i tűzről. Az állt benne, hogy a fogászati nyilvántartás alapján minden kétséget kizáróan sikerült megállapítani a szénné égett holttest személyazonosságát. Dorothea Harbinson volt az. Ez aztán el is intézte azt a halvány reményt, amit magában dédelgetett. A holttest nem másé, hanem Doté.

Ahogy teltek a napok, Keller egyre csak vette az újságokat. Hétköznap az USA Todayt, hétvégén meg azt, amit talált. A merénylet és az utóélete lassan kezdett elhalványulni előtte. Keller évekkel ezelőtt kidolgozott egy mentális gyakorlatot arra, hogy miként birkózzon meg munkája realitásával: elképzelte az áldozatot, lassan elhalványította, hogy eltűnjenek belőle a színek, majd a végén fekete-fehér képet csinált belőle. További lépésekkel elmosta a körvonalakat, és lassan hátrálni kezdett, így a kép egyre kisebb és kisebb lett, a végén meg csak egy szürke pont, ami csak pulzált, hogy végül eltűnjön. A gyakorlat hatásos volt, de nem végleges – nemegyszer előfordult, hogy a személy, akit annyira el akart felejteni, hirtelen előbukkant a fejében színesben és teljes életnagyságban –, de segített neki átvészelni a potenciálisan veszélyes időket, és Keller most már látta, hogy a mentális gyakorlatával nem tett mást, mint a valóságra készült fel. Ugyanis az idő, aminek nem segít az emberi akarat, nagyjából ugyanezt tette – ahogy a cikkek szárba szökkentek, virágba borultak, majd elhervadtak, hirtelen eltakarta őket egy másik, berobbanó esemény, így az emberek már ezzel az újabbal foglalkoztak.

Ez történt a médiában, és amikor Keller jobban belegondolt, rájött, hogy nagyjából ugyanez ment végbe az ember tudatalattijában is, akár akarta, akár nem. A dolgok elhalványultak, elszürkültek – vagy csak egyre ritkábban bukkantak fel, és egyre gyengébben.

Nem is kellett sokat keresnie egy példáért. Évekkel ezelőtt volt egy kutyája, egy ausztrál pásztoreb, Nelson, és Keller felvett egy nőt, hogy sétáltassa. Az egyik dolog vezetett a másikhoz, és a végén Andriával már nem csak Nelson pórázán osztoztak. Keller megkedvelte a lányt, rengeteg fülbevalót vett neki, aztán Andria egy napon elment, és a kutyát is magával vitte.

Az ilyesmit az embernek el kell fogadnia, így Keller is elfogadta, Viszont a történtek mély sebet ejtettek rajta, és azóta sem múlt el nap, hogy ne gondolt volna Nelsonra vagy Andriára.

Aztán egy napon nem gondolt rájuk.

Persze nem az történt, hogy soha többé nem gondolt rájuk, hogy soha többé nem jutott eszébe a kutya vagy a lány. Dehogyisnem, mind a ketten eszébe jutottak, és ekkor ugyanazt érezte, amit az első napon, illetve a másodikon, amikor a sokk már elmúlt, és megértette, hogy mi történt. A gondolatok azonban egyre ritkábban bukkantak fel, az őket kísérő érzelmi töltet folyamatosan vesztett az erejéből, amíg el nem érkezett a nap, amikor a kettős veszteség ugyan nem veszett teljesen a múlt ködébe, csak része lett saját hosszú és különös történelmének.

Akkor meg miért pont ezt hozta fel példaként? Nem kellett ennyire messzire nyúlnia a múltba. Alig két hete egyetlen napon nem egy, hanem két hatalmas veszteség is érte, eddigi élete legnagyobb veszteségei. Legjobb barátját megölték, ellopták a bélyeggyűjteményét, és Kellernek állandóan rajtuk járt az esze, mégis arra lett figyelmes, hogy a gondolatok nem olyan gyakran jelennek meg, napról napra halványulnak, hogy lassan a múlt részeivé kezdjenek válni. A kettős veszteség fájdalommal és sajnálattal töltötte el, még mindig égett a helyük, ám a napjait úgy élte, hogy egy kicsivel mindig távolabb került tőlük.

Szóval ez azt jelenti, hogy semmit sem kell elfelejteni. Ha az ember egy kicsit enged a szorításán, akkor az emlékek maguktól ellebegnek a végtelenbe.

Huszonegy

Ahogy Keller a Katrina hurrikán pusztításának nyomait keresve vezetett körbe New Orleansban, úgy érezte magát, mint egy turista szeptember 11. után New Yorkban, aki a járókelőktől kérdezi, merre van a Ground Zero. Látta persze a híreket, tudta, hogy a szél és a víz gyakorlatilag lerombolta a várost, de azt már nem tudta, hogy merre jár, nem tudta, hogy mit néz. A város több része teljesen elpusztult, és az újjáépítés sem fog sokat segíteni rajtuk, ám Keller nem tudta, melyek ezek a részek, és nem akarta megkérdezni, hogyan juthat oda.

De miért is akarta volna megnézni a pusztulást? A Ground Zerónál önkéntes volt, ételt osztott a mentőcsapatok tagjainak, de azóta egyszer sem érezte szükségét annak, hogy visszamenjen, és a hatalmas lyukat bámulja a földben. Nem akart kalapácsot ragadni, hogy újjáépítse New Orleanst, és olyan sokáig sem akart maradni, hogy megnézze az újjáépítést, akkor meg minek álljon tátott szájjal, és bámulja a pusztulást meg a romokat? Vezetett egy ideig, aztán talált egy környéket, ami érdekesnek látszott, és leparkolt a kocsijával az utcán. Egy tábla sem tiltotta, és nem látott parkolóórát sem. Nehezen tudott dönteni a kék zakó és a farmerdzseki között. Túl meleg volt mindkettőhöz, így kihúzta a nadrágjába betűrt pólóját, és megnézte, eltakarja-e a fegyvert. Takarta, de nem teljesen, ráadásul kellemetlenül is érezte magát, arról nem is beszélve, ha valaki nagyon megnézte, akkor látta a póló alatt a fegyver körvonalát. És ha már itt tartunk, egyáltalán miért kell fegyverrel sétálnia? Bedugta hát a kesztyűtartóba, és elindult megnézni magának New Orleanst.

Jó ötlet volt?

El kellett ismernie, hogy talán nem. A legbiztonságosabb megoldás az lett volna, ha azt teszi, amit eddig is tett, azaz a minimumon tartja a kapcsolatát az emberekkel, a délutánjait sötét mozikban tölti, az éjszakáit motelszobákban, és a lehető legkevesebb kockázattal morzsolja napjait. Tudta, hogy ezt hogyan kell csinálnia, és nem volt semmi oka annak, hogy ne ezt csinálja az idők végezetéig.

Nos, talán nem az idők végezetéig. Még mindig Miller Remsen hitelkártyájával tankolta tele a Sentra tankját, és ez nem sokáig lesz olyan jó megoldás. Nem tankolt sokat, hiszen eleve nem vezetett olyan sokat, és még mindig volt bőven benzinje az utolsó teletankolásából, mielőtt áthajtott Tennessee-ből Mississippibe. És lehet, hogy ennek kellene lennie az utolsó alkalomnak, hogy Mr. Remsen tankolta tele a kocsiját.

Nem volt egyszerű a helyzet, mert amennyire Keller tudta, Mr. Remsen még mindig ott feküdt a pult mögött, a szomszédai meg örültek, hogy ingyen tankolhatnak. Az USA Today mindennap közölt egy hírt mind az ötven államból, amik kifejezetten helyi vonatkozásúak voltak, így ha az ember Montanában lakott, és mondjuk Marylandbe utazott üzleti ügyben, ennek okán nem is olvashatta a missoulai Nyomort vagy a kalispelli Árnyékszéki Hírmondót, akkor a jó öreg USA Today elhozta neki a hazai híreket.

New Yorkra ez nem állt, ugyanis ha valami csak megközelítően fontos történt a városban, azt máris országos hírként kezelték. Indianára viszont érvényes volt. Keller minden áldott nap megvette a lapot, és elolvasta a kis híreket az összes államból, néhány közülük a határán mozgott annak, hogy érdekes legyen, ám egyik sem arról öregemberről szólt, akit holtan találtak a benzinkútjánál. Ez azonban nem azt jelentette, hogy nem is találták meg. Kellernek be kellett látnia, hogy az öreg halála nehezen minősült akár csak helyi érdekű hírnek is.

Akár megtalálták az öreg holttestét, akár nem, tisztában volt vele, hogy az a legbiztosabb, ha gyorsan megszabadul a hitelkártyától. Ha nagyon kell, megkockáztathatja még használni pár tankolásnál, hiszen az utóbbi időben úgyis olyan keveset használta, de könnyen lehet, hogy egy újabb kártyát talál majd olyan könnyen és váratlanul, mint Remsenét.

A Sentrában most elég benzin volt, Keller nem tervezte, hogy hosszú útra indulna. A kocsi addig is állt, úgy pedig semmit sem fogyasztott. Ennél sokkal fontosabb és kényesebb kérdés volt, hogy vajon kockázatot vállal-e egy hosszú New Orleans-i sétával. Keller nem akarta a kérdést feltenni magának, mert tudta, hogy nem fogja szeretni a választ.

Igen, kockázatot vállalt.

Viszont akkor csak azért vezetett el New Orleansba, hogy ideérvén azonnal megforduljon, és napokig, hetekig lélekgyilkos gyorséttermek előre gyártott hamburgerein és sült krumpliján éljen? Ez Tie Plantben, Mississippiben vagy White Pine-ban, New Yorkban nem volt olyan rossz, hiszen eleve kevés választási lehetőség előtt állt, de Keller az évek során járt párszor New Orleansban, és még mindig emlékezett a Café du Monde fánkjára és cikóriás kávéjára. És ez csak a Tabasco-üveg teteje volt – képes lett volna úgy elmenni a városból, hogy nem eszik egy tányér gumbót vagy egy tál vörösbabot rizzsel, egy osztrigás po’ boy szendvicset, jambalayát, rákfasírtot vagy azon ételek bármelyikét, amiket New Orleansban szinte bárhol lehet enni, a világ többi részén viszont sehol?

Hogyne lenne képes elmenni. Minden további nélkül, csak éppen abban nem volt biztos, hogy ez olyan jó ötlet-e.

Amikor régen még az öregnek dolgozott, számos alkalommal kellett olyan embereket elintéznie, akik elbújtak, felszívódtak, a legtöbbször a szövetségi tanúvédelmi program keretén belül. Új személyazonossággal, új környezetben ezeknek az embereknek nem kellett volna mást tenniük, mint szépen meghúzni magukat.

Ezen emberek egyikét Keller az oregoni Roseburgben találta meg. A férfi addig a pontig a tanúvédelmi program sikertörténete volt, hiszen örömmel élte új életét a Csendes-óceán közelségében, fenn, északnyugaton. Eredetileg könyvelő volt, mindenféle bűnözői múlt nélkül, csak éppen túl sokat tudott, és amikor a szövetségiek megszorongatták, elmondott mindent. Szíve mélyén azonban egy vajszívű könyvelő maradt, és kellemes életet élt Roseburgben, egy gyorsnyomdát vezetett, minden szombat délelőtt lenyírta a füvet a háza előtt, és boldogan élt volna, ha valaki véletlenül fel nem ismeri egy könnyelmű San Franciscó-i látogatása során. Szóval valaki felismerte, Keller jött, és a történet itt ért véget. Mások azonban természetüknél fogva képtelenek voltak arra, hogy azt a csendes életet éljék, amit a Szövetségi ügynökök rendeztek be nekik. Az egyik nem bírt távol maradni a lovitól, a másikat meg túlságosan kínozta a honvágy a New Jersey-ben található Elizabeth iránt. Egy harmadik rendszeresen berúgott, és mindent elmondott az első, útjába eső idegennek. Aztán ott volt az a madár, aki azért lett szövetségi tanú, mert így ejtették ellene gyerekmolesztálás miatt a vádat, szépen elköltöztették a kansasi Haysbe, hogy aztán egy iskolaudvaron szedjék össze Topekában. A szövetségiek elintézték, hogy ott is ejtsék ellene a vádakat, de nem cselekedtek elég gyorsan, ugyanis a hír hamar eljutott keletre, Keller repülőre ült, és elkezdte felmérni a terepet, amikor a fickót megint letartóztatták, ezúttal Haysben, mert elrabolt és közösülésre kényszerített egy fiatalkorút. Az öreg White Plainsben megrázta a fejét, visszahívta Kellert New Yorkba, majd elintézte, hogy a cellatársa megfojtsa a perverz férfit.

Az unalom a legfőbb ellenség, és mit tehetett az ember, ha az új élet, amit kitalált magának, unalmasra sikerült?

Szóval Keller úgy döntött, azt a napot New Orleansban fogja eltölteni. Jó, csak pár órát. Nem fog berúgni, nem fog idegenekkel szóba elegyedni, nem fogja a pénzét szórni a lovin, és nem fog iskolaudvarok környékén őgyelegni. Eszik valami finomat, majd sétál a tölgyfákkal övezett utcák egyikén. Aztán visszaül a kocsiba, felhajt az autópályára, és New Orleans – minden máshoz hasonlóan – belemosódik a múltba.

Mivel tudta, hogy csak ez az egy délutánja van New Orleansban, Keller mindent megtett azért, hogy az utolsó pillanatig kiélvezze. Találomra bolyongott az utcákon, megnézte magának a házakat, amelyek némelyike valóságos palota volt, a többi meg csak egyszerű, hétköznapi ház. Minden épület tetszett neki, és olyasmit tett, amit nagyon régen: elképzelte, milyen lehet ezen házak egyikében lakni, miféle élete lenne, ha megvenné az egyiket, és élete hátralévő részét ott töltené. Nem lehetne valami nagyon egzotikus fantáziának hívni, és egy hónappal ezelőtt könnyedén valóra is válthatta volna. De egy hónappal ezelőtt még New Yorkban akarta eltölteni élete hátralévő részét, amiről most szó sem lehetett. Jelenleg az összes pénze a tárcájában volt a svéd bélyegek mellett, amiket nem tudott eladni, és körülbelül annyi esélye volt itt házat venni, mint végleg letérni az autópályáról, és letelepedni valahol.

Ennek ellenére élvezte a játékot, élvezte a sétát az utcákon, élvezte el képzelni, milyen lehet egy adott házban élni. Olyat akar, döntötte el, aminek az emeleten is van erkélye. Könnyen el tudta képzelni magát, amint egy fehér hintaszékben ül az emeleti teraszon, bámulja az utcát, és egy pohár… Egy pohár mit is iszik?

Jeges teát?

Félretolta Dotot meg a teraszát és a teáját a gondolataiból, csak sétált tovább. A St. Charles sugárúton, ahol a Katrina előtti időkben még villamos járt, Keller beugrott egy kis étterembe egy bögre kávéra és egy tenger gyümölcsei gumbóra. Beült egy bokszba, és a pincérnő, aki ki hozta a rendelését, jó kedélyűen megdicsérte a baseballsapkáját. Miután a nő elment, Keller levette a sapkát, és letette maga mellé. Unta Homert, és azon tűnődött, vajon van-e még értelme hordania. Keller fényképét már nem adták a tévében, az újságok is beleuntak a sztoriba, szóval talán az arca már nem szólaltat meg vészcsengőket az emberek fejében. Homerre azonban még mindig felfigyeltek, mert Homert nem lehetett nem észrevenni, és miután az emberek észrevették a rikító sárga hímzést, talán az arcot is megnézik alatta, amit más esetben pillantásra sem méltattak volna.

A gumbo felséges volt, a kávé nagyságrendekkel jobb annál a löttynél, amit a gyorséttermekben adnak. Keller lassan elfelejtette, hogy az étel örömöt is okozhat, de New Orleans – ami legalább annyira szólt a főzésről és az evésről, mint New York az ingatlanokról vagy Washington a politikáról – felfrissítette az emlékezetét.

Eldöntötte magában, hogy otthagyja a baseballsapkát az étteremben, de kifelé menet Homer mégis ott sárgállott a fején. Egy óra múlva is azt viselte, amikor úgy érezte, van annyira éhes, hogy megint egyen, és meg állt egy kifőzde előtt. Egy lyuk a falban, benne egy pult, mögötte egy grill, előtte bárszékek. A falba szögeket vertek, erre akaszthatta fel mindenki a kabátját, így Keller szépen oda akasztotta fel a baseballsapkáját. Egészen kivételes vörösbabot evett rizzsel és füstölt kolbásszal, ivott még egy bögre remek kávét, és amikor végzett, látta, hogy egy másik vendég távozott Homerral a fején, cserébe viszont otthagyta az ővét, ami a New Orleans Saintst hirdette.

Különös, gondolta Keller, a döntések hogyan hozzák meg magukat, ha az ember nem áll az útjukba. A Saints-baseballsapka méretét is lehetett állítani, mint manapság szinte minden ilyen fejfedőét, de erre semmi szükség nem volt. A sapka tökéletesen ült a fején, Keller a forma kedvéért kicsit megigazította, és továbbsétált.

A St. Charleson van egy éjjel-nappal nyitva tartó drogéria, ami egy külön ablakon szolgálja ki a kocsijukból kiszállni nem tudó vagy nem akaró vásárlókat. Keller szerint nincs szükség egy 24 órás drogériára, és azt sem látta, miért kell külön ablak a kocsiból vásárlóknak, hacsak nem receptet váltanak be. De ma egész álló nap mutogatta az arcát New Orleansban, akkor meg miért ne kísértse a szerencséjét, és vegye meg mindazt, amire szüksége van?

Alapvetően olyasvalamit keresett, amivel lerendezheti a haját. Még nem állt készen ahhoz, hogy borbélyhoz menjen, mert azt ugye csak nem lehet várni tőle, hogy hajnyírás közben ne nézzen az emberre, és ez a pillantás csak hosszabb és alaposabb lesz, ha Keller arra kéri, fesse be a haját.

Istenigazából olyasmire volt szüksége, ami öregíti. Az lenne az ideális, ha őszülőre tudná festeni a haját. Az Albuquerque-ben készült fotó egy fiatal, sötét hajú férfit ábrázol, akinek fiatalabb az arca, mint most az övé. Egy kicsit deresebb hajjal és öreges frizurával alig hasonlítana a fényképére, és egyáltalán nem látszana fenyegetőnek.

Talált egy csomagot, benne egy elektromos hajnyíróval, amin állíthatta a nyírás hosszát, így alkotva meg a csomagon virító mondat szerint „a legmodernebb frizurát, amire eddig csak a világ legjobb fodrászai voltak képesek”. Keller ezt egy kicsit túlzón optimistának találta. Ő ennél kevesebbel is örömmel megelégedett volna.

A hajfestékek polcán zavarba ejtő árukínálatot talált, egy részét csak férfiaknak ajánlották, más részét csak nőknek. Keller eltűnődött, hogy miként tud különbséget tenni a hajfesték a haj tulajdonosának neme között, és egyáltalán miért érdekelné.

Minden lehetséges szín és árnyalat ott sorakozott a polcokon, bele értve a zöldet és a kéket is, de egyet nem talált: szürkét. Ha az ember már őszül, akkor minden gyártónak van valami megoldása a problémára. Ha az őszülő hajának sárgás színezete van, akkor próbálja ki ezt; ha ki akarja hozni hajának rejtett kék árnyalatát, akármi legyen is az, akkor próbálja ki ezt. Vagy szabaduljon meg az ősz hajtól, állítsa vissza eredeti színét egy olyan eljárással, aminek a végén a hajának olyan színe lesz, amilyen valójában sosem volt, de legalább nem ősz.

Keller egyszerűen képtelen volt felfogni, miért nem engedték, hogy őszre színezze a haját, bár lassan kezdte azt hinni, ő az egyetlen ember, aki ezt akarja tenni. Végül egy olyat választott, ami azt ígérte, hogy visszaállítja haja eredeti színét, ami világosbarna volt. Na de akkor mi van, ha Keller a saját sötétbarna haját festi be vele? Úgy döntött, majd a végén megtudja.

És persze megvette a hajnyírót is. Ha kudarcot vall a festéssel, hát kopaszra le tudja nyírni a haját. És akkor csak a fején kell tartania a baseballsapkát, és nagyjából két hét múlva egészen jó katonás frizurája lesz.

Ahogy a kocsi felé ballagott, Keller azon tűnődött, hogy vajon tényleg annak hozta-e el a baseballsapkáját, aki elvitte az ővét Homerrel. Mi van, ha valaki fedetlen fővel arra járt, megtetszett neki a sapkája, ellopta, mire Keller ellopta másvalakiét?

Úgy döntött, hogy ezzel együtt tud élni, és nem lesz különösebben nagy hatással a mennyei mérlegére, de mi van, ha a sapka jogos tulajdonosa megpillantja?

Nos, mivel éppen elindulni készült New Orleansból, ezért ezzel a lehetőséggel nem nagyon kellett érdemben számolnia. Különben is, a kérdéses sapka a Saintst hirdette, és a fél város ilyet hordott. A csapatnak jó éve volt, sokkal jobban teljesített, mint bárki remélni merte volna, teljesítményükben pedig az egész ország a város megújulását és felemelkedését látta. Ha a Saints bekerül a döntőbe, terjedt el a nézet, akkor New Orleans is gyorsan túlteszi magát egy olyan apróságon, mint egy hurrikán meg egy gátszakadás.

Homer Simpson egyedivé tette Kellert, miközben az arcára senki sem figyelt. A Saints csapatának sapkája legalább olyan jól takarta az arcát, és közben még egyike is lett azoknak az embereknek, akik között sétált. Elvigyorodott, és igazított egyet a sapkán.

Az utcát, amin végigment, Euterpe-nek hívták. Amikor először meglátta az utcanévtáblát, nem is tudta, hogyan kell kiejteni, bár azért le tudta szűkíteni a lehetőségeket. Továbbhaladva azonban olyan keresztutcákba akadt bele, mint Terpsichore, Melpomene és Polymnia. Ekkor még nem értette, de Eratónál és Calliope-nél már leesett neki. A keresztrejtvényekből tudta, hogy Erato egyike a kilenc múzsának, Calliope meg amellett hogy egy hangszer, amivel az ember leginkább egy karneválon találkozhat, egy másik múzsa a kilenc közül. Ezért volt Euterpe olyan ismerős, mert vele is találkozott már egyszer vagy kétszer a keresztrejtvényeiben, így pontosan tudta, hogyan kell kiejteni: ju-tur-pí.

Utcák, amiket a kilenc múzsa után neveztek el. Kinek jutna ez eszébe Athénon kívül?

Végigsétált a Euterpe-n, aztán a Prytanián, aki, amennyire tudta, nem tartozott a múzsák közé. Urald, Prytania, urald a hullámokat… Átment a Prytanián, aztán a Coliseumon sétált tovább, ami római volt, és nem görög, és egy nagyjából két focipálya méretű park mellett húzódott. Inkább tekergőzött, ugyanis vagy egy részeg tervezte, vagy egy igencsak kreatív alak (aki úgy döntött, hogy az utcákat a kilenc múzsa után kell elnevezni), mert olyan kacskaringós volt, akár maga a hatalmas Mississippi.

Amivel Kellernek semmi baja nem volt, és gyanította, hogy másnak sem lehet, mert méretében valóban megfelelt egy, de inkább két focipályának, azonban egy meccshez ki kellett volna vágni legalább egy tucat tölgyfát, márpedig aki ezt megteszi, azt pont ezekre a fákra kellett volna felkötni. Csodálatos fák voltak, és ugyan kerülővel haladt a kocsija felé, Keller úgy érezte, érdemes belépnie a felséges növények közé, ahogy a nap lassan csúszott le a horizonton, a fények meg…

Egy nő sikoltott fel.

Huszonkettő

Elég! Hagyja abba! Istenem, segítsen valaki!

Kellernek hirtelen az jutott eszébe, hogy valaki felismerte őt, amikor meglátta a Des Moines-i merénylőt, és ezért sikított. Végül a gondolatot elvetette, mielőtt a sikítás elhalt. A hang ötven méterre jött balról, a kis park közepe felől. Keller mozgást látott a fák között, aztán újabb sikítást hallott, ezúttal kicsit távolabbról, és hamar félbeszakadt.

Egy nőt támadtak meg.

Nem a te problémád, szögezte le határozottan és azonnal. Elvégre egy, az egész országra kiterjedő hajtóvadászat célpontja volt, és mindent akart, csak éppen beleavatkozni nem másvalaki problémájába. Különben is, valószínűleg csak házastársi veszekedés lehetett: a Természet egyik nemes férfiúja verte éppen semmire sem jó feleségét, és ha a rendőrök mégis kijönnének, a nő akkor sem akarna vádat emelni, sőt még a férje védelmére is kelne, és együtt esnének neki a rendőröknek, akik pont ezért utálták az ilyen ügyeket.

Nem lévén rendőr, Keller nem is látta, miért kellene közbeavatkoznia. Hanem szépen meg kell fordulnia, és visszaballagni a Euterpére – ejtsd: ju-tur-pí – majd kitalálni, hogy miként tud visszajutni a kocsijához, aztán a lehető leggyorsabban eltűnni a városból.

Ennek, csakis egyedül ennek volt értelme.

Csakhogy miközben ezt szépen elgondolta magában, rohanva igyekezett a sikítás forrása felé.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy mi folyt ott. A kétely leghalványabb árnyéka sem merülhetett fel Kellerben. Még a gyenge alkonyati fényben sem.

A sötét hajú, vékony nő a füvön feküdt, egyik kezével egy fűcsomóba kapaszkodott, a másikkal meg támadóját próbálta meg távol tartani magától. A férfi pontosan úgy nézett ki, amilyen erőszakoskodókat a filmeken lehet látni: haja kócos, mocskos szőke, arcán legalább egyhetes borosta, az egyik szeme sarkában tetovált könnycsepp, ami a börtönökben olyan népszerű. A nő fölé hajolt, és a ruháját tépte le róla.

– Hé!

A férfi megpördült a hangra, Kellerre vicsorgott, akár egy állat. Amikor felegyenesedett, egy kés pengéje villant a kezében.

– Dobd el – mondta neki Keller.

A férfi nem engedelmeskedett. Úgy dobálta egyik kezéből a másikba, mintha hipnotizálni akarná ellenfelét, ám Keller nem a kést figyelte, hanem a férfi szemét, majd benyúlt az inge alá a fegyveréért. De persze nem ott volt, hanem a kocsija kesztyűtartójában, az isten verje meg, és kifejezetten szerencsésnek tarthatja magát, ha viszontlátja. Egy férfival nézett farkasszemet, aki kést tartott a kezében. Keller összes fegyvere egy nejlonzacskó volt.

A nő megpróbálta figyelmeztetni, hogy a férfinak kése van, de ezt Keller természetesen látta. Nem nézett a nőre, hanem a férfira szegezte a tekintetét, a szemére fókuszált. Nem látta, milyen a színe, abban a gyenge fényben nem is láthatta, viszont a mohó energiát igen, a nejlon szatyrot lassan kiejtette a kezéből, testsúlyát lábfejére helyezte, és igyekezett valami használhatót felidézni abból, amit az évek során a közelharc tárgykörében felszedett magára.

Különórákon tanulta meg a kungfu, taekwondo és a dzsúdó alapjait, plusz még a nyugati közelharc pár alapfogását, bár soha nem vett részt semmilyen hivatalos kiképzésben. Mindegyikbe belekóstolt, de egyik mellett sem ragadt le. Ám minden egyes edző ugyanazt a tanácsot adta neki, hogy mi a teendő, amikor fegyvertelenül egy olyan támadóval találja magát szembe, akinek kése van. Nagyon egyszerű: meg kell fordulni, ós a lehető leggyorsabban elpucolni.

Mindannyian egyetértettek volna abban, hogy a késes támadó nem veszi üldözőbe a menekülőt. Keller biztos volt benne, hogy ez a nyáladzó őrült sem tenné. Nem rohanna utána, hanem szépen maradna a helyéi, és megerőszakolná a nőt.

Keller a férfi szemébe nézett. Amikor ő mozdult, Keller is mozdult. Oldalt ugrott, magasan belerúgott a levegőbe, és elkapta a férfi kezét, ami a kést fogta. Edzőcipőt viselt, és azt kívánta, bárcsak az acélorrú munkáscipője lenne rajta, de lendülete és pontos célzása pótolta a munkásbakancs hiányát, a kés elrepült a levegőben, a férfi pedig fájdalmasan felüvöltött.

– Oké – lépett hátra a csuklóját masszírozva. – Oké, maga nyert. Megyek.

Azzal hátrálni kezdett.

– Nem hiszem – nézett rá Keller, és utánaindult. A fickó harcra készen megfordult, meglendítette az öklét, Keller azonban ügyesen elhajolt előle. Kiegyenesedett, és állcsúcson vágta. Amikor a fickó feje hátracsapódott, Keller odanyúlt, egyik kezével a zsíros szőke hajába markolt bele, a másikkal meg borostás állát fogta meg.

Nem kellett gondolkodnia azon, hogy mi a következő lépés. Kezei pontosan tudták, mi a dolguk. És tették is.

Elengedte a férfit, a teste a földre huppant. A nő pár méterrel odébb tágra nyílt szemekkel, nyitott szájjal, lihegve nézte őt.

Ideje mennem, gondolta Keller. Ideje megfordulni, és eltűnni az éjszakába. Mire a nő összeszedi magát, addigra ő már árkon-bokron túljár. Ki volt az álarcos férfi? Azt nem tudom, de itt hagyott egy ezüstgolyót…

Odament a nőhöz, és kinyújtotta a kezét. A nő megfogta, Keller meg talpra húzta.

– Istenem – sóhajtott a nő. – Maga most megmentette az életemet.

Ha volt is erre válasz, Keller nem tudta, mi az. Ami az eszébe jutott, mindegyik azzal kezdődött: Ööö, hoppá… Keller csak állt ott, tudta, hogy arcán pont ez az Ööö, hoppá arckifejezés uralkodik, a nő hátralépett, megnézte magának, aztán lehajtotta a fejét.

– Hívnunk kell a rendőrséget – mondta.

– Nem hiszem, hogy ez olyan remek ötlet lenne.

– Maga nem tudja, ki ez? Biztos vagyok benne, hogy ő ölte meg azt az ápolónőt három napja az Audubon Parkban, megerőszakolta, majd tízszer vagy hússzor beledöfte a kését. Még a személyleírás is ráillik. Az az ápolónő nem az első volt, akit megtámadott. Engem is meg akart ölni!

– De most már biztonságban van – felelte Keller.

– Igen, és istennek hála ezért, de ez nem jelenti azt, hogy meg is úszhatja.

– Erre kevés esélyt látok.

– Miről beszél? – A nő közelebbről megnézte a férfit a földön. – Mit tett vele? Csak nem…

– Attól tartok, hogy igen.

– De az hogyan lehetséges? Ott tartotta a kést a kezében, legalább harminc centis volt a pengéje.

– Nem volt az olyan hosszú.

– Dehogyisnem. – A nő kezdte összeszedni magát, és sokkal gyorsabban, mint arra Keller számított. – Maga meg puszta kézzel szállt szembe vele.

– Túl meleg az idő a kesztyűhöz.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Viccféleség lett volna – felelte Keller. – Maga azt mondta, puszta kézzel vettem fel vele a harcot, mire azt feleltem, hogy túl meleg az idő a kesztyűhöz.

– Értem.

– Annyira nem volt jó vicc – ismerte el Keller. – És azzal meg végképp nem lett jobb, hogy még el is magyaráztam.

– Ne haragudjon, egy kicsit lassú vagyok még. De már értem.

– A puszta kéz annyira nem is igaz – folytatta Keller. – Volt ugyanis a kezemben egy szatyor. – Lehajolt, és felvette.

– Azt is eldobta, és magának nem volt sem pisztolya, sem kése, sem semmilyen fegyvere.

– Nem.

– És most halott? Maga megölte?

Keller nehezen ismerte ki magát a nőn. Le volt nyűgözve? Halálra volt rémülve? Képtelen volt eldönteni.

– És maga meg a semmiből került ide. Ha valamiféle szentfazék lennék, biztosan azt mondanám, hogy maga egy angyal. Nos?

– Nos mi?

– Maga angyal?

– Még csak távolról sem.

– Most megbántottam, igaz? A „szentfazékkal”.

– Egyáltalán nem bántott meg.

– Akkor ezt azt jelenti, hogy maga nem szentfazék, különben megbántódott volna. Hála istennek. Vicc volt ez is.

– Sejtettem.

– De nem túl mulatságos – bólintott a nő. – Most csak ilyenre vagyok képes puszta kézzel. Hah! Az ott egy mosoly volt a szája sarkában, igaz?

– Az.

A nő vett egy mély levegőt. – Tudja – kezdte –‚ akkor is hívnunk kellene a rendőrséget, ha tényleg halott. Nem hagyhatjuk csak úgy itt a köztisztaságiaknak. Itt a mobilom a táskámban, egy perc, és hívom a rendőrséget.

– Kérem, ne tegye.

– Miért? Nem erre vannak? Lehet, hogy bűnmegelőzésben nem túl erősek, és a bűnüldözésben sem, de ha most felhívjuk őket, csak tudnak tenni valamit. Miért nem akarja, hogy…

A nő nem folytatta, Kellerre nézett, aki látta a nő szemében a lassú felismerést. Kezét a szája elé kapta, és csak bámulta Kellert.

A pokolba.

Huszonhárom

– Nincs mitől félnie – mondta Keller.

– Nincs?

– Nincs.

– De…

– Nézze – szakította félbe Keller –‚ nem azért mentettem meg a maga életét, hogy végezzek magával. Nincs mitől félnie.

A nő végigmérte, átgondolta, majd bólintott. Keller első pillantásra fiatalabbnak gondolta, de most látta, hogy jócskán a harmincas éveiben jár. Csinos nő vállig érő, sötét hajjal.

– Nem félek – közölte a nő. – De maga…

– Igen.

– És most meg itt van New Orleansban.

– Csak ma.

– És utána…

– Elmegyek máshova – válaszolta Keller. A távolból sziréna hangja hallatszott, de azt már nem lehetett megmondani, hogy rendőr- vagy mentőkocsiról van szó, és merre halad. – Nem maradhatunk itt – mondta végül Keller.

– Nem, természetesen nem.

– Elkísérem a kocsijához – folytatta Keller. – Aztán eltűnök az életéből meg a városából. Nem mondhatom meg magának, hogy mit tegyen, de ha csak úgy el tudná felejteni, hogy látott engem…

– Az nem lesz egyszerű. De nem szólok senkinek, ha erre gondol.

Keller erre gondolt.

Kimentek a parkból, majd ráfordultak a Camp utcára. A sziréna – rendőrségi, mentő vagy bármi más – hangja beleveszett a távolba. Végül a nő törte meg a csendet. Megkérdezte, hogy Keller merre megy, és mi előtt válaszolni tudott volna, így folytatta:

– Ne mondja el. Nem tudom, miért kérdeztem.

– Még akkor sem tudnám megmondani, ha akarnám.

– Miért nem? Mert maga sem tudja – felelte a nő a saját kérdésére. – Gondolom, meg kell várnia, hogy megmondják, hova menjen. Most miért mosolyog? Valami hülyeséget mondtam?

Keller megrázta a fejét.

– Egyedül vagyok – felelte – Senki sem mondja meg nekem, hova menjek és mit csináljak.

– Azt hittem, maga egy összeesküvés része.

– Amennyire egy gyalog része egy sakktornának.

– Nem értem.

– Nem csodálom. Én sem vagyok biztos benne, hogy értem. Hol parkol?

– A garázsomban – felelte a nő. – Nyugtalan lettem, elmentem sétálni egyet. Amott lakom, pár sarokra.

– Ó.

– Nem kell ám hazakísérnie. Komolyan. Nem lesz semmi bajom. – Élesen felnevetett, majd gyorsan abbahagyta. – Majdnem azt mondtam, hogy ez egy biztonságos környék, és tényleg az is. Gondolom, maga eléggé siet, hogy… elinduljon oda, ahova menni készül.

– Igaz, indulnom kellene.

– Kellene?

– Nos – felelte Keller.

Való igaz, nem sietett sehova, és azon gondolkodott, vajon miért nem. Elhallgattak. Egy nagy, emeletes ház mellett sétáltak el, aminek a földszintjén és az emeletén is volt terasz. Egy hintaszék, gondolta Keller, egy pohár jeges tea, és valaki, akivel beszélgetni lehet.

Anélkül, hogy tervezte volna, így szólt:

– Nem mintha bármi oka lenne hinni nekem, és nem mintha számítana bármit is, de nem én öltem meg azt a férfit Iowában.

A nő hagyta, Keller szavai hadd lógjanak a levegőben, Keller meg azon gondolkodott, hogy miért tartotta fontosnak elmondani. A nő halkan, puhán így felelt:

– Hiszek magának.

– Miért hinne nekem?

– Nem tudom. Miért ment neki annak a férfinak, miért ölte meg, és miért mentette meg az életemet? A rendőrség mindenütt magát keresi. Miért vállalna ekkor kockázatot?

– Ezen én is gondolkodtam. Az önfenntartás szempontjából ostoba dolog volt. Tisztában voltam vele, de… Csak cselekedtem.

– Örülök, hogy így tett.

– Én is.

– Maga is?

Keller ahelyett, hogy a nő kérdésére felelt volna, így szólt:

– Egyfolytában menekülök. A Des Moines-i merénylet óta, azóta, hogy megláttam a fényképemet a CNN-en. Vezetek megállás nélkül, a kocsimban alszom, vagy olcsó motelokban, mozikban. Az egyetlen ember, aki jelentett nekem valamit, halott. Az egyetlen kincsem, amiért annyit dolgoztam, eltűnt. Egész életemben azt hittem, minden megy a maga útján, hogy szépen boldogulok, és évekig ez igaz is volt, és most néha azt érzem, nincs miért panaszkodnom. Előbb vagy utóbb, és inkább előbb, mint utóbb, a rendőröknek szerencséjük lesz, és elkapnak. Abban egyetlen jó dolog lesz. Nem kell többet menekülnöm. – Vett egy mély levegőt. – Nem akartam ezt mind elmondani – nézett a nőre. – Nem is tudom, mi ütött belém.

– Mit számít? – állt meg a nő, és Keller felé fordult. – Mondtam, hogy hiszek magának. Elhiszem, hogy nem maga tette.

– Én meg azt mondtam, hogy nem számít. Nem az, hogy maga hisz nekem, mert az számít, bár őszintén megvallva, nem tudom, miért. Az viszont tényleg nem számít, hogy valóban én tettem-e vagy sem.

– Hogyne számítana! Ha egy ártatlan emberre akarják rákenni…

– Rám kenték, nem vitás. Ugyanakkor elég meredek dolog ártatlannak hívnia engem.

– Az a férfi a parkban. Nem ő volt az első ember, akit megölt, igaz?

– Igaz.

A nő bólintott.

– Maga nagyon ért ehhez – mondta. – Úgy láttam, hogy ezt már csinálta korábban.

– Évekkel ezelőtt itt hagytam New Orleanst. Ez szokatlan, hiszen a legtöbben, akik itt születnek, itt is maradnak. Ez a város megragadja az embert.

– Ezt meg tudom érteni.

– De nekem el kellett mennem – folytatta a nő. – És elmentem. Aztán amikor a Katrina után a fél város elköltözött, én visszajöttem. Híres vagyok arról, hogy mindent fordítva csinálok.

– Miért jött vissza?

– Az apám miatt. Haldoklik.

– Sajnálom.

– Ő is. Nem akart hospice-ba menni. Egy olyan emberről beszélünk, aki nem hagyta, hogy a hurrikán alatt evakuálják. Kijelentette, hogy most aztán meg végképp nem fogja itt hagyni a házat. „Itt születtem, ebben a házban, Cher, így aztán itt is fogok meghalni.” Ami azt illeti, kórházban született, mint a legtöbb ember, de a túlzást talán el lehet nézni azoknak, akiket élve fal fel a rák. Aztán elgondolkodtam, mi fontosabb van az életemben annál, hogy őt ápoljam és ott legyek vele, amikor meghal, de semmi nem jutott az eszembe.

– Maga nincs férjnél.

– Már nem. És maga házas?

Keller megrázta a fejét.

– Soha nem is voltam.

– A házasságom másfél évig tartott. Gyerekünk nincs. Csak egy állásom volt meg egy lakásom, és ezek miatt nem láttam értelmét maradni. Most hetente kétszer helyettesítek egy iskolában, és ekkor egy nő vigyáz apára. Amit keresek, azt nagyjából ki is fizetem ennek a nőnek, de sebaj.

Cher, gondolta Keller. Mint az énekesnő? Vagy a Sharon becézése? A Sherryé, a Chery, vagy valami másé?

Mintha számított volna valamit is.

– Az ott a házunk. Az azáleákkal meg a rododendronokkal. Annyira elburjánzottak, hogy teljesen eltakarják a földszinti teraszt. Meg kellene nyírni őket, de azt sem tudom, hol kezdjem.

– Szerintem nagyon szép. Egy kicsit valóban vad és terebélyes, de nekem nagyon tetszik.

– Apa ágya a földszinti nappaliban van, így nem kell kínlódnia a lépcsőkkel, én meg ugyanezért a dolgozóban rendezkedtem be. A teljes emelet üres, és nem is emlékszem, mikor voltam fenn utoljára.

– Csak maguk ketten vannak ebben a nagy házban?

– Ma éjjel hárman – felelte a nő. – Az egész emelet a magáé.

Keller az előszobában várt, amíg a nő az apjával beszélt. – Hazahoztam egy férfit, apa.

– Nocsak! Micsoda egy nőszemély vagy te!

– Félreérted, apa – magyarázta a nő. – Öregkorodra elég mocskos lett a fantáziád. Ez az úriember Pearl O’Byrne barátja, és nem tud hol aludni. Az emeleten lesz, és ha ő is úgy gondolja, meg mi is úgy gondoljuk, akkor talán kivesz e szobát.

– Nem kell neked több pluszmunka, Cher. Ugyanakkor a pénz nem ártana.

Keller azon kapta magát, hogy hallgatózik, mire odébb sétált, hogy ne halljon semmit a beszélgetésből. Egy ugró ló bekeretezett képét nézte, amikor a nő megjelent, és bevezette a konyhába.

Kávét főzött, két nagy bögrébe töltötte, majd letette őket az asztalra a cukortartóval és egy kis tejszínes kancsóval együtt. Keller mondta, hogy ő feketén issza, mire a nő azt felelte, hogy ő is, így visszatette a tejszínt a hűtőbe. Itták a kávét, beszélgettek, majd a nő kijelentette, hogy szendvicset csinál neki.

Egyszer, évekkel ezelőtt Kellernek nagyon nem volt kivel beszélnie, ezért vett egy kis plüsskutyát, és egy vagy két hétig hurcolta magával, csak hogy legyen beszélgetőpartnere. A kutya remek hallgatóságnak bizonyult, soha nem szakította félbe, mindent elfogadott. Ez a nő azonban még nála is jobb volt. Beszélt, amíg meg nem itták a kávét, és amikor a nő mondta, hogy főz újat, Keller nem ellenkezett. És beszélt tovább.

– Kíváncsi is voltam, mi van a szatyorban – szólt a nő, amikor Keller elmesélte neki, hogy el akarja változtatni a külsejét. Megmutatta neki a hajnyírót meg a hajfestéket. A hajnyíróval valószínűleg képes lesz egyedül is boldogulni, biztatta a nő, majd hozzátette, hogy a festékkel azonban komoly rizikót vállalt. Majdnem biztos, hogy az ősz hajból világosbarnát csinál, de ha olyan sötét hajat akar befesteni vele, folytatta a nő, mint az övé, akkor könnyen lehet, hogy a végén közelebb fog járni a narancssárgához, mint a világosbarnához.

Meg aztán nem lehet a hajat őszülőre festeni, közölte Kellerrel. Ha egy jelmezbálon vagy színházi előadás során valakinek őszülő haj kell, akkor rendszerint szürke festéket fújnak rá. Mivel a víz lemossa, ezért minden hajmosás után újra kell festeni, az esőről nem is beszélve, szóval egy paróka lenne a legjobb megoldás.

Ez is eszébe jutott, felelte Keller, de aztán elvetette, a nő pedig helyeselt, mondván mindig ki lehet szúrni, ha parókát visel valaki. Tényleg? És mi van azokkal, akik parókát hordanak, és mégsem lehet kiszúrni őket?

– Én festem a hajam – mondta a nő hirtelen. – Látszik?

– Komolyan?

A nő bólintott.

– Hat vagy hét éve kezdtem, amikor megláttam az első ősz hajszálakat. A családomban minden nő korán őszül, gyönyörű, acélszürke a hajuk, mindenki azt mondja, olyanok, mint valami királynők. Ez engem nem érdekel, döntöttem el, és azóta festetem. Azt sem tudom megmondani, most mennyire ősz, mert nem hagyom lenőni. Tényleg nem látszik, hogy festetem?

– Nem – felelte Keller. – Még mindig nem akarom elhinni.

A nő beletúrt a hajába.

– Múlt héten festettem be, azért néz ki ilyen jól, de ha közelről megnézi, talán látja a tövénél az eredeti színét.

Odahajolt Kellerhez, aki belenézett a hajába. Látott volna pár, a tövénél őszülő hajszálat? Nem volt benne biztos, hiszen olyan közelre kel lett néznie, hogy nehezére esett rendesen fókuszálni. Viszont a haja illatát érezte: friss volt és tiszta.

A nő kiegyenesedett, felnézett, arca mintha egy kicsit kipirult volna.

A sok kávé, gondolta Keller.

– Nem akarja, hogy felismerjék? – kérdezte a nő. – Van pár ötletem. Gondolkozom róla, aztán holnap meglátjuk, mit tehetünk.

– Rendben.

– Kér még kávét? Én többet ittam a kelleténél.

– Én is.

– Megmutatom a szobáját – állt fel a nő. – Szép szoba. Szerintem tetszeni fog magának.

Huszonnégy

Keller reggel az emeleti fürdőben zuhanyozott le, aztán felöltözött, és lement a földszintre. A nő reggelivel várta, félbevágott grépfrúttal, bundás kenyérrel és juharsziruppal, majd a második bögre kávé után ki állt a garázsból a Ford Taurusával, és elvitte Kellert a Sentrájához. A kocsit megbüntették, ahogy a nő ezt előre megmondta, de mit tesznek hatóságok, ha Keller nem fizeti be a büntetést? Kiküldik a fizetési fel szólítást egy lerohadt farmra Kelet-Tennesseebe?

Keller követte a nőt hazáig, majd beállt a garázsba. A Taurus az utcán maradt a ház előtt. – Egy ideig itt is fog maradni – mondta neki a nő reggeli közben, mire Keller azt felelte, hogy bármibe lefogadja: mindenre rá tudja venni a gyerekeket az iskolában. A nő vállat vont: ő ilyen határozott, nem tud és nem is akar ellene tenni.

– Nem ellenkeztem, amikor megmentetted az életemet, igaz? – nézett rá a nő. – Akkor meg ne szólj semmit, ha viszonzom a szívességet.

– Igen, hölgyem.

– Ez már sokkal jobb. – bólintott a nő. – De azért viccesen hangzik. „Igen, hölgyem.”

– Ahogy akarod, Cher. Így jobb?

– Te meg mikor lettél New Orleans-i?

– Micsoda?

– Chernek hívtál.

– Ez a neved, nem? Nem? Apád így szólított.

– Itt így hívnak mindenkit – felelte a nő. – New Orleansban vagyunk. A cher franciául annyit tesz, kedvesem. Ha rendelsz valahol egy tál ételt, akkor a pincérnő majdnem biztosan Chernek fog szólítani.

– New Yorkban a pincérnők mindenkit honnak szólítanak.

– Ugyanarról beszélünk.

De a nevét nem mondta meg. És Keller sem kérdezte.

Keller a konyhaasztal mellett ült az egyik tonettszékben, miközben a nő fodrászt játszott. Keller ingjének helyére a nő egy lepedőt tett, nyakánál elöl megkötötte. Fakó farmert viselt, fehér férfiinget, aminek feltűrte az ujját, és úgy nézett ki, mint egy nő egy második világháborús hazafias poszteren.

Keller tizenöt éve ugyanahhoz a fodrászhoz járt New Yorkban. A férfit Andynek hívták, tizenöt éve vette meg a háromszékes borbély üzletét, és azóta minden évben hazajár a rokonaihoz Sao Paolóba. Keller ennyit tudott róla, valamint még azt, hogy Andy sok mentolos cukrot eszik. Sejtette, hogy a férfi még ennyit sem tud őróla, hiszen rendszeres havi látogatása csendben telt, Keller nemegyszer elaludt, és csak akkor ébredt fel, amikor Andy megköszörülte a torkát.

Most nem fenyegette az a veszély, hogy elbóbiskol, ám egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a nő közli vele: kinyithatja a szemét. Keller kinyitotta a szemét, a nő pedig a fürdőbe vezette, ahol hosszasan nézte a tükörképét. Az arc, ami visszanézett rá, a sajátja volt, ez biztos, ahogy az is, hogy eddig még csak ehhez hasonlót sem látott, amikor a tükörbe nézett.

Haja régebben kicsit hosszú volt, most rövid, de nem katonásan. Éppen csak annyira, hogy ne álljon égnek, és a nő azt a frizurát készítette el, amit egykor Borostyán Ligának vagy Princetonnak hívtak. Egy tweed zakó, egy kötött nyakkendő és egy pipa kellett csak ahhoz, hogy úgy nézzen ki, akár egy professzor.

Ekkor Keller észrevette, hogy a nő nemcsak levágta a haját. Magasabb lett a homloka, mintha kopaszodna. A nő a hajnyíróval azt az illúziót keltette, mintha Keller legalább egy éve kopaszodna, és ezzel legalább tíz évet tett hozzá a korához. Keller számos arckifejezést kipróbált: mosolygott, fintorgott, sőt titokzatosan nézett, és az eredmény mindannyiszor roppant érdekesnek bizonyult. Úgy találta, hogy sokkal kevésbé veszélyesnek néz ki. Mindent ki lehetne nézni belőle, csak azt nem, hogy ő lenne az a férfi, aki meggyilkolta a kormányzót. Sokkal inkább a kormányzó megbízható és szükséges asszisztensének látszott, aki még beszédeket is írt neki.

Visszament a konyhába, ahol a nő porszívózott. A készüléket kikapcsolta, amikor meglátta Kellert, aki azt mondta neki, Úgy érzi magát, mint Rip Van Winkle.

– Amikor felébredtem – mesélte –‚ tíz évvel idősebb voltam. Úgy néztem ki, mint valakinek a kedves, aranyos bácsikája.

– Nem voltam biztos benne, hogy tetszeni fog-e. A színére is volt pár ötletem, de szeretnék várni pár napot, hogy mindketten hozzá tudjunk szokni az új fejedhez, és akkor könnyebb lesz kitalálni, hogy hogyan tovább.

– Értem. De…

– Ez azt jelenti, hogy ehhez itt kell maradnod, igaz? Ezt akartad mondani? Tegnap este azt mondtad, hogy mennyire belefáradtál a menekülésbe.

– Igaz.

– Nem gondolod, hogy most kellene abbahagynod a menekülést, amikor egy ilyen jó esélyt kaptál? A kocsid a garázsban parkol. Senki sem látja, és akkor hajtasz el vele, amikor csak akarsz. Itt senkinek sem vagy útjában. Egyáltalán nem gond még egy főre főzni, és ha nagyon ellenkezni akarsz, akkor hagyom, hogy egyszer-kétszer elvigyél vacsorázni. Ismerek pár éttermet, amiket nagyon imádnál.

– Szerezhetnék új személyazonosságot – mondta Keller. – Jogosítványt, sőt talán még útlevelet is. Régen sokkal könnyebb volt, viszont az elmúlt években mindent sokkal alaposabban ellenőriznek, ennek el lenére nem lehetetlen. De azért időbe telik.

– Egészen pontosan mi az, amiből rengeteg van neked? – kérdezte a nő. – Csak nem az időből?

A nő kiürített egy fiókos meg egy akasztós szekrényt a hálóban, a ruhákat, amiket senki sem viselt húsz éve, két nagy zsákba tömte. – Már évekkel ezelőtt el kellett volna vinnem ezeket az Üdvhadsereghez – mondta. – Ennyi hely elég lesz a dolgaidnak?

A dolgai, mindene ezen a világon, elfért egy kis táskában és egy bevásárlószatyorban. Annyi helye volt, hogy minden ruhadarab külön polcot vagy fiókot kapott.

A nőnek később el kellett mennie otthonról, Keller meg azon tanakodott, hogy vajon ne maradjon-e a földszinten, ahol meghallhatja az ágyban fekvő férfit.

– Nagyon sokat alszik – felelte a nő. – És ha ébren van, akkor sem csinál mást, mint beszélget a tévével. Ki tud menni egyedül a vécére, nem szereti, ha segítenek neki, de ha elesik…

Keller a konyhában ült, az újságot olvasta, és amikor végzett vele, felment az emeleti könyvespolchoz, mert korábban megakadt egy könyvön a szeme. Egy Loren Estleman-western volt az, egy vándorló hóhérról szólt, Keller a konyhában ült, kávét ivott, és egészen addig olvasott, amíg az öreg nem szólt neki.

Bement a nappaliba. Az öreg az ágyban ült, pizsama felsője kigombolva, jobb kezében egy cigarettát tartott. Látni lehetett a betegséget az arcában. Keller azon gondolkodott, miféle rákja tehet, és vajon köze van-e a dohányzáshoz. Aztán megkérdezte magától, ilyen előrehaladott állapotban számít-e, miféle rákja van.

– Májrák – szólalt meg a férfi, mintha olvasott volna a gondolataiban.

– A dohányzásnak semmi köze sincs hozzá. Legalábbis majdnem semmi. Az orvosok azt állítják, hogy mindennek a dohányzás az oka. A savas esőknek, a globális felmelegedésnek, mindennek. Itt van a lányom?

– El kellett mennie.

– Nocsak. El kellett mennie. Gondolom, nem azokat a kölyköket tanítja, mi? Mert akkor jön ez a színes bőrű lány, aki vigyáz rám.

– Azt hiszem, bevásárolni ment.

– Jöjjön csak közelebb, hadd nézzem meg magamnak. Ha az ember öreg és beteg, akkor parancsolgathat a többieknek. Ezzel igencsak beljebb vagyok, mi? Csuda jól jártam ezzel az üzlettel. Maga sokat gondol a halálra?

– Néha.

– A maga korában? Esküszöm, soha nem gondoltam a halálra, soha, most meg tessék, itt haldoklom. Lefeküdt a lányommal?

– Hogyan?

– Gyanítom, ennél nehezebb kérdést is feltettek már magának. Lefeküdt a lányommal?

– Nem.

– Nem? Mi maga? Buzi?

– Nem.

– Nem nézem buzinak, de a tapasztalatom szerint ezt nem mindig lehet megmondani. Többen esküsznek rá, de én nem hiszek nekik. Szeret itt lenni?

– Gyönyörű város.

– New Orleans. Mi mást várt? Mi megszoktuk, tudja. De én ezt a házat kérdeztem. Szeret itt lenni?

– Nagyon kényelmes.

– Velünk marad egy ideig?

– Úgy hiszem, igen – felelte Keller. – Igen.

– Fáradt vagyok. Alszom egy kicsit.

– Hagyom aludni.

Már kilépett az ajtón, amikor az öreg utánaszólt.

– Ha lehetősége van rá – mondta a férfi –‚ akkor feküdjön csak le vele. Egyszer ehhez is túl öreg lesz. És majd utálni fogja magát, amiért nem használta ki a lehetőségeit.

Másnap egy látszerészhez mentek a Rampart utcában. A nő megfúrta Keller ötletét, hogy olvasószemüveget vegyen, mondván az nem néz ki jól, és amikor Keller azt felelte, hogy nincs szüksége dioptriás szemüvegre, a nő csak legyintett.

– De ha tökéletes is a látásod, amit kétlek – mondta –‚ akkor is csinálnak itt neked egy szemüveget.

Kiderült, hogy egyáltalán nem tökéletes a látása.

– Két legyet egy csapásra – jelentette ki a látszerész. – Azaz magának bifokális lencsére van szüksége. Jesszusom, bifokális. Felpróbált kereteket, és a legjobban egy vastag, fekete műanyag keret állt neki. A nő ránézett, nevetett, mondott valamit Buddy Hollyról, majd egy kevéssé markáns fémkeretet mutatott neki. Keller felpróbálta azt is, és el kellett ismernie, hogy igaza van.

Mindenfelé vannak optikusok, ahol egy óra alatt elkészítik a szemüveget. Ez a látszerész nem tartozott közéjük.

– Holnap nagyjából ilyentájt – mondta nekik a férfi.

Utána megálltak a Café du Monde-ban kávéra és fánkra, majd a Jackson téren egy nőt néztek, aki úgy etette a galambokat, mintha az élete függne tőle.

– Láttad a lapokat? – kérdezte a nő. – Megérkeztek a DNS-vizsgálat eredményei. Egyértelműen ő volt az a férfi, aki megerőszakolta és meg ölte azt az ápolónőt az Audubon parkban.

– Nem vagyok meglepve.

– Várj csak, amíg meghallod, a rendőrök szerint mi történt. Azt ugye tudod, hogy a tölgyfáknak gyakran a földet súrolja az águk? Azt hiszik, a férfi egy ilyen ágon felmászott a fára, S ott várta az áldozatát.

– Azt hiszem, látom, hogy mire akarsz kilyukadni.

– Aztán mivel elég magas volt az alkoholtartalom a vérében, megbillent, elvesztette az egyensúlyát, és leesett a földre, ahol aztán eltörte a nyakát.

– A világ egy veszélyes hely.

– De most, hogy ez az állat nincs benne – nézett rá a nő –‚ már nem annyira.

Julia Emilie Roussardnak hívták. Az egyik könyvben találta meg Keller a nevét. Beírta az első oldalra.

Két napba került, mire használni tudta. A beszélgetéseik valahogy mindig úgy alakultak, hogy nem kellett megszólítania őt.

Miután elhozták a szemüvegét (egy, a látszerész nevével ellátott bőrtokban, valamint egy szemüvegtörlő társaságában), elvitte ebédelni. Hazafelé a nő emlékeztette Kellert, hogy két veszteségről beszélt: a legjobb barátjáról és legbecsesebb kincséről. Ki volt az a barát, és mi volt az a kincs?

Keller először a második kérdésre válaszolt. Amikor hazaért, a bélyeggyűjteményének hűlt helyét találta.

– Te bélyeget gyűjtesz? Komolyan?

– Nos, hobbi volt, de nagyon komolyan vettem. Sok időt fordítottam rá, sok pénzt öltem bele.

Kicsit mesélt neki a gyűjteményéről, meg arról, hogy miként jelent meg felnőttként az életében egy gyerekkori hobbi.

– És a barát?

– Egy nő volt – felelte Keller.

– A feleséged? Nem, azt mondtad, hogy soha nem voltál házas.

– Nem a feleségem volt, nem is a barátnőm. Soha nem történt köztünk semmi, nem olyan kapcsolat volt a mienk. Mondhatjuk, hogy üzlettársak voltunk, de nagyon közel álltunk egymáshoz..

– Amikor azt mondod, üzlettárs…

Keller bólintott.

– Ugyanazok ölték meg őt, akik nekem csapdát állítottak. Megpróbálták úgy beállítani az egészet, mintha magára gyújtotta volna a házát, de annyira azért nem próbálkoztak keményen. Egy kezdő tűzoltósági nyomozót sem tudtak volna átverni. A gyújtogatáshoz kétség sem férhetett. És két golyó is volt a fejében. – Megvonta a vállát. – Gondolom, nem nagyon érdekelte őket, hogy a zsaruk mit gondolnak. Nem mintha bárki tudott volna tenni bármit is.

– Hiányzik?

– Állandóan. Talán ezért is beszélek olyan sokat. Amit rendszerint nem is teszek, akkor meg. pláne nem, ha ilyen rövid az ismeretség. Két oka van.. Az egyik az, hogy nagyon könnyű veled beszélgetni. A másik meg az, hogy Dottal sokat beszélgettem és ő nincs többé.

– Ez volt a neve? Dot?

– Dorothea. Én. mindig azt hittem Dorothynak hívják, és vagy én tudtam rosszul, vagy az újságok, de minden cikkben Dorothea-ként írtak róla. Amúgy mindenki mindig Dotnak szólította..

– Nekem soha nem volt becenevem.

– Mindig Juliának hívtak? – Na tessék! Megy ez!

– Kivéve a gyerekeket.. Nekik Miss Roussardnak kell hívniuk engem. Tudod, hogy most használtad először a nevemet?

– Mert nem mondtad meg, hogy hívnak.

–. Nem mondtam?

– Gondoltam, csak fel van írva valahol a házban, de nem akartam kutatni. Majd elárulod, ha akarod.

– Azt hittem, tudod. Meg voltam róla győzve, hogy én is bemutatkoztam neked. Megmentetted az életemet, néztem, ahogy eltöröd egy férfi nyakát, aztán hazakísérsz, együtt kávézunk, és te nem tudtad, hogy hívnak?

– Kinyitottam egy könyvet – mondta Keller –‚ és ott volt benne.

– Micsoda?

– Honnét tudtam, hogy a te neved az? Lehet, hogy antikváriumban vetted a könyvet, vagy kaptad valakitől.

– Én vagyok az.

– Julia Emilie Roussard.

– Oui, monsieur. C’est moi.

– Francia vagy?

– Apai ágon. Anyain ír. Azt mondtam, ugye, hogy fiatalon halt meg?

– Csak azt mondtad, hogy korán őszült.

– És korán is halt meg. Egyik nap egészséges volt, másnap meg halott, és szerintem apa máig nem fogta fel teljesen. Azt igen, hogy mi történt anyával, de azt nem, hogy mi történt vele. És velem. Tizenegy éves voltam. – Ránézett Kellerre. – Harmincnyolc éves vagyok. Anyám harminchat volt, amikor meghalt.

– Viszont neked egyetlen ősz hajszálad sincs.

A nő boldogan felnevetett. Keller azzal folytatta, hogy ő jó pár évvel idősebb nála, mire a nő azt felelte, hogy annak is néz ki.

–Azt hiszem, a hajadat ki kell hidrogénezni – magyarázta –, aztán befesteni barnára. Ha nem tetszik, visszafestjük olyanra, amilyen most.

Remekül sikerült. Julia egérbarnának hívta a színt, és közölte, hogy sok nőnek ilyen a természetes hajszíne, és be is akarják festetni.

– Mert olyan unalmas. Erre a színre senki sem figyel fel.

Tökéletes.

Ha Julia apja észre is vette a különbséget, nem tette szóvá. Keller a tükörbe nézve megállapította, hogy a haj tökéletesen passzolt a professzori kinézethez, amit a bifokális lencse csak erősített. Miután megszokta, a szemüveg szinte a megvilágosodás erejével hatott rá. Nem volt szüksége rá, minden gond nélkül élte az életét nélküle, de nem volt kérdés, hogy távolra jobban lát-e vele. A St. Charles sugárúton sétálva olyan közlekedési táblákat is látott, amiket korábban hunyorogva is alig.

Egyik nap, amikor Julia tanított az iskolában, egy kövérkés, Lucille nevű nő jött vigyázni Mr. Roussardra. Keller az ajtóban várta Juliát este.

– Minden el van intézve – közölte vele. – Lucille szívesen marad tovább, szóval mi most ketten elmegyünk moziba, utána meg vacsorázni. Egy romantikus filmet néztek meg, Cary Grant szerepében Hugh Granttel. Aztán a Francia Negyedben vacsoráztak, egy nagy belmagasságú étteremben. A pincérek úgy néztek ki, mint akik a dixieland születésekor kezdtek el dolgozni. Keller rendelt egy üveg bort vacsora mellé, koccintottak, megállapították, hogy milyen kellemes, de egy pohárnál többet nem ittak.

Julia kocsijával jöttek, és amikor elérkezett a hazaindulás ideje, a nő odanyújtotta neki a slusszkulcsot. Kellemesen meleg este volt, a levegő olyan volt, akár a trópusokon. Fülledt, gondolta Keller. Ez a szó. Fülledt. Hazafelé nem szóltak egy szót sem. Lucille a közelben lakott, és a fejét rázta, amikor Keller felajánlotta neki, hogy hazakíséri.

A konyhában várt, amíg Julia bement az apjához. Nyugtalan volt, járkálni kezdett, benézett szekrényekbe, kihúzott fiókokat. Minden tökéletes, mondta magának, és te most akarod elbarmolni az egészet.

Úgy érezte, Julia egy örökkévalóságig van benn az apjánál, de hirtelen megjelent mögötte, és a válla fölött a tálalószekrényre nézett.

– Ezek az étkészletek – mondta – Annyi minden összegyűlik, ha egy család soha nem költözik. Szerintem hamarosan kiáruljuk a legtöbb cuccot, ami itt van.

– Jó lehet egy olyan házban élni, aminek történelme van.

– Gondolom.

Keller felé fordult, és megcsapta a parfümje illata. Eddig még nem viselt parfümöt.

Magához húzta, és megcsókolta.

Huszonöt

– Tudod, hogy mi miatt aggódtam? Hogy nem fog eszembe jutni, hogyan kell csinálni.

– Nos, mindenre emlékeztél – felelte Keller. – Régóta nem…?

– Nagyon.

– Szintúgy.

– Ugyan már – kapta fel a fejét Julia – Bejártad az országot, csak volt pár kalandod.

– Bejártam, csak éppen a nők, akikkel találkoztam, mind azt kérdezték, hogy kérek-e eggyel nagyobb sült krumplit és üdítőt. Képzeld csak el, ha ezt kérdeznék tőled egy étteremben: „Uram, nem lenne kedve extra nagy méretben kérni azt a coq au vint?”

– De Des Moines előtt – folytatta a nő – biztos volt legalább egy nőd minden kikötőben.

– Tévedsz. Azt próbálom meg kitalálni, hogy mikor voltam utoljára együtt valakivel. Nos, csak annyit mondhatok, hogy régen volt.

– Az apám megkérdezte, hogy lefeküdtünk-e egymással.

– Most?

– Nem, meg sem mozdult, mélyen alszik. Szerintem Lucille megengedte neki, hogy whiskyt igyon. Az orvos megtiltotta neki, ahogy a dohányzást is, de mit számít, hogy iszik és dohányzik? Pár napja kérdezte:

„Cher? Lefeküdtél már azzal a jó kiállású fiatalemberrel?”

– Apámnak te még mindig fiatalember vagy. Még az új hajaddal is.

– Tőlem is megkérdezte.

– Nem!

– De igen. Amikor először egyedül maradtam vele. Egyenesen rákérdezett, hogy lefeküdtünk-e.

– Nem is tudom, miért vagyok meglepve. Ez teljesen rávall. Mit mondtál neki?

– Természetesen azt, hogy nem.

Most meg mi olyan vicces?

– Nos, én nem ezt mondtam neki.

Keller felkapta a fejét.

– Mi a fenéért tetted…

– Mert nem akartam akkor nemmel válaszolni, hogy később magyarázkodhassak neki. Ne nézz már így rám. Ne mondd, hogy te nem tudtad, hogy mi fog történni.

– Nos. Reménykedtem.

– „Nos. Reménykedtem.” Akkor már csak tudtad, amikor elhívtál vacsorázni?!

– Addigra már úgy éreztem, megalapozottan reménykedem – mondta Keller.

– Attól féltem, hogy az első éjjel kikezdesz velem. Mert ugye meghívtalak, hogy töltsd itt az éjszakát, és csak később tudatosult bennem, hogy ez a meghívás elég tágan értelmezhető. Akkor mindent akartam, csak azt nem, hogy élj ezzel a meghívással.

– Azután, ami a parkban történt? Eszembe nem jutott volna olyasmi.

– Csak annyit akartam – folytatta Julia –‚ hogy megháláljam annak, aki megmentette az életemet. Azt leszámítva, hogy…

– Mit leszámítva?

– Azt, hogy akkor ez nem fogalmazódott meg bennem tudatosan. Viszont ha jól belegondolok, nem cipeltelek volna haza magammal, ha nem talállak olyan helyesnek.

– Helyesnek?

– Az a sok bozontos Sötét haj. Ne aggódj, most még helyesebb vagy. – Odanyúlt, hogy beletúrjon Keller hajába. – Van itt még valami. Nem tudom, hogyan hívjalak.

– Ó.

– Tudom, hogy hívnak, legalábbis azt a nevet, amit az újságok közöltek. De eddig még nem szólítottalak a neveden, mert nem akartam hülyeséget mondani mások előtt. Meg arról beszéltél, hogy új személyazonosságot akarsz szerezni.

– Igen. Lassan neki is kell állnom.

– Még nem tudod, mi lesz a neved, igaz? Szerintem akkor megvárom az új személyazonosságod, és majd az új neveden hívlak.

– Jó ötlet.

– De azért jó lenne, ha az intim pillanatokban is tudnálak hívni valahogy – nézett rá a nő. – Őszinte leszek. Megborzongtam, amikor mondtad a nevemet.

– Julia – mondta Keller.

– Kontextusban működik igazán. Mindegy, nem tudom, minek hívjalak az ilyen pillanatokban. Megpróbálhatom a Chert, de az olyan személytelen.

– Keller. Kellernek hívhatsz.

Keller reggel kiállt a kocsival a garázsból, és addig járta a temetőket, amíg meg nem találta, amit keresett: egy negyvenöt évvel korábban, pár hónapos korában meghalt kisfiú nevét. Leírta a születési dátumát és nevét, majd másnap megkereste az Anyakönyvi Hivatalt.

– Mindent újra meg kell csináltatnom – mondta a nőnek a pult mögött.

– Volt egy kis házam St. Bernard’s Parishben. Ugye nem kell mondanom, hogy mi történt vele.

– Mindenét elvesztette, igaz? – nézett rá a nő.

– Először Galvestonba mentem – mesélte Keller –‚ majd északra indultam, és a nővéremnél laktam egy ideig Altoonában. Pennsylvaniában van.

– Azt hiszem, hallottam Altoonáról. Szép hely?

– Elmegy – felelte Keller – de itthon sokkal jobb.

– Itthon mindig jó – bólintott a nő. – Akkor mondja meg a nevét és a születési dátumát… Le is írta? Így legalább nem kell megkérdeznem, hogyan betűzi. Nem mintha a Nicholas Edwards akkor kihívást jelentene.

Keller hazament Nicholas Edwards születési anyakönyvi kivonatának másolatával, a hétvégén pedig lerakta az autóvezetői vizsgát, és jutalmul kapott egy louisianai jogosítványt. Megszámolta a pénzét, a feléből nyitott egy bankszámlát. A postán kapott egy útlevélkérő lapot, kitöltötte, majd egy csekk és a szükséges fotók kíséretében feladta a megadott washingtoni címre.

– Nick – mondta Julia, majd a jogosítványon lévő fotóról Kellerre nézett, majd vissza a fotóra. – Vagy jobban tetszik a Nicholas.

– A barátaim Mr. Edwardsnak hívnak.

– Azt hiszem, Nickként mutatlak majd be, mert az emberek úgyis így fognak hívni. És én leszek az egyetlen, aki Nicholasnak fog szólítani.

– Ha te mondod.

– Én mondom – fogta meg Keller karját. – De amikor a hálóban vagyunk – folytatta –‚ akkor továbbra is Kellernek hívlak.

Julia reggel a kávét töltötte, amikor így szólt:

– Gondolkodtam. Szerintem valamiféle állást kellene szerezned.

– Nem tudom, hogyan kell ezt csinálni.

– Nem tudod, hogyan kell állást szerezni?

– Soha nem volt rendes állásom.

– Soha nem volt…

– Visszaszívom. Középiskolában egy idősebb fickónak dolgoztam. Pincéket és padlásokat takarítottunk ki. Mi órabért kaptunk, ő azonban kisebb vagyont keresett azon, amit kihurcoltunk a házakból.

– És azóta?

– Azóta olyan embereknek dolgoztam és olyan munkát végeztem, amihez nem kell társadalombiztosítási szám. Nick Edwards azonban kérvényezett magának már egyet. Bármelyik nap meghozhatja a postás.

Julia elgondolkodott.

– Sok a munka most a városban – mondta. – Értesz valamit az építőiparhoz?

– Úgy érted, hogy a házépítéshez?

– Ennyire még nem lennék ambiciózus. Újjáépítés, renoválás, átépítés. Festeni, padlót csiszolni, tapétázni.

– Talán – felelte Keller. – Gondolom, ehhez nem kell diploma, de azén talán nem árt, ha az ember tudja, mit csinál.

– Egy ideje nem csináltad, ezért berozsdásodtál.

– Nem is hangzik rosszul.

– És ott egy kicsit máshogy csinálják, ahonnét jössz.

– Ez is remek. Maga kifejezetten ügyesen talál ki történeteket, Miss Julia.

– Ha jól dolgozom – felelte a nő –‚ megengedik, hogy együtt aludjak a kertésszel. Azt hiszem, neki kellene állnom telefonálgatni.

Huszonhat

Keller másnap reggel ott volt a helyszínen, egy mellékutcában, ami a Napóleon sugárútról nyílt. Az egyik lakó meghalt, az emeleti lakás így meg ürült, de igencsak ráfért egy alapos felújítás.

– A tulaj azt mondja, hogy egybe akarja nyitni az összes helyiséget. Így lesz egy nagyszoba meg egy nyitott konyha – mondta az építési vállalkozó, egy vastag csontú, szőke férfi Donny néven. – A legjobb részéről lemaradtál. Amikor a falakat döntöttük ki. Mondom én neked, ahhoz kevés dolog fogható.

A lakás felében már beállították a gipszkartonokat, a falak és a mennyezet festése maradt hátra, és ha azzal végeztek, akkor a padló. Milyen Keller kapcsolata az ecsettel és a pemzlivel? És a létrákkal? Semmi baja nincs a létrákkal, felelte Keller, sem a pemzlikkel meg az ecsetekkel, de azért lehet, hogy az elején kicsit még rozsdásan fog mozogni.

– Nem kell sietned – nyugtatta Donny. – Észre sem veszed, és minden visszajön. Remélem, óránként tíz dollár elég lesz, mert ennél többet nem tudok fizetni.

Keller a mennyezettel kezdte, azt tudta, hogyan kell, hiszen a New York-i lakását egyszer ő maga festette ki. Donny néha odapillantott, adott neki pár jó tanácsot, főként arról, hogy hova tegye a létrát, ha nem akarja állandóan mozgatni. Ezt leszámítva egész jól ment a festés, és amikor megállt pihenni, megnézte a többieket, hogyan állítják be a helyükre a gipszkarton lapokat, és hogyan glettelnek. Az sem látszott különösebben nehéznek, akkor meg pláne nem, ha az ember tudta, hogy mit csinál.

Az első napon hét órát dolgozott, és hetven dollárral gazdagabban ment haza, valamint Donny azon javaslatával, hogy találkozzanak másnap reggel nyolckor. Egy kicsit fájt a lába a sok létrázástól, de ez kellemes fájdalom volt, mint amit edzés után szokott érezni.

Hazafelé megállt virágot venni.

– Patsy volt az – mondta Julia, miután lerakta a telefont. Patsy Morill, idézte fel Keller, Julia középiskolai osztálytársa volt, akkor még Patsy Wallingsnak hívták, de férjhez ment, és Donny Wallings volt az öccse. Patsy telefonált, mesélte Julia, hogy tolmácsolja Donny köszönetét, amiért elküldte hozzá Nicket.

– Azt mondja, nem beszélsz sokat – jelentette Julia –‚ viszont alapos vagy. „Nem kell neki semmit sem kétszer mondani.” Szó szerint így írt le téged Patsynek.

– Halvány gőzöm sem volt, hogy mit csinálok – felelte Keller –‚ de a nap végére ráéreztem.

Másnap megint festett, befejezte a mennyezetet, nekiállt a falaknak, aztán a következő napon már hárman festettek, és Donny egyszer csak egy ecsetet nyomott a kezébe azzal, hogy álljon neki a faborítást festeni.

– Mert neked biztosabb a kezed, mint Luisnak – magyarázta később négyszemközt –‚ és te nem is kapkodsz.

Amikor végeztek a festéssel, Keller megint megjelent reggel nyolckor, és akkor már csak ketten voltak: Donny és ő. Luisra semmi szüksége nincs, mondta Donny, mert semmit nem tud a padlócsiszolásról.

– Ami azt illeti – vallotta be Keller –‚ én sem.

Donnynak ezzel semmi gondja nem volt.

– Legalább el tudom neked magyarázni angolul – felelte –‚ és sokkal gyorsabban megérted, mit kell csinálni, mint Luis.

Tizenöt napig dolgoztak a lakáson, és amikor végeztek, csodálatosan nézett ki a nyitott konyhával és a frissen csempézett fürdővel. Keller egyedül a padlócsiszolást nem szerette, mert a por ellen maszkot kellett viselnie, és ugyan be nem lélegezte, a finom, homokszerű por beette magát a hajába, a ruhájába, a pórusaiba. Nem akarta volna ezt csinálni élete végéig, de pár nappal azért nem volt semmi gondja. A járólapozás és csempézés ugyanakkor kivételes örömet szerzett neki, sajnálta is, amikor végeztek vele, viszont nagyon büszke volt rá.

A tulaj kétszer megjelent megnézni, hogyan haladnak a munkával, aztán amikor végeztek, alaposan megvizsgált mindent, és a végén kijelentette, hogy maradéktalanul elégedett. Kellernek és Luisnak adott fejenként száz dollár jutalmat, Donnynak pedig megígérte, hogy két héten belül új munkával fogja keresni.

– Donny azt mondta, hogy a tulaj a jelenlegi állapotában havi ezerötszáz dollárt is elkérhet a lakásért – mondta Keller Juliának. – Olyan szépen rendbe tettük.

– Az lehet, hogy elkérhet, de kérdés, hogy ki fog ennyit adni érte. Zavaros most az ingatlanpiac.

– New Yorkban – jegyezte meg Keller – egy ilyen lakásért megadnak akár havi öt-hatezret is. És ezért a pénzért nem kell újracsempézni a fürdőt.

– Remélem, ezt nem említetted Donnynak.

Keller természetesen nem említette ezt Donnynak, ugyanis azt a sztorit találták ki, hogy Julia barátja volt, ami igaz, és Wichitából jött utána, ami nem. Hamarosan találkozik valakivel, aki tényleg járt Wichitában, és ez a valaki majd megkérdezi, mi újság arrafelé, így Keller emlékeztette magát, hogy a városról szerzett ismereteit – amik kimerültek abban, hogy Wichita valahol Kansasben van – nem ártana majd bővíteni.

Pár nap múlva Donny egyik barátja telefonált. Beesett neki egy szobafestés, csak a falak, mert a mennyezet rendben van. Legalább három nap munka, talán négy is, és ugyanúgy tíz dollárt fizet óránként, mint Donny. Ráérne?

Három nap alatt megcsinálták, így Kellernek szabad volt a hétvégéje. Sőt még a hét eleje is, hiszen Donny szerdán telefonált, hogy kapott egy újabb munkát. Tudnának reggel találkozni ott? Keller leírta a címet, és azt felelte, hogy ott lesz.

– Mondom neked – nézett Juliára –‚ ebből akár meg is tudnék élni.

– Nincs ezen mit csodálkozni. Ha én meg tudok élni abból, hogy negyedikeseket tanítok…

– De ahhoz azért végzettség kell.

– Tanári diploma? Az nem olyan komoly. Ne hidd azt, hogy te nem tudsz semmit. Lássuk csak. Nem iszol, mindig ott vagy időre, azt teszed, amit mondanak, beszélsz angolul, és nem nézed le a munkád. Büszke vagyok rád, Nicholas.

Keller megszokta, hogy Donny és a többiek Nicknek szólítják, ahogy megszokta azt is, hogy Julia Nicholasnak hívja. Az ágyban továbbra is Kellernek hívta, ám Keller érezte, hogy ez meg fog változni, és nem igazán bánta. Rájött, hogy szerencséje volt azzal a névvel, amit a St. Patrick temetőben talált, ugyanis ezzel együtt tud élni. Nem ez volt a fő faktor, sőt eszébe sem jutott, amikor a sírkövek között sétált, csak az érdekelte, hogy a dátumok stimmeljenek, de most már látta, hogy könnyedén választhatott volna a Nick Edwardsnál sokkal kellemetlenebb nevet is.

Keller keresete felét odaadta Juliának, hogy így vegye ki a részét a rezsiből. Julia eleinte ellenkezett, hogy ez túl sok, de Keller erősködött, és Julia beadta a derekát. Különben is, mire kellett neki a pénz azonkívül, hogy tankolt a kocsijába? (Bár egyáltalán nem is lenne olyan rossz ötlet egy új kocsira spórolni, vagy legalábbis egy új használt kocsira, mert mi van, ha egyszer véletlenül igazoltatják?)

Vacsora után a teraszon kávéztak. Olyan jó volt nézni a járókelőket, a lemenő napot. Keller viszont most már értette, Juliának mi volt a baja a burjánzó növényekkel. Túl magasra nőttek, elvették a fényt, és takarták a kilátást.

Akár még azt is megtanulhatja, hogy hogyan kell megnyírni a bokrokat. Az első szabadnapján neki is fog látni.

Egyik éjjel szeretkezés után Julia mély hallgatásba merült. Végül elmondta Kellernek, mi zavarta. Az, hogy közben Nicholasnak hívta. Ami azért volt érdekes, mert Keller észre sem vette. Teljesen helyénvalónak találta, hogy Julia így hívja akár az ágyban, akár azon kívül, mert a jelek szerint ez volt a neve.

Ez állt ugyanis a társadalombiztosítási kártyáján és az útlevelén is, amiket a postás hozott. Az útlevéllel együtt a postás hozott még egy levelet az egyik banktól, amiben felajánlották, hogy jelentkezzen hitelkártyáért. Már előre jóváhagyták a jelentkezését, állt a levélben, mire Keller azon kezdett el tűnődni, hogy vajon miféle kritériumok alapján hagyták jóvá a jelentkezését. Ha azt félretesszük, hogy nem is jelentkezett, mi volt az, ami ilyen sokat nyomott a bank szemében? A jelek szerint az, hagy volt neve és pulzusa.

A mennyezeten lassan forgó ventilátor széles lapátjai alatt Keller így szólt

– Lehet, hogy mégsem kell eladnom azokat a bélyegeket.

– Miféle bélyegekről beszélsz?

Julia ijedtnek látszott, és Keller el nem tudta képzelni, miért.

– Azt hittem, eltűntek – mondta Julia. – Azt mondtad, hogy a gyűjteményedet ellopták.

– El is lopták, de De Moines-ban vettem öt ritka bélyeget még azelőtt, hogy minden ilyen pokolian alakult. Elég nehéz értékesíteni a gyűjteményemet, de ez volt az egyetlen vagyontárgyam, már ha annak lehet hívni. A kocsi többet ér, és nagyobb is a piaca, de nem árt, ha rendben vannak papírjai.

– A bélyegeket Des Moines-ban vetted?

Keller elővette az öt bélyeget az egyik fiókból, valahonnét előkerítette a bélyegcsipeszét, felkapcsolta a lámpát, és megmutatta Juliának az öt kis papírdarabot. A nő feltett pár kérdést – milyen idősek, mennyit érnek –, mire Keller mindent elmondott neki a bélyegekről, meg arról, hogy hogyan vette őket.

– Bőven lett volna pénzem arra, hogy visszamenjek New Yorkba – mesélte –, ha ezekért nem fizetek ki hatszáz dollárt. Így alig maradt két száz dollárom. Akkor azonban bőven elégnek tűnt, hiszen minden egyebet hitelkártyával fizettem, beleértve a repülőjegyemet is. Éppen kifizettem a bélyegeket, amikor meghallottam a híreket rádióban..

– A rádióban hallottad?

– Ott. Még szerencse, hogy egyáltalán meghallottam, annyira el voltam foglalva azzal, hogy rábeszéljem magam a bélyegekre. Abban az egyben biztos vagyok, hogy Longford éppen csirkét evett a Rotary Klub ebédjén, amikor én Mr. McCue háza előtt parkoltam. Ennek akkor nem fogtam fel a jelentőségét, azt hittem, véletlen az egész, hogy pont akkor gyilkolnak egy országosan is ismert, befolyásos politikust, amikor én Des Moines-ban vagyok. Teljesen más munka miatt utaztam oda, legalábbis azt hittem, és… Most mi a baj?

– Nem látod?

– Mit nem látok?

– Nem te ölted meg. Nem te ölted meg Longford kormányzót. Nem te ölted meg.

– Nem mondod. Mintha ezt már nagyon régen mondtam volna neked.

– Nem értesz, Nicholas. Én tudom, hogy nem te tetted, te is tudod, hogy nem te tetted, de ettől még a rendőrök téged keresnek a kormányzó megölése miatt.

– Bizony.

– De ha egy bélyegüzletben voltál… Hol is?

– Urbandale-ben.

– Szóval, ha egy bélyegüzletben voltál Urbandale-ben abban a pillanatban, amikor a kormányzót megölték, és ha Mr. Miisaneve ott ült veled szemben…

– McCue.

– Mindegy.

– A neve eredetileg Mr. Miisaneve volt – magyarázta Keller –‚ de a barátnője azt mondta neki, csak akkor megy hozzá, ha nevet változtat.

– Hadd mondjam már végig! Fontos. Ha te ott voltál meg az a McCue is ott volt, akkor erre emlékezni fog, mert pont akkor mondták be a rádióban, hogy a kormányzót megölték. Ez azt bizonyítja, hogy nem te ölted meg a kormányzót, nem?

– Nem.

– Miért nem

– Mert egész álló nap csak ez folyt a csapból is – felelte Keller. – McCue emlékezni fog arra, hogy nála vettem a bélyegeket, és talán még arra is emlékszik, hogy nagyjából akkor történt, mikor a rádióban meg hallotta a merénylet hírét. Arra azonban nem fog tudni megesküdni, hogy ez mikor történt, de még ha meg is tudna, az ügyész könnyedén hülyét csinálna belőle a bíróság előtt.

– Egy jó ügyvéd meg…

De Julia nem folytatta, mert látta, hogy Keller a fejét rázza.

– Nem – mondta halkan. – Van valami, amit nem értesz. Tegyük fel, hogy tudom bizonyítani az ártatlanságomat. Tegyük fel, hogy McCue vallomása teljes egészében tisztáz engem, és ha már itt vagyunk, akkor tegyük fel azt is, hogy a közösség legbefolyásosabb vezetői tanúsítják McCue abszolút szavahihetőségét. Ez mind nem számít semmit.

Huszonhét

– Ez mind nem számít semmit. Az ügy soha nem kerülne bíróság elé. Nem élnék annyi ideig.

– A rendőrség megölne?

– Nem a rendőrség. A legkevésbé a rendőröktől meg az FBI-tól tartok. A rendőrök soha nem kapták el Dotot, még csak a létezéséről sem tudtak. És tessék, mi történt vele.

– Akkor kitől? Ja…

– Igen.

– Mondtad a nevét. Al?

– Csak Al. Ami azt jelenti, hogy nem ez a neve, de ha mindenképpen hívni akarjuk valahogy, akkor hívjuk Csak Alnek. Kíváncsi vagyok, hogy már akkor tudta-e, mire fog használni, amikor elkezdte szőni hálóját körülöttem De ez egy másik dolog, ami nem számít. Longford halott, és mindenki engem keres, de ha előkerülök, akkor hirtelen én leszek a légy Al levesében. Ha ő talál meg, halott vagyok. Ha a rendőrök, akkor is.

– Meg tudna öletni téged?

Keller bólintott.

– Semmi az egész. Az világos, hogy Al igencsak leleményes. És annyira nem nehéz elintézni, hogy valakivel történjen valami az előzetesben.

– Ez annyira…

– Igazságtalan?

– Pontosan. De ki mondta, hogy az élet igazságos?

– Valaki biztosan – felelte Keller – De nem én.

Egy kicsivel később Julia így szólt.

– Tegyük fel, hogy… Nem, ez butaság.

– Micsoda?

– Tisztára olyan, mint a tévében. Egy férfira rákennek egy gyilkosságot, és csak úgy tudja megúszni, ha megtalálja az igazi tettest.

– Mint O. J. Simpson – bólintott Keller. – Aki most a floridai golfpályákon keresi az igazi gyilkost.

– Mondtam, hogy butaság. Azt sem tudnád, hogy hol kezdjed.

– Talán a temetőben.

– Szerinted a gyilkos halott?

– Szerintem Al a biztonságos játék elkötelezett híve, és a temetőnél biztonságosabb megoldás nincs. Azért engem választott, azért szervezett mindent úgy, ahogy, mert tudta, hogy tőlem semmiféle szál nem vezethet hozzá vissza. Mivel a tényleges merénylő ismerne valakit, Alt, vagy valakit, aki Alnek dolgozik, és ott meglenne a kapcsolat.

– De senki sem keresné, mert mindenki azt hiszi, te vagy a gyilkos.

– Pontosan. És eközben védekezni kell az ellen, hogy valaki véletlenül megtudja, mi történt valójában, meg az ellen, hogy a gyilkos netalán dicsekedne valakinek azzal, amit tett, mert részeg, vagy mert azt hiszi, így könnyebben megkaphat egy nőt…

– Van ilyen?

– Gondolom, igen, egy bizonyosfajta nőnél. Arra akarok kilyukadni, hogy a kormányzó halálát követően a merénylő a „tartozik” rubrikából átugrott a „követel” rubrikába. Ha találgatnom kellene, akkor azt mondanám, hogy a merénylet után negyvennyolc órával a gyilkos megszűnt lélegezni.

– Szóval akkor nem O. J.-vel golfozik.

– Ki van zárva. A legjobb esetben is Elvisnek keni a mogyoróvajat a banános szendvicsére.

Azon a csütörtökön olyan vízvezetékszerelési problémába futottak bele, amihez Donny szakértelme már kevés volt, szóval korán eljöttek, és otthagyták a terepet egy szakembernek Metairie-ből. Keller egyenesen hazament, hogy hazaküldje Lucille-t. Julia ült a teraszon. Keller látta a szemén, hogy sírt.

Elsőként közölte Kellerrel, hogy van kávé a konyhában, mire Keller hozott két bögrével. Julia ezalatt össze tudta szedni magát.

– Apa majdnem meghalt ma reggel – kezdte. – Lucille nem szakképesített ápolónő, de azért tud egy keveset. A szíve megállt, és vagy magától kezdett el újra verni, vagy Lucille segítségével. Felhívott az iskolában, hazasiettem, és addigra már az orvos is megérkezett.

– Azt mondtad, majdnem meghalt. Most jól van?

– Él. Erre gondoltál?

– Gondolom, igen.

– Egy kisebb szélütést kapott. A beszédközpontját roncsolta, de szerencsére nem nagyon. Kicsit nehezebb érteni, mit mond, de akkor nagyon tisztán megértette magát, amikor az orvos kórházba akarta vitetni.

– Nem akar kórházba menni?

– Azt mondta, inkább meghal, mint hogy bevigyék. A doktor is egy mogorva vén alak, és azt felelte, hogy hamarosan úgyis kórházba kerül. Apa erre visszavágott, hogy bármit tesz, akkor is meg fog halni, de nem csak ő, hanem a doktor is, és mi olyan rossz a halálban? Erre az orvos adott neki egy injekciót, hogy kicsit tudjon pihenni, de szerintem azért adta, hogy végre befogja a száját, és amikor elaludt, az orvos félrehívott, és közölte, hogy apát most kell kórházba vinni, nem később.

– És te mit mondtál?

– Azt, hogy az apám felnőtt ember joga van eldönteni, miféle ágyban akar meghalni. Na, erre a doktor olyan lelkifurdalást ébresztett bennem, hogy az nem igaz. Akár taníthatná is az egyetemen, hogyan kell csinálni. Már ha tanítanak ilyet az egyetemen.

– De te nem adtad be a derekad.

– Nem – felelte. – Ennél nehezebb dolgom nem nagyon volt még az életben. És tudod miért?

– Mert a saját ítélőképességedet kellett megkérdőjelezned?

– Pontosan! Ott álltam, nagyon határozottan mondtam, amit mondtam, közben meg egy vékony kis hang ott kiabált a fejemben. Miért gondolom, hogy többet tudok az orvosoknál, csak azért csinálom az egészet, mert azt akarom, hogy meghaljon, és azért vagyok ilyen bátor az orvossal, mert nincs merszem szembeszállni az apámmal? Külön gyűlés volt a fejemben, mindenki az asztalt verte és kiabált.

– Most alszik?

– Alszik. Bemész hozzá? Ha ébren van, nem biztos, hogy megismer téged. Az orvos szerint ki fog hagyni a memóriája.

– Nem veszem magamra.

– És lesznek még szélütések, ezt is mondta. Ha nem lenne rákos, vérhígítót adnának neki. Persze ha kórházban lenne, akkor azért lehetne neki adni értágítót, mert folyamatosan tudnák figyelni a szükséges dózist, így nem vérezne el, és nem is kapna újabb szélütést. Helyesen cselekedtem, Nicholas?

– Tiszteletben tartottad az apád kérését – felelte Keller. – Mi lehet ennél fontosabb?

Azzal bement a nappaliba, ahol a betegség szaga sokkal erősebb volt, mint korábban, de talán csak a képzelete játszott vele. Először nem hallotta az öreg lélegzetvételét, azt hitte, eljött a vég, de ekkor lélegezni kezdett. Keller csak állt Ott, azon tűnődött, mit érezzen, mit gondoljon.

Az öreg kinyitotta a szemét, és Kellerre nézett.

– Maga az – mondta kicsit mélyebb hangon, de teljesen tisztán. Aztán becsukta a szemét és aludt tovább.

Amikor Keller másnap reggel megérkezett a munkába, félrehívta Donnyt, és egy tízdollárost nyomott a kezébe.

– Túl sokat adtál tegnap – mondta – Csak öt órát dolgoztunk, de te hatvan dollárt adtál.

Donny visszaadta neki a bankót.

– Fizetésemelést kaptál – közötte. – Óránként tizenkét dollárt kapsz, csak nem akartam a többiek előtt mondani. – A többiek alatt Luist és az új embert, Dwayne-t értette. – Nekem megérsz ennyit. Nehogy elkezdj máshol keresni zöldebb füvet! – Rákacsintott. – De azért jó tudni, hogy tisztességes ember vagy.

Keller csak vacsora után mesélte ezt el Juliának, aki gratulált neki.

– Nem vagyok meglepve – mondta – Patsy anyja nem ostoba gyerekeket nevelt fel. És igaza van. Ennyit megérsz neki, ha nem többet, és egyértelmű, hogy nem akar elveszíteni.

– Legközelebb azt mondod majd – nézett rá Keller –‚ hogy komoly jövőm van ebben az üzletben.

– Nem fizet sokat, annyit meg biztosan nem, amennyit régebben kerestél.

– A legtöbb időt azzal töltöttem el, hogy vártam, mikor szólal meg a telefon. Amikor dolgoztam, jól megfizettek, de a kettőt nem hasonlíthatod össze. Két teljesen különböző életről beszélünk.

– Azt el tudom képzelni. Vagy talán nem is. Hiányzik?

– Isten ments! Miért hiányozna?

– Nem tudom. Csak arra gondoltam, milyen unalmas lehet ez az élet a régi fényében.

Keller ezen elgondolkodott.

– Néha, és tényleg csak néha, érdekes volt, mert egy problémát kellett megoldanom. Most letépek egy álmennyezetet, és annyi problémát találok alatta, hogy az nem is igaz, és mindet meg tudom oldani anélkül, hogy bárkinek is bántódása esne.

Julia sokáig hallgatott, majd végül így szólt:

– Szerintem neki kellene állnod keresni egy új kocsit. Most mi olyan vicces?

– Dot mindig arra panaszkodott, hogy nagy kitérőket teszek. A Nonsequitur Mestere. Így szokott hívni.

– Tudni akarod, hogyan jutottam el ide?

– Nem fontos. Csak viccesnek találtam, ennyi az egész.

– Úgy jutottam el oda – magyarázta Julia –‚ hogy a szavaidból azt veszem ki, egyelőre nem akarsz elmenni innen. És egyetlen dolog van, ami keresztbe tehet neked, az a kocsid. Lehet, hogy a rendszámtábla zsákutca, de ha valamiért megállítanak, akkor…

– Ott van a kesztyűtartóban minden papír, ami csak kell. Igaz, nem az én nevemre szól, de ha nagyon akarom, meg tudom hamisítani.

– Valahogy átírnád a nevedre és a címedre a forgalmit?

– Persze, csak éppen egy felületes ellenőrzést tudnék átverni, egy alaposat már semmiképpen sem. És egy olyan kocsiról beszélünk, aminek a forgalmija iowai, a rendszámtáblája viszont Tennesseeből származik, és egy olyan bolond ül a volánja mögött, akinek louisianai a jogosítványa. Szóval azt kell mondanom, nem nagyon működne a hamisítás. Ezért nem is próbálkoztam vele eddig.

– Ha betartod a sebességhatárt – tűnődött Julia –, ezenkívül minden egyes közlekedési szabályt, és még tilosban sem parkolsz, akkor sem érezheted magad biztonságban, mert mi van, ha egy részeg hátulról beléd hajt? Meg jelennek a rendőrök, és mindenféle kellemetlen kérdést fognak feltenni.

– Vagy egy helybéli zsaru visszajön a vakációjáról Memphisből, meglátja a rendszámtáblát a kocsin, és feltűnik neki, hogy egyáltalán nem úgy néz ki, mint a többi rendszámtábla Tennesseeben. Én is látom, hogy mennyire kockázatos ezt a kocsit vezetni. Szépen spórolni fogok, és amikor megvan a pénz, akkor…

– Adok én pénzt neked.

– Nem akarsz pénzt adni nekem.

– Majd visszafizeted. Hamar megleszel vele, hiszen két dollárral többet keresel óránként.

– Hadd gondolkodjak róla.

– Hajrá – bólintott Julia. – Gondolkodj, amennyit csak akarsz, Nicholas. Szombat reggel kocsit veszünk.

Könnyen ment és gyorsan. Amikor Keller legközelebb találkozott Donnyval, megemlítette neki, hogy kocsit akar venni. Kisteherautót vegyél, mondta neki Donny. Soha többé nem akarsz hagyományos kocsiba ülni. Donny ismert is valakit, akinek volt egy féltonnás Chevyje, ami nem nézett ki valami remekül, viszont motorikusan nem lehetett benne hibát találni. Készpénzzel kell fizetni érte, folytatta Donny, de majd segít találni valakit, aki megveszi tőle a Sentrát. Keller azt felelte, hogy már van valaki, aki meg akarja venni.

A kisteherautó tulajdonosa egy idős hölgy volt, úgy nézett ki, mint egy könyvtáros, és kiderült, hogy az is volt Jefferson Parish egyik fiók könyvtárában. Keller elképzelni sem tudta, hogyan és miért került hozzá ez a jármű, és úgy látta az idős hölgyön, hogy ő maga sem nagyon érti. A kocsi papírjai azonban rendben voltak, és amikor Keller megkérdezte, mennyit kér érte, a hölgy sóhajtott, és közölte: ő ötezer dollárt remélt volna. Keller azonnal tudta, hogy tényleg csak remélt ötezer dollárt kapni a kisteherautóért, de arra már nem számított, hogy valaki ki is fizeti. Keller négyezret ajánlott, arra számítva, hogy valahol félúton találkoznak, és majdnem lelkifurdalása támadt, amikor a hölgy sóhajtott, és bólintott a négyezerre.

Julia elvitte Kellert a hölgy házába a Taurusával, aztán Keller követte Juliát a kisteherautójával, és leparkolt a ház előtt. A teraszon ülve el mondta Juliának, hogy majdnem visszaszívta a négyezret, és négyezer-ötszázat ajánlott, mire Julia rászólt, hogy ne butáskodjon már. – Nem is az övé a kocsi – mondta.

– Persze. Mert most már a miénk.

– Soha nem is volt az övé. A fiáé volt vagy a barátjáé, nem tudom kié, és valahogy nála kötött ki a kocsi, és higgy nekem, nem a Chevy a történet legszomorúbb része. Most mi van?

– Tisztában vagy azzal – felelte Keller –‚ hogy egy gitár kell, egy dob, meg egy kis csiszolgatás, és úgy hangzol, mint egy countrynóta?

A Sentra a Mississippiben kötött ki. Azért csak felületi lelkifurdalása volt Kellernek, amiért alkudott a könyvtárossal, viszont a hűséges kocsi elsüllyesztése miatt kifejezetten rosszul érezte magát. A Nissan hónapokon keresztül gond és probléma nélkül szolgálta ki őt. Evett és aludt benne, az egész országot bejárta vele, most meg azzal mutatja ki a háláját, hogy belelöki a folyóba.

De semmilyen más megoldást nem talált százszázalékosan biztonságosnak. Ha hagyja, hogy ellopják, akkor nyilván semmi kapcsolata nem marad a kocsival. Csakhogy előbb vagy utóbb felfigyelnek rá a hatóságok, és könnyen kiderítik, hogy ez az az autó, amit Longford kormányzó merénylője bérelt Des Moines-ban. Innét már csak egy lépés, hogy nekiálljanak keresni őt New Orleansban.

A folyó mélye biztonságos megoldás, mondta Juliának. És ha véletlenül egyszer meg is találják, nem fogja senki leellenőrizni a motorszámot.

Amikor visszaértek a városba, Keller elvitte Juliát kocsikázni az új kis teherautójával.

Huszonnyolc

Eleinte úgy látszott, hogy Julia apja felépül a szélütésből. Aztán amikor Julia egy reggel bement hozzá, látta, hogy az állapota sokkal rosszabbra fordult. Szinte egy szavát sem lehetett érteni, és a lábát sem tudta mozgatni. Korábban ágytálat használt az öreg, most azonban Julia nemegyszer hívta Kellert, hogy segítsen bepelenkázni az apját.

A doktor megjelent, és infúziót kötött rá.

– Különben éhen hal – mondta Juliának. – És még így sem tudjuk annyira figyelni őt, amennyire kellene. Most már közölni sem tudja, hogy meggondolta magát, szóval magán múlik, Julia, hogy mikor viteti kórházba.

Később Julia így szólt:

– Nem tudom, mit tegyek. Akárhogyan is döntök, rossz döntést hozok. Bárcsak…

– Bárcsak mi?

– Nem érdekes – felelte a nő. – Nem akarom kimondani.

Elég egyértelmű volt, hogy hogyan akarta befejezni a mondatot. Azt kívánta, bárcsak meghalna az apja, és lennének túl rajta mindannyian. Keller bement az öreghez, nézte, ahogy alszik, és közben azon gondolkodott, ki kívánná az ellenkezőjét annak, amit Julia kívánt. Ha hagynák, akkor Roussard a fal felé fordulna, nem lenne hajlandó sem enni, sem inni, és pár napon belül meghalna. De az orvostudomány csodájának köszönhetően infúzióra kötötték, Juliának megmondták, hogy mindennap cserélje az apja testébe folyadékot csöpögtető műanyag zacskókat, így az öreg addig fogja húzni, amíg valami ismét le nem áll a lassan széteső szervezetében.

Keller az ágy mellett állva egy másik öregre gondolt, Giuseppe Ragonére, más néven Joey Ragsre, vagy – isten mentsen – Sárkány Joe-ra. Soha nem gondolt rá másként, csak öregemberként, és soha nem szólította meg sehogy sem. Vagy még fiatalon uramnak szólította? Lehet. Nem emlékezett rá.

Az az öregember fizikálisan remek állapotban volt egészen a végéig, de hát ilyenkor mindig van valami más – mert mindig van valami más –‚ ami ebben az esetben a feje volt. Egyre többet hibázott, elfelejtette neveket, dátumokat, helyszíneket. Egyszer elküldte Kellert St. Louis-ba egy hotelba. Az öreg leírta a szobaszámot. Ő legalábbis azt hitte, hogy a szobaszámot írta le. Keller később kiderítette, hogy a 314 St. Louis körzetszáma. Ő tette, amiért St. Louis-ba küldték, csak éppen nem abban a szobában, amelyikben kellett volna. Egy nő is volt a szobában, szóval ketten haltak meg ok nélkül. Így nem lehet vezetni egy üzletet.

Egyre több hasonló eset történt, és Dotnál – aki jó ideig egyáltalán nem volt hajlandó tudomást venni az állapotáról – akkor telt be a pohár, amikor az öreg felbérelt egy kölyköt a gimnáziumi újságtól, hogy írja meg az emlékiratait. Dot ekkor döntött, és azt javasolta Kellernek, hogy utazzon el. Mivel Keller akkor már a nyugdíjra készülve bélyeget gyűjtött, Dot azt javasolta neki, hogy utazzon el egy bélyegkiállításra, és a saját nevén vegyen ki szobát, a saját nevén regisztráljon, és saját hitelkártyáját használja.

Azaz legyen máshol, amikor megtörténik.

Dot altatót tett az öreg esti kakaójába, hogy mélyen aludjon, amikor a párnát a fejére szorítja. És kész is volt. Az öreg édesen elaludt, sokkal gyengédebben távozott ebből a világból, mint azok, akiknek az ügyében hozzá fordultak.

– Nem mondhatom, hogy ezt akarta – magyarázta később Dot –‚ mert soha nem beszélt róla, de mondok én neked valamit. Én ezt akarnám.

Szóval ha egyszer én is ilyen leszek, Keller, és a környéken jársz, akkor remélem, tudod, mit kell tenned.

Keller bólintott, mire Dot a plafonra nézett.

– Most könnyen beszélsz – felelte – De ha eljön az idő, ezt mondod majd magadnak: „Lássuk csak. Nem kért meg engem Dot valami fontos dologra? Dehogyisnem, csak éppen az istennek sem jut az eszembe.”

– Benéztem az apádhoz – mondta Keller Juliának. – Ha akarsz neki mondani valamit, akkor szerintem most tedd meg, ki tudja, meddig húzza még.

– Csak nem gondolod…

– Nem tudom megmondani miért – felelte Keller –‚ de úgy érzem, egy vagy két napja van csak hátra.

Julia bólintott, felállt, és bement az apjához.

Aznap éjjel Julia felment Kellerhez az emeletre. Nem szeretkeztek, csak feküdtek a sötétben. Julia a kislánykoráról beszélt, meg a család történetéről. Keller nem nagyon szólt közbe, hallgatta őt, és közben a saját gondolataival foglalkozott.

Amikor Julia lement a földszintre, Keller felkelt, és kisétált az emeleti teraszra. Felhős volt az ég, sem a hold, sem a csillagok nem látszottak. A hűséges Nissanra gondolt, amint ott rozsdásodott a Mississippi fenekén. Doton gondolkodott, a bélyegein, az anyján, és az apján, akit soha nem ismert. Különös, hogy bizonyos dolgok évekig, évtizedekig nem jutnak az ember eszébe, aztán tessék.

Egy órát marad a teraszon, annyi ideig, hogy Julia biztosan elaludjon, aztán lefelé óvatosan lépett a lépcsőn, hogy elkerülje a nyikorgó fokot. Dot párnát használt. Egyszerű és gyors, csak az a baj, hogy nyoma marad, különösen a szemben, ami ilyenkor bevérzik. Ez White Plainsben nem volt érdekes, mert az orvos, akit Dot kihívott, úgy írta alá a halotti anyakönyvi kivonatot, hogy gyakorlatilag rá sem nézett a halottra, Ha egy öregember természetes okok miatt hal meg, az embernek rend szerint nem kell a boncolás miatt aggódnia.

Ahogy itt sem, hiszen Roussard két szélütést kapott, és a rák felfalta a máját. De lehet, hogy a doktor alaposabb lesz, mint a kollégája White Plainsben, és ha meglátja a véres pöttyöket Clement Roussard szemében, még a végén azt hiheti, hogy Julia segítette át a másvilágra. Talán nem ítéli el azért, amit tett, elvégre egy szerető és kötelességtudó lány utolsó cselekedete volt haldokló apjáért, de korántsem biztos, hogy idáig el kell jutni.

Ha az Öreg engedte volna, hogy kórházba vigyék, akkor közelről figyelhették volna az állapotát, és könnyen lehet, hogy vérhígítót adtak volna neki a további szélütések elkerülése végett. De a rákos máj esetében a Coumadin, a szóban forgó értágító gyógyszer könnyen okozhat belső vérzést. Mivel ez még a Coumadin nélkül is előfordulhat, egy ilyen jellegű halál senkiben nem kelthet gyanút.

A Coumadint vényre írják Fel, így Keller nem tudott hozzájutni. De a Coumadin előtt volt egy véralvadásgátló gyógyszer Warfarin néven, amit patkányméregként is használtak, hiszen belső vérzést okozott.

A Warfarint vény nélkül adják, de Kellernek még a gyógyszert sem kellett elmennie, mivel a garázsban talált egy dobozzal. Nem látta rajta, hogy mikor járt le a szavatossága, de úgy gondolta, ez most talán nem is számít. Miért lenne az idő múlásával kevésbé mérgező? Ráadásul nem is patikai minőségű volt, mivel a csomagolásán feltüntették, hogy emberi használatra alkalmatlan. Ez azonban nem az az eset volt, amikor a mellékhatások miatt kellett volna aggódnia, igaz?

A Warfarint hozzáadta az infúziós oldathoz, megvárta, amíg bele csöpög a méreg az öreg vénájába. Azon gondolkodott, működni fog-e, és ha igen, hogyan.

Pár perc múlva kiment a konyhába. Talált még kávét a kancsóban, töltött magának, és megmelegítette a mikrohullámúban, Ha Julia felébred, és bejön, majd azt mondja, hogy nem tudott aludni. De Julia nem ébredt fel, Keller megitta a kávét, elmosta a bögrét, és visszament az öreghez.

Az orvos vizsgálata nagyjából kimerült abban, hogy ellenőrizte, Julia apjának van-e pulzusa. Keller úgy látta, nemhogy a szemgolyók bevérzését nem vette volna észre, de még egy lőtt sebet sem a halántékán. Aláírta a halotti anyakönyvi kivonatot, Julia felhívta a család temetkezési vállalkozóját, a temetésre pedig tíz-tizenöt ember – barátok és család – jött el. Ott volt Donny Walhings a feleségével, és Keller végre találkozott Patsy és Edgar Morrill-lal. A temetés után mindkét házaspár elment Juliához. Az öreget elhamvasztották, amit Keller mindent egybevetve jó ötletnek tartott, nem utolsósorban azért, mert így nem kellett kimenni a temetőbe.

A két házaspár nem maradt sokáig, és amikor végre elmentek, Julia így szólt:

– Akkor most végre visszamehetek Wichitába. Nicholas, bárcsak látnád az arckifejezésed!

– Nos, egy pillanatig…

– Amikor visszaköltöztem, azt mondtam magamnak, hogy csak addig maradok, ameddig apának szüksége van rám. Azaz addig, amíg él. De már akkor tudtam, hogy nem fogok hazamenni. Ez itt az otthonom, tudod?

– Nehéz elképzelni téged máshol, mint New Orleansban. Ami azt illeti, bárhol máshol, mint ebben a házban.

– Semmi bajom nem volt Wichitával – felelte Julia –‚ és volt ott egy életem. A jógaóráim, a könyvklubom. Wichitában élni lehet, de visszatérni oda már nem.

Keller pontosan tudta, Julia mire gondol.

– Elmehetnék máshova, és pár hónapon belül újrateremtem ott a wichitai életemet. Talán sakkoznék jóga helyett, és bridzseznék ahelyett, hogy megpróbálnám kitalálni, Barbara Taylor Bradford legutolsó regényének mi az igazi üzenete. De ugyanaz az élet lenne, az új barátaim pontosan ugyanolyanok lennének, mint a wichitaiak. Csereszabatos élet, akárhova költözöm.

– És most?

– Most át kell néznem apa dolgait, ki kell találnom, minek mi tegyen a sorsa. Segítesz nekem?

– Hogyne.

– És a nappalit is kell takarítanunk. Azok a szagok, a cigarettafüst és a betegség szaga. Nem tudom, mit csináljak a hamvaival.

– El szokták temetni, nem?

– Azt hiszem, de nem ellentétes ez magával a hamvasztás alapgondolatával? Hogy a végén az ember mégiscsak egy sírban köt ki? Én tudom, mit akarok majd.

– Mit?

– Ugyanazt, amit a kocsiddal tettünk, csak éppen nem a folyóban. Szórd szét a hamvaimat az öbölben. Megteszed ezt nekem, ha lesz rá lehetőséged?

– Szerintem neked kell majd kitalálnod, hogy mihez kezdj velem. De ahogy akarod. A Mexikói-öböl éppen olyan jó hely, mint bármi más.

– Nem inkább a Long Island-öböl? Nem akarsz hazamenni?

– Nem. Szeretek itt lenni.

– Azt hiszem, sírni fogok. – Julia sírt, Keller átkarolta. Aztán Julia megszólalt – De ne túl hamar, jó? Az öböl nem megy sehova. Megvár téged, nincs miért kapkodnod.

Donny ismert valakit, aki hajlandó volt kivinni őket a hajójával az öbölbe. Alig egy órát töltöttek a vízen, és amikor kikötöttek, az urna üres volt. A hajó tulajdonosa még pénzt sem volt hajlandó elfogadni.

A cég, ahonnét bérelték a betegágyat, elvitte a szerkezetet, két fiatal férfi egy fehér furgonban megjött az infúzióért. Keller beletömte egy szemeteszsákba a használt ágyneműt és a törülközőket, valamint az öreg pizsamáit. A rák nem fertőző, az ágyneműt és minden mást ki lehetett mosni, Keller azonban a teli szemeteszsákot lerakta a járdára.

Patsy Morrill egyik barátnője eljött kifüstölni a betegszobaként használt nappalit. Kellernek fogalma sem volt, mit jelent a kifüstölés, aztán ki derült, hogy a nő fogott egy maroknyi zsályát, és szálanként meg gyújtotta, körbejárt a szobában, itt-ott megállt, füstöt legyezett. Keller látta, hogy mozognak az ajkai, de egy szót sem értett abból, amit mondott, sőt még azt sem hallotta, hogy egyáltalán jön-e ki hang a száján.

A nő azt mondta, negyedóra alatt végez. Végül ez a negyedóra lett a leghosszabb tizenöt perc Keller életében, és amikor az asszony végzett, Julia óvatosan megkérdezte, hajlandó-e pénzt elfogadni a szolgálataiért.

– Ó, nem! – felelte a nő. – De ölni tudnék egy bögre kávéért.

Különös teremtés volt, majdhogynem manószerű, korát és származását meg sem lehetett tippelni. Lelkesen dicsérte a kávét, és otthagyta a bögréjét kétharmadig tele. Kifelé menet mondta nekik, hogy csodálatos a közös energiájuk.

– Milyen különös egy teremtés – tűnődött Julia, ahogy nézte a távolodó nőt. – Kíváncsi vagyok, Patsy hol találta.

– Én arra vagyok kíváncsi, mit művelt – jegyezte meg Keller, majd követte Juliát a nappaliba, ahol elhúzta az orrát. – Akármit is csinált – jelentette ki – szerintem sikerrel járt, hacsak az egyik bűzt nem nyomta el egy másikkal.

– Többről van szó. Megváltoztatta a helyiség energiáját. És kérlek, meg ne kérdezd, mit jelent ez.

Ez teljesen új élmény volt Kellernek. Semmi olyasmit nem tett, amit ne tett volna korábban. Csak éppen ez volt az első alkalom, hogy ott maradt takarítani.

Huszonkilenc

Egyik este vacsora után csörgött a telefon. Donny volt az. Beolvasott Kellernek egy címet a folyó túloldalán, Gretnában. Keller leírta, másnap reggel meg előszedte a térképet, hogy megnézze, hogyan tud odajutni.

Donny kisteherautója egy földszintes, hosszú ház előtt állt, amiben nincsen nappali, a helyiségek egymásra vannak felfűzve. Néha „Fegyverlövés”-nek is szokták hívni az ilyen házakat, mert ha az egyik végébe beáll valaki, és az összes ajtó nyitva van, akkor a golyó a szemközti falon úgy távozik, hogy közben nem találkozott fallal, ajtóval. Az ilyen típusú házakat először a polgárháború után kezdték el felhúzni New Orleansban, és gyorsan elterjedt az egész Délen.

Ez a ház elég vacak állapotban volt. Kívül ki kellett festeni, a tetőről jó pár cserép hiányzott, a kertet derékmagasságig benőtte a gaz. Belül még rosszabb volt a helyzet: a padlót szemét borította, a konyha olyan volt, akár egy szemétdomb.

Keller megszólalt:

– Donny, nekünk itt semmi dolgunk.

– Szép kis ház, nem?

– Jól láttam a táblát a bejárat előtt? ELADVA? A vevőben erősen túl tenghet az optimizmus.

– Tudod – felelte Donny –‚ ennél rondábbakat is mondtak már rólam.

Vigyorogva figyelte, ahogy Kellernek leesik az álla. – Tegnap írtuk alá a szerződést – folytatta. – Láttad a tévében ezeket az új sorozatokat, amikben régi, lerohadt házakat újítanak fel? Nekem is ez a tervem. Egy kis szeretet kell, és a környék legszebb házává varázsoljuk.

Lehet, hogy a szeretet mellé egy kis munkát is kell keverni – jegyezte meg Keller.

– És pár dollárt. Elmondom, mit találtam ki.

Azzal keresztülvezette Kellert a régi házon, és részletesen elmagyarázta, hogyan tervezi felújítani Volt pár érdekes ötlete, köztük az, hogy a hátsó részre egy emeletet húz. Ez egy igencsak ambiciózus elképzelés, bólintott Donny, de megéri, mert jelentősen növeli a ház piaci értékét.

– Na, szóval erről lenne szó – fejezte be Donny.

– Szinte az összes pénzét elvitte az induló részlet – mesélte Keller Juliának –‚ a maradékot meg anyagra és emberekre költi, mert Dwayne és Luis nem fognak most dolgozni azzal, hogy a pénzüket a ház eladása után kapják meg. Viszont arra gondolt, hogy én benne lennék-e egy ilyen megoldásban, ami azt jelenti, hogy a ház eladása után enyém a nettó profit egyharmada.

– Ami gyaníthatóan jóval több lesz a tizenkét dolláros órabérednél.

– Akkor, ha hamar végzünk, majd találunk valakit, aki hajlandó azonnal jó árat fizetni.

– Úgy látom, te már meghoztad a döntésedet.

– Honnét tudod?

– Ha találunk valakit. És mi mást mondhattál az igenen kívül?

– Én is erre gondoltam. Az a nagy hátránya, hogy egy ideig egy centet sem fogok hazahozni.

– Semmi gond.

– Nem tudom fizetni a kocsi részleteit, és nem tudok hozzájárulni a rezsihez.

– Pokoli egy helyzet – nézett rá Julia. – Ha nem bújnánk rendszeresen ágyba, semmi hasznodat nem venném.

Julia csak akkor költözött fel az emeletre a gyerekkori szobájába miután szétszórták az apja hamvait, kitakarították és kifüstölték a nappalit. Keller maradt a saját szobájában, a dolgait ott tartotta a szekrényben és a fiókokban, de az éjszakákat Juliánál töltötte.

A gretnai munkával késtek, és túllépték a költségvetést is, de ez senkit sem lepett meg. Mindkét férfi sokat dolgozott, heti hét napot, hajnalban kezdték, és sötétedés után fejezték be. Donny készpénze hamarabb elfogyott, mint gondolta, és miután lemerítette az összes hitelkártyáját, még ötezer dollárt kellett kölcsönkérnie az apósától.

– A vén rohadék megkérdezte, mi a biztosíték arra, hogy vissza is fizetem a pénzt. „Mondjuk a lányod boldogsága?”, kérdeztem vissza. A többit elképzelheted, de a pénzt megkaptam, és az számít, nem?

Keller nagyon élvezte a munkát, különösen akkor, amikor Donny úgy döntött, hogy az emeletráépítést is megcsinálják.

– Olyan érzés, mintha egy házat építenék – mesélte Keller Juliának. – Mert ez több mint felújítás.

Amikor mindennel végeztek, és még a kertet is rendbe tették, Keller elvitte Juliát, hogy megmutassa neki. Már korábban is látta, akkor még alig kezdtek neki, most viszont azt mondta, alig hiszi, hogy ez ugyanaz a ház. A falakat meg az alapot leszámítva a ház valóban majdnem új volt.

A Francia Negyedbe mentek ünnepelni, bár az igazi ünneplés váratott magára addig, amíg nem találnak egy vevőt. Ugyanazt a magas mennyezetes éttermet választották, amit korábban, nagyjából ugyanazt rendelték, és most is bőven hagytak a borosüvegben. Munkáról beszéltek, arról, hogy mi a jó benne, meg arról, hogy Donny vajon megkapja-e érte azt az árat, amit kér.

Ha a profit akkora lesz, amekkorát Donny remél, akkor nem hagyják abba, hanem folytatják, veszik és felújítják a házakat, csak a következő háznál Keller már üzlettársként fog dolgozni. Miért, eddig nem volt az?, kérdezte Julia. Teljes jogú üzlettárs, felelte Keller, ő állja a ház árának felét, és övé lesz a nyereség fele is. Donny már több házat talált, amik alkalmasak a vállalkozásukra.

– Nem csoda – bólintott Julia. – A Wallingsok olyan vállalkozó kedvűek.

Először azonban Donny két készpénzes munkát vállalt el, egy lakásfestést a Melpomene-en, és egy ház teljes felújítását Metairie-ben, amit a Katrina tett tönkre. A Wallingsok a vállalkozó kedven felül remek gyakorlati érzékkel rendelkeznek, tette hozzá Julia. De mielőtt nekiálltak volna bármelyik munkának, mondta Keller, megállapodtak, hogy pihennek pár napot.

– Hát persze – mosolygott Julia –‚ mi mást is tenne egy igaz New Orleans-i?

Amikor hazaértek, Julia megkérdezte, mi történt.

– Mert a hangulatod teljesen megváltozott, ahogy a kocsihoz értünk. Az étteremben jókedvű voltál, a kocsiban meg már nem. Mondtam valamit? Nem? Akkor mi a baj?

– Nem hittem volna, hogy észreveszed.

– Mondd el.

Keller vonakodott elmondani, de titkolózni sem akart előtte. – Egy pillanatig – felelte végül – azt hittem, hogy valaki engem bámul.

– És azzal mi a baj? Jóképű férfi vagy, és… Istenem.

– De tévedtem – folytatta Keller. – Nem engem nézett, hanem a hátam mögött a parkolót, hogy mikor hozzák már a kocsiját. De emlékszem egy férfira, aki azért került bajba, mert elment San Franciscóba, ahol valaki felismerte.

Julia gyors volt. Elég volt elkezdeni egy mondatot, azonnal be tudta fejezni.

– Akkor talán nem kellene a Negyedbe járnunk – állapította meg.

– Én is erre gondoltam.

– És a többi helyre se menjünk, ahova turisták járnak. Ha például osztrigát akarunk enni, akkor ott van Felix étterme a Prytanián, ahol éppen olyan jó az étel, mint az Acme Oyster House-ban, csak éppen kevesebben vannak.

– Mardi Gras alatt meg…

– A Karnevál alatt – mondta Julia – végig otthon maradunk. Ez nem nagy áldozat. Nem csoda, hogy így megváltozott a hangulatod.

– Nem az zavart, hogy megijedtem – felelte Keller – mert nem tartott sokáig, és nem is ijedtem meg annyira. Mire leesett, hogy félnem kellene, már nem volt mitől félnem. De van egy teljesen új életem, ami úgy passzol rám, akár egy tökéletes kesztyű, és minden kapcsolatot megszakítottam a múltammal, amikor belelöktük a kocsit a folyóba.

– Azt hitted, hogy az életed azon részének vége.

– Vége is van – bólintott Keller –‚ de azt hittem, hogy a múltamból semmi sem lesz képes megtalálni, és ez nem teljesen igaz. Mert balesetek mindig történnek. Egy sasszemű rohadék New Yorkból, vagy Los Angelesből, vagy Chicagóból, vagy Vegasból.

– Vagy Des Moines-ból.?

– Vagy akárhonnan. És véletlenül idejön vakációzni, mert ez egy népszerű hely.

– A hurrikán óta nagyon kevés turista jár erre – jegyezte meg Julia –‚ de lassan visszatérnek..

– Csak egyvalaki kell, aki véletlenül meglát egy étteremben, vagy az utcán vagy bárhol. Nézd, ez egyáltalán nem valószínű. Nem élünk élénk társadalmi életet, természetünknél fogva visszahúzódóak vagyunk. A legtöbb időt otthon töltjük kettesben, és ha találkozunk valakivel, vagy Edgar és Patsy, vagy Donny és Claudia. Mindig jól érezzük magunkat, de nem jelenik meg a képünk a Times-Picayune partirovatában.

– De még megjelenhet – nézett rá Julia. – Amikor Donnyval ti lesztek a Katrina utáni időszak legsikeresebb építési vállalkozói.

– Erre azért ne bazírozz. Ennyire egyikünk sem ambiciózus. Tudod, hogy Donny miért vágott bele ebbe az üzletbe? Nem csak a lehetőség és a profit miatt. Hanem azért, mert így végre nem kell állandóan küzdeni egy munkáért. Nagyon utálja, a többiekkel kell versenyeznie, és közben olyan árat adnia, ami elég alacsony ahhoz, hogy megkapja a megbízást, de elég magas ahhoz, hegy ne bukjon rajta. Persze tulajdonosként is ugyanilyen számításokat kell végeznie, de azt mondja, ettől nem kap migrént.

Ezzel témát váltottak, és nem is tértek vissza az előzőhöz, de aznap éjjel hosszú és kellemes hallgatás után Julia megkérdezte Kellertől,. hogy nem tudja-e valahogy megszüntetni az űzött vad állapotát.

– A rendőrség csak akkor talál meg, ha valamiért letartóztatnak – felelte – és ujjlenyomatot vesznek. Miattuk nincs mitől tartanom. Csak Al más kérdés. Úgy gondolom, hogy az idő mindent megold. Minél több idő telik el, annál kevésbé fogja érdekelni, hogy élek-e vagy halok. És hogy tudok-e tenni valamit…

– Igen?

– Csak akkor, ha ki tudom deríteni, ki ez az Al, és hol találom. Akkor aztán odamegyek, és… teszem, amit tennem kell.

– Azaz megölöd. Kimondhatod nyugodtan a szót, engem nem zavar.

– Erről van szó. Ezt kell tennem, ugyanis kétlem, hogy aláírhatnánk egy kölcsönös meg nem támadási szerződést, a végén meg kezet rázunk.

– Alnek mennie kell – bólintott Julia. – Most mi olyan vicces?

– Ki gondolta volna rólad, hogy ennyire kemény fickó vagy?

– Kemény, mint a vídia. Meg tudod találni valahogy? Biztosan gondolkodtál rajta.

– Hosszasan és kitartóan. Nem tudom, hogyan lehetne megtalálni. Azt sem tudom, hol kezdeném a keresését.

Harminc

Donny szinte azonnal kapott egy ajánlatot a házra. Alacsonyabbat, mint remélte, de még bőven a bekerülési költség fölött, és úgy döntött, hogy igent mond.

– Minél előbb adjuk el ezt a házat, annál jobb, mert kezdhetjük is a következőt – mondta Kellernek, miután aláírta a szerződést a vevővel. Keller is megkapta a nettó nyereség egyharmadát, tizenegyezer dollárt. Nem számolta, hány órát dolgozott a házon, de tudta, hogy a nyereség visszaosztva bőven több volt óránkénti tizenkét dollárnál.

Sietett haza a hírrel, és amikor belépett, azt hitte, Julia már mindent tud. Az asztal az ünnepi porcelánnal volt megterítve, a vázában virágok.

– Gondolom, valaki elmondta neked – sóhajtott Keller, de senki nem mondott semmit Juliának, aki gratulált neki, megcsókolta, majd közölte, a virágok azért kerültek az asztalra, mert neki is van nagy híre. A következő tanévre nyolcórás állást ajánlottak neki.

– Állandó állást – magyarázta – Mondani akartam nekik, hogy a mai bizonytalan világban semmi sem biztos, semmi sem állandó, de úgy döntöttem, hogy befogom a számat.

– Okosan tetted.

– Ez több pénzt jelent, persze, de nem csak azt. Az extra juttatások mellett legfőképpen azt, hogy nem kell minden hónapban egy újabb osztálynyi ördögfiókával küzdenem. Ehelyett lesz egy saját osztálynyi ördögfiókám egy egész évig.

– Ez remek.

– Ugyanakkor heti öt napot kell dolgoznom évi negyven hétben, és nem csak akkor, amikor egy tanár úgy dönt, hogy most akkor beteg lesz vagy elköltözik nem is tudom, hova.

– Wichitába?

– Eléggé ide fog kötni minket az én munkám meg a te munkád is, de miben fog ez meggátolni minket? Semmiben. Az csodálatos, hogy nyáron van három szabad hónapom, és ha ott akarod hagyni New Orleanst egy kis időre, akkor azt nyáron kell megtenned. Azt hiszem, igent kell mondanom nekik.

– Mert eddig még nem mondtál nekik igent?

– Meg akartam beszélni veled. Szerinted igent kellene mondanom?

Keller bólintott, majd Julia felszolgálta a vacsorát, aminek a receptjét egy New Orleans-i szakácskönyvben találta, sűrű és pikáns ragut okrával és rizzsel, zöldsalátával, desszertnek meg citromos pitével. A pitét egy kis pékségből hozta a Magazine utcából, és miközben Keller a második szeletet falta, Julia bejelentette, hogy ajándékot hozott neki.

– Azt hittem, a pite az ajándék – nézett fel Keller.

– Finom, mi? Az ajándékodat is a Magazine utcában vettem, majdnem a pékség mellett. Nem tudom, észrevetted-e.

– Mit?

– A boltot. Nem tudom, talán hibát követtem el. Talán nem fog tetszeni, mert sót hintek a régi sebekre.

– Tudod – nézett rá Keller –‚ gőzöm sincs, hogy miről beszélsz, Most akkor kapok ajándékot, vagy sem?

– Nem egészen ajándék. Úgy értem, hogy nem csomagoltam be. Mert ez nem olyan ajándék, amit az ember becsomagol.

– Ami azért hasznos, mert legalább nem kell kicsomagolnom, így azt az időt is erre a beszélgetésre fordíthatjuk.

– Megbuggyantam? „Igen, Julia, megbuggyantál.” Ne menj sehova.

– Hova mennék?

Julia egy lapos papírzacskóval jött vissza, így az ajándék, ha informálisan is, mégis be volt csomagolva.

– Remélem, nem követtem el hibát ezzel – nyújtotta oda a zacskót Kellernek, aki kinyitotta, és kivette belőle a Linn’s Stamp News egy példányát.

– Van ez a bolt, alig nagyobb, mint egy lyuk a falban, Bélyegek, érmék és politikai jelvények meg kitűzők. Meg egyéb hobbicuccok, de főleg az előbbi három. Tudod, hogy melyik boltról beszélek?

Keller nem tudta.

– Bementem, és nem akartam bélyeget venni, mert azt nem tartottam valami jó ötletnek, és…

– Ebben igazad is volt.

– De megláttam ezt a magazint, és eszembe jutott, hogy egyszer említetted, igaz?

– Könnyen lehet.

– Akkor olvastad?

– Előfizettem rá.

– És arra gondoltam, hogy megveszem neked, tudod? Mert tudom, hogy a bélyegeid eltűntek, és milyen sokat jelentettek neked, és az újságról majd eszedbe jut a veszteség. De aztán arra gondoltam, hogy talán majd örülsz neki, elolvasod a cikkeket, és ki tudja, talán még arra is kedved támad, hogy megint elkezdj gyűjteni, bár az gyakorlatilag lehetetlen, ugye? Ekkor így szóltam magamhoz: „Julia, adj annak az embernek a pult mögött két dollárt és ötven centet, aztán menj szépen haza.” És én ezt tettem.

– Ezt tetted.

– Ha annyira rossz ötlet volt – mondta Julia –‚ akkor tedd bele a zacskóba, add vissza, és garantálom, hogy soha többet nem fogod látni, aztán mindketten úgy tehetünk, mintha ez az egész nem történt volna meg.

– Csodálatos vagy – közölte Keller. – Mondtam már neked?

– Igen, de akkor mindig az emeleten voltunk. A földszinten most mondtad először.

– Nos, csodálatos vagy.

– És az ajándék?

– Az nagyszerű, a jövő pedig ígéretes.

– Úgy értem…

– Tudom. Ez az ajándék több mint nagyszerű. Nem tudom, érdekelnek-e a cikkek, nem tudom, meg akarom-e egyáltalán nézni a hirdetéseket, és ha igen, akkor akarok-e venni valamit. Egy biztos: ki fogom próbálni.

– Mi lenne, ha töltenék neked még kávét, és te bemennél a dolgozószobába a Linn’sszel?

Keller megnézte a magazin címlapját, és azon tűnődött, miért is pocsékolja erre az idejét. A vezércikk egy luzerni árverésen elért hihetetlenül magas árakról szólt. A kivételes gyűjtemény a cári Oroszország 1917 előtti bélyegeit tartalmazta teljes egészében. Egy másik, kevésbé prominens cikk, egy színhibás amerikai bélyegről szólt, egy harmadik meg a gyűjtők reakcióiról a posta következő évi kibocsátási terveit illetően. Ugyanazok a sztorik hétről hétre, évről évre. A részletek változtak, a számok is, de minél többet változott minden, annál jobban maradt ugyanaz. Meg kellett néznie, hogy tényleg a legfrissebb számot olvassa-e, nem pedig valamelyik régebbit.

Ugyanazok az ostoba szerkesztői levelek, a korlátolt énközpontúság végtelen sirámai. Az egyik azért nyöszörgött, mert a posta olyan sok új bélyeget bocsátott ki, hogy nem tudta mindet megvenni, a másik azért, mert a postai alkalmazottak olyan durván és erőszakosan pecsételték le az első napi borítékokat, egy harmadik meg csatlakozott a végtelen vitához, amelynek célja az volt, hogy miként lehet megszerettetni a bélyeggyűjtést fiatal fiúkkal és lányokkal. Keller szerint a filatéliát valahogy érdekesebbé kellett volna tenni a videojátékoknál, ez azonban nem volt lehetséges, még akkor sem, ha olyan bélyegeket bocsátanak ki, amik felrobbannak.

Keller a Filatélia a konyhaasztalon című rovathoz lapozott, amiről úgy tudta, ez a lap legnépszerűbb rovata. Soha nem értette, miért, ugyanakkor el kellett ismernie, hogy ő maga sem volt képes ellenállni neki. Minden héten két névtelen szerző közül az egyik – akár a két személy egy és ugyanaz lehetett volna, annyira nem volt köztük különbség – aggasztó részletességgel elemzett egy csomag bélyeget, amit a Linn’s egyik hirdetőjétől vett nevetségesen alacsony összegért, néha akár csak egy dollárért. Az e heti cikk tipikus volt: Mr. Anonymus magából teljesen kikelve zsémbelt, mivel a rendelt bélyegek két hét alatt értek el hozzá, és amiatt meg végképp kifejezetten boldogtalan lett, hogy a bélyegek 11 százaléka nem emlékbélyeg volt, ahogy ígérték, hanem egyszerű postai bélyeg. Jézusom, gondolta Keller. Nyugalom, ember. Ha képtelen vagy arra, hogy legyen egy életed, akkor legalább tegyél úgy, mintha lenne. Ekkor azonban valami különös történt. Elolvasott egy cikket, és teljesen lekötötte. Aztán arra lett figyelmes, hogy az egyik hirdetést nézi, egy escondidói kereskedő hirdetését – akivel korábban már több üzletet is kötött – számos, ritkának minősülő latin-amerikai bélyegről. A többi hirdetéshez hasonlóan ez is csak katalógusszámokat tartalmazott, az állapot betűkódjait, valamint az árakat, szóval nem lehetne mondani, hogy a hirdetés olvasmányos lett volna, Keller ennek ellenére teljesen elmerült benne, aztán a szeme egy másik hirdetésre vándorolt, majd letette az újságot, és felment egy percre az emeletre. Kezében a Scott-katalógussal tért vissza, fogta a Linn’st és olvasott tovább.

– Nicholas?

Keller zavartan kapta fel a fejét.

– Csak szólni akartam, hogy felmegyek az emeletre. Majd kapcsold le a lámpát, ha végeztél.

Keller becsukta a katalógust, és lerakta az asztalra. – Én is megyek fel.

– De ha ennyire élvezed…

– Holnap korán kell kelnem – felelte Keller. – És ennyi élvezet éppen elég egy éjjelre.

Lezuhanyozott, megmosta a fogát, Julia pedig az ágyban várt rá. Szeretkeztek, és utána Keller nyitott szemmel feküdt, majd így szólt:

– Ez nagyon kedves volt tőled.

– Ha akarod, így is fogalmazhatod.

– Az újságra gondoltam. Nagyon kedves volt, hogy megvetted.

– Örülök, hogy jól sült el. Jól sült el?

– Teljesen belemerültem – válaszolta Keller. – Akarsz valami nagyon szánalmasat hallani? Találtam egy hirdetést, benne több érdekes bélyeggel, és feljöttem az emeletre a katalógusomért.

– Hogy megnézd, mennyit érnek a bélyegek?

– Nem azért. Talán mondtam már neked, hogy a katalógus nekem egyfajta hordozható gyűjtemény is, mert minden bélyeget bejelöltem benne, amit eddig megvettem. Szóval lehoztam a katalógusomat, hogy meg nézzem, az adott bélyeg megvan-e már a gyűjteményemben.

– Nem tudom, miért tartod szánalmasnak – fordult felé Julia a sötétben. – Ez teljesen épeszű dolog.

– A szánalmas az – folytatta Keller – hogy a gyűjteményem öt darab bélyegből áll. Az első öt svéd bélyeg reprintjeiből. Szóval nem tudom, mit nézegetem, hogy mim van meg, amikor nincs semmiféle gyűjteményem.

– Ó.

– És itt jön a legjobb rész. Egy ponton rájöttem, mennyire szánalmas vagyok, vagy nevetséges, mindegy. De ettől még ugyanúgy folytattam. Úgy dolgoztam a katalógusommal, mintha meglett volna a gyűjteményem. Pedig nincs.

Kellernek majdnem elkerülte a figyelmét.

Másnap sokáig dolgozott, és mire hazaért, már várta a vacsora, aztán egy órát nézték a tévét, és lefeküdtek. A következő nap nem kellett dolgoznia, így reggel megpróbálkozott a bokrok megnyírásával, keresve az egészséges egyensúlyt a növény növekedési és terjeszkedési igénye, valamint Julia és az ő igénye között, hogy több fény érje a teraszt, és jobban lássanak. Nem sokkal dél után hagyta abba, és még mindig nem tudta eldönteni, hogy túl sokat vagy túl keveset nyírt-e le.

Délután beültek Keller kocsijába, és elmentek egy büfébe az öböl mellett. Donny és Claudia rengeteg áradoztak róla, hogy milyen csodálatos halakat és tengeri herkentyűket lehet ott enni, de hazafelé a kocsiban egyetértettek, hogy nem érte meg odavezetni meg vissza. Otthon Julia nekiállt a mosásnak, Keller meg bement a dolgozóba, hogy kidobja a Linn’st. Majdnem az összes cikket elolvasta, gyűjteménye nincs, akkor meg miért őrizgesse?

Aztán arra lett figyelmes, hogy a fotelban ül, az újságot lapozza, és azon tűnődik, miként lehet gyűjtemény nélkül bélyeget gyűjteni. Az egyik megoldás, gondolta, az, hogy folytatja tovább a gyűjtést, mintha meglenne a kollekciója. Megveszi azokat, amik nincsenek meg, csak éppen nem albumokban tartja (hiszen már volt több albuma is, illetve régebben voltak albumai, amik eltűntek, de ez most másodlagos), hanem borítékban vagy dobozban. A megoldás mögött az állt, hogy a gyűjteménye előbb vagy utóbb visszatalál hozzá – amiről pontosan tudta, hogy nem fog megtörténni –‚ és akkor majd azokba az albumokba helyezi el őket, addig meg csak szépen dobozba teszi őket. Az elhelyezésükkel nem is kell foglalkoznia, csak a megvásárlásukkal.

Bizonyos értelemben úgy gyűjtene bélyeget, ahogy egy ornitológus madarakat gyűjt. Ha egyszer megpillantott, megfigyelt és azonosított egy madarat, az ornitológus bevezeti a gyűjteményébe, hiszen nem kell a maga fizikai valójában birtokolnia gyűjteménye tárgyát, hogy a saját j nevezhesse. Ezen elmélet szerint Keller bélyegei, azok, amik eltűntek, még mindig az övé voltak.

Továbbra is használni fogja a Scott-katalógust. Amikor vesz egy új bélyeget, bekarikázza a számát a katalógusban, hogy ne vegye meg még egyszer. Az új vásárlásokat, gondolta Keller, új színnel jelölhetné, mondjuk kékkel vagy zölddel, így azonnal látná, hogy az új szerzeményt a gyűjteménye eltűnése előtt vagy után vásárolta-e, azaz a bélyeg ténylegesen az övé-e, vagy csak elméletben.

Tisztában volt vele, hogy ez így minimum zavaros volt és különös, de nem különös és zavaros dolog-e maga a bélyeggyűjtés?

Szórakozottan lapozgatta az újságot, túlságosan elfoglalták a gondolatai, így nem is tudott figyelni arra, ami a lapokon állt. Szóval könnyen lehet, hogy többször is megnézte már a kis hirdetést, mire végre leesett neki, hogy mit is lát.

Az újság vége felé, de még az apróhirdetések előtt volt egy oldal, amit a lap a kisméretű keretes hirdetéseknek tartott fenn, főleg kereskedőknek. Az egyik Franciaország és gyarmatai szakértőjének hívta magát, egy másik a brit birodaloménak 1960 előtt. És volt egy fickó, aki azóta ugyanazt a hirdetést jelentette meg, amióta Keller először a kezébe vette alapot. A férfi a megszállt Németországot és Ausztriát igazgató szövetséges katonai kormány által kibocsátott bélyegek specialistájaként tüntette fel magát. És itt van a hirdetés, ugyanabban a formában, változatlan tartalommal, és…

Két sorral lejjebb ezt látta:

J. P. Klassics

Garantáljuk, hogy elégedett lesz velünk

www.jpktoxicwaste.com

Keller csak bámulta a hirdetést. Sűrűn pislogott, de továbbra is ott volt, amikor kinyitotta a szemét. Képtelenség volt, amit látott, és hacsak nem bóbiskolt el és merült mély álomba, akkor a hirdetés valóban megbújt a többi között, de nem bújhatott meg, mert… Mert ez képtelenség volt. Többször előfordult már vele, hogy álmodott, tisztában is volt vele, hogy álmodik, és minden erejével ki akart szabadulni az álomból, de nem ment, benne maradt az álomban, még akkor is, amikor felébredt. Ez is olyan lett volna? Keller felállt, körbesétált, leült, és azon tűnődött, hogy valóban körbesétált-e, vagy csak beleépítette az álmába. Fogta az újságot, elolvasta a többi hirdetést is, hogy van-e köztük olyan zagyva dolog, amit csak az álmok képesek előidézni.

Első pillantásra semmi gond nem volt a többi hirdetéssel. Ott állt J. P. Klassics hirdetése, pedig nem állhatott ott.

Mert az egyetlen ember, aki feladhatta a hirdetést, halott volt, kétszer fejbe lőtték egy White Plains-i házban, amit utána rá is gyújtottak.

Harmincegy

Ugyan kerülnie kellett miatta, de Keller elment a Magazine utcába, hogy megnézze magának a bélyegkereskedőt. Csak azért találta meg, mert tudta, hol kell keresnie. Apró betűs kis tábla jelölte a boltot, így érthető, hogy miért nem látta meg eddig.

Átfutotta fején, hogy beugrik megnézni, hátha kaphatóak a Linn’s régebbi példányai. És ha igen? Mit számít?

Tíz perc múlva az utca túloldalán parkolt egy internetkávézó előtt, ahol egy inkább birkózónak, semmint számítógépbűvésznek látszó srác odavezette egy komputerhez. Azóta nem ült számítógép előtt, hogy az eBayen bélyegekre licitált az iowai útja előtt. A laptopja is eltűnt, mire visszajutott New York-i lakásába, és eszébe sem jutott újat venni. Mire? Julia akkor adta el az ővét, amikor visszaköltözött Wichitából, és most többször is előhozta a témát, hogy vegyenek egy gépet, de körülbelül annyira erőltette, mint a padlás kitisztítását. Lehet, hogy egyszer vesznek számítógépet, de nem ez állt a legfontosabb dolgokat összesítő listájuk elején. De még ha lett is volna Juliának számítógépe, Keller akkor sem azt használja. Egy nyilvános számítógép nyilvános környezetben, messze házuktól – a helyzet pont ezt követelte meg.

Leült a gép elé, kinyitott egy böngészőt, és begépelte a címet: www.jpktoxicwaste.com. Aztán várt.

A hirdetés címe akár véletlen is lehetett. Egy kereskedő – aki a filatélia klasszikus darabjaira specializálódott 1840 és 1940 között – könnyen választhatta a J. P. Klassics elnevezést. A „J. P.” a neve rövidítése, a Klassics egyértelmű, és ugyanazért van így betűzve, amiért Krispy Kreme fánk is. A figyelemfelkeltés miatt.

Ha valóban ez történt, akkor ennek a kereskedőnek sikerült olyan nevet választania, ami ismerős húrokat pengetett meg Kellerben. Nem azért, mert Keller ezt az időszakot gyűjtötte, hiszen rajta kívül több ezren, tízezren szakosodtak erre, hanem azért, mert a rövidítés az ő nevének iniciáléját adta ki. JPK ő, John Paul Keller. Vagy, ahogy Dot szokta mondani: Just Plain Keller.

A Just Plain Klassics tulajdonosa nem vette a fáradságot, hogy feltüntesse a nevét a hirdetésben, de ez nem számított kirívó esetnek. Viszont nem adott meg sem telefonszámot, sem postacímet, csak egy webcímet. Számos filatéliai üzlet köttetik manapság a világhálón, és rengetegen mindössze az e-mail címüket adják csak meg. Ez a hirdetés azonban e-mail címet sem tartalmazott.

Maga a honlap címe volt az, amit Keller nehezen akart elhinni: www.jpktoxicwaste.com.

Évekkel ezelőtt, amikor még az öreg irányította az üzletet, Dotot nagyon zavarta, hogy a főnökük minden különösebb ok nélkül sorra utasítja vissza a megbízásokat. Úgy döntött hát, hogy proaktív lesz (bár a szó tényleges jelentésével sem ő, sem Keller nem volt tisztában), és feladott egy hirdetést a Zsoldos Magazinban. Különleges takarító munkára szakosodott különleges szakemberek – valami hasonló szerepelt a hirdetésükben. A kitalált cégüket Toxic Waste-nek nevezték el, a cím meg egy postafiók volt Hastingsben vagy Yonkeriben vagy valahol.

JPK. Toxic Waste.

Véletlen lenne? Körülbelül annyira amennyire a Des Moines-i útja véletlen volt. Ám ha nem véletlen, akkor ezt a hirdetést a holtak földjéről adta fel nem más, mint Dot.

A honlap, miután nagy nehezen odajutott a számítógép, finoman szólva sem volt informatív vagy impresszív. A tetején – a monogramja, JPK, nagy, kövér betűkkel. Egy szó sem a bélyegekről, egy szó sem különleges takarító munkáról. Semmi nem volt a honlapon, mindössze egy üzenet, amely szerint fejlesztés alatt áll, alatta meg egy matematikai képlet, amit Keller csak bámult, de nem értett:

19∆=28x24+37–34÷6

– Mi van?

Megnyitotta a Google-t, és számos permutációt próbált ki. JPK – Just Plain Klassics. Semmi. JPK Bélyegek. Semmi. Ha a Klassics elején a lecserélte a titokzatos hirdető, akkor érdemes megpróbálni a végén is „k”-val. Lássuk. JPK Klassiks. Semmi. JPK Classics. Semmi. A toxic waste-re kiadott keresés végtelen számú találatot hozott, és Kellernek egyikhez sem volt kedve. Aztán ekkor rá akart keresni a képletre vagy mifenére, de nem tudta, hogyan gépelje be a szimbólumokat. Mindent megtett, amire képes volt, a keresőprogram pedig azonnal tájékoztatta, hogy keresése nem járt eredménnyel. Feladta, és visszament az eredeti weboldalra. www.jpktoxicwaste.com. Akárhányszor lépett be az oldalra, mindig ugyanazt az üzenetet és ugyanazt a képletet kapta. Végül leírta, bemásolta a keresőbe, de egyetlen találatot sem kapott.

Számítsd ki, Keller.

Ceruzával és papírral dolgozott. Algebrafeladványnak látszott, és a középiskolai algebraóráknak már az emléke is elhalványult, de talán mégis tud kezdeni a képlettel valamit. 28-szor 24 az 672, plusz 37, az 709, abból mínusz 34, az 675. (Azt Keller fel nem tudta fogni, miért kellene először hozzáadnia 37-et, hogy aztán kivonjon belőle 34-et.) Az egészet elosztotta 6-tal, a végeredmény 112,5. Szóval a 19 ∆ az 112,5-del egyenlő, ami azt jelentette, hogy? Ez eredmény törtszám lett, és mire eljutott 5,921052631-ig, látta, hogy valahol tévedett.

Olyan egyszerű mint a pí, gondolta Keller. Lehet, hogy csak valamiféle internetes szemétbe futott bele, ami lebeg a kibertérben, és lesből csap le az áldozataira.

Az ember azt hinné, ha egy hely kávézónak hívja magát – legyen az internet- vagy csak sima –, akkor kávét is lehet rendelni. Keller megkérdezte, a birkózó a fejét rázta, és az italautomata felé mutatott, ami számos energiaitalt ajánlott a Coca- Cola mellett.

Keller a sarkon talált egy Starbucksot, és vett egy nagyobb lattét. Visszavitte magával a számítógéphez, és megnézte az eredeti képletet. Mi van, kérdezte magában, ha a szimbólumokat kihagyod?

19 kicsi háromszög egyenlő 282437346-tal.

Keller előszedte a tárcáját, kivette belőle a társadalombiztosítási kártyáját, megnézte, és a megfelelő helyre beírta a gondolatjelet.

282-43-7346.

És mit keres ebben a 19 kicsi háromszög? És mihez kezdene társadalombiztosítási számmal?

Ó.

Felejtsük el a kicsi háromszögeket, és használjuk mind a 19 számjegyet, egy kicsit rendezzük át a gondolatjeleket, és akkor…

1-928-243-7346.

Ó.

Észak-Arizona. Észak-Arizona körzetszáma 928.

Keller senkit sem ismert Észak-Arizonában, ami azt illeti, egész Arizonában nem ismert senkit. Egyszer régen járt az államban, egészen pontosan Tucsonban, üzleti ügyben. A férfi, akivel találkozott, egy magas fallal körbevett lakóparkban élt, aminek még saját golfpályája is volt.

Tucson Dél-Arizonában van, a körzetszáma pedig 520.

Keller számba vette a lehetőségeket, és hármat tudott összeszedni.

Egy. Az egész egy nagy véletlen. Ezt azonban ki lehetett zárni, hiszen a véletlen hosszú karja ilyen messzire nem érhet el. Túlságosan komplikált véletlen volt ez, olyasfajta, mint amikor egy rakás majom egy rakás írógép előtt megírja a Hamletet. Még ha jól is indul az egész, a vége valahogy így hangzik: „Lenni vagy nem lenni, ez itt a gezorgenplatz.”

Kettő. Az üzenetet Dot küldte. Igaz, hogy meghalt, de valahogy kitalálta, miként lehet a síron túlról kommunikálni. Elvetette az ötletet, hogy egyfajta dzsinnként materializálódjon előtte, vagy hogy a fülébe sugdosson, mert úgy gondolta, hogy ettől Keller megijed, ehelyett azzal a briliáns ötlettel állt elő, hogy egy névtelen hirdetést ad fel a Linn‘sben. De ez is képtelenség, hiszen hogyan is adhatna fel egy szellem újsághirdetést?

Három. Az üzenetet az elpusztíthatatlan Csak Al adta fel. Ő tudta, mi Keller hobbija, hiszen valószínűleg az egyik mamelukjával vitette el a lakásából a gyűjteményét. Keller monogramját is tudhatta, ha azt nem is, hogy a J. meg a P. minek a rövidítése. Talán csak véletlenül találta ki a Just Plain Klassics elnevezést. De ha Al ennyire fondorlatos módon akarná is megtalálni Kellert, akkor a végén miért rejti el ilyen különös, rejtvényszerű módon a telefonszámot? Miért kínlódna ilyesmivel? Csak be kellett dobnia a horgot, és várni, hogy Keller ráharapjon, hiszen a hirdetést csak ő érthette, senki más.

Különben is, az teljesen ki van zárva, hogy Al valahogy tudomást szerezhetett a Dottal közös próbálkozásáról a mérgező anyagok eltakarítása területén. Kelleren kívül egyetlen embernek jelentett ez valamit, mégpedig Dotnak. Mindenki meghalt már, akinek akár csak távolról köze lehetett ahhoz az ügyhöz, a gyilkos fegyver pedig – tessék, ez egy igazi véletlen – ugyanazon folyó fenekén pihent, mint a Sentra, habár több száz mérföldre északra. Dot még akkor sem mondta volna el ezt az egészet – különös tekintettel a mérgező anyagok eltakarítására –‚ ha megkínozzák. Azon egyszerű oknál fogva, hogy nem jutott volna eszébe. „Jól figyelj ide, te nő! Azonnal mondj el nekünk valamit, amivel magunkhoz tudjuk csalogatni Kellert, különben kitépjük a lábujjkörmeid!” „Mérgező’ anyagok, mérgező’ anyagok!” Aha. Hát persze.

Szóval három lehetőség volt, és mindegyik egyformán lehetetlen.

Van még egy lehetőség. Dot, mielőtt megölték, megpróbált még kapcsolatba lépni Kellerrel. Elindította a honlapot, feladta a hirdetést a Linn’sben. Egy telefonszám a honlapon, és kész. Keller úgy tudja fel venni vele a kapcsolatot, hogy senki sem tud róla.

Egy honlapot könnyen el lehet indítani, és ha az ember kifizeti a szükséges díjakat előre, akár évekig is működhet. Hirdetést is lehet feladni egy évre előre. Persze ki is kell fizetni, de ez nem akkora tétel. Lehet, hogy a honlap tényleg fejlesztés alatt van, és Dot szeretett volna egyértelműbb üzenetet hagyni Kellernek. Szóval lehet, hogy már korábban megrendelte a honlapot, korábban kifizette a hirdetést, és ekkor törtek be hozzá azok az állatok, és ölték meg őt, így a honlapnak és a hirdetésnek már semmi értelme és szerepe sem volt. És Keller csak késve szerzett róla tudomást, amikor Julia ajándékba hozta neki az újságot. Lehetséges lenne mindez? Keller nem tudta, és nem is akarta fárasztani az agyát. Ugyanis gondolkodhatott akármennyit rajta, egyetlen dolgot tehetett csupán, egyetlenegyet.

Talált egy boltot, ahol vett egy kártyás mobiltelefont, és úgy állította be, hogy ne jelezze ki a számát. A rendőrség képes megállapítani, hol volt egy telefon egy adott hívás idején, de a hirdetést nem a rendőrség adta fel, és nem is ők csinálták a honlapot, és ha Csak Alnek ilyen technológia áll rendelkezésére, akkor… Ezt a kockázatot vállalnia kellett.

Ennek ellenére kocsiba ült, elvezetett a 10-es államközin majdnem Baton Rouge-ig, behajtott egy benzinkúthoz, és tárcsázott.

Arra számított, hogy ki sem fog csörögni. Vagy ha mégis, senki sem veszi. A harmadik csengésnél azonban valaki felvette. És beleszólt az a hang, amit soha nem remélt hallani többé:

– Remélem, hogy nem azért hívott, mert maga is el akar adni nekem valamit. Nos? Akárki legyen is az, mondjon már valamit.

Harminckettő

– Tudom, hogy mire gondoltál. Mert mi másra gondolhattál volna? De most ebbe ne menjünk bele. És ha már itt tartunk, én is ugyanezt hittem rólad. Na most. Hol vagy, és mennyi ideig tart, amíg ideérsz?

– Az arizonai Flagstaffbe?

– Ezt meg honnét…? Ja, a körzetszám. Nos, nem Flagstaff, de majdnem. Flagstaffben van reptér, de egyszerűbb, ha Phoenixbe repülsz, és onnét jössz kocsival. De az is lehet, hogy valahol a közelben vagy, és egyszerűbb idejönnöd. Hol vagy, Keller?

Hadd szóljon, gondolta Keller.

– New Orleansban – felelte. – Viszont nem olyan egyszerű csak úgy elmennem hozzád.

– Minden rendben? Remélem, nem vagy lakat alatt vagy ilyesmi.

– Nem, dehogyis, csak éppen bonyolult.

– Igen? Ebben az esetben én megyek el hozzád. Egyvalami akadályozhat meg ebben, a fodrászom, de annyira nem veszi komolyan, ha nem megyek el hozzá. Add meg a számod, mindjárt visszahívlak… Keller? Hol vagy?

– Itt.

– És?

– Most vettem ezt a telefont – felelte Keller –‚ és valahova fel van írva a száma, de nem tudom, hova tettem.

– Ez a vége mindennek – jegyezte meg Dot. – Amikor már a tulajdonos maga sem tudja, mi a telefonszáma. De ne aggódj, mert van valahol Indiában egy apró kis emberke, aki felhív majd, és Viagrát akar neked eladni. Tőle majd megkérdezheted a számot. Figyelj, ezt fogjuk tenni. Te felhívsz engem. Egy óra múlva, mert addigra már tudni fogom mikor érkezem, és hol szállok meg. Ja, és ne aggódj, ha nem találod a számomat. Csak nyomd meg az újratárcsázás gombot, és az okos kis telefonod elvégzi a többit helyetted.

Keller egy óra múlva megtudta, hogy Dot három napra fog jönni, és úgy gondolta, Juliának csak egy vagy két nap múlva mondja meg. Hazavezetett, Julia a ház előtt várta, és közölte, hogy az időjósok szerint esni fog, de nem úgy nézett ki. Keller megvonta a vállát, és azt felelte, hogy nemcsak nem tudja, esni fog-e vagy sem, de neki édes mindegy, mi lesz. Julia bólintott, hogy ő is ugyanígy gondolja, viszont mi nyomja annyira a lelkét? Mert valami nyomja, az biztos.

– Dot életben van – válaszolta Keller.

Kiderült, hogy az időjósok igazat mondtak. Késő délután esni kezdett, és három napig kisebb-nagyobb megszakításokkal végig esett. Nem fajult égszakadásig, de a nap sem bukkant elő, így Kellernek be kellett kapcsolnia az ablaktörlőt, ahogy Dot hoteljához vezetett.

Dot az Intercontinentalban vett ki szobát. Keller magával hozta az új mobiltelefonját, és miután átadta a fiúnak a parkolóban a kocsiját, Dotot hívta, aki lejött érte, és felkísérte a szobájába. A liftben rajtuk kívül volt még két vendég, így csak akkor szólaltak meg, amikor kiszálltak.

– Nem mintha azok ketten figyeltek volna ránk – jegyezte meg Dot. – Szerinted mik voltak? Nászutasok vagy házasságtörők?

– Nem figyeltem rájuk.

– Ők sem ránk, Keller, és éppen erre céloztam. Nem érdekes. Jesszusom, Keller, te megváltoztál, csak éppen nem tudom, miben.

– A hajam.

– A hajad. Hát persze. Teljesen más lett az arcod formája. Mit csináltál?

– Levágattam, és egy kicsit a haj vonala is megváltozott.

– És a szemüveg. Bifokális?

– Nem volt egyszerű megszokni.

– Nekem is nehéz hozzászoknom, pedig te viseled. Viszont tetszik a hatása. Olyan tudósforma lettél.

– Jobban látok – jegyezte meg Keller – De te, Dot, te aztán tényleg megváltoztál.

– Nos, idősebb vagyok, mint voltam. Mit vártál?

Csakhogy Dot nem idősebbnek, hanem fiatalabbnak látszott. Amikor először találkoztak sok-sok évvel ezelőtt, a haja sötét volt, viszont Keller Des Moines-i útja előtt már erősen őszült. Most az ősz szálak eltűntek – Keller már tudta, hogy ez sokkal könnyebben megy, mint fordítva –‚ és még tíz vagy tizenöt kiló. A nadrágkosztüm – ami köszönő viszonyban sem volt a White Plainsben viselt otthonkával – kiemelte új alakját, ezenfelül kirúzsozta a száját és a szemét is kifestette, amit Keller még soha nem látott.

– Van egy személyi edzőm – mesélte Dot. – És ha ez nem lenne elég, van egy édes kis vietnami lány, aki hetente megcsinálja a hajamat. Amikor megvettem ott a lakásomat, azt terveztem, hogy nappal fekszem akár egy partra vetett bálna, éjjel meg töltött pralinét eszek, erre tessék. Nézd csak meg, mi történt velem.

– Remekül nézel ki, Dot.

– És te is. Mit csinálsz? Golfozol? Vállban soha nem voltál különösen erős.

– Biztos a kalapácstól van.

– A garrote halkabb – felelte Dot –‚ viszont az izmokra semmiféle hatással nincs.

Felhívta a szobaszervizt, és rendelt két kancsó jeges teát, és amikor lerakta, ránézett Kellerre:

– Sok minden mesélnivalónk van, nem igaz?

Keller kezdte az utolsó Des Moines-i telefonbeszélgetésükkel, és befejezve a New Orleans-i életével. Dot figyelmesen hallgatta, néha valamit nem értett, erre rákérdezett, és amikor Keller befejezte, csak ült, és a fejét rázta.

– Vissza akartál vonulni – mondta. – Most meg fizikai munkát végzel.

– Az elején nem tudtam, mit csinálok – felelte Keller –‚ de annyira nem nehéz belejönni.

– Azt gondolom. Nézd csak meg azokat a barmokat, akik ebből élnek.

– És kielégítő a munka – folytatta Keller. – Különösen akkor, ha valami nagyon zavaros dolgot hozunk rendbe.

– Ezt évekig csináltad, Keller. Bár, ha jól emlékszem, eddig még soha nem használtál spaklit. Na de mesélj nekem erről a barátnődről.

Keller megrázta a fejét.

– Te jössz.

– Amikor tudtuk, hogy mi történik, nem volt más választásom, mint eltűnni – mesélte Dot – és minél hamarabb, annál jobb. Nem tudtam, te el tudtál-e menekülni vagy sem, azt viszont igen, hogy így vagy úgy, de én nem tudok semmit sem tenni érted.

– Szóval elsőként mindenünket eladtam, minden részvényünket, kötvényünket, befektetésünket, mindent. Az utolsó szöget is eladtam a kincsesládából. Aztán az egész összeget az utolsó centig átutaltam a számlánkra a Kajmán-szigeteken.

– Van számlánk a Kajmán-szigeteken?

– Nos, nekem van – felelte Dot. – Akkor nyitottam, amikor a tőzsdén elkezdtünk pénzt keresni, és ott várt rám, amikor szükségem volt rá. Átutaltam a pénzt, elintéztem a házat, aztán pár sarkot sétáltam, és felültem a buszra.

– Elintézted a házat. Ez mit jelent?

– Okos fiú vagy, Keller. Szerinted mit jelent?

– Felgyújtottad.

– Megszabadultam mindentől, ami a nyomomra vezethetett volna – mondta Dot. – Ahogy a számítógép merevlemezétől is. Kivettem a helyéről, azt tettem vele, amit te tettél a mobiltelefonoddal, majd visszadugtam a helyére, és igen, felgyújtottam a házat.

– Találtak egy holttestet is.

Dot fintorgott, majd legyintett. – Ezt a részt ki akartam hagyni – felelte. – Tudod, én csak meg akartam úszni, el akartam tűnni, mire megjelent ez a nő, és én úgy gondoltam, Isten küldte.

– Isten küldte?

– Emlékszel, Ábrahámnak hogyan kellett volna feláldoznia Izsákot? Isten meg küldött egy bárányt, hogy azt áldozza fel inkább.

– Ezt a sztorit soha nem értettem – jegyezte meg Keller.

– Nos, ez a Biblia, Keller. Mi a fenét vársz tőle? Lényeg az, hogy azon gondolkodtam, hova öntsem a benzint a házban, amikor csöngettek. Én meg ajtót nyitottam, és ott állt a nő.

– Lexikont árult? Közvélemény-kutató volt?

– Jehova tanúja – felelte Dot. – Tudod, hogy mit kapsz, amikor egy Jehova tanúját keresztezel egy agnosztikussal?

– Mit?

– Egy olyan embert, aki csak úgy, ok nélkül becsönget hozzád. A maradékot már te is tudod, nem? Behívtam, leültettem, aztán elővettem a fegyvert az ezüst evőeszközök mellől, kétszer fejbe lőttem, így lett ő a konyhában megtalált holttest. Annyi benzint öntöttem a kezére, hogy nem kellett aggódnom az ujjlenyomatai miatt. Tőlem soha nem vettek, de honnét tudhattam, hogy tőle sem? Az ember soha sem tudhatja, miféle alakok csöngetnek be hozzá. Most meg miért rázod a fejed?

– Valamit olvastam arról, hogy a fogorvosi nyilvántartás alapján azonosítottak téged.

– Igen.

– És ezt hogy csináltad?

– Ezért mondtam azt, hogy Isten küldte őt, Keller. A kis aranyosnak protézise volt.

– Protézise.

– Ráadásul valami olcsó vacak. Ki sem kellett nyitnia a száját, hogy lássam. Szóval szépen kivettem a protézisét, és beraktam az enyémet.

– A tiedet?

– Ebben meg mi olyan különleges?

– Nem tudtam, hogy protézised van.

– Mert nem is kellett tudnod – felelte Dot. – Ezért fizettem legalább hússzor annyit az enyémért, mint a Jehova tanúja az övéért. Mert az enyém olyan, mint az igazi. Harmincéves koromra egy fogam sem maradt, Keller, és ezt a történetet majd máskor mesélem el, ha nem bánod. Kicseréltem a protéziseket, felgyújtottam a házat, és elhúztam a csíkot.

– Én mindig azt hittem…

– Hogy azok a saját fogaim? Nézd csak meg – Felhúzta a felső ajkát. – Megmondom neked őszintén, ezt jobban szeretem, mint amit White Plainsben hagytam. Nem tökéletes, és ez árulja el a legtöbb protézist. Azok tökéletesek, ez meg nem. Ezért nem veszed észre. És meg ne kérdezd, mennyibe került.

– Nem kérdezem, de nem ezt akartam mondani. Hanem azt, hogy amennyire én tudom, a Jehova tanúi kettesével szoktak járni.

– Jogos. Nos.

– Igen?

– Először a férfit lőttem le – válaszolta Dot – mert ő volt a nagyobb, és meggyűlt volna vele a bajom, bár egyik sem volt veszélyes. Szóval először lelőttem a férfit, aztán lelőttem a nőt. A férfit a kocsim csomagtartójába tettem, és ott dobtam ki, ahol egy jó ideig nem találja meg senki, aztán visszajöttem, kicseréltem a protéziseket, felgyújtottam a házat, subidubidú.

Dot beállt a kocsival a garázsba, hogy senki se keresse, mindössze annyit pakolt, ami belefért egy kis táskába. Busszal elment a pályaudvarra, aztán vonattal Albanyba, és hat hétig egy olyan hotelban húzta meg magát, ahol főleg a főváros politikai életének szereplői szoktak meg szállni.

– Állami szenátorok, képviselők, meg lobbisták, akik tömik a pénzt a zsebükbe – mesélte Dot. – Volt sok készpénzem, és hitelkártyák az új nevemre. Vettem egy laptopot meg egy kocsit, és nekiálltam keresni. Úgy döntöttem, hogy Sedona jól néz ki.

– Sedona, Arizona.

– Tudom, rímel, akár a New York, New York. És itt vége is két hely közti hasonlóságnak. Sedona kisváros, drága, a klímája ideális, a fekvése csodálatos, a város lakossága húszpercenként megduplázódik, szóval gyakorlatilag senki sem figyel fel az emberre, ha megjelenik a semmiből, és fél év múlva már őslakosnak számít. Arra gondoltam, hogy odavezetek, közben megnézem magamnak az országot, aztán átgondoltam, és úgy döntöttem, hogy pokolba az országjárással, eladtam a kocsit, elrepültem Phoenixbe, vettem egy új kocsit, és elvezettem Sedonába. Választottam egy kétszobás lakást, az egyik ablakából látom a golfpályát, a másikból meg a Harangsziklát, bár szerintem te azt sem tudod, mi az.

– Egy szikla, ami minden órában üt egyet?

– A hajad más – nézett rá Dot –‚ de alatta a régi Keller van, igaz? Amikor berendezkedtem, nekiálltam kitalálni, hogy hogyan tudom fel venni veled a kapcsolatot, feltéve, hogy ez egy szeánsz nélkül is menni fog. Azt megtudtam a hírekből, hogy Des Moines-ból sikerült kijutnod, és a törvény vasökle nem csapott le rád, de ha Csak Al talál meg téged, arról nem írnak a lapok. Szóval ki kellett találnom egy olyan módot, amivel fel tudom venni veled a kapcsolatot, de közben nem hívom fel sem rád, sem magamra a figyelmet.

– Így feladtad a hirdetést a Linn’sben.

– Mindenhol feladtam azt a nyomorult hirdetést, ahol csak tudtam. Gondoltad volna, hogy ennyi újság meg magazin foglalkozik bélyeggyűjtéssel? A Linn’s mellett ott a Global Stamp News, a Scott’s Monthly Journal, meg az, amit az országos bélyegtársaság küld a tagjainak…

– Az Amerikai Filatéliai Társaság. Nagyon jó kis magazin.

– Ezt örömmel és megnyugodva hallom. Jó vagy rossz, a hirdetésem megjelent mindegyikben. Sőt, még az olyanokban is, mint a McBeal’s.

– Mekeel’s.

– Abban. Addig jelennek meg a hirdetések mindenhol, amíg nem szólok nekik, hogy elég, és havonta látom a számlakivonatomon, hogy lelkesen szedik le róla a pénzt. Azon kezdtem el gondolkodni, meddig kell megjelennie a hirdetéseknek, mert lassan úgy éreztem magam, mint a futballstadion-tulajdonos, aki minden meccs előtt lerakatott Elvis nevére egy jegyet a pénztárba, hátha felbukkan.

– Sokat költhettél rájuk.

– Nem olyan sokat. A kis hirdetések olcsók, és ha hosszabb időn keresztül jelentetem meg, akkor még kedvezményt is adnak. Érzelmileg fizettem sokat ezért, mert valahányszor megkaptam a számlakivonatomat anélkül, hogy hallottam volna felőled, egyre biztosabban éreztem, hogy végleg eltűntél. Te legalább nem őrlődtél a bizonytalanságban. Te tudtad, hogy meghaltam, de én csak ültem, vártam és tűnődtem.

– Nem tudom, melyik a rosszabb.

– Szerintem elég érv szól mindkettő mellett – felelte Dot. – De a lényeg az, hogy életben vagy, szóval kit érdekel, mennyit vártam? Megláttad a hirdetést, tárcsáztad a számot..

– Miután rájöttem, hogy az egy telefonszám.

– Nos, ha csak a telefonszámot írom oda, akkor megállás nélkül csöngött volna a telefonom. Különben is, tudtam, ha nekiállsz, ha tényleg nekiállsz, akkor meg tudod oldani. Azt az egyet nem értem, mi tartott ilyen sokáig. Nem a megoldás, hanem az, hogy egyáltalán megtaláld a hirdetést. Hányszor láttad a hirdetést, mielőtt gyanút fogtál?

– Egyszer.

– Csak egyszer? Az meg hogyan lehetséges, Keller? Azt tudom, hogy a postádat nem irányíttattad át New Yorkból, de a hirdetés minden bélyeges újságban megjelent. Mennyire nehéz megtalálni a Linn’st? Vagy előfizetni rá?

– Egyáltalán nem nehéz – válaszolta Keller –‚ de miért fizettem volna elő rá? Miért vettem volna meg? Semmi értelme nem volt. Azért láttam a hirdetést, Dot, mert Julia hozta haza nekem a Linn’s egyik példányát. Nem volt biztos benne, hogy örülnék neki, én meg nem voltam biztos benne, hogy bele akarok olvasni.

– De belelapoztál.

– A jelek szerint igen.

– Azt viszont nem értem, amit mondtál. Miért nem voltál biztos benne, hogy el akarod olvasni? És miért nem volt értelme olvasni a Linn’s valami kimaradt nekem, Keller. Segíts.

– Azért nem fizettem elő a lapra – válaszolta Keller –‚ mert ezt bélyeggyűjtők teszik, és úgy nehéz bélyeggyűjtőnek lenni, ha az embernek nincs gyűjteménye.

Dot pár pillanatig szótlanul bámult rá.

– Te nem tudod – mondta végül.

– Mit nem tudok?

– Hát persze hogy nem tudod. Honnét is tudhatnád? Gondolom, elfelejtkeztél róla, vagy én nem figyeltem eléggé, de…

– Lehet, hogy nem említettem. Mert nem szeretek erre gondolni. Elmentem a lakásomba, és…

– A bélyegeid eltűntek.

– Mind. Mind a tíz album. Nem tudom, ki vitte el őket, a rendőrség, vagy Csak Al emberei, de akárki is volt…

– Egyik sem.

Keller értetlenül nézett rá.

– Istenem – sóhajtott Dot. – Ezzel kellett volna kezdenem. De egyszerűen nem jutott az eszembe, hogy nem tudod. Én voltam, Keller. Én vittem el a bélyegeidet.

Miután Dot kivette a hotelszobát Albanyban, azonnal vásárolt egy kocsit. És az első dolga az volt, hogy New Yorkba vezetett.

– A bélyegeidért – magyarázta. – Emlékszel, amikor rád jött a búskomorság, és aprólékosan elmagyaráztad nekem, mit csináljak a bélyegeiddel, ha te meghalsz? Hogy hogyan menjek el a lakásodba, hogy hogyan hozzam el a gyűjteményed, hogy melyik kereskedőket hívjam fel, és hogyan kapjam meg a legjobb árat?

Keller emlékezett.

– Nos, nem akartam eladni, addig legalábbis semmiképpen sem, amíg nem szereztem valamiféle bizonyítékot arra, hogy meghaltál. A bélyegeket a lehető leghamarabb el akartam hozni, mert nem tudtam, mennyi idő alatt jut el oda a rendőrség, ha eljut egyáltalán. Megmutattam a portásnak a meghatalmazást, hogy a nevedben bemehetek a lakásba, és elhozhatok dolgokat, és…

– Tudod, arra a meghatalmazásra egyáltalán nem emlékszem.

– Nos, az Alzheimertől még nem kell tartanod, Keller. Szépen írtam magamnak egy meghatalmazást, és kinyomtattam. Még szép fejlécet is terveztem neked, az aláírásoddal meg nem kínlódtam sokat, mert honnét tudhatná a portás, hogy milyen az aláírásod? Még csak be sem kellett engednie, ugyanis kulcsot is adtál a lakásodhoz.

– Hogyan hoztad el az albumokat? Olyan nehezek.

– Nem mondod. Nehezek. Találtam a szekrényben egy nagy táskát, abba hat belefért – a kerekes bőrönd, gondolta Keller –‚ és megkértem a portást, hogy segítsen. Hozta a kis kézikocsit, és a garázsban az összeset beletettük a csomagtartóba. Ja igen, a számítógéped is elhoztam, de azt nem fogod visszakapni. Mert a Hudson alján hever.

– Maradjon köztünk – mondta Keller –‚ de a folyók sokat segítettek nekünk. – Felvette a poharát, ivott a jeges teából. – Nehéz ezt egyszerre megemésztenem – ismerte el. – Vegyük át még egyszer, hogy jól értem-e. A bélyegek…

– Albanyban vannak egy klimatizált raktárban. Ha egészen pontos akarok lenni, akkor Lathamben, de gyanítom, nem tudod, hol van.

– Albany megteszi. És minden ott van? Az egész gyűjteményem? Csak el kell mennem érte?

– Amikor csak akarsz. Lehet, hogy el kellene mennem veled, mert engem ismernek. Ha akarod, akár holnap is elrepülhetünk Albanyba.

– Jól hallom a hangodon, hogy nem feltétlenül akarsz holnap repülőre ülni?

– Nos, szeretnék eltölteni pár napot New Orleansban. De te döntesz. Visszakapod a bélyegeidet, plusz két és fél millió dollárt, hátha földbe áll az építőipari vállalkozásod.

– Földbe áll?

– Keller. Nyugodtan hátradőlhetsz és megnyugodhatsz.

– Vagy?

– Ilyen gyorsan megittam volna a teámat? Töltök a te kancsódból, ha nem bánod.

– Tessék.

– Sajnálom, ha néha fel kell kelnem, és ki kell mennem a fürdőbe. A sok tea miatt. Keller, szerintem mindketten biztonságban vagyunk. A zsaruk azt hiszik, meghaltál, vagy Brazíliában vagy, vagy mindkettő. Egyébként én is ezt hittem, amíg meg nem szólalt a telefonom. Nem tudom, barátunk, Al mit gondol, de gyanítom, éppen elég dolga van, mint hogy velünk törődjön. Azt tudja, hogy meghaltam, és ha te rajta is vagy a listáján, hát nagyon az alján. Szóval minden rendben, megnyugodhatunk.

– De?

Dot sóhajtott.

– Tudom, hogy jellemhiba, és biztosan van valami tanfolyam is, ami ezzel foglalkozik, és ha van, akkor Sedonában biztosan tartanak is. De szerinted mennyi az esélye annak, hogy elmegyek erre a tanfolyamra?

– Csekély.

– Na tessék, Keller. Nem tehetek róla. Én nagyon ki akarom egyenlíteni a számlát azzal a rohadékkal.

– Én majdnem beleőrültem – mondta Keller –‚ hogy ő életben van, te meg nem.

– Pontosan. Én is így voltam vele. Ő életben van, te meg nem. Erre tessék, mindketten életben vagyunk, mindketten milliomosok vagyunk, és talán hagyni kellene az egészet a francba, de…

– El akarod kapni.

– De el ám. És te?

Keller mély levegőt vett.

– Azt hiszem, beszélnem kell Juliával.

Harminchárom

– Szeretnék találkozni vele – mondta Julia, és erősködött, hogy Keller hívja el Dotot vacsorára.

Éppen éttermet akartak választani, amikor Julia így szólt:

– Nem. Tudod, hogy mit csináljunk? Hívjuk el hozzánk, és én főzök.

Keller elment Dotért, aki klasszikus kosztümöt viselt, és a frizurája is más volt.

– Le kellett mondanom a kis vietnami fodrásznőmet Sedonában – mondta Dot. – Megkértem a recepcióst, hogy találjon nekem egy fodrászt. Talált is, a nőnek be nem állt a szája, de tetszik, amit a hajammal csinált.

Keller bevezette Dotot a házba, és bemutatta Juliának, aztán félreállt, és várta, hogy becsapjon a mennykő. Julia először körbevezette Dotot a házban, aki a megfelelő dolgokat mondta a megfelelő helyeken, aztán leültek vacsorázni, és Keller ekkor már tudta: nem fog semmi sem rosszul elsülni, nem fog becsapni semmiféle mennykő. Annál mindkét nő jobb nevelést kapott.

Julia pitét szolgált fel desszertnek, ezúttal pekándiós pitét, amit abban kis pékségben vett a Magazine utcában, majd kávét ittak, mert Dot ezt választotta a jeges tea helyett. Julia egész este Nicholasnak szólította Kellert, Dot meg nem szólította sehogy sem, de a második bögre kávé közben kicsúszott a száján a Keller.

– Úgy értem, Nicholas – javította ki magát, majd Juliára pillantott. – Még szerencse, hogy több ezer mérföldre élek innét, és nem kell félned attól, hogy mikor szólom el magam egy nagyobb társaságban. Amúgy szólítottad már Kellernek?

Az Intercontinental felé Dot így szólt a kocsiban:

– Igazi hölgyet találtál magadnak, Keller. Sajnálom, de nem tudom megszokni az új nevedet. Egy ideje már csak Keller vagy nekem.

– Semmi baj.

– De miért pirult el, amikor megkérdeztem, hogy szólított-e valaha Kellernek? Jesszusom, Keller, most meg te pirultál el.

– A fenéket pirultam el – felelte Keller. – Csak felejtsd el, jó?

– Oké – bólintott Dot – Mea culpa, és már el is felejtettem.

– Hogy hívtalak-e valaha Kellernek? Olyan vörös lettem, mint a rák.

– Szerintem nem vette észre.

– Nem? Tudod, kétlem, hogy Dot barátnőd figyelmét bármi is elkerülné. Kedvelem őt. Bár nem olyan, amilyenre számítottam.

– Mit vártál?

– Egy idősebb nőt. És egy kicsit kövérebbet is.

– Idősebb volt.

– Hogyan?

– Idősebbnek látszott, és kövérebbnek is. Soha nem festette magát, és állandóan otthonkát viselt. Ez a neve, ugye? Otthonka?

– Közben tévét nézett, és a jeges teát ivott.

– Ezekkel ma sem hagyott fel – felelte Keller –‚ de manapság gyakrabban jár el otthonról, eléggé lefogyott, szép ruhákat vesz, fodrászhoz jár. És festeti a haját.

– Nem mondod! – kapta a kezét a szája elé Julia. – Dot nagyon szellemes és szarkasztikus, viszont ezzel nem tudja leplezni, hogy milyen úri hölgy. Amikor megmutattam neki a házat, megjegyezte például, hogy az ablakkönyöklők pont olyanok, mint az ő házában voltak White Plainsben. Nagyon szerethette azt a házat, de mégis elég határozott és eltökélt volt ahhoz, hogy felgyújtsa.

– Más választása nem lévén – jegyezte meg Keller.

– Ezt értem, ennek ellenére mégsem lehetett könnyű. Kíváncsi vagyok, én képes lennék-e rá.

– Ha kell, akkor igen.

– Ha mindent összevetek, akkor csak egyházról van szó. És te bármikor építesz nekem egy újat, igaz? Nagy konyhával, járólappal a fürdőben.

– És légkondicionálóval.

– Te vagy az én hősöm. Nem azt mondtad, hogy a romok között találtak egy holttestet?

Keller már várta a kérdést, készen állt.

– Otthagyta a protézisét – felelte –, hogy a fogászati nyilvántartás alapján azonosítani tudják Nem tudtam, hogy protézise van, így ez a lehetőség fel sem merült bennem.

– Ez mindent megmagyaráz. Nicholas? – Julia a karjára tette a kezét. – Attól féltem, hogy féltékeny leszek, még akkor is, ha nem olyan volt a kapcsolatotok. De azt láttam és éreztem, hogy olyan ő neked, mint egy nővér és nagynéni keveréke. Tudod, hogy mi volt az elefánt?

– Az elefánt a nappaliban?

– Hogy mindenről beszéltünk, csak egyvalamiről nem. Arról, hogy most mit fogsz csinálni.

– Nem nagyon kell nekem csinálni semmit sem.

– Tudom. Megvannak a bélyegeid, vagy legalábbis hamarosan itt lesznek nálad, és sok pénzed is lesz. Eközben mi élhetünk úgy, ahogy eddig, ami pontosan olyan élet, amilyet én élni akarok…

– Én is.

–…nem törődve a pénzzel, nem aggódva miatta, csak kényelmesen és boldogan élni.

– És?

– Soha nem leszünk képesek nyugodtan vacsorázni a Francia Negyedben. Ha úgy döntesz, hogy utánuk mész, tudnád, hogy hol kezdd?

– Nem igazán.

– Des Moines-ban?

– Nem tudom, bármelyikük ott él-e. Abban biztos vagyok, hogy Al nem ott lakik. Van egy Des Moines-i telefonszámom, amit mindennap hívtam, hogy megtudjam, elintézhetem-e végre azt a barmot, aki csak a kertjét locsolta, és ez volt a legnagyobb bűne. Kíváncsi vagyok, tudja-e, milyen közel járt ahhoz, hogy kijelentkezzen ebből az életből.

– Szerinted a telefonszám sehova nem vezetne?

– Nem – felelte Keller. – Különben nem adták volna meg nekem. De amennyire látom, ez az egyetlen nyom.

– Valóban?

Másnap reggel Julia kivitte Kellert és Dotot a reptérre. Keller taxit akart hívni, de Julia ragaszkodott hozzá, hogy ő vigye ki őket. Dot bement az épületbe a csomagjával, hogy magukra hagyja őket, Julia meg kiszállt a kocsiból, hogy megcsókolja Kellert.

– Légy óvatos, hallod?

– Az leszek.

– Megmondom Donnynak, hogy el kellett utaznod. Családi ügyben.

– Hogyne. – Keller a nő arcát fürkészte. – Van még valami?

– Nem igazán.

– Ó.

– Tényleg semmiség – felelte Julia.

Nem fog elfutni.

Harmincnégy

– A körzetszám 515 – mondta Dot, a régi papírdarabot nézve. – Az Des Moines? Hónapok óta itt van nálad, és egyszer sem tárcsáztad?

– Miért tettem volna?

– Értelek. Ha ezt a számot adták neked, akkor sehova nem fog vezetni, De azért tárcsázd csak.

– Miért?

– Hogy ki tudjuk húzni, ne kelljen többé foglalkoznunk vele, és több hely maradjon a tárcádban a pénzednek a Kajmán-szigeteken. Keller elővette a mobilját, kinyitotta, aztán becsukta.

– Ha él ez a szám, és felhívom…

– Nem ezen a telefonon hívtál fel Sedonában? Aminek még te sem tudod a számát?

– De igen. Akkor is…

– Tárcsázz – mondta Dot. – És ha a szőrös fülű férfi veszi fel, akkor a telefont kidobjuk az ablakon.

Ki sem csengett.

– Erre számítottam – sóhajtott Dot. – És most már biztosan tudjuk. Mi mást tudunk még? Kétszer beszéltem Allel telefonon. Nem sokáig, de felismerném a hangját. Ha lenne egy hangalapú szembesítés, akkor ki tudnám választani.

– Bárcsak tudnám, hogy hol kezdjük.

– Én is. Al a semmiből került elő és hívott fel, tudod. Soha egy szót sem szólt arról, hogy hol hallott rólam, ki adta meg neki a számot. De valahol valakitől meg kellett kapnia, mert nem állt neki csak úgy összevissza tárcsázgatni. Tudta a számomat, és tudta a címemet. Nem kérdezte meg a címet, amikor elküldte az első borítékot tele pénzzel. Mert tudta.

– Szóval valaki, aki ismer téged, ismeri őt is.

– Ezt nem tudjuk, Keller. Valaki, aki ismer engem, beszélt valakivel, aki ismeri őt, és nem tudjuk, hogy a kettő közé még hány valaki került. Az öreg sokáig irányította ezt az üzletet, és az évek során egyszer sem változtatta meg a telefonszámát.

– Szóval vannak egypáran, akik ismerték a telefonszámot.

– Az első embertől Alig hosszú lánc vezet, és ha csak egyetlen szem hiányzik, sehova sem jutunk. – Dot megrázta a fejét. – Mégis azt mondom, ha elég sok embert kérdezek meg, akkor valaki tudhat valamit. Szerinted mindig más nevet használ, valahányszor telefonál? Csak Al? Csak Bill? Csak Carlos?

– Vagy a szokásai rabjai, és máig az Alt használja.

– És ezt nehéz is elfelejtenie. Pár dolgot hoztam csak el White Plains-ből, és ezek egyike a telefonkönyvem, abban pedig rengeteg szám van. Minél több embert hívok fel, annál valószínűbb, hogy valaki tudni fogja, miről beszélek. Persze ez csak az egyik része.

– Mert minél több emberrel beszélsz, annál valószínűbb, hogy Al meg tudja, keresed őt.

– Az a másik része. És úgy kell beszélnem ezekkel az emberekkel, hogy nem árulhatom el, ki vagyok. Ha még emlékszel rá, én benn égtem a White Plains-i háztűzben.

– Most, ahogy mondod, igen, mintha hallottam volna valamit.

– Nem tudom, ki más hallott még róla. Nem hiszem, hogy New York vonzáskörzetén kívül máshol is írtak volna róla. De ha telefonálok, akkor nem lehetek az egyik hívásnál halott, a másiknál meg életben. A világ ennél sokkal kisebb. – Dot vállat vont. – Majd valamit kitalálok. Talán veszek egy olyan kütyüt, amit ráteszek a telefonra, és elváltoztatja a hangom. Jó lenne, ha el tudnánk kezdeni máshol…

– Ami azt illeti, el tudjuk kezdeni.

– El?

– Adtak nekem egy telefont – felelte Keller. – A szőrös fülű adta, amikor elvitt a motelba, ahol szobát foglaltak nekem.

– Laurel Inn, vagy valami hasonló.

– Az. Laurel Inn. Azt mondta, erről a telefonról hívjam. Én meg annyira voltam hajlandó azt a telefont használni, mint megszállni abban a szobában.

– Mert gyanús volt az egész.

– Vannak automatikus elővigyázatossági lépések, és igen, nem volt nekem rendben ez az egész. Igaz, úgy döntöttünk, hogy ez lesz az utolsó munkám, de ettől az érzéstől nem tudtam megszabadulni. Nem voltam hajlandó a motelban maradni, nem voltam hajlandó a telefont használni, és még magammal vinni sem, mert be tudják mérni, hogy hol van. Akár be van kapcsolva, akár nincs.

– Tényleg?

– Nálam azaz alapszabály, hogy bárki képes bármire. Vagy mindenki képes mindenre. Ahogy akarod. Szóval, ha meg akarták találni a telefont, hát kereshették, mert én otthagytam a Laurel Innben.

– A szobádban.

– Kettőszáznégyes.

– Emlékszel a szobaszámra. Elismerésem, Keller. Majdnem Olyan impresszív trükk, mint az elnökös. Nem emlékszel véletlenül, hogy ki volt a tizennegyedik elnökünk?

– Franklin Pierce.

– Erről beszélek. Bónuszkérdés. Milyen színű bélyegen szerepel?

– Kék.

– Kék, Franklin Pierce, kettőszáznégyes szoba. Nem akármilyen a memóriád, de…

– És akkor mi van? Dot, könnyen lehet, hogy pontosan úgy vették azt a telefont, ahogy én az enyémet, és Mr. Szőrösfülű soha nem hívott rajta senkit, mielőtt odaadta nekem.

Dot előrehajolt.

– De ha nem – mondta –, akkor megnyomsz egy gombot a készüléken, mire az kiírja az utoljára hívott nyolc vagy tíz számot.

– Ki.

– Amiket le lehet nyomozni. Ki lehet deríteni, ki vette a telefont, és mikor.

– Lehetséges.

– A kérdés ugyanaz marad, Keller. És akkor mi van? Ugyan még soha nem szálltam meg egyetlen Laurel Innben sem, és lehet, hogy a szobaasszonyok nincsenek egy szinten a német háziasszonyokkal, de te komolyan el tudod képzelni, hogy a telefon még mindig ott van a matrac alatt?

– Lehet.

– Komolyan?

– Egy szobát kaptam egy nagy franciaággyal.

– Milyen kedves volt tőlük, de ha egyszer sem aludtál ott…

– Azt akartam, hogy senki se használhassa a telefont, ezért felemeltem a matracot, és bedugtam alá, egészen a közepére.

– El tudod képzelni, hogy a zsaruk mennyire szedték szét a szobát?

– Egy ilyen gyilkosság után? Igen, el tudom képzelni.

– Csak annyit kellett tenniük, hogy leveszik a matracot az ágykeretről.

– Talán meg is tették.

– De szerinted nem?

– Talán nem.

– Tegyük fel, hogy a telefon még mindig ott van. Működni is fog? Nem lehet, hogy az akkumulátor lemerült benne?

– Dehogynem.

– Viszont akkumulátort lehet venni.

– Még Iowa közepén is – bólintott Keller.

– Laurel Inn. Nem emlékszel véletlenül a telefonszámra? Hát persze hogy nem. Még nem készült róla bélyeg.

Keller odament az ablakhoz, és kinézett a városra, miközben Dot telefonált. Először a tudakozót hívta, majd a Laurel Inn recepcióját. Letette, és így szólt:

– Nos, van egy nő, aki azt hiszi, teljesen elment az eszem.

– De bejött.

– Az első emeleten kell laknunk, mert a férjem ki nem állhatja, ha fölötte járkálnak. Nem akarom hallani a forgalom zaját, és mindkettőnknek közel kell lennünk a lépcsőhöz, de nem közvetlen közel, és én megnéztem a szobakiosztásukat a neten, és azt hiszem, megtaláltam a tökéletes szobát.

– Tényleg úgy hangzol, mint akinek elment az esze – bólintott Keller. – De amikor a recepciósnak mondtad, minden teljesen normálisan hangzott a szádból.

– Holnaptól három napig a mienk a kettőszáznégyes. Most meg mi a baj?

– Nem is tudom. Három nap? Az olyan soknak hangzik.

– Kettőnknek egy éjszaka is soknak hangzik egy szobában, Keller. Te sem alszol a Laurel Innben, ahogy én sem. Csak azért foglaltam szobát, hogy megkapjuk a kulcsot. A kulcsot nem tartottad meg, ugye? A telefonszámmal együtt?

– Nem, de amúgy se mennénk vele sokra. Kártyakulcsot használnak, és mindig újat csinálnak, amikor új vendég veszi ki a szobát.

– Most kezdem el sajnálni azokat a szerencsétleneket, akik évekig tanulták a zárfeltörést, aztán egyik reggel rájuk virradt a szép új elektronikus világ. Nagyjából úgy érezhetik magukat, mint a nyomdai szedők a számítógép korában. Egy kivételes tudás birtokában vannak, de nem tudják mire használni. Most meg mit nézel így?

– Hogyan nézlek?

– Mindegy. Kénytelen voltam három éjszakára lefoglalni a szobát, mert egyetlen éjszaka kedvéért nem adhattam elő a táncomat a férjemről meg a lépcsőről. Kíváncsi vagyok, fenn van-e a honlapjukon a szobakiosztás.

– Van egyáltalán honlapjuk?

– Mindenkinek van, Keller. Még nekem is.

– Fejlesztés alatt.

– És lehet, hogy így is marad egy ideig. Lefoglalok két repülőjegyet. Vagy vezetni akarsz? Milyen messze van ide Des Moines?

– Közel ezer mérföld.

– Mivel holnap estétől vettük ki a szobát, repülni fogunk. Megvan még a fegyvered?

– A Sig Sauerem,amit Indianában szereztem. De azt nem vihetem fel a gépre.

– Még a csomagodba sem teheted bele?

– Biztosan tiltja valami előírás, de ha mégsem, akkor is felhívhatja ránk a figyelmet. Valami hülye meglátja a fegyvert a röntgen alatt, és akkor hosszú napunk lesz.

– Akarsz vezetni? Én odarepülök, kiveszem a szobát, te meg beülsz a kisteherautódba, és rálépsz a gázra. Des Moines tőlünk északra van, igaz?

– Mint az ország jó része.

– De úgy egyenesen északra, ugye? A Mississippi vonalán.

Keller a fejét rázta.

–Nem. Nyugatra a Mississippitől.

– Nem Iowában voltál, amikor egy ügyfél át akart verni minket?

– Amikor egy másik ügyfél akart átverni minket.

– Ja igen, a Zsoldos Magazin-ügy. Az nem Iowában volt? Nem dobtál bele akkor valamit a Mississippibe?

– Muscatine-ben történt.

– Ez az! Nem jutott eszembe a neve annak az átkozott helynek. Egy ideje törtem már rajta a fejemet, és mindig Muscatel ugrott be, pedig tudtam, hogy nem az volt Des Moines tőlünk nyugatra van Nem a Mississippi mellett?

– Lassan leesik, Dot.

– Nem látom, mi értelme van ilyen felesleges dolgokkal telezsúfolni a fejem, hacsak nem akarok reszt venni egy tévévetélkedőben. Szóval akkor hogy legyen? Én repülök, te meg vezetsz?

– Csak azért, hogy magammal vigyem a fegyvert? A pokolba vele. Különben meg nem akarok egy New Orleans-i kocsival menni.

– Erre nem is gondoltam. Mindketten repülünk. – Felemelte a telefont. – Foglalok jegyet. Mondd még egyszer a neved. Nem tudom, miért nem tudom megjegyezni. Tudom ám, mi a megoldás, Keller. Egy bélyegen kellene szerepelned.

Harmincöt

A Deltával repültek Des Moines-ba, atlantai átszállással. Az út mindkét szakasza rutin volt, azt leszámítva, hogy Atlantából Des Moines-ba repülve nem kaptak jegyet egymás mellé, Dot pedig meg volt győződve arról, hogy mellette egy szövetségi légimarsall ül.

– Végig erősen azon voltam, hogy ne csináljak semmi gyanúsat – mesélte Dot. – Az élmény meg az út egyszerre volt idegtépő és megnyugtató.

Dot a jegyeket az új nevén foglalta, azaz Wilma Ann Corderként. A nevet évekkel ezelőtt találta ugyanúgy, ahogy Keller a Nicholas Edwardst, és elkészített egy teljes személyazonossági csomagot útlevéllel, jogosítvánnyal, társadalombiztosítási kártyával és fél tucat hitelkártyával. Bérelt egy postafiókot az új nevén, sőt még egy kézimunka-magazinra is előfizetett, amit minden hónapban kivágott a szemétbe.

– Aztán három évig küldték nekem a leveleket – mondta –‚ hogy újítsam meg az előfizetésemet. De hát mit érdekel engem a kézimunka?

Wilma Ann Corderként bérelt egy autót Des Moines-ban. Nem a Hertztől és nem Sentrát, és Keller ezt remek ötletnek tartotta. A Laurel Inn felé menet Dot így szólt Kellerhez:

– Szerencséd volt, Keller. Nick Edwards tökéletesen illik hozzád, különösen az új frizuráddal és szemüvegeddel. Az Edwards meg olyan gyakori név, mint a Smith. A Corder elég ritka, viszont annyian azért vannak, hogy gyakran megkérdezik tőlem, nem rokonom-e ez vagy az. Azt felelem, hogy a volt férjemet hívták Cordernek, és semmit sem tudok a családjáról. A Wilmába meg ne menjünk bele.

– Nem szereted?

– Ki nem állhatom. Mára sikerült mindenkit leszoktatnom arról, hogy így hívjon.

– Minek hívnak?

– Dotnak.

– Hogyan lett a Dot a Wilma becézése?

– Úgy, hogy így döntöttem, Keller. Mondd csak meg, ha bajod van vele.

– Nincs, de…

– „A barátaim Dotnak hívnak.” Ezt szoktam mondani az új ismerősöknek, és ez elég is. Ha valaki megkérdi, azt felelem, hogy hosszú történet. Amikor azt mondod valakinek, hogy ez hosszú történet, akkor rendszerint nagyon örülnek, ha nem kell végighallgatniuk.

Keller a kocsiban várt, amíg Dot a recepción kitöltötte a bejelentőlapot, és azt kívánta, bárcsak kicsivel hátrébb parkolt volna le, vagy máshol, csak éppen ne a bejárattal szemben. Aztán meg azért korholta magát, mert nem hozta magával a baseballsapkáját. Sokkal láthatóbbnak érezte magát a kelleténél, és közben végig arra emlékeztette magát, hogy a Laurel Innben egy árva lélekkel sem találkozott.

Dot két kártyakulccsal a kezében lépett ki az ajtón. – Neked is egy, nekem is egy – mondta –, hátha el kell válnunk egymástól, amíg felérünk a szobába. A recepciós lány nagy pletykafészek lehet, mert miután alá írtam a bejelentőlapot, így szólt bizalmasan: „Látom, a kettőszáznégyest vették ki. Tudja, az a mi híres lakosztályunk. Az a férfi lakott ott, aki agyonlőtte Ohio kormányzóját.”

– Jesszusom. Ezt mondta?

– Nem, Keller, természetesen nem. Segíts már egy kicsit. Hova parkoljak?

Keller valami oknál fogva kopogott a 204-es szoba ajtaján. Semmi sem történt. Ekkor becsúsztatta a kártyát a helyére, az ajtó pedig kinyílt.

Dot megkérdezte, ismerős-e neki a szoba.

– Nem tudom. Régen jártam itt. Azt hiszem, így volt berendezve.

– Megnyugodtam. Nos?

Keller válaszképpen lerántotta a lepedőt az ágyról, felemelte a matrac sarkát, és benyúlt az ágykeret, valamint a matrac közé. Nem látta, mit csinál, de nem is kellett látnia semmit, és először nem is talált semmit. Nem vagyok meglepve, gondolta, elvégre nem tegnap történt, és…

Ó.

A keze beleakadt valamibe, de nem megfogta, hanem beljebb lökte. Mélyebbre bukott a matracban, lába kalimpált, akár az úszóké, és hallotta Dotot, amint azt kérdezi, mi a fenét csinál, de nem is foglalkozott vele, ugyanis az ujjai megtalálták a tárgyat, és szorosan megragadták.

Nem volt egyszerű kijutnia a matrac alól.

– Esküszöm, ilyet még nem láttam – jegyezte meg Dot. – Egy pillanatig úgy látszott, hogy valami teremtmény megragadott téged, és le akart húzni magához, mint egy Stephen King-regényben. Istenem, ezt nem hiszem el. Ez lenne az?

Keller kinyitotta a kezét.

– Ez – felelte.

– Ennyi ideje itt hevert, és senki sem találta meg.

– Nos, látod, nekem is min kellett keresztülmennem érte.

– Igazad van, Keller. Kétlem, hogy ugyanolyan sokan űznék a matracba bújás nemes sportját, mint azok az idióták, akik fémdetektorral sétálnak az erdőben. „Nézd csak, Edna, egy kólásüveg kupakja!” Szerinted hányan aludtak ezen a ketyerén?

– Ketyerén?

– Kütyün.

– El nem tudom képzelni.

– Csak remélni tudom, hogy egyikük sem volt igazi hercegnő – mondta Dot. – Mert akkor egy szemhunyást sem aludt. Nem hiszem, hogy a Laurel Inn kötelező megálló lenne a Des Moines-ba látogató királyi családoknak. Nos? Nem akarod kinyitni, hogy működik-e?

Keller nekiállt kinyitni a telefont.

– Várj!

– Mi van?

– És ha egy robbanószerkezet van benne?

Keller ránézett Dotra.

– Úgy gondolod, hogy valaki bejött ide, megtalálta a telefont, bombát rakott bele, majd visszatette a helyére?

– Nem, természetesen nem. De mi van, ha már akkor volt benne egy robbanószerkezet, amikor odaadták neked?

– Azért adták, hogy felhívjam őket.

– És amikor tárcsázol… Bumm! – Dot megrázta a fejét. – Nem, ennek semmi értelme. Már napok óta halott lettél volna, amikor Longford kormányzót megölik. Tessék, nyisd csak ki azt a telefont.

Keller kinyitotta, megpróbálta bekapcsolni, de semmi sem történt. Lementek a kocsihoz, elhajtottak egy műszaki boltba, és a telefon úgy kapcsolt be, ahogy annak rendje és módja.

– Még mindig működik – mondta Dot.

– Csak lemerült az akkumulátor, ennyi az egész.

– De az információ megmarad benne, igaz?

– Mindjárt meglátjuk – felelte Keller, majd addig játszott a gombokkal, amíg elő nem szedte a kimenő hívások listáját. Összesen tíz, az első helyen a legutolsó tárcsázott szám.

– Legyek átkozott – ingatta a fejét Dot. – Keller, te egy zseni vagy.

Keller megrázta a fejét.

– Julia a géniusz.

– Julia?

– Az ő ötlete volt.

– Juliáé? New Orleansban?

– Mi van, ha a telefon még mindig ott van, mondta egyik este, és mi van, ha még mindig működik.

– A telefon ott volt, és működött.

– Igen.

– Keller – nézett rá Dot. – Ezt tessék megtartani, hallasz? Ne küldd el kutyát sétáltatni. Ezt tartsd meg.

Harminchat

A kocsiban ültek, Keller hangosan olvasta fel a telefonszámokat, Dot pedig leírta őket. – Szerinted van annak bármi esélye, hogy Al Des Moines-ben él?

– Nincs.

– És Harry?

– Harry? Ja, a szőrös fülű?

– Ha neked egyszerűbb, ezentúl hívhatjuk Mr. Szőrösfülűnek – mondta Dot. – Szerinted ő helybéli?

– Úgy láttam, ismeri a várost. A Laurel Innt minden gond nélkül megtalálta.

– Én is, Keller, pedig eddig csak egyszer voltam Des Moines közelében, egy repülőn ültem tízezer méter magasban.

– Elég jól ismerte a helyet ahhoz, hogy megmondja, milyen kenyérrel kérjem a marhát a Denny’sben.

– Az csak annyit jelent, hogy egy olyan városban él, ahol szintén van Denny’s. Nem jutottunk előbbre, Keller.

Keller elgondolkodott.

– Ismerte a várost – felelte –, vagy csak alaposan felkészült. De ez nem is érdekes. Szerintem az 515-ös körzetszámmal kezdődő számokat elfelejthetjük. Al meg az emberei nem Des Moines-iak. Kizárt, hogy egy helybélit ennyire beavattak volna az egészbe.

– Jogos.

– Sőt – folytatta Keller – ha a szőrös fülű itteni, akkor szerintem már rég halott.

– Mert Al és az emberei összetakarítottak maguk után.

– És ha Al képes volt arra, hogy egy csapatot küldjön White Plainsbe felgyújtani a házadat, és..

– Keller, az én voltam. Emlékszel? Én gyújtottam fel a házat.

– Ó. Igaz.

– De igazad van. Nem az itteni telefonszámokkal kell kezdenünk.

A legígéretesebb három számot tárcsázták. Az első körzetszáma 702 volt, és hamar kiderült, hogy egy Las Vegas-i telefonos fogadóirodát hívtak. Egy másik szám egy San Diegói motelban csöngött ki. Dot meg jegyezte, hogy mindig a három a nyerő szám, tárcsázott, és nem lett igaza.

– Éppen elég csoda volt – mondta Dot –‚ hogy a telefont megtaláltuk. Ennél többet nem kérhetünk. Van még egy szám, azt megpróbálom, aztán visszamegyünk a Laurel Innbe, és bedugjuk ezt az átkozott telefont a helyére, a matrac alá.

Keller figyelte, ahogy Dot telefonál, a füléhez tartja, majd felhúzza a szemöldökét. Valaki felvette, Dot ekkor megnyomott egy gombot, és kihangosította a telefont.

– Helló?

Kellerre nézett, és kezével sürgette a férfit a vonal túlsó végén, hogy beszéljen még. Aztán egy kicsit megemelt és elvékonyított hangon megszólalt:

– Arnie? Megfáztál? Olyan a hangod, mint aki megfázott.

– Téves számot tárcsázott – felelte a férfi –‚ maga szédült tyúk.

– Ugyan már, Arnie – búgott Dot. – Légy kedves. Tudod, hogy ki vagyok, ugye?

A férfi letette.

– Arnie nem akar játszani – közölte Dot. – Nos?

Keller bólintott. A telefonból Mr. Szőrösfülűt hallotta beszélni.

– Nem csoda, hogy letette – mondta Dot. – Kiderült, hogy nem Arnienak hívják.

– Micsoda meglepetés.

– Hanem Marlin Taggertnek. Ha az „i” helyett „o” lenne a nevében, máris Marlon lenne, de nem. Az oregoni Beavertonban él, a Belle Mead Lane 71. szám alatt.

– A kocsiban volt egy Oregon-térkép.

– Ebben a kocsiban? Most?

– A Sentrában.

– Szerinted ő hagyta ott?

– Nem. Nem hagyhatta, mert a térkép abban a Nissanban volt, amit a reptéren szereztem. Mindegy, nem érdekes. Ez egy valódi véletlen.

– És milyen érdekes. Bearanyozta a napomat.

– Sajnálom. Hol van Beaverton? Közel valamihez?

– Egy másodperc, és megmondom – felelte Dot. – Tessék. Portlandtől nem messze.

Egy pillanat alatt derítették ki a nevét és a lakcímét. A Hickman úton voltak egy fénymásoldában, ahol öt dollárért cserébe kaptak egy számítógépet egy órára. Dot ült a gép elé, Keller a válla mögött figyelte, mit csinál, így nem kellett kérdésekkel félbeszakítania. Dot egy honlapra ment, ahol beütötte a telefonszámot, mire a program nekiállt keresni, hogy megtalálja-e a számot. Amikor megtalálta, közölte, hogy 14 dollárért és 95 centért el is árulja a szám előfizetőjének nevét és címét. Dot beütötte a hitelkártyája számát, és készen is voltak.

– Azt tudtam, hogy a kormány mindent képes megtudni – ingatta a fejét Keller –‚ de azt nem, hogy mindenki más is megtudhat mindent. Azt hittem, titkos a száma.

– Az is. Te is láttad, ott volt a monitoron. A keresett szám titkos. Tizenöt dollár fejében azonban már nem.

– Ráadásul kifejezetten olcsó.

– Biztosan meg lehet szerezni ingyen is – felelte Dot –‚ ha hajlandó rá valaki időt és energiát áldozni. Igazad van, tizenöt dollár igazán nem sok érte. Úgy számoltam, hogy minimum harminc ezüstöt kell érte fizetnünk. Az a kérdés, hogy ki repül Portlandbe?

– Én – vágta rá Keller. – Neked abszolúte nem kell.

Dot egy ideig szótlanul nézte csak.

– Mi van?

– Mind a ketten megyünk Portlandbe. Ez nem kérdés.

– De éppen azt kérdezted…

– Hogy melyik repülőtársaság repül Portlandbe. De amióta itt van nekünk a Google, a választ is azonnal megkapjuk.

Az éjszakát végül a Laurel Innben töltötték, de külön szobában. Dot ötlete volt, miután a United honlapján lefoglalta a repülőjegyüket másnap reggelre.

– Valahol aludnunk kell – mondta. – És egy szobánk már van.

Keller a földszinten kapott szobát. Lezuhanyzott, majd felment a 204-esbe. Dot Snapple-t ivott, amit az italautomatából vett, és minden egyes kortynál fintorgott. Megkérdezte Kellertől, tud-e egy rendes helyet, ahol megvacsorázhatnának. Kellernek csak a Denny’s jutott az eszébe az utca túloldalán, viszont nem tartotta jó ötletnek, hogy odamenjenek.

– Gyanítom, van még Denny’s a városban, de azokat inkább hanyagoljuk – bólintott Dot. – Talált egy steakre specializált éttermet a Sárga Oldalakban, ami azt állította magáról, hogy Iowa legjobbja. Vacsora után megállapították, hogy egyáltalán nem volt rossz, sőt.

Miután visszaértek, Keller a szobájában régi rendőrös sorozatokat nézett a tévében. Gyanította, hogy mindegyiket látta már, de azért ez nem akadályozta meg abban, hogy megint megnézze őket.

Azon tűnődött, hogy amikor hazamegy New Orleansba, vesz egy új tévét, hasonlót, mint amilyen a New York-i lakásában volt. És lesz TiVója is, meg egy rendes DVD-lejátszója is. Megteheti, elvégre ott van az a rengeteg pénze a Kajmán-szigeteken.

Számos indokot talált arra, miért ne hívja fel Juliát, de végül mégis felhívta.

– Én vagyok – szólt bele Keller.

– Nicholas – mondta Julia. Elég volt kimondania a nevét, Keller szíve máris gyorsabban vert.

– Igazad volt. A dolog még ott volt a matrac alatt, benne az információval, amire szükségünk van, szóval egy zseni vagy.

– Elég nagy általánosságokban beszélsz. A telefon miatt?

– Az éjszakának ezer füle van.

– Azt hittem, szeme, de tőlem füle is lehet. Ezer szem, ezer fül és öt száz orr.

– Mivel igazad volt – folytatta Keller –‚ máshova is el kell még mennem.

– Tudom.

– Addig nem telefonálok…

– Amíg nincs vége. Értem. Légy óvatos.

– Az leszek.

– Tudom, hogy az leszel. Add át neki az üdvözletem.

– Átadom. Azt mondta, mindenképpen tartsalak meg.

– De ezt nélküle is tudtad.

– Igen – felelte Keller. – Nélküle is tudtam.

Másnap megreggeliztek a reptéren, miközben a denveri járatukra vártak, és legközelebb már Portland felé ettek a gépen. Keller a saját nevére bérelte a kocsit, a saját jogosítványával igazolta magát, és a saját hitelkártyájával fizetett. Nem volt miért aggódnia, hiszen mindegyik teljesen legális volt, még az útlevél is. Legális és valódi iratokkal igazolta magát, igaz, nem arra a névre voltak kiállítva, amivel született.

A térképen, amit Keller vett, könnyen megtalálták a Belle Mead Lane-t, de a kocsiban ülve már nehezebb dolguk volt. Beaverton nyugati fele a jelek szerint a szűk utcákra, zsákutcákra, és kacskaringós utakra specializálódott, amik gyakran ott végződtek, ahol elkezdődtek. Ehhez még hozzájött az a jó pár utca, ami csak a térképész fejében létezett, és máris nehézzé vált egy egyébként rutinnak minősülő feladat.

– Ennek a Frontenacnak kellene lennie – bámulta Keller az utcatáblát.

– De itt az áll, hogy Shoshone. Szerinted Taggert hogyan talál haza éjjelente?

– Zsemlemorzsát szór el, amikor elmegy otthonról, éjjel meg követi és összeszedi. Az ott mi a bal oldalon?

– Nem látom innét. Akármi is legyen, valahova csak vezet.

– Ne légy benne olyan biztos.

– Tessék – szólalt meg Keller pár perc múlva. – Belle Mead Lane. A hetvenegyest keressük, igaz?

– Azt.

– A bal oldalon kell lennie… Tessék. Ott van.

Egy kicsit lelassított, hogy megnézzék a vörös téglás lapos rancsot, ami egy hatalmas, gyönyörűen rendben tartott park közepén helyezkedett el.

– Szép – jegyezte meg Dot. – Akkor még szebb lesz, ha a fák megnőnek. Ezt pozitív jelnek tartom, Keller. Mr. Szőrösfülű sokkal több egy csicskásnál, ha ilyen házat engedhet meg magának.

– Hacsak nem a felesége gazdag.

– Na látod. Mutass nekem egy gazdag örökösnőt, aki nem tud ellen állni egy kisstílű gengszternek, akinek szőr nő a füléből.

– Nos – felelte Keller.

– Az. Most mi lesz?

– Találunk egy motelt.

– És várunk holnapig?

– Minimum – válaszolta Keller. – Eltarthat egy ideig. Nem egyedül él itt. Mi viszont akkor akarjuk elkapni, amikor egyedül van, és meglephetjük.

– Olyan, mintha dolgoznál, nem? Mész, felméred a terepet, tervezel, felkészülsz.

– Nekem csak így megy.

– Értelek, Keller, szerintem sem lehetne máshogy csinálni. Csak azt hittem, minden olyan flottul történik itt is, mint Des Moines-ban. Odamentünk, megkerestük, amiért jöttünk, és már ott sem voltunk.

– Egy telefonért mentünk – mutatott rá Keller. – A feladatunk jelen esetben egy kicsit összetettebb.

– Már a házat nehezebb volt megtalálni, mint az egész Des Moines-i kirándulás. Holnap is meg fogod tudni találni?

Másnap már sokkal könnyebben ment, hiszen eleve tudta, merre keresse, és a térképet még csak ki sem nyitotta. Amikor befordult az utcába, arra számított, hogy Marlin Taggert a háza előtt locsolja a gyepet. De a gyepet Gregory Dowling locsolta Des Moines-ban, és lehet, hogy még most is locsolja, soha nem is sejtve, milyen közel járt hozzá a halál. Marlin Taggert kertjét senki sem öntözte.

– És senkinek nem is kell – jegyezte meg Dot – mert Oregonban vagyunk, ahol Isten öntözi mindenki kertjét. Hogy lehet, hogy látjuk napot, Keller? Nem úgy van, hogy itt mindig esik? Vagy ez csak egy pletyka, amit azért terjesztenek, hogyne költözzenek ide a kaliforniaiak?

Keller két házzal lejjebb parkolt le. Innét jól látta Taggert rancsát, aki viszont csak akkor láthatta meg őket, ha alaposan körbenézett.

Ennek ellenére nem parkolhattak ott túl sokáig. Lehet, hogy Taggert nem volt különösebben óvatos, viszont a munkaköre egyik alapvető az állandó óvatosság. Még ha nem is volt senki, aki kifejezetten rosszat akart volna neki, a bűnüldöző szervek – és nemcsak a helyiek, hanem az államiak és a szövetségiek is – minden bizonnyal élénken érdeklődtek utána. Lehet, hogy Taggert a főnökével együtt nyom nélkül tudott eltűnni Des Moines-ból, de Taggert nem érhetett volna meg ennyi nyarat, ha nincsenek kapcsolatai. Keller találkozott vele, és lemerte volna fogadni bármiben, hogy a férfi ült már börtönben, de hogy hol és miért azt már nem tudta volna megmondani.

Szóval Taggert megszokásból óvatos lesz, akár van oka rá, akár nincs. Ez pedig igencsak megnehezítette a megfigyelést. Nem lehetett sokáig ott parkolni, és nem lehetett túl sokszor elgurulni a háza előtt sem.

Délután visszamentek a reptérre, és Dot egy másik autókölcsönzőtől bérelt egy kocsit magának, méghozzá egy terepjárót – amiért felárat kellett fizetni –‚ hogy a jármű még véletlenül se hasonlítson arra a szedánra, amit Keller vezetett. Két kocsival kisebb volt az esélye annak, hogy Taggert kiszúrja őket. De még egy teljes flottával is óvatosan kellett volna bánniuk, hiszen ebben az esetben Mr. Szőrösfülű arra a következtetésre jut, hogy egy kormányügynökség tartja megfigyelés alatt, mivel azoknak van kocsijuk dögivel.

Napjában többször kocsiba ültek, és elvezettek a Belle Mead Lane-re. Párszor elvezettek a ház előtt, valamelyikük leparkolt a járda mellett öt vagy tíz percre, majd visszamentek a motelba. Egy közeli Comfort Innben szálltak meg, amitől alig egy mérföldre egy bevásárlóközpont terült el egy mozival és számtalan étteremmel. Ettől függetlenül a legtöbb időt a saját szobájukban töltötték, újságot olvastak vagy tévét néztek.

– Ha lenne fegyverem – tűnődött Dot –‚ akkor felgyorsítanám. Odamennék a házhoz, becsöngetnék, aztán amikor ajtót nyit, lelőlném, és hazamennék.

– És ha másvalaki nyit ajtót?

– „Helló, édesapád itthon van?” Bumm. De még ha kocsival is mentél volna New Orleansból Des Moines-ba, a fegyvered akkor sem hozhattad volna el Portlandbe. Szerinted lehet itt fegyvert kapni?

– Gondolom.

– De nem akarsz venni, igaz?

– Nem. Amúgy meg mi értelme lenne lelőni, amikor azt akarjuk, hogy beszéljen?

Szombat reggel a motel túloldalán reggeliztek, és kávé közben számba vették, mit tudtak meg a többnapos – igaz, szórványos – megfigyelés során.

1. Néhány alkalommal megpillantották Marlin Taggertet, már amennyiben valóban ez volt a neve a Belle Mead Lane 71. szám alatt lakó férfinak, és Keller minden kétséget kizáróan azonosította őt, mint a Des Moines-i szőrös fülűt. Ugyanaz a húsos arc, ugyanaz a nagy orr, ugyanaz a nagy száj, ugyanaz a jellegzetes járás. És persze az elefántfülek, bár olyan közel nem kerültek Taggerthez, hogy megnézzék, látta a füleit a közelmúltban borbély.

2. A család többi része egy nőből – feltehetően Mrs. Taggertből – állt, aki sokkal fiatalabb volt a férjénél, és sokkal jobban is nézett ki nála, valamint három gyerekből, egy fiúból és két kislányból, koruk 10 és 14 között lehetett. Plusz egy kutya, egy vénséges vén Welsh corgi. Egyszer látták, amint Taggert és az egyik gyereke elvitte egy idegtépőn lassú sétára.

3. Taggerték garázsában két kocsi állt,egy barna Lexus terepjáró, valamint egy fekete Cadillac. Amikor Mrs. Taggert elhagyta a házat – akár a gyerekekkel, akár nélkülük –‚ mindig a Lexus volánja mögött tette. A kutyasétáltatást leszámítva Taggert alig mozdult ki otthonról, a Cadillac a garázsban pihent.

– Hétfő reggel – mondta Keller. – Addig egyikünk sem mehet a Belle Mead Lane közelébe. Hétvégén Taggert nem lesz egyedül, és ha véletlenül ki is szúrta valamelyikünk kocsiját, lesz két napja, hogy elfelejtse. Aztán hétfő reggel beugrunk hozzá.

Később megkérdezte Dottól, hogy van-e kedve vásárolni, de végül egyedül ment, mert Dot talált valamit érdekeset a tévében. Keller egy szerszámboltban vett egy nagyobb, a végén U-ba hajtott pajszert, vékony drótot, amivel képeket lógatnak a falra, vastag és téphetetlen szigetelőszalagot és drótvágó fogót. Mindent berakott a csomagtartóba, és odagurult a mozi bejáratához. Megnézett egy filmet, és amikor véget ért, bement a vécébe, kifelé jövet vett egy nagy adag pattogatott kukoricát; és besurrant egy másik filmre.

Mint a régi szép időkben, gondolta. De legalább nem kell a kocsiban aludnia.

Harminchét

Hétfő reggel fél kilenckor a Belle Mead Lane-en parkoltak, és Taggerték házát figyelték. Alig öt perce vártak, amikor kinyílt a garázsajtó, és kihajtott a barna Lexus terepjáró.

– Iskolába viszi őket – mondta Dot. – Ha azonnal hazajön, akkor meg kellene várnunk. De ezt nem tudhatjuk, igaz?

– De igen, ha erre fordul.

– Hogyan?

– És már jön is – mutatta Keller, aztán amikor a Lexus közeledett, Keller kiszállt a kocsiból. Ugyan elhozta a Bibliát a motelból, de a kocsijában hagyta. Kilépett az úttest közepére, felemelte a kezét, és leintette a kocsit. A Lexus megállt, Keller pedig azzal a jóindulatú mosollyal az arcán lépett oda hozzá, ami egy kopaszodó, szemüveges férfitől elvárható. Amikor a nő leengedte az ablakot, Keller elmagyarázta neki, h hogy a Frontenac Drive-ot keresi, de nem találja.

– Mert olyan nincs is – felelte a nő. – A térképeken rajta van, de soha nem építették meg.

– Így már érthető, hogy nem találtam – bólintott Keller, a nő pedig elhajtott.

– Tudtam – csettintett Keller. – Nincs Frontenac. A térkép hazudott.

– Nagyszerű, Keller. Úgy örülök, hogy ezt kiderítetted. Sokkal jobban fogok aludni.

– A nő rendesen fel volt öltözve, készen a nagyvilágra – mondta Keller. – Nem úgy, mint aki elviszi a gyerekeket iskolába, és hazajön. Rúzs, fülbevaló, és retikül az ülésen.

– Meg a három gyerek?

– Kettő hátul, egy mellette. És egy szót sem szóltak, mert ketten az iPodjukat hallgatták, a harmadik meg olyasmivel játszott, ami nagyon igénybe veszi az ember hüvelykujját.

– Valami videojátékkal.

– Gondolom.

– Helyes kis család. Keller, mintha meggondolnád magad, vagy nem?

– A nő pár órát biztosan távol lesz – válaszolta –‚ de azért ne vesztegessük az időt. Induljunk.

Keller begurult a kocsifelhajtóra, és kiszállt a kocsiból, majd Dot után ment, aki táskájával a kezében sétált a bejárati ajtó felé. Keller egyik kezében a Bibliával, a másikban a pajszerral követte.

Dot megnyomta a csengő gombját, Keller hallotta, ahogy csöng a házban. Aztán semmi, majd léptek. Keller felütötte a Bibliát, és a bal kezében tartotta, mintha olvasná, így takarva el arca alsó részét. Jobb kezében a pajszert tartotta, szorosan a lába mellett.

Az ajtó kinyílt, és Marlin Taggert állt ott Hawaii-mintás ingben, bermudanadrágban, és amikor meglátta őket, így szólt:

– Édes istenem.

– És mi pontosan róla akarunk beszélni magával – felelte Dot. – Remélem, hogy jó napja van, és készen áll arra, hogy befogadja Istent.

– Nekem nincs szükségem erre – közölte Taggert. – Nem akarom megsérteni, hölgyem, de kurvára nem érdekel a jézusos szarságuk, szóval menjenek máshova, és.. – Aztán itt abba is hagyta, mert Keller ekkor belevágta a pajszer U-alakú végét a gyomrába.

A hatás szívderítő volt. Taggert levegő után kapott kezét a gyomrára szorította, önkéntelenül hátralépett, megbillent, de el nem esett. Keller utánasietett, Dot szorosan mögötte. Taggert felkapott egy üveg hamútálat, és hozzájuk vágta, de a falba vágódott. Keller Taggert után indult, aki egy lámpát kapott fel, és azt tartotta maga előtt.

– Hogy rohadnál meg – kiáltotta Taggert, Kellernek rontott, a lámpát lóbálta vadul jobb kezével. Keller elhajolt előle, majd meglendítette a pajszert, és hallotta, amint a csont eltörik Taggert lábában. A férfi felüvöltött és összeesett, Keller pedig a feje fölé emelte a pajszert, de még időben észrevette magát, mert nagyon közel járt ahhoz, hogy a pajszerrel beverje a Szőrösfülű fejét, és örökre elhallgattassa.

Taggert felemelte a kezét, hogy kivédje az ütést. Keller végül egy laza mozdulattal halántékon vágta. Taggert szeme elhomályosult, aztán a feje oldalra fordult.

– A pokolba – mondta Dot.

Mi van? Mégis túl erősen vágta fejbe? Keller felnézett, és meglátta az öreg kutyát, amint feléjük kacsázott a szőnyegen. Keller felé indult, kezében a pajszerral, a kutya meg látható erőfeszítéssel emelte fel a fejét, hogy ránézzen.

Keller lerakta a pajszert, megfogta a kutya pórázát, berakta az ebet egy másik szobába, és rácsukta az ajtót.

– Egy pillanatra azt hittem, hogy támadni fog – szólalt meg Dot. – De csak Erzsébet királynőre várt, hogy kivigye sétálni.

Keller odahajolt Taggerthez, aki eszméletlen volt, de lélegzett. Hasára fordította, kezét összekötötte a háta mögött a dróttal, amit vett, aztán ugyanezt tette a bokájával is.

Felállt, és odaadta Dotnak a pajszert.

– Figyelj rá – mondta, és kiment, hogy megkeresse a konyhát.

A konyhából egy ajtó nyílt a garázsba. Keller megtalálta a gombot, amivel ki lehet nyitni a garázsajtót, és leparkolta a kocsiját a Cadillac mellett, majd leeresztette az ajtót. Nem volt távol sokáig, és Taggert még mindig nem tért magához, amikor visszament a nappaliba. Látta, hogy a lámpa az asztalon áll a hamutartó mellett.

Dot vállat vont.

– Mit mondhatok, Keller? Szeretem a rendet. Ez meg még mindig el van ájulva. Mit csinálunk? Vizet locsolunk az arcára?

– Várhatunk még pár percet.

– Tudod, én azt hittem, túlzol a szőrös fülével kapcsolatban, Ha nem tér magához, én kerítek valahol egy csipeszt, és elkezdem kitépni a szőrt. Attól fel fog ébredni.

– Van egyszerűbb megoldás – felelte Keller, majd a lábával megrugdalta Taggert sípcsontját. Hamar megtalálta, hol törte el a csontot, ott egy kicsit erősebben belerúgott, mire Taggert a fájdalomtól azonnal magához tért.

– Jézusom, a lábam. Azt hiszem, eltörte.

– És?

– És?! Eltörte a kibaszott lábam. Kik maguk? Ha valami vallási szektához. tartoznak, akkor kibaszottul sajátos módon toborozzák a tagjaikat. Ha meg rablók, akkor kurvára nincs szerencséjük. Egy centet sem tartok itthon.

– Ez nagyon helyes.

– Hogyan? Ide figyeljen, okostojás, miért pont ezt a házat választotta? Tudja, hogy ki vagyok?

– Marlin Taggert – felelte Keller. – Most maga jön.

– Mi van?

– Hogy megmondja, én ki vagyok – mondta Keller.

– Honnét a francból tudnám, hogy ki maga? Várjon csak egy percet, ismerem én magát?

– Én is pont ezt kérdeztem.

– Jézusom – esett le Taggertnak. – Maga az a fickó.

– Akkor mégis emlékszik.

– Megváltozott.

– Nos, sok mindenen mentem keresztül.

– Nézze – mondta Taggert –‚ sajnálom, amiért nem úgy történt minden, ahogy kellett volna.

– Szerintem minden úgy történt, ahogy történnie kellett.

– Most biztosan ideges, amiért nem kapta meg a pénzét, de ezt el tudjuk intézni. Csak hívnia kellett volna. Úgy értem, semmi szükség az erőszakra.

Ez így nagyon lassan ment. Keller erősen belerúgott Taggert lábába, aki felüvöltött.

– Elég ebből – nézett le rá Keller. – Szépen csapdába csalt engem.

– Én csak azt tettem – felelte Taggert –‚ amiért megfizettek. Menj el ezért a fickóért, vidd el oda, vidd el ide, mutasd meg neki ezt, mondd meg neki azt. Csak a munkámat végeztem.

– Ezt értem.

– Csak üzlet volt az egész, nem személyes. Ezt meg kell értenie. Mi a fenét csinált maga Iowában? Nem a Vörös-Kibaszott-Keresztnek dolgozott. Azért ment oda, hogy elvégezzen egy munkát, és ha én nem mondom magának, hogy „nem ma, nem ma”, akkor kinyírja azt a szerencsétlen barmot a virágágyása közepén.

– Öntözés közben.

– Ki nem szarja le? Egy szó tőlem, és maga megöli, pedig még a nevét sem tudja.

– Gregory Dowling.

– Akkor tudja a nevét. Ettől minden mindjárt más lesz. Megölte volna, mert az a munkája, nem személyes okok miatt, én csak ennyit mondok. Tettem, amit tettem, és az sem volt személyes.

– Ezt is értem.

– Akkor meg mit akar tőlem? Pénzt? Van húszezer dollárom a széfben. Ha akarja, vigye csak el.

– Azt hittem, egy centet sem tart a házban.

– Én meg azt hittem, hogy maguk a Szegények Kishúgai kemény magja. Akar pénzt?

Keller megrázta a fejét. – Mindketten profik vagyunk – szólt. – Nekem semmi bajom magával. Ahogy mondta, csak a munkámat végeztem.

– Akkor meg mit akar tőlem?

– Információt.

– Információt?

– Azt akarom tudni, ki bízta meg a munkával.

– Jézusom – sóhajtott Taggert. – Miért nem kérdez valami könnyűt? Például azt, hogy hol van Jimmy Hoffa. Ha tudni akarja, ki ölette meg Longfordot, akkor rossz fát pisál le. Ilyesmit nekem senki nem mondana meg soha.

– Nem érdekel, hogy ki a megbízó.

– Nem? Akkor kit akar megtalálni? A gyilkost?

– Nem – válaszolta Keller. – Ő is a munkáját végezte.

– Ahogy maga és én.

– Ahogy mi. Azt leszámítva, hogy mi ketten életben vagyunk, de van egy olyan érzésem, hogy a merénylő nincs.

– Én azt nem tudhatom.

Dehogynem tudod gondolta Keller. Mivel azonban a merénylő sorsa teljesen hidegen hagyta, nem is erőltette a kérdést.

– Nem érdekel a merénylő, és az sem, aki megrendelte a munkát – közölte. – És maga sem érdekel, amennyiben elmondja, amit tudni akarok.

– Mit akar tudni?

– Ki az a Csak Al – szólt közbe Dot.

– A kicsoda?

– A férfi, aki megmondta magának, hogy engem béreljen fel – folytatta Keller. – A férfi, aki parancsokat ad magának. A főnöke.

– Felejtse el.

Keller cipője sarkát odanyomta a törött csonthoz, és kicsit megmozgatta. Taggert azonnal értette, miről van szó.

– El fogja nekem mondani – nézett le rá Keller –‚ csak az a kérdés, hogy mikor.

– Akkor majd meglátjuk, ki a türelmesebb – mondta Taggert.

Nem vitás, Taggert idegei vasból voltak.

– Tényleg azt akarja, hogy eltörjem a másik lábát is? És lassan az összes többi csontját?

– Ha megmondom magának, amit akar, akkor én halott vagyok.

– De ha nem…

– Akkor is halott vagyok. Talán igen, talán nem. Amennyire én látom, maga mindenképpen meg fog ölni engem, akár beszélek, akár nem. Illetve amíg nem beszélek, addig biztosan nem öl meg, mert azt reméli, hogy megtörhet. De ha köpök, és elárulom a főnököt, akkor tutira halott vagyok.

– Tutira?

– Akármi történik, ugyanaz a vége. Vagy maga öl meg, vagy ő. Szóval szerintem egy ideig nem beszélek.

– Ezzel csak egy baj van.

– Micsoda?

– Előbb vagy utóbb a felesége hazajön – válaszolta Keller – Úgy öltözött, mint aki a városban tölti a napját, talán elmegy vásárolgatni is, vagy egy barátnőjével ebédel. Ha akkor ér vissza, amikor mi már nem vagyunk itt, semmi gond. De ha előbb, akkor vele is foglalkoznunk kell.

– Maga bántana egy ártatlan asszonyt?

– Annyira nem. Azt kapná, amit a kutya.

– Jézusom, mit csinált a kutyával?

Keller felemelte a pajszert, majd eljátszotta, hogy ütlegel valamit. – Nem okozott örömet – jegyezte meg –‚ de nem vállalhattam a kockázatot, hogy megharapja valamelyikőnket.

– Istenem – sóhajtott Taggert. – Szegény öreg Sulkyt? Soha az életben nem harapott meg senkit. A vacsoráját alig bírta megenni. Mondja csak meg, miért kellett agyonvernie?

– Úgy éreztem, nincs más lehetőségem.

– Ja, az a szerencsétlen kutya megnyalta volna az arcát, és kész. Köszvényes volt, alig tudott menni, a fogai is kihullottak.

– Akkor meg tettem neki egy szívességet.

– Néha azt hiszem, én vagyok a tökös legény – mondta Taggert – de akkor találkozom egy olyan rohadékkal, mint maga. A gyerekeim imádták azt a rohadt kutyát. Hogyan fogom elmagyarázni nekik, mi történt a jó öreg Sulkyval?

– Találjon ki valamit a kutyák mennyországáról – javasolta Dot. – A gyerekek minden hülyeséget elhisznek.

– Maga hidegebb, mint ez itt.

– És ha már a gyerekekről beszélünk – folytatta Keller. – Ha még akkor is játssza nekünk a kemény fiút, amikor megjönnek az iskolából…

– Megtenné?

– Nem szívesen, de milyen választásom van, ha még itt vagyunk akkor, amikor megjönnek?

Taggert először Kellerre nézett, aztán Dotra, végül a törött lábára.

– Kurvára fáj – mondta.

– Sajnálom.

– Aha. Kösz. Oké, maguk nyertek. Ha választanom kell maguk meg a főnök között, akkor a főnököt választom, mert ő legalább nem akarja kiirtani a családomat.

– Mi a neve?

– Benjamin Wheeler. Soha nem hallott róla, mert az az ember egy kibaszott titok. Senki sem hallott róla. Soha.

– Csak Ben – szólalt meg Dot.

– Mi van?

– Nem érdekes – legyintette Keller. – Beszéljen csak. A címét akarom tudni, a napirendjét, a programját, mindent, ami csak eszébe jut.

Harmincnyolc

– Nagyon jó számítógépe van a gyerekeinek – jegyezte meg Dot. – És villámgyors az internetkapcsolat. Ha begépeled a Google képkeresőjébe, hogy „Benjamin Wheeler”, egy rakás találatot kapsz. De ha melléírod Portlandet, akkor már sokkal kevesebbet. – Dot három papírlapot tartott a kezében, és egyet megmutatott Taggertnek, aki bólintott, majd a másik kettőre is.

Keller elvett egy papírt, és megnézte a színes fotót, amin három férfi állt egy ló mellett. A negyedik férfi, a zsoké, a lovon ült, az egyik férfi egy kupát tartott, és éppen átadta valakinek. Keller nem tudta eldönteni, hogy a lónak, a zsokénak vagy a ló tulajdonosának. Azt sem tudta, közülük melyik Wheeler, de a zsokéra nem fogadott volna.

Megnézte a másik két fotót, és egy férfit látott, aki mindegyiken rajta volt. Az egyiken két nő társaságában állt, a harmadikon egy férfival beszélgetett. Mindegyik fotón Wheeler dominált, mindenkinél magasabb volt, csak a lónál nem. Konzervatív, drága öltönyt viselt olyan könnyedséggel, ami egy exsportoló sajátja. Sötét haját fodrász tartotta karban, arca barna volt, és bajuszt viselt.

– Pénzügyi szakértő, sportoló és filantróp – olvasta Keller hangosan.

– Nem mindennapi egy alak – jegyezte meg Dot: – a közösség sarokköve. A helyi kulturális események mecénása. Az a nő egy operacsillag, és az egyik képen az új polgármesterrel fogott kezet, de úgy gondoltam, ez a három kép elég lesz.

– Annyi képet szereznek róla, amennyit akarnak – közölte Taggert –‚ de ezzel kész is, közelebb nem fognak kerülni hozzá. Hozzá nem csöngethetnek be egy Bibliával. A háza olyan, akár egy kastély, az egész birtokot elektromos kerítés veszi körbe. Egy kapun keresztül lehet csak közel jutni a házhoz, és az őr mindig beszól házba, amikor látogató érkezik. Ha túljutnak a kerítésen, akkor ott vannak a kutyák, és azokkal nem tud olyan könnyen elbánni, mint szegény Sulkyval. Nem hiszem el, hogy megölte kutyámat.

– Akkor ne higgye el.

– Azok rhodesiai ridgebackek, egy kan meg egy nőstény, és ha csak kezet emel valamelyikre, akkor el is búcsúzhat a kezétől, mert ezek letépik, aztán a tökeit is leharapják, és megeszik vacsorára. Tegyük fel, hogy mégis túljut rajtuk, be a házba, ahol a személyzet várja, mindenkinek fegyvere van, és azt is tudják, hogyan kell használni. Amikor elmegy otthonról, akkor ketten kísérik, az egyik vezet, a másik fegyverrel a kezében ül mellette. Két másik őr otthon marad, és a házra vigyáz.

– Ha ennyire elővigyázatos – jegyezte meg Keller –‚ akkor gondolom, az évek során sokan próbálták megölni.

– Miért? Mr. Wheelert az egész államban tisztelik, tegező viszonyban van a polgármesterrel meg a kormányzóval. Amennyire én tudom, soha senki nem tört az életére.

– Nem mondja. Hol tartja a fegyvereit, Marlin?

– A fegyvereimet?

– Tudja. – Keller ráfogta kezét, mintha pisztoly lenne, és meghúzta a ravaszt. – Bumm! A fegyvereit, Marlin.

A dolgozóban állt egy zárt szekrény, és a kulcsot is ott találták meg, ahol Taggert mondta, pontosan ott – gondolta Keller –‚ ahol egy gyerek elsőként keresné. Keller levett egy ismétlőfegyvert, a vadászpuskához hozzá sem nyúlt. Tudja, hogyan kell elsütni, csak éppen nem bízott abban, hogy el is találna valamit, ha céloz. Az ismétlőfegyvernek csak a ravaszát kell húzni, amikor közel kerül a célponthoz. Egy agyaggalamb kihívást jelentene, de egy álló felnőtt férfi már nem igazán.

– Ezek vadászfegyverek – mondta Taggert. – Maximum háromszor voltam vadászni az elmúlt tíz évben, és akkor sokat mondok. Ha vadász lennék, akkor maga szerint egy corgim lenne? Még mindig nem tudom elhinni, hogy megölte a kutyámat.

– Ezt már mondta. Hol vannak a maroklőfegyverei?

– Csak egy van. Az éjjeliszekrény fiókjában. Vészhelyzet esetére.

Egy 38-as Ivor Johnson revolver volt, gyerekzárral ellátva. Keller szinte látta maga előtt, ahogy betörnek hozzájuk, Taggert meg eszét vesztve rohan a dolgozójába a kulcsért. Hasznos.

– Nehéz elhinni, hogy maga profi – mondta Taggert. – Elveszi a fegyvereimet? Nem hozta el a sajátját?

– Maga kettőt is ajánlott nekem Des Moines-ban – emlékeztette Keller –, így aztán úgy döntöttem, ezentúl magától szerzem be a fegyvereimet.

– A revolvert választotta. Akarta egyáltalán használni?

– Nem – felelte Keller. – De később hasznos volt.

– Egy AK-47-essel sincs esélye Mr. Wheeler ellen. Tudja, hogy én mit tennék a maga helyében?

– Mondja.

– Visszaraknám a fegyvereket, és hazamennék. Mr. Wheeler senkit nem fog maguk után küldeni, mert nem fogja tudni, hagy itt jártak. Én nem fogom elmondani neki.

– És ha megkérdi, hogyan törte el a lábát, azt feleli, hogy elbotlott a kutyájában.

– Jézusom – nézett rá Taggert. – Nem hiszem el, hogy megölte azt a szegény állatot.

– Tisztázzunk valamit – lépett közelebb Keller. – Arról szó sincs, hogy pakolunk, és hazamegyünk. Mert maga szépen segíteni fog, hogy hogyan kerüljek közel Wheelerhez.

– Wheelerhez?

– Hozzá.

– Az én fegyveremet akarja használni, és még azt is mondjam meg, hogy hogyan ölheti meg.

– Pontosan. Ez az egyetlen esélye.

– Az egyetlen esélyem? Miről beszél?

– Roppant egyszerű – válaszolta Keller –‚ ez az egyetlen lehetősége, hogy élve megússza. Tegyük fel, hogy megpróbáljuk megölni Wheelert, és mindketten meghalunk.

– Mert meg is fognak.

– Ha mi meghalunk, maga is – magyarázta Keller. – Tudni fogja, hogy maga köpött. Mi biztosan el fogjuk mondani neki, ha magától nem jön rá. Mit gondol, mennyi ideig hagyja élni magát? Milyen messzire tud futni törött lábbal?

– És ha segítek és sikerrel járnak? Megölnek engem is.

– Ha segít nekünk, akkor nem. Miért ölnénk meg?

– Ha már itt tartunk, akkor miért akarják megölni Mr. Wheelert? Miért ölnének meg engem? Mert maguk pszichopaták, azért. Éppen elég, amit szegény Sulkyval tettek.

– Jézusom – sóhajtott Dot.

– Még mindig nem vagyok hajlandó elhinni, hogy megölte azt a szegény kutyát.

– Nekem ebből elegem van – állt fel Dot, és odament az ajtóhoz, amit Keller korábban becsukott. Kinyitotta, kicsit cuppogott, és mire Taggert odafordult, a kutya már totyogott is be a szobába.

– Istenem – sóhajtotta.

– Sulky az – jelentette be Dot. – Visszatért halottaiból, és lefogadok, hogy ezt sem hajlandó elhinni.

Harminckilenc

– Ha nem töri el a lábamat – jelentette ki Taggert –‚ akkor ez az egész sokkal könnyebben menne.

Keller ezzel nem tudott vitatkozni. Nem kevés munkát igényelt mindenki részéről Taggertet kivinni a nappaliból a Cadillacbe. Keller leszedte a drótot a bokájáról, ez egyszerűsített a dolgon, de biztonsági megfontolásból a kezét összedrótozva kellett hagynia a háta mögött. Az egész procedúra nehéz volt, Taggert elkerülhetetlenül beleütközött ebbe-abba a garázsba menet, és ilyenkor fájdalmasan felkiáltott.

– Az a vicces – mondta Taggert –‚ hogy könyörögni akartam, mert a kocsimban akartam meghalni, nem a házamban. El akartam kerülni, hogy a feleségem bejöjjön, és megtaláljon holtan a padlón. Úgy gondoltam, éppen elég rossz lesz neki belebotlani a halott kutyába.

– Most meg egy élőbe fog belebotlani.

Taggert nem értékelte a megjegyzést. Nehéz volt megmondani, mert Keller mögött ült, így nem is láthatta az arcát. Dotnak biztosan tetszett volna Keller megjegyzése, de a másik kocsiban jött mögöttük. Így a Belle Mead Lane 71. szám alatt a garázs üresen állt, az ajtók bezárva, és látogatásukról mindössze az ismétlőfegyver és a revolver hiánya árulkodott, amik most ott feküdtek a Cadillac csomagtartójában, valamint a házban egy működésképtelen asztali lámpa és egy horpadás a falban, ahol az üveg hamutartó becsapódott.

– Itt forduljon balra – mondta Taggert. – Szóval nem akartam, hogy a feleségem ezt lássa. Vagy a gyerekek, ha együtt jönnek haza az anyjukkal. Arra gondoltam, hogy akkor el kellene érnem, hogy máshol öljenek meg, mert nem hittem, hogy élve megúszom az egészet.

Keller megvárta, amíg a szembejövő sáv kiürül, ekkor balra fordult. Közben a visszapillantóból figyelte, hogy Dot továbbhajtott, a megbeszélés szerint vissza a motelba.

– Most meg azt hiszem, hogy van esélyem túlélni – folytatta Taggert.

– Nem valami nagyszerű esély, de a semminél mindenesetre több.

– Gondolom, akár a villanyvezetéket is elvághatja – mondta Taggert. – És ezzel két dolgot is elér. Egy, a kerítésben nem lesz többé áram, szóval csak át kell másznia rajta. Ha meg éjjel megy be, akkor ott lesz a felfordulás az áramszünet miatt, mindenki csak rohangál, senki sem tudja, mi történik.

– Hacsak nincs egy generátor a házban – jegyezte meg Dot. – Mert az automatikusan bekapcsol, ha nem jön áram a vezetékből.

– Arról én nem tudok. De azt kell mondanom, Mr. Wheeler olyan ember, aki gondol az ilyesmire.

– Mi van, ha maga is velünk van? – kérdezte Keller. – Nem jutnánk be úgy könnyebben a házba?

– Csak akkor, ha tudná, hogy jövök, és szólna az őröknek, hogy engedjenek be. Tegyük fel, hogy felhívom, és kitalálok valamit, ami miatt találkoznom kell vele.

– Mi miatt?

– Most hirtelen nem jut eszembe semmi. Gondolkodnom kell rajta.

– És még arra is kell találnia valamit, hogy én mit keresek a kocsiban – mutatott rá Keller. – Az sem egyszerű.

– Azt mondom, hogy elfogtam magát – felelte Taggert, és csettintett az ujjával. – Ez az! Azt mondom neki, hogy előkerült a Des Moines-i ember a semmiből, de nekem sikerült ártalmatlanná tennem őt, és most el akarom hozni hozzá, hogy kikérdezzük. Ekkor bemegyünk hozzá, maga úgy néz ki, mint akit nagyon megkötöztem, de kiszabadul, és…

Keller a fejét rázta.

– Van jobb ötletem – folytatta Taggert. – Elmegyek hozzá, kitalálok valamit, nem érdekes, hogy mit. Maga meg ott van a csomagtartóban.

– A csomagtartóban vagyok?

– A kocsim csomagtartójában. Leparkolom a kocsit, Mr. Wheelerrel bemegyünk a házba, és amikor elérkezik az idő, maga kinyitja a csomagtartót…

– Belülről?

– Most már így gyártják a kocsikat a sok emberrablás miatt. Meg a kis-gyerekek miatt, akik bemásznak a csomagtartóba, ha éppen nincs a közelben egy kiszuperált hűtőszekrény. Szóval maga szépen kinyitja belülről a csomagtartót, és nekilát.

– Minek látok neki? Lenyírom a füvet?

– Annak, amiért jött. Meglepetésszerűen tud lecsapni rájuk, hiszen nem fognak magára számítani. Csak a kutyákat kell elintéznie.

– A rhodesiai ridgebackeket.

– Aláírom, gonoszak – bólintott Taggert. – De maga szerint foglalkoznak majd egy parkoló kocsival?

– Lehet, hogy érdekelni fogja őket – jegyezte meg Dot – mivel mindenki ott áll majd fegyverrel a kezében, és várják, hogy végre kinyíljon a csomagtartó. Maga vezet? Te meg a csomagtartóban? Nem hiszem én azt.

– Nem bízik bennem – állapította meg Taggert megbántva.

– Még annyira sem, hogy vezessen – felelte Dot. – Hogyan akar gázt adni a törött lábával?

– A másikkal adok majd gázt.

– És a fék?

– Ugyanúgy. Nem olyan nehéz, mert ugye nem kézi váltós kocsim van, nem kell a kuplunggal kínlódnom. A Cadillacnek automata a váltója.

– Maga most viccel velem. Mit fognak még kitalálni?

– Nekem tetszik, hogy elvágom a villanyvezetéket – mondta Keller. – Valamiért úgy gondolom, hogy az ember nem kapcsolja be azonnal a generátort, ha elmegy a villany. És ha nappal csinálom, akkor csak a kerítés marad áram nélkül.

– Meg a tévé, a légkondicionáló – sorolta Dot –‚ valamint minden egyéb, aminek villásdugó van a végén.

– Mégis jobb, mint éjszaka.

– Akkor egy esős napot kell megvárni – szólalt meg Taggert. – Mert akkor majdnem biztos, hogy otthon van. Az olyan szép napokon, mint a mai, Mr. Wheeler rendszerint golfozik.

Benjamin Wheeler három puccos klubnak is tagja volt, és valahányszor golfozni ment, mindig ugyanazt a koreográfiát követte. Két kísérője vele tartott, a másik kettő a házban maradt. Az egyik férfi, a sofőr, a kocsit őrizte, a másik, a mindenre jó testőr meg elkísérte Wheelert az első lyukig, aztán a klubházban várt, amíg Wheeler és a haverjai eljutottak a kis elektromos autóikkal a tizennyolcadik lyukig.

Taggert szerint Wheeler nagy valószínűséggel Rose Hillre ment aznap, így Dot oda telefonált először. Wheeler egyik golfpartnere titkárnőjének adta ki magát, és egyeztetni akarta, hogy mikor érkezik a négyes játszani. 11:15-re, felelte egy fiatal nő zavaros angol akcentussal. És akkor négyen lesznek? Mert Mr. Wheeler azt közölte, hogy hárman játszanak.

– Igen, hárman – válaszolta Dot. – Pontosan, hiszen Mr. Orleans ma nem tud jönni.

Lerakta a kagylót, Keller pedig megkérdezte:

– Mr. Orleans?

– Majdnem Orleans-i Szüzet mondtam – közölte Dot –‚ de még időben észbe kaptam. Ennél jobb nem jutott eszembe. Negyed tizenkettőkor kezdenek el játszani, szóval nincs sok időnk.

A Rose Hill Country Clubba nem lehetett olyan egyszerűen bejutni: egy kapuőr és egy recepciós fogadta a vendégeket, és egy fiatal fiú parkolta le a kocsikat. Keller behajtott, majd követte azt az útvonalat, amit megtalált a klub honlapján. Dot kinyomtatta neki, Keller alaposan tanulmányozta, majd úgy döntött, hogy a hetedik lyuk a legjobb, egy 465 yardos par négyes, aminek a bal oldalán fák állnak. Ha a labda a fák között ér földet, akkor ott fogja várni Wheelert.

Az úttól negyven vagy ötven méterre talált egy helyet, ahol le tudott parkolni. Sejtette, hegy tilos ott megállni, de egy szép nagy, fekete, oregoni rendszámtáblájú Cadillac a legrosszabb esetben is büntetőcédulát kap, és nem fogják elvontatni.

Az volt a baj csupán, hogy a tisztás, ahol Keller leparkolt, az út rossz oldalán terült el. A fák közé át kellett menni az úton, ami Kellernek nem okozott gondot, ám egy törött lábú ember már nem birkózott meg vele olyan könnyen. Ha kell, Keller átkarolja Taggertet, viszont nem fognak úgy kinézni, mint két golfozó útban a következő lyuk felé. Wheelerék ráadásul elég hamar végezhetnek ezzel a lyukkal, Taggertet átvinni az út túloldalára elég lassú művelet, és mire odaérnek, könnyen lehet, hogy egy következő társulat toporog a lyuknál.

Egy férfi átsiet az úton – ebben nincs semmi rendkívüli. Ketten átvánszorognak, akik közül az egyik nem tud menni, és a másiknak kell segítenie – még az olyan elszántan csak a sportra koncentráló emberek is észreveszik az ilyet, mint a golfosok. Biztosan odamegy megkérdezni, mi történt, és miben segíthet.

És képes lesz Taggert segítséggel átmenni az úton? Lába a térdétől lefelé vörös volt és duzzadt. A cipőjét már levették, mert Taggert panaszkodott, hogy szorítja, ami nem csoda, hiszen a lábfeje is majdnem kétszeresére duzzadt.

Nem, ez az ember nem tud sehova se menni.

– Itt kell megvárnia – mondta neki Keller. – A csomagtartóban.

– A csomagtartóban!

– Nem lesz túl kényelmes, de nem is kell Olyan sokáig benn maradnia. Mihelyt végzek, magát azonnal elviszem egy kórházba, ahol majd ellátják.

– De mi van, ha…

– Nem jövök vissza?

– Nos, nincs kizárva. De belülről is ki lehet nyitni a csomagtartót. Emlékszik? Maga mondta nekem.

– És hogyan nyissam ki, ha egyszer a kezem össze van kötve a hátam mögött?

– Jogos – ismerte el Keller, majd elvágta Taggert háta mögött a drótot. Még így sem volt egyszerű berakni a csomagtartóba, és Taggertből végig ömlött a panasz: a lába annyira fáj, hogy belehal, nem tudja mozgatni az ujjait, a válla is kiugrott a helyéről s a többi, s a többi, s a többi.

– Nem maradok sokáig – mondta Keller. Az ismétlőfegyvert berakta a csomagtartóba, közel Taggert duzzadt lábához, majd megnézte, hogy a revolver töltve van-e.

– Itt hagyja nekem?

– A fegyvert? Nem akarom magammal vinni a golfpályára. Elég feltűnő lenne.

– Akkor itt hagyja nekem?

– Talán összetévesztik egy golfütővel. Elég nagy darab, nem akarom magammal vinni.

Egy kocsi közeledett. Keller elfordult, hogy a sofőr ne lássa az arcát, és megvárta, hogy elmenjen mellette. Eközben Taggert örült Keller bizalmának, amiért otthagyta nála a fegyvert.

– Nem igazán bizalom kérdése – felelte Keller.

Negyven

Amikor négy golfos együtt játszik, akkor egyszerűen négyesnek nevezik őket. Benjamin Wheeler most azonban két játékos társaságában tűnt fel, így jogosan lehetett volna őket édes hármasnak hívni, de manapság ez a szó egyértelműen olyan képeket juttat az ember eszébe, amiben ezek hárman különféle pozitúrákat gyakorolnak az ágyban. Akkor hívja őket hármasnak? Az sem jó, nem osztályozni akarja őket. Mi legyen hát? Minek hívja őket? Triónak? Talán.

A fák között állt, nem messze a hetedik lyuktól. A zakóját a kocsiban hagyta, így öltözéke – fekete nadrág és egy rövid ujjú ing – tökéletesen megfelelt a helyszínnek. Nem tartotta valószínűnek, hogy valaki meg látta átmenni az úton, de ha mégis, akkor sem találhatott benne semmi szokatlant. Mindössze az kelthette fel valaki figyelmét, hogy mit keres ott golfütők és golfkocsi nélkül a bokrok és a fák között settenkedve.

A settenkedés már önmagába gyanús, nem? A trükk egyszerű volt: úgy kellett settenkedni, hogy másnak lássék, de nem jutott eszébe, hogyan tudná ezt megvalósítani. Mi mást tehet itt valaki a settenkedésen kívül? Nos, keress egy golflabdát, gondolta Keller, mivel azonban a golfosok sportemberek, ha meglátná valaki keresgélni, akkor biztosan odamenne neki segíteni, erre pedig semmi szüksége nem volt.

Az a legjobb, döntötte el, ha senki sem veszi észre. Így aztán mélyen a fák között maradt, és csak akkor lépett kijjebb, ha egy új csapat golfos érkezett, majd visszahúzódott az árnyékok közé.

Keller egyszer kibérelt egy házat egy golfpályánál Arizonában. Nem Sedonában, hanem Tucsonban, és sem a ház, sem a játék nem érdekelte, de csak így tudott bejutni a szigorúan őrzött, kerítéssel körbevett lakó parkba. Az egy hónapos bérletével ugyanennyi időre szóló tagságot kapott a golfklubban, és a golfpályát is használhatta. Keller a klub bárját vette igénybe, iszogatott a tagokkal, mindezt úgy, hogy sem a golfpályára nem ment ki, sem ütőt nem vett a kezébe.

Persze a sportot szokta nézni a tévében, bár nem nagy lelkesedéssel. Elviselhetőbbnek találta a jéghokinál és a kosárlabdánál, ám a futball és a baseball sokkal jobban lekötötte. Kifejezetten megnyugtatónak találta a golfpálya látványát a végtelen zöld fűvel, amit nagyszerűen mintáztak az amőba formájú homokakadályok. Szerette, hogy a kommentátorok olyan halkan beszélnek, és néha még a szájukat is teljesen befogják. Ezt az élményt csak egyféleképpen lehetett fokozni, gondolta Keller, még pedig a tévé azonnali és végleges kikapcsolásával.

Keller most a fák közül nézte a játékot, kommentátorok és reklámok nélkül. A lyuk 250 méterre volt tőle balra, a jobb oldalán gyep, és a golfosok egyre-másra húztak el mellette a kis golfkocsijukban. A golf a gazdag emberek testgyakorlata, de Keller nem sok testgyakorlást látott. Tönkretett séta. Keller nemegyszer hallotta, hogy ekként hívják a golfot, de ez a mondás azokból az időkből származott, amikor még sétáltak játék közben. Most az ember a kis golfkocsival elgurult az egyik lyuktól a másikig.

Erősen kellett figyelnie, mert nem volt biztos benne, hogy azonnal felismeri Benjamin Wheelert. A fotókon látott arc igencsak jellegzetes volt, de mennyire jellegzetes egy arc 200 méter távolságból?

Keller hónapok óta először dugott az övébe a derekához fegyvert. Az ismétlőfegyvert a Cadillacben hagyta, de nem ezt bánta, hanem azt, hogy nem hozta magával a másik fegyvert, a vadászpuskát. Nem azért, hogy messziről lelője Wheelert, hanem a fegyverre szerelt távcső miatt, aminek segítségével könnyebben azonosíthatná Wheelert. E nélkül azonban nem tudott mást tenni, mint alaposan megbámulni minden golfost, ám egyik sem az a férfi volt, akire ő várt.

Hamarosan, gondolta. Negyed tizenkettőkor kezdtek játszani, és mennyi időbe telhet, mire eljutnak a hetedik lyukig? Azt megfigyelte, hogy az egyik csapat gyorsabban haladt, mint a másik. Néhány játékos két vagy három ütőt is kihúzott a táskából, mire eldöntötte, melyiket akarja használni, aztán nekiállt bemelegíteni vele, lóbálta és lengette az ütőt, végül a levegőbe szórt egy marék füvet, hogy lássa, merről és milyen erővel fúj a szél. Mások meg egyszerűen odaléptek a labdához, köszöntötték (Helló labda!), és már ütötték is.

A jobb játékosok nyilván gyorsabbak a rosszabbaknál, mert a rosszabbaknak többet kellett ütniük. Keller nem nagyon látta, mit csinálnak a gyep közepén a lyuk körül, csak annyit, hogy marha sok időbe telik nekik.

A játékosok egy bizonyos százaléka slice-t ütött, amikor a labda éles szögben jobbra kanyarodik el tőle, és jelen esetben mélyen a fák között ér földet, Ott, ahol Keller settenkedett. Valahányszor a közelében landolt egy labda, visszahúzódott a fák közé, megvárva, amíg a játékos megtalálja a labdát, vagy feladja. Nos, ha Wheelerben lenne annyi tisztesség, hogy ilyen labdát üt, majd idejönne megkeresni, akkor…

Hamarosan, gondolta Keller.

Abban a pillanatban felismerte Wheelert, amikor megjelent a hetedik lyuknál.

Kellernek a szemüvegével olyan lett a látása, akár egy sólyomé, de még egy sasnak is meggyűlt volna a baja a távolság miatt. Ráadásul Wheeler nem fordult feléje, így Keller nem is tudta megmagyarázni, miről ismerte fel. Valami volt a testtartásában. Mivel azonban most látta először Wheelert, honnét tudhatta, hogy milyen a testtartása? De lehet, hogy csak szimpla állati ösztönről volt szó, ahogy a ragadozó megérzi a prédáját. Egyszóval amikor meglátta, tudta, ha akarná sem téveszthetné össze valaki mással. A képeken, amiket Dot kinyomtatott, Wheeler konzervatív öltönyt viselt, ám a golfpályán szinte az ellenkezője jellemezte öltözködését. Nadrágja élénk lila volt, inge vakító kanárisárga. A fején a golfsapka buggyos, és olyan, mintha pizzaszeletekből varrták volna össze – vörös és lime-zöld pizzaszeletekből.

Elképesztő, gondolta Keller, hogy egy jól öltözött bankár miként csinál pávát magából a golfpályán. Viszont nehéz volt összetéveszteni a többiekkel.

Az a férfi állt először a lyukhoz, aki ez előzőt megnyerte. Elütötte a labdát, ami a gyep közepén ért földet. Nem volt nagyszerű ütés, de nem is lesz vele gondja. A labda Kellertől úgy ötven méterre állt meg.

A következő játékos Wheeler volt. Ide, hozzám, sürgette magában Keller. Üsd ide, hozzám, Ben. Engedd le a vállad, lendítsd meg az ütődet, aztán vágd a fák közé a labdát.

Keller tévén nézett már nem egy meccset, és tudta, hogy egy profinak mennyi idő kell egy ütéshez. Ugyan azt érezte, hogy az örökkévalóságig tart, a felkészülés korántsem volt olyan hosszú. Wheelerről szinte azonnal meg tudta mondani, hogy nincs valami ragyogó formában. Egy profi legalább tíz helyen tudta volna kifogásolni a mozdulatsorát, kezdve beállásával és befejezve a lendítésével, de a labda a jelek szerint erről mit sem tudott, mert úgy vágódott a levegőbe, mintha maga Tiger Woods ütötte volna meg.

Aztán jött a harmadik férfi, aki az előző lyuknál a legrosszabbul teljesített. Nekikészült, és pontosan olyat ütött, amilyet Keller Wheelertől remélt.

A labda már eleve rosszul kezdte az útját, és ezt a játékos is tudta, mert leejtette az ütőt, arcát pedig a kezébe temette. A haverjai vagy ugratták, vagy vigasztalták – Keller képtelen volt eldönteni olyan messziről –, aztán felültek a golfkocsijukra, és indultak tovább.

Keller nézte a labdát, ahogy földet ért, visszalépett a fák közé, nehogy a szerencsétlen golfos meglássa. De a marhája iszonyú lassan ért oda, mert közben mindenütt kereste azt a nyavalyás labdát, de nem találta.

– Hé, Eddie, akarod, hogy segítsünk?

Az ajánlat magától Wheelertől érkezett. Igen, gondolta Keller. Igen, gyere csak ide, és segíts a barátodnak. De Eddie visszautasította, mondván, mindjárt megtalálja, és meg is találta, aztán odaügetett a kocsihoz egy ütőért, majd vissza a labdához.

Hat erős lépés, gondolta Keller, és megvan Eddie. Az első játékos, aki elfogadhatót ütött, már a második ütésénél tartott. Wheeler nem messze tőle állt, és füvet szórt a levegőbe. Senki sem figyelte Eddie-t, akit a bokrok és a fák szinte teljesen eltakartak. Hat erős lépés, és megvan, még a fegyverére sem lenne szüksége, mert puszta kézzel el tudná intézni, és akkor vége.

Mert most úgy őszintén: nem mindegy, hogy melyik golfost öli meg?

Az egyik olyan, mint a másik.

Csak az agyad beszél mindenféle hülyeségeket, mondta magának határozottan Keller. Elment az esze, és az a jó hírem van, hogy nem kell hallgatnod rá.

Negyvenegy

A nyolcadik lyuk olyan volt, mint a hetedik, csak éppen fordítva. Jobb oldalon a fák, bal oldalon a füves rész. Keller átvágott az erdőn, meg is előzve ezzel a három golfozót, és mire azok odaértek a lyukhoz, ő már a rejtekhelyéről figyelte őket.

Most Wheeler kezdte, Keller csendben drukkolt magában, hogy üssön félre. Wheeler azonban most sem volt hajlandó együttműködni. A labda szép ívben repült, majd Kellertől messze ért földet.

A következő férfi, akinek a nevét Keller nem hallotta, szintén hasonlót ütött, mint Wheeler, a labdája az ővétől nem messze landolt. Eddie ismét tökéletes ívben vágta be a fák közé a labdát, alig pár lépésre Keller rejtekhelyétől.

Olyan volt, mintha a fickó azt akarná, hogy Keller ölje meg. Olyan volt, mintha Kellernek őt kellett volna megölnie Wheeler helyett.

Keller zajtalanul hátrébb húzódott az árnyékba. A filmeken ilyen helyzetekben a szereplő mindig rálép egy ágra, és a hangra mindenki felkapja a fejét. Keller rátaposott jó pár faágra, hiszen teli volt velük az erdő alja, de senki sem hallott semmit sem.

Eddie gond nélkül megtalálta a labdáját, és volt annyi esze, hogy nem akart nagyot ütni, csak kijutni a veszélyes terepről. Keller fogta a golfpálya térképét, és nekiállt kitalálni, mi legyen a következő lépés.

A kilences lyuknál az volt a trükk, hogy egy kisebb tó – vagy nagyobb tócsa – helyezkedett el a gyepen. A helyzet nemcsak a játékosoknak okozott kihívást, hanem Kellernek is, aki nem tudott hol settenkedni, és még búvárfelszerelése sem volt. A térképen látta, hogy a tízes lyuknál sem számíthat sok jóra, így egyenesen indult a tizenegyeshez, és itt bőven volt ideje megfigyelni, hogy hányféleképpen képes elkeverni a labdákat egy csoport, szintén harsány színeket viselő idősebb üzletember.

A következő csapat egy négyes volt a lyuknál. Keller hirtelen azon kezdett el tűnődni, hogy mit tenne, ha Wheelerék úgy döntöttek, visszamennek a kilences lyukhoz. Akár vissza is mehettek. Keller nem látta őket sehol, és könnyen lehet, hogy már a klubházban hűsöltek, kedélyesen sértegették egymást, miközben átélték a kilences lyukhoz vezető, izgalmakban gazdag utat. Iszogatnak a pultnál, csevegnek a többi klubtaggal, és karbantartják a kapcsolataikat, hogy legyen miért leírniuk a tagsági díjat az adójukból.

Mennyi idő múlva derül ki, gondolta magában Keller, hogy lecsúszott erről a lehetőségről? És mit tesz akkor, ha valóban lecsúszott?

Gyorsan számba vette, mit tehet, de egyik sem tetszett neki. A végén már olyan hosszú távú terveket dolgozott ki magában, amik kivitelezése hetekre Oregonba köti. Ekkor odapillantott a lyukhoz, és soha az életben nem örült még ennyire egy lila nadrág és egy citromsárga ing látványának, mint akkor.

Eddie ütött először. A jelek szerint valami csoda folytán ő nyerte az előző lyukat. A labda egyenesen, magas ívben repült a következő lyuk felé. A következő férfi – akit a többiek mintha Richnek hívtak volna – szinte lemásolta Eddie ütését. És dühítő módon Wheeler is, aki nagy ívben elkerülte Keller rejtekhelyét.

Amikor lehetősége volt, elindult a következő lyuk felé.

A tizenkettes lyukhoz vezető füves részt mindkét oldalon fák szegélyezték. Kellernek választania kellett, és rosszul választott. A rossz játékosok keze inkább hord jobbra, mint balra, ezért a lyuktól jobbra álló fákat választotta. Rich és Eddie határozott mozdulattal abba a fás részbe vágták be a labdájukat, de Wheeler, ismét csak dühítő módon, az ellenkező oldalon álló fák közé ütötte a labdáját. Ott matatott egyedül, kereste a labdáját a fák között, de Keller a másik oldalon ragadt.

A tizenharmadik lyukhoz vezető füves részen mindkét oldalon bokrok álltak, fa viszont egy darab se. Legközelebb jó százhúsz méterre látott Keller fákat, egy olyan húsz-harminc méter széles sávban. Két lehetőség állt a játékosok előtt: vagy kockáztatnak, és megpróbálják átütni a labdát a fák fölött, vagy több ütéssel megkerülik.

Keller a fák közül figyelt. Rich és Eddie a biztonságos megoldást választották, és jobbról kerülték meg a fás részt. Wheeler meglendítette az ütőjét, a labda szállt, szállt, és egy pillanatig úgy látszott, hogy messze elrepül a fák mögött, de végül meggondolta magát, és leesett a kis erdő közepére.

Tökéletes.

Keller várt, elhelyezkedett, hogy takarásban legyen, levegőt sem mert venni, mintha a tüdejébe beáramló és onnét távozó levegő hangját a golfkocsin ülve hallani lehetne. Szinte lábujjhegyre állt, érezte a derekánál a revolver megnyugtató nyomását, majd tehetetlenül figyelte, ahogy Wheeler odagurul a golfkocsival a fákhoz, és haverjai kíséretében kiszáll. Ott parkolt a három golfkocsi, sofőrjeik pedig közös erővel keresték Wheeler labdáját.

Miért ne intézze el mindet? Az biztosan a lapok címoldalára kerülne:

Három üzletembert lőttek agyon Rose Hillben. Mennyire nehéz dolga lenne? Nyugodtan odasétálhat hozzájuk, még csak gyanút sem keltene, és ha véletlenül kevésnek bizonyulnának a tárban lévő golyók, még ott van egy golfütő, sőt ha kedve tartja, még válogathat is közülük.

De ehelyett csak állt ott, és figyelte, ahogy Wheeler három ütéssel ki vitte a labdáját a fák közül.

Tizennégy, tizenöt, tizenhat. Az egyik követte a másikat, és Keller arra jutott, hogy a tizenhetes lyuk az egyetlen és utolsó esélye. A tizennyolcas tele volt homokakadállyal, fa meg egy darab se a környéken. Szóval vagy szerencsés lesz a tizenhetes lyuknál, vagy kénytelen lesz követni Wheelert az öltözőbe, és ott belefojtani a zuhanytálcába.

Vagy hagyja az egészet a francba.

Tényleg olyan rossz ötlet lenne? Nem arról volt szó, hogy Wheelerért valaki fizetett volna. Nem volt megrendelő, nem kapott előleget, amit vissza kellene fizetnie, nem volt bónusz a végén a jól végzett munkáért. Ezt saját maga és Dot miatt csinálta, ez bosszú volt, ha úgy tetszik, számlakiegyenlítés.

De miféle számlát kellett kiegyenlíteni?

Nem ismerte Ben Wheelert, ahogy Ben Wheeler sem ismerte őt, nem is ismerné fel, a nevére sem emlékezne, ha egyáltalán tudta valaha. Wheeler kihasználta őt, bizonyos értelemben az egész életét elvette tőle, legalábbis a merénylet után sokáig nagyon úgy érezte. De most kiderült, hogy Dot életben van, Keller ismét milliomos, még a bélyegeit is visszakapta – illetve vissza fogja kapni, mihelyt elmegy értük Albanybe. A lakásának búcsút mondhatott, a New York-i életével együtt, soha nem használhatja a nevet, amivel született, de ezzel együtt lehet élni, nem?

Már együtt élt vele, méghozzá kényelmesen. Szerette New Orleanst, legalább annyira, amennyire szerette New Yorkot, élvezte a munkáját, amivel sokkal egyszerűbb volt együtt élni, mint az előzővel, amikor is összevissza utazgatott az országban, és idegeneket ölt meg. Ha egy nehezebb napon reggeltől estig padlót csiszolt, a nap végén nem érezte úgy, hogy az előző tíz-tizenkét órát el kellene halványítani az agyában, kiszívni belőle a színeket, így könnyítve a terhet, amit az emlékezetére rakott. Talált egy nőt, akivel egyszerre volt izgalmas és könnyű együtt élni, és most könnyedén elsétálhatna az értelmetlen és céltalan erőszaktól, hogy Juliával legyen, és Nicholas Edwardsként élje az életét.

Az utolsó lyukat Wheeler nyerte, ő ment elöl. Keller a jobb oldalon várt a fák között, és Wheeler felé ütötte a labdát. De annyira nem ment félre az ütés, a labda a fáktól jó tíz méterre ért földet.

Rich nagyon eltalálta az ütését, a labda magasan szállt, egyenesen, és mindhárman csak nézték, figyelték, de nem Keller, aki a pillanatot ki használva kirontott a fák közül, megragadta Wheeler labdáját, és visszafutott a fák takarásába.

Megállt, és egy fának támaszkodva lihegett. Ha a három férfi közül bármelyik megpillantotta volna, ami nem volt olyan nehéz, hiszen csak a fák felé kellett volna nézniük, akkor ennek a lehetőségnek is annyi, de Keller nem hallott semmiféle kiáltást a lyuk irányából. Kilesett a fa mögül, a három férfi még mindig ott állt, Eddie visszarakta az ütőjét a táskába, elővett egy másikat, majd szépen rákészült az ütésre, mielőtt odalépett volna a labdához. Keller csendben csak annyit kért magában, hogy Eddie most az egyszer egyenesen üsse meg azt a nyomorult labdát, és Eddie ezt tette, pontosan ezt tette, a labda egyenesen szállt, majd leesett a zöld gyepre.

Mindhárman odamentek Eddie labdájához, aki újabb száz méterrel közelebb küldte azt a következő lyukhoz. Ekkor Wheeler elvált tőlük, és golfkocsijával a fás rész felé fordult.

Csakhogy a labda nem volt ott, ahova esett, Wheeler körbe-körbesétált, nem értette, hogyan történhetett ez. Az ember azt hinné, ilyenkor eszébe jut megnézni a fák között, de látta, hogy hol ért földet, így ha törik, ha szakad, ő ott fogja keresni.

Keller halkan így szólt:

– Hé, csak nem ezt keresi?

Wheeler felnézett, Keller meg intett neki. A többiek vajon meglátták? Nem számított, és különben sem feléje néztek, hanem a következő lyuk irányába, de azért Keller belépett egy fa mögé, hogy teljes takarásban legyen.

– Eszembe nem jutott volna ott keresni – mondta Wheeler. – Jövök magának eggyel.

– Bizony.

– Miért is?

– Várjon egy percet – mondta Keller. – Ismerem én magát? Ugye maga Benjamin Wheeler?

Wheeler mosolyogva bólintott. Aztán egy ránc jelent meg, majd mélyült el a homlokán. – Maga ismerős nekem – vizslatta Keller arcát. – Ismerem magát?

– Nem egészen – felelte Keller, és Wheeler felé lépett. – De maga hívhat Csak Alnek.

Negyvenkettő

– Griqualand West – olvasta hangosan Julia, Keller válla fölött áthajolva. – Az egy ország?

– Az volt – válaszolta Keller, odanyúlt a katalógusát, és megkereste a megfelelő oldalt. – Fokföldtől északra terült el, aztán 1873-ban a britek bekebelezték, majd 1880-ban Griqualand West Griqualand Easttel együtt Fokföld gyarmat része lett.

– És az hol van? Dél-Afrikában? – Keller bólintott. – És vannak bélyegeid Griqualand Eastről is?

– Griqualand Easten nem bocsátottak ki bélyegeket.

– Csak Griqualand Westen.

– Pontosan.

Julia nézte az oldalt az albumban.

– Nekem mindegyik olyan egyforma – mondta végül.

– Mindegyik a Jóreménység fokáról származik – magyarázta Keller – csak ezekre utólag rányomtak egy nagy „G”-t.

– Így jelölve Griqualand Westet.

– Igen, ez lehetett a céljuk. A felülnyomatok egy része fekete, más része vörös, és a nagy „G”-nek is számos változata létezik.

– És ezeket a változatokat össze kell gyűjteni.

– Sejtem, hogy nem nagyon érted.

– Nem is kell értenem – nézett rá Julia. – Ez egy hobbi, a hobbiknak meg vannak szabályaik. Néhány nagy „g” fejjel lefelé van.

– Ezek a fordított felülnyomatok.

– És többet érnek a rendeseknél?

– Az attól függ – válaszolta Keller –‚ hogy mennyire ritkák.

– Hogy mennyire ritkák. Értem. Nicholas, örülök, hogy visszakaptad a bélyeggyűjteményedet.

Elég sokat kellett sétálnia a golfpályán vissza a Cadillachez, és attól tartott, hogy valaki – egy rendőr vagy biztonsági őr – felfigyelt rá, de az autó ott állt, ahol hagyta, beült, és elvezetett a bevásárlóközponthoz. Az egyik végén leparkolt, gyorsan felhívta Dotot, majd letörölte a kocsi belsejét, és belebújt a zakójába, mielőtt kiszállt.

A mozi az épület másik végében volt, Keller odasétált, és vett egy jegyet az Antarktiszon élő pingvinekről szóló filmre. Egyszer már látta, és Dot is, de ez az a fajta film volt, amit többször is meg lehetett nézni, hiszen az élvezetet nem rontotta el, hogy tudták, mi a vége. Keller leült egy székbe az utolsó sorban, azonnal el is merült a filmben, és alig vette észre, amikor valaki mellé ült.

Természetesen Dot volt az, pattogatott kukoricával kínálta, Keller vett egy marokkal. Ott ültek, egyikük sem szólt, amíg ki nem ürült a kukoricás zacskó.

– Úgy érzem magam, mint egy kém valami régi filmben – suttogta Dot. – Te már láttad ezt a filmet, igaz? Én is. Van valami külön oka, hogy megvárjuk a végét?

Választ sem várva felállt, Keller pedig követte őt. Dot belevágta a szemetesbe a zacskót, és Kellerhez fordult.

– Nos? Minden rendben?

– Minden. A kocsit egy nem túl forgalmas helyre parkoltam le, legalább egy-két nap, mire valaki észreveszi. Az ismétlőfegyvert a csomagtartóban hagytam.

– Ezt használtad…

– Nem, mert nagyon ronda munkát végez. A revolvert használtam, és otthagytam Wheeler kezében.

– A kezébe tetted?

– Miért ne? Az elég rejtélyes, amikor megtalálják törött nyakkal, kezében egy revolverrel. Aztán ha ellenőrzik a fegyvert, Taggerthez jutnak el, és akkor mindenkinek lesz min gondolkodnia.

– Leszámolás a portlandi alvilágban.

– Valami hasonló.

– Holnap egy korai gépre foglaltam jegyet, és kétszer át is kell szállnunk. Az időzónák miatt az egész napunk rámegy, mire eljutunk Albanybe.

– Semmi gond.

– Lefoglaltam egy kocsit, és két szobát egy motelban negyed mérföldre a reptértől. Szerda reggel az lesz az első dolgunk, hogy elvezetünk Lathambe, és engem kitehetsz a reptéren.

– Mert visszarepülsz Sedonába.

– Persze nem egyenesen, hanem több átszállással. Mondok én neked valamit, Keller. Öreg vagyok én már ehhez.

– Nem vagy egyedül.

– Hazamegyek, és otthon is maradok. Csinálok egy nagy kancsó jeges teát, és kiülök vele a teraszra.

– És hallgatod a Harangsziklát.

– Ahogy elüti a delet? Ha már témánál vagyunk, mennyire volt nehéz elintézned Big Bent?

– A legnehezebb az volt, hogy egész nap követnem keltett. Mindenkinek volt egy ilyen kis golfkocsija. Rajtam kívül senki sem sétált a golfpályán.

– Adj hálát a szerencsecsillagodnak, Keller. Ezért vagy sokkal jobb kondiban, mint Wheeler volt. Tudta, hogy ki vagy?

Keller felidézte az utolsó mondatokat.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudta, ki vagyok, és mi történik – mondta – Valami felcsillant szemében, de talán csak a tudás, hogy mi vár rá.

– A Nagy Kaszás a fák között, golflabdával a kezében. És Taggert?

– Nos, a csomagtartóban feküdt törött lábbal – felelte Keller. – Nehéz lett volna célpontnak nevezni.

– Hacsak a fejed közbe nem szólt.

– A fejem közbeszólt?

– Tudod, együttműködött velünk meg minden.

– Azért működött együtt, mert kellett. Azt hitte, túlélheti, de soha eszembe nem jutott szabadon ereszteni. Ezt nem kockáztathattuk meg.

– Engem nem kell meggyőznöd, Keller.

– Igyekeztem gyors lenni – folytatta Keller. – Pár másodperce volt, hogy felfogja, de nem mondhatom, hogy meg lett volna lepve. Szerintem nem is nagyon számított rá, hogy megússza.

– Ez egy kemény világ.

– Gondolom. Azt akarta, hagy ott haljon meg, ahol a felesége nem találja meg, és nem is fogja megtalálni. És még a kutyája is életben van.

– Taggert fél órával tovább élt, mert együttműködött velünk. Jó, talán egy órával tovább. És gondolj csak bele, hogy mennyit jelent ez kutyaévben.

Három repülőút és egy Albany melletti motelban eltöltött tíz óra, valamint a lathami út után Dot és Keller berakták az albumokat Keller legújabb bérelt kocsijába, egy Toyota Camrybe. Az autó kényelmes volt, és a megpakolt csomagtartóval remekül feküdte az utat.

– Hosszú út áll előtted – mondta Dot –‚ de gyanítom, nem nagyon akarod feladni a bélyegeket postán, igaz? Sejtettem. Nos, utazz jól, Keller. Örülök, hogy visszakaptad a bélyegeidet.

– Örülök, hogy életben vagy.

– Örülök, hogy mindketten életben vagyunk – felelte Dot. – És annak is, hogy ők nincsenek. Ha egyszer Sedonában jársz…

– Vagy ha te jársz New Orleansban.

– Tessék. Vagy ha úgy érzed, vedd fel a telefont, és tárcsázz. Ha meg elveszted a számot, ne aggódj, üsd fel a telefonkönyvet. Benne vagyok.

– Wilma Corder.

– A barátainak csak Dot. Viszlát, Keller. Vigyázz magadra.

Kellernek három napjába telt, mire elért New Orleansba. Gyorsabban is vezethetett volna vagy több időt is tölthetett volna a volán mögött, de nem sietett.

Az első éjjelt egy Red Roof Innben töltötte a 81-es államközi mellett. A bélyegeket a Camry csomagtartójában hagyta, felment az emeletre a szobájába, aztán lejött, és a recepción kért inkább egy földszinti szobát. Aztán beült a kocsiba, odagurult a szoba elé, és bevitte mind a tíz albumot.

A második éjjelen kifejezetten földszinti szobát kért a motelban. A harmadik éjjelen pedig a házuk előtt, a kocsifelhajtón parkolt. Kulcsával kinyitotta a bejárati ajtót, és Juliát ott találta a konyhában. Az egyik dolog vezetett a másikhoz, és Keller csak pár óra múlva ment a kocsiba a bélyegeiért.

Donny örült, amikor meglátta, és szívesen adta vissza Kellernek az állását. Juliával közösen azt főzték ki, hogy Keller nagybátyja ágynak esett, ezért kellett elutaznia. Donny feltett pár udvarias kérdést, amikre Keller nem tudott válaszolni, de valahogy átevickélt a beszélgetésen. Aztán Donny arra a házra terelte a szót, amiben nagy fantáziát látott, és Keller megnyugodott, hiszen ismerős vizeken járt.

Kávé mellett Julia így szólt:

– A Linn’s szerint a gyerekeket ma nem érdekli a bélyeggyűjtés.

– Az internet tele van pornóval – felelte Keller –‚ a tévében meg több száz csatorna jön be. Sokkal több mindent lehet csinálni, mint az én gyerekkoromban.

– Ma a házi feladat is több – mondta Julia –‚ hogy tartani tudjuk a tempót a kínaiakkal.

– Szerinted tudjuk tartani?

– Nem – válaszolta Julia. – Gondolom, egy kisfiú azért könnyen meg szeretheti a filatéliát… Jól mondtam a szót?

– Nálad jobban még nem mondta senki.

– Szóval egy kisfiú könnyen megszeretheti a filatéliát, ha az apja mutatja be neki a bélyegek világát.

– „Billy, ismerkedj meg Filatéliával. Filatélia, ez itt Billy.”

– Szerinted nem így van?

– De, lehet. Én apa nélkül nőttem fel, nem tudhatom.

– Tudom.

– De ha lett volna apám, és ő gyűjtött volna bélyeget… Nem tudom, Julia, én magamtól lettem bélyeggyűjtő.

– Szóval nehéz megmondani, mi történhetett volna, mert amúgy is megtörtént.

– Pontosan.

– Nos – nézett rá Julia –‚ akkor lehet, hogy majd megtudod.

Keller szótlanul nézett rá.

– Talán fiú lesz – folytatta Julia –‚ és mindent megtaníthatsz neki a bélyegekről. Meg arról, hogy mi az a Griqualand West, és hasonló hasznos dolgokat. Persze nem rögtön, mert meg kell várnod, amíg megtanul járni és beszélni.

– Mondtál nekem valamit korábban, amire figyelnem kellett volna, de nem tettem? – kérdezte Keller.

– Nem.

– De most mondasz nekem valamit.

– Igen.

– Fiunk lesz?

– Nem feltétlenül. Azt mondom, ötven százalék rá az esély. Még nem voltam ultrahangon. Szerinted el kellene mennem? Mindig azt mondtam magamnak, hogy nem akarok menni, de manapság mindenki tudja, mi lesz a gyereke neme, szóval lassan ciki, ha nem megyek el. Mit gondolsz?

– Azt, hogy kérek még kávét – felelte Keller, azzal felállt, és teletöltötte a bögréjét. Visszahozta az asztalhoz, és így folytatta. – Volt valami, amit mondani akartál, mielőtt elmentem Des Moines-ba, de aztán úgy döntöttél, hogy megvár. Ez volt az?

– Ez. Igazam volt. Nem szaladt el.

– Lehet, hogy el sem utaztam volna.

– Ez volt az egyik oka annak, hogy nem mondtam el.

– Mert azt akartad, hogy elmenjek?

– Mert nem akartam, hogy emiatt maradj.

Keller átgondolta, majd bólintott.

– Ez egy ok. És mi a másik?

– Nem tudtam, mit mondasz majd. És mit érzel.

– Honnét tudhattad volna? Még én sem tudom, pontosan mit érzek. Örülök, izgatott vagyok, de…

– Komolyan? Izgatott vagy, és örülsz?

– Hogyne. Mire számítottál?

– Nos, erre. De nem tudtam. Attól tartottam, hogy azt akarod… Tudod.

– Mit?

– Hogy csináljak valamit. Tudod.

– Abortuszról beszélsz?

– Mert tudtam, hogy arra nem vagyok hajlandó.

– Remélem is – mondta Keller.

– De attól féltem, hogy te mégis azt akarod.

– Nem akarom.

– Lehet, hogy lány lesz – nézett rá Julia. – A lányok is gyűjthetnek bélyeget?

– Nem látom, miért ne gyűjthetnének – válaszolta Keller. – Szerintem még több idejük is van rá, mert nem töltenek, annyi időt az interneten, pornót keresve. Tudod, ezt azért még emésztenem kell.

– Tudom.

– Apa leszek.

– Apa.

– Istenem. Család leszünk. Soha nem gondoltam volna. Fel sem merült bennem. De ha fel is merült volna, akkor sem hiszem, hogy akartam volna.

– De akarod?

– Igen. Össze kell házasodnunk. Minél előbb, annál jobb, nem?

– Ezt nem kötelező megtennünk.

– Dehogyisnem. Amúgy is gondolkodtam rajta visszafelé Albanyből.

– Miközben éjjelente becipelted a bélyeggyűjteményedet a szobádba.

– Most, ahogy így visszagondolok, tiszta hülyeség, de nem voltam hajlandó semmiféle kockázatot vállalni. Állj fel, kérlek.

Julia felállt, Keller átölelte, és megcsókolta.

– Soha nem gondoltam volna, hogy bármi megtörténik abból, ami történt – mondta. – Azt hittem, Vége az életemnek. Vége is volt, csak éppen kaptam helyette egy teljesen újat.

– Világosbarna hajjal.

– Egérbarna hajjal.

– És szemüveget viselsz.

– Bifokális lencsével. És meg kell mondanom, most látom csak, milyen hasznos, amikor a bélyegeimmel dolgozom.

– Nos – felelte Julia –, ez fontos.

Tartalomjegyzék

Bérgyilkos

Fülszöveg

Hadnagyra hallgat

Keller lóháton

Keller pszichiáternél

Kutya sétáltatva, virágok öntözve

Keller karmája

Keller fényes páncélban

Keller döntése

Keller rivaldafényben

Keller utolsó menedéke

Keller nyugdíjban

Bérgyilkos a célkeresztben

Fülszöveg

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Bérgyilkos mindörökké

Fülszöveg

Keller, a kijelölt ütőjátékos

1

2

3

4

5

Keller és az orrhossz

6

7

8

9

Keller alkalmazkodik

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Keller kezdeményez

21

22

23

25

26

Keller a kutyagyilkos

27

28

29

30

31

32

Keller kettős csele

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Quotidianus Keller

42

43

44

45

46

47

Keller hagyatéka

48

49

50

Keller és a nyulak

Bérgyilkos inkognitóban

Fülszöveg

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő