Libba Bray

AZ AZ ÉDES, TÁVOLI HARANG

Rózsák rózsája, világszép virág!

Vak tenger árja mossa partod át.

Gyász-kikötőben zeng egy égi hang,

Hív édes, távoli harang.

Úgy fáj a szépség! Így lehet örök,

Lebeg fölöttünk, s a tenger fölött.

Hajóink szilem-vitorlája hull.

Egyenlő sorsot ígért rég Úr.

Az ő csatáit vívjuk, míg szabad, így süllyedünk el csillagunk alatt.

Többé nem halljuk, szívünk hogy kiált, Szorongva, kérve éltet vagy halált.

- részlet W. B. Yeats Harcok rózsája című verséből,

Rigó Béla fordítása

Első felvonás

Hajnal előtt

Nincs egyszerűbb az öncsalásnál,

mert amit az ember kíván, azt igaznak is hiszi.

- Démoszthenész

PROLÓGUS

LONDON, 1893.

Zord és hideg éjszaka volt, és kint a Temzén dolgozó folyami hajósok a balszerencséjüket átkozták. London nagy folyójának árnyai között, haszonra lesve sompolyogni nem volt vidám elfoglaltság, de olykor összejött belőle egy-egy tál étel, és akár tetszett, akár sem, a csontjukig hatoló hideg, a tagjaikat megmerevítő nyirkosság, a fájdalom, amit a hátukban éreztek, része volt ennek.

- Lácc valamit, Archie?

- Semmit - kiáltott oda Archie a barátjának, Rupertnek. - Ennél ritkán látni fertelmesebb iccakát.

Már egy órája keresgéltek, de eddig nem sokat mutattak fel: csak egy matrózról lehúzott ruha volt a fáradozásuk jutalma. Ha majd beköszönt a reggel, eladhatják az ószereseknek. De egy maréknyi pénzből ma este étellel és sörrel tölthetnék meg a gyomrukat, és az olyan folyami halászoknak, mint Archie és Rupert, csak az itt és a most számított; a holnapnál messzebbre látás reménye abszurd derűlátással ért fel, amit legjobb volt olyanoknak meghagyni, akik nem töltik az életüket a Temzén, halottak után kutatva.

A csónak egyetlen lámpása nem vehette fel a harcot a pokoli köddel. A parton sűrű volt a homály. A folyón túl a sötétbe borult házak fekete koponyákként derengtek. A halászok a Temze sekélyebb részén hajóztak, hosszú csáklyáikkal a mocskos vizet döfködték, és olyanok testét keresték, akik aznap éjjel szerencsétlenül jártak: matrózokét vagy dokkmunkásokét, akik olyan részegek voltak, hogy mámorukban képtelenek voltak magukat a fulladástól megmenteni, késelések, zsebmetszők vagy gyilkosok szánalmas áldozatait, utcakölyköket, akiket magával sodort a váratlanul erős dagály, kötényükben a nagyra becsült szénnel, ami végül lehúzta őket a halálba.

Archie csáklyája valami keménybe ütközött. - Hohó! Lassíccsál mán, Rupert! Van itten valami.

Rupert lekapta a lámpást a rúdról, és odavilágított, ahol a test a vízen lebegett. Kihalászták, a fedélzetre dobták, aztán a hátára fordították.

- A szentségit! - kiáltott fel Rupert. - Egy hölgy.

- Csak vót - felelte Archie. - Kutasd át a zsebeit!

A halászok nekiláttak szörnyű munkájuknak. A hölgy gazdag lehetett, elegáns levendulaszínű selyemruhát viselt, ami nem lehetett olcsó. Ebben a vízben ritkán találtak hozzá hasonlót.

- Ó, hát megvagy! - mosolyodott el Archie. Kihúzott négy pénzérmét a hölgy kabátzsebéből, és mindegyikbe beleharapott.

- Mit tanátál, Archie? Eleget, hogy kigyüjjön belőle egy korsónyi?

Archie közelről szemügyre vette a pénzérméket. Nem fontokat talált, csak shillinget. - Egen - morogta -, de ahogy látom, annál többet nem. Vedd le róla a nyakláncot!

- Máris. - Rupert levette a láncot az asszony nyakáról. Furcsa volt: a fémet szemformájúra alakították, és alatta egy holdsarló lógott. Más említésre méltó ékszert nem viselt. Rupert el nem tudta volna képzelni, hogy bárkinek is kell a lánc.

- Hát e meg mi? - szólalt meg Archie. Széthajtotta a nő merev ujjait. Az asszony egy átázott cédulát szorongatott.

Rupert megbökte a társát. - Mi áll rajta?

Archie odatolta neki. - Nem'tom. Nem'tok óvasni.

- Nyóc éves koromig jártam iskolába - jegyezte meg Rupert, és elvette a papírdarabkát. - „A Holtak Fája él”.

Archie megbökte Rupertet. - Hát e meg mit jelencsen?

Rupert megcsóválta a fejét. - Nem'tom. Mihez kezgyünk vele?

- Hagyjuk! A szavakban nincs haszon, Rupert fiam. Fogd a ruháját, oszt dobd vissza a testet!

Rupert vállat vont, és úgy tett, ahogy meghagyta. Archienak igaza volt: nem lehet pénzt kifacsarni egy régi levélből. Mégis szomorú volt, hogy az elhunyt utolsó szavai vele együtt semmivé lesznek, de úgy okoskodott, hogy ha ennek a hölgynek volna bárkije, aki törődik vele, nem lebegne hasmánt a Temzében egy metszően hideg éjszakán. A halász egy erőteljes mozdulattal a vízbe hajította a testet. Az asszony alig hallható csobbanással hullott a folyóba.

A test lassan elmerült, a felpuffadt fehér kezek még néhány másodpercig a felszínen maradtak, mintha valami után nyúlnának. A halászok a sáros medernek feszítették a csáklyájukat, és visszatértek a sodrásba, hogy kincset keressenek, amiért a fáradozásuk esetleg megéri, hogy kint legyenek egy ilyen hideg éjszakán.

Archie még utoljára meglökte az asszony fejét a csáklyával, és ezzel az erőszakos áldással útjára bocsátotta. Az asszony a hatalmas Temze mocskába és szennyébe süllyedt. A folyó elnyelte, befogadta a testét, és vele együtt a sötét sírba vitte utolsó figyelmeztetését.

ELSŐ FEJEZET

1896. MÁRCIUSA

Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája

A pokolnak van egy bizonyos bugyra, amit Dante híres könyvében nem említenek. Illedelmes viselkedésnek hívják, és a birodalom összes, ifjú hölgyeknek fenntartott iskolájában létezik. Nem tudhatom, milyen érzés, ha egy tűztóba hajítják az embert. Biztos nem kellemes. De teljes bizonyossággal állíthatom, hogy a fejünkön egy könyvvel, a hátunkra szíjazott háttartóval, szoros fűző kalitkájában, több réteg alsószoknyában és olyan cipőben, ami nyomja a lábunkat végigsétálni egy báltermen a kínzásnak olyan formája, amit még Alighieri úr is túl borzalmasnak találna, hogy lejegyezze a poklában.

- Fordítsuk a tekintetünket az ég felé, lányok! - könyörög az igazgatónőnk, Mrs. Nightwing, miközben feltartott fejjel, balerinaként széttárt karral igyekszünk lassan araszolni a teremben.

A háttartó fülei dörzsölik a karom belső oldalát. A fatábla nem enged, és kénytelen vagyok olyan karót nyelve állni, mint a Buckingham palota őrei. A nyakam fáj az erőfeszítéstől. Ha beköszönt a május, egy egész évvel korábban vezetnek be a társaságba, mert a kérdés eldöntésére illetékesek úgy határoztak, hogy majdnem tizenhét évesen készen állok rá, és jót tenne nekem, ha most lennék első bálozó. Gyönyörű ruhákat viselek majd, fényűző estélyekre járok, és csinos fiatalemberekkel táncolok - amennyiben túlélem a képzésemet. A végkimenetel egyelőre elég kétséges.

Mrs. Nightwing le-fel járkál a bálteremben. Merev szoknyája susog a padlón, mintha szemrehányást tenne, amiért leér a földig. Mrs. Nightwing közben parancsokat osztogat, mint maga Nelson admirális. - Magasra a fejeket! Ne mosolyogjon, Miss Hawthorne! Derűs, komoly arcot kérek! Ne gondoljanak semmire!

Nagy erőfeszítésembe kerül, hogy az arcomra üres közönyt varázsoljak. Hasogat a hátam. Az erőfeszítéstől remeg a bal karom, amit örökkévalóságnak tűnő ideje tartok oldalra.

- És most pukedli...

Mint összeeső szuflék, úgy hajlunk meg. Kétségbeesetten igyekszünk, hogy ne veszítsük el az egyensúlyunkat. Mrs. Nightwing nem ad parancsot arra, hogy felegyenesedjünk. A lábam reszket a kimerültségtől. Nem bírom tovább. Megbotlom. A könyv legurul a fejemről, és hangos csattanással a földre esik. Már negyedszer csináljuk, és mind a négyszer mindig másként vallok kudarcot. Mrs. Nightwing cipőjének orra centikre áll meg megszégyenült alakomtól.

- Hadd emlékeztessem, Miss Doyle, hogy az udvarban van, és az uralkodónője előtt pukedlizik, nem pedig a Folies Bergére-ben lép fel!

- Igenis, Mrs. Nightwing - válaszolom zavartan.

Reménytelen. Sosem fogok elesés nélkül pukedlizni. Ott fekszem

majd a Buckingham palota csillogó padlóján, mint egy szégyenteljes paca, az orrom a királynő cipőjén nyugszik. A báli szezon beszédtémája leszek, akiről a széttárt legyezők mögött suttognak. Nem csoda, ha a férfiak úgy kerülnek majd, mint a pestisest.

- Talán lenne kedves bemutatni nekünk a megfelelő pukedlit, Miss Temple!

Cecily Temple, Ő, Aki Képtelen Bármit Is Rosszul Csinálni, minden további nélkül hosszú, lassú, kecses ívben leereszkedik a padlóra; mintha ellentmondana a nehézkedési erőnek. A mozdulat egyszerűen gyönyörű. Pokoli féltékenység gyötör.

- Köszönjük, Miss Temple.

Igen, köszönjük, te kis démoni bestia! Menj hozzá egy férfihez, aki minden étkezéskor fokhagymát eszik...

- És most... - Mrs. Nightwing szavait hangos kopácsolás zavarja meg. Szorosan lehunyja a szemét, hogy kizárja a zajt.

- Mrs. Nightwing - nyafog Elizabeth -, hogy is összpontosíthatnánk a tartásunkra, amikor ilyen szörnyű zenebona jön a Keleti Szárnyból?

Mrs. Nightwing nincs olyan hangulatban, hogy elviselje a nyafogásunkat. Mély lélegzetet vesz, csípőre teszi a kezét, és felszegi a fejét.

- Álljuk a sarat, ahogy Anglia is! És ha ő túlélte Cromvellt, a Rózsák Háborúját és a franciákat, akkor bizonyára mi is el tudunk siklani egy kis kopácsolás felett. Gondoljanak bele, milyen szép lesz a Keleti Szárny, amikor befejeződik a felújítás! És most próbáljuk meg még egyszer! Nyugodtan! Minden tekintet magukra szegeződik! Nem lehet csak úgy odasurranni Őfelsége elé, mint egy félénk kisegér!

Gyakran elképzelem, milyen állást keresne Mrs. Nightwing, ha nem minket gyötörne, mint az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájának igazgatónője. Tisztelt Uraim!, kezdődne az álláskereső levele. Érdeklődni szeretnék az Ábrándlyukasztóknak és Kedvrontóknak meghirdetett állásuk iránt. Rendelkezem egy hajtűvel, ami kiválóan megfelel erre a célra, és a világ bármely pontján kiváltaná a kisgyerekek hangos tiltakozását. A korábban rám bízott gyerekek tanúsíthatják, hogy ritkán mosolygok, soha nem nevetek, és elég belépnem egy szobába, hogy elrontsam mindenki örömét, és rájuk vetítsem a csakis rám jellemző gyászos rosszkedvet és kétségbeesést. E tekintetben kifogástalan referenciákkal rendelkezem. Ha már pusztán a levelem olvasásától nem estek mély melankóliába, kérem, válaszoljanak, Mrs. Nightwingnek (keresztnevem is van, de még senkinek sem engedtem meg, hogy használja) az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája címére. Ha nem veszik a fáradságot, hogy saját maguktól megtalálják a címet, nem igyekeznek eléggé. Őszinte tisztelettel: Mrs. Nightwing.

- Miss Doyle! Mi ez a bárgyú mosoly? Mondtam valamit, amit mulatságosnak tart? - Mrs. Nightwing feddése pírt csal az arcomra. A lányok kuncognak.

A bálteremben suhanunk, és igyekszünk tudomást sem venni a kalapálásról és a kiabálásról. Nem a zaj vonja el a gondolatainkat. A tudat, hogy egy emelettel feljebb férfiak vannak a házban, meggondolatlanná és izgatottá tesz minket.

- Megnézhetnénk esetleg, hogy haladnak, Mrs. Nightwing? Milyen különleges lehet! - Felicity Worthington olyan hangon teszi fel a kérdését, amelynek édeskéssége a sziruposság határát súrolja. Csak Felicityben van meg a merészség ahhoz, hogy ilyesmit javasoljon. Felicity merészebb a kelleténél. És a Spenceben ő kevés szövetségeseim egyike.

- A munkások nem szeretik, ha a lábuk alatt lányok okvetetlenkednek, amikor amúgy sem tudják betartani a kitűzött határidőt - válaszolja Mrs. Nightwing. - Fejet magasra, ha kérhetném! És...

Hatalmas döndülés hallatszik felülről. A hirtelen zajra megriadunk, és még Mrs. Nightwing száján is kiszalad egy „Szentséges Isten!” felkiáltás. Elizabeth, aki nem más, mint egy első bálozónak álcázott idegroncs, felsikolt, és Cecilybe kapaszkodik.

- Jaj, Mrs. Nightwing! - sikkantja.

Reménykedve szegezzük a tekintetünket az igazgatónőnkre.

Mrs. Nightwing helytelenítően elhúzza a száját, és kifújja a levegőt. - Rendben van. Egyelőre berekesztjük a gyakorlást. Menjünk ki a levegőre, hogy ismét rózsás legyen az arcunk!

- Megengedi, hogy papírt és ceruzát hozzunk, és lerajzoljuk a Keleti Szárnyban folyó munka előrehaladását? - kérdezem. - Szépen megörökíthetnénk.

Mrs. Nightwing ritka mosolyainak egyikében részesít. -Nagyszerű ötlet, Miss Doyle! Rendben van. Hozzanak papírt és ceruzát! Brigid majd elkíséri önöket. Vegyenek kabátot! És ha megkérhetem, szép komótosan sétáljanak fel!

A háttámasszal levetjük illedelmes viselkedésünket is: vágtatunk a lépcső, a szabadság ígérete felé, bármily átmeneti legyen is az.

- Lassan! - kiáltja Mrs. Nightwing. Amikor úgy tűnik, hogy nem halljuk a parancsát, utánunk bömböli, hogy házasságra alkalmatlan vadak vagyunk. Hozzáteszi, hogy az iskola szégyenei leszünk, és még valami mást is, de már egy emelettel lejjebb járunk, és a szavai nem érhetnek utol minket.

MÁSODIK FEJEZET

A hatalmas Keleti Szárny úgy terül el előttünk, mint egy óriási famadár csontváza. Már a helyére került az állványzat, de a férfiak az iskolaépületet a Keleti Szárnnyal összekötő omladozó torony helyreállításának szentelnek nagyobb erőfeszítést. Amióta huszonöt éve a tűz elpusztította, gyönyörű romnál nem több. De kőből, téglából és habarcsból feltámasztva egy pompás torony ígéretét hordozza; ha egyszer elkészül, magas lesz, széles és impozáns.

Január óta, a hideg, nyirkos időben a szomszédos falvakból vasárnap kivételével minden nap csak úgy nyüzsögnek a férfiak az építkezésen, hogy ismét teljes legyen az iskolánk. A helyreállítás alatt nem engednek minket, lányokat, a Keleti Szárny közelébe. A hivatalos indoklás szerint nagy a veszély: könnyen megüthet minket egy véletlenül ott heverő gerenda, vagy belénk állhat egy rozsdás szög. Mrs. Nightwing olyan érzékletesen részletezte, hogy hányféle módon érhet el a borzalmas végzet, hogy az idegesebb lányok minden kalapácsütéstől úgy kezdenek reszketni, mint a nyárfalevél.

Az igazság az, hogy nem akarja, hogy a férfiak közelébe kerüljünk. Egyértelműen megparancsolta, hogy egyetlen szót sem válthatunk a munkásokkal, és ők sem szólhatnak hozzánk. Gondosan elválasztanak bennünket egymástól. A munkások az iskolától fél mérföldre vertek sátrat. Mr. Miller, a pallérjuk vigyáz rájuk, mi pedig sosem vagyunk gardedám nélkül. Mindent elkövetnek, hogy ne érintkezhessünk.

És pontosan ez sarkall minket arra, hogy megkeressük őket.

A még mindig csípős márciusi hideg ellen állig begombolt kabátban gyorsan lépkedünk a Spence mögötti erdőben; Brigid a házvezetőnőnk, fújtatva és füstölögve próbál a sarkunkban maradni. Nem szép tőlünk, hogy a kelleténél gyorsabban szedjük a lábunkat, de csak így nyerhetünk pár perc magányt. Amikor felszaladunk a magaslatra, ahonnan pompás kilátás nyílik az építkezésre, Brigid még messze elmarad, és ezzel értékes időt ad nekünk.

Felicity kinyújtja a kezét. - Kérem a színházi látcsövet, Martha.

Martha előhúzza a látcsövet a kabátzsebéből, és a lányok tovább adják, míg Felicity várakozóan kinyújtott kezébe nem kerül. Felicity a szeméhez emeli.

- Igazán lenyűgöző - mormolja. Ki tudja, miért, de úgy érzem, nem a Keleti Szárnyra céloz. Onnan, ahol ülünk, hat jóvágású férfit látok, akik ingujjra vetkőzve egy hatalmas gerendát emelnek a helyére. Biztosra veszem, hogy ha nálam lenne a látcső, minden izmukat látnám.

- Jaj, hadd nézzem, Fee! - nyög fel Cecily. A látcsőért nyúl, de Felicity elhúzza.

- Várj a sorodra!

Cecily lebiggyeszti a száját. - Brigid mindjárt ideér. Nem kerül már rám a sor!

Felicity gyorsan leengedi a látcsövet, és a vázlatfüzete után nyúl.

- Most ne nézzetek oda, de azt hiszem, felhívtuk magunkra az egyik munkás figyelmét.

Elizabeth felugrik, és jobbra-balra tekeri a fejét. - Melyikét? Melyikét? - ismételgeti, de Felicity a lábára lép, és Elizabeth visszahanyatlik.

- Au! Ezt meg miért csináltad?

- Azt mondtam, ne nézz oda! - sziszegi összeszorított fogai között Felicity. - Az a lényeg, hogy úgy tegyünk, mintha nem vennénk észre, hogy figyelnek minket.

- Ó! - Elizabeth végre megérti, és bólint.

- Az ott a végén, a csúnya vörös foltos ingben - magyarázza Felicity, és úgy tesz, mintha a rajzolás kötné le. A hidegvér olyan adománya, amit nagyon irigylek tőle. Én hiába fürkészem a láthatárt egy másik fiatalembert kutatva, akit három hónapja nem láttam, amióta Londonból eljöttem.

Elizabeth lopva a látcsőbe néz. - Jaj, istenem! - ejti ki a kezéből.

- Rám kacsintott! Milyen szemtelen! Azonnal be kellene árulnom Mrs. Nightwingnek - tiltakozik, de a hangjából kicsendülő lázas izgalom elárulja.

- Az isten szerelmére... - Brigid végre felért hozzánk. Felicity sietve Marthának adja a látcsövet, aki felsikkant, és a fűbe ejti, és csak ezután rejti el a pelerinje zsebében.

Brigid leül egy kőre, hogy kilihegje magát. - Mennyivel gyorsabbak szegény öreg Brigidjüknél! Hát nincs magukban semmi szégyenérzet, hogy így lehagytak?

Felicity bűbájosan elmosolyodik. - Jaj, de sajnáljuk, Brigid! Nem láttuk, hogy ennyire lemaradt és a bajsza alatt hozzáteszi: - Te vén csataló!

Kuncogunk, Brigid pedig összehúzza a szemét. - Most meg miben sántikálnak? Kifigurázzák szegény jó Brigidet, mi?

- Dehogy!

- Nem lesz így jó - sóhajt fel Cecily. - Hogy rajzolhatnánk le a Keleti Szárnyat ilyen messziről? - Reménykedve Brigidre néz.

- Innen fogja lerajzolni, kisasszonyka, egy centivel sem közelebbről. Hallották, mit mondott Mrs. Nightwing errő' a kérdésrő'.

- Brigid a fagerincet nézi, a követ faragó kőműveseket, aztán megcsóválja a fejét. - Nem helyes, hogy ezt az elátkozott helyet megint rendbe szedik. Békén kéne hagyniuk.

- De olyan izgalmas! - veti ellen Elizabeth.

- És gondolja csak el, milyen szép lesz a Spence, amint a Keleti Szárnyat helyreállítják! - visszhangozza Martha. - Hogy mondhatja, hogy ez nem helyes, Brigid?

- Mer' emlékszem - kocogtatja meg a halántékát Brigid. - Volt valami, nem helyénvaló ott, főként a toronyban. Érezni lehetett. Sokat mesélhetnék...

- Nem kétlem, Brigid, és bizonyára nagyon érdekes lenne -mondja Felicity olyan mézesmázosan, mint egy hisztériás gyerekét nyugtató anya. - De aggódom, hogy a hűvös levegőn megfájdul a háta.

- Hát - dörzsöli meg az oldalát Brigid. - Elég bajom van vele. És a térgyem se lesz már fiatalabb.

Aggodalmas egyetértéssel bólintunk.

- Csak egy lépéssel megyünk közelebb - fuvolázza Felicity.

- Hogy a rajzoláshoz jobban lássunk.

Igyekszünk olyan ártatlan képet vágni, mint egy csapat angyal. Brigid gyorsan bólint. - Menjenek hát! De ne merészkedjenek túl közel! És ne higgyék, hogy nem figyelem magukat!

- Köszönjük, Brigid! - kiabáljuk ujjongva. Sebesen szaladunk le a dombról, mielőtt meggondolná magát.

- És siessenek! Nagyon esőre áll!

A késő márciusi szél hirtelen rohama végigsöpör a törékeny fűszálakon. Úgy rázza az elcsigázott faágakat, mint a csontnyakláncokat, és felfújja a szoknyánkat, míg végül kénytelenek vagyunk lesimítani őket. A lányok meglepetten - és örömmel -sikongatnak, mert egyetlen óvatlan, tiltott pillanatra magunkra vontuk minden férfi tekintetét. A szélroham a tél seregének utolsó támadása. A levelek már kezdenek felébredni az álomból, és igyekeznek felvértezni magukat. Hamarosan zöld támadást indítanak, és kikényszerítik a tél visszavonulását. Szorosabbra húzom a nyakamba kötött sálat. Már közeledik a tavasz, de még nem szabadultam meg a hidegtől.

- Ide néznek? - kérdezi izgatottan Elizabeth, és a szeme sarkából a férfiakra sandít.

- Csak nyugodtan! - mormolja Felicity a bajsza alatt.

Martha fürtjei kirúgták magukat, és petyhüdten lógnak a vállára. Martha reménykedve borzolja fel a haját, de az csak nem akar visszagöndörödni. - Őszintén mondjátok meg, tényleg tönkretette a nyirkosság a hajamat?

- Nem - hazudja Elizabeth abban a szent pillanatban, amikor én rávágom: - Igen.

Martha az ajkát csücsöríti. - Tudhattam volna, hogy szívtelenül válaszolsz, Gemma Doyle.

A lányok fagyos pillantással méregetnek. Úgy tűnik, hogy a „mondjátok meg őszintén” egy gondosan rejtjelezett üzenet, ami valójában azt jelenti: „Hazudjatok, bármibe kerül is”. Megjegyzem. Sokszor úgy érzem, hogy létezik egy Udvarias és Úri Hölgyhöz Méltó Viselkedésre Vonatkozó Kézikönyv, és én minden bizonnyal nem forgattam még eleget a lapjait. Cecily, Martha és Elizabeth valószínűleg ezért utál annyira, és csak olyankor tűrik el a jelenlétemet, amikor Felicity is ott van. Ami engem illet, a gondolkodásukat olyan korlátok közé szorítottnak érzem, mint a fűzőbe bújtatott derekukat, a beszélgetési témáik estélyekre, ruhákra és mások balszerencséjére, illetve hibáira korlátozódnak. Inkább próbálnék szerencsét az ókori római Colosseum oroszlánjaival szemben, mint hogy még egy ötórai tea közbeni csevegést elviseljek a hozzájuk hasonlókkal. Az oroszlánok legalább őszintén tudomásunkra hozzák, hogy meg akarnak enni minket, és nem próbálják ez irányú vágyaikat palástolni.

Felicity a férfiakra pillant. - Itt is vagyunk.

Közelebb óvakodunk az építési területhez.

A munkásokra már átterjedt a felajzottságunk. Abbahagyják, amit éppen csinálnak, és lekapják a sapkájukat. A mozdulat kifogástalanul udvarias, de a mosolyuk kevésbé illedelmes gondolatokra utal. Érzem, hogy elpirulok.

- Hohó, uraim! - figyelmezteti őket a munkavezető. - Folytassák csak a munkájukat, ha nem akarják elveszíteni! - Mr. Miller tagbaszakadt ember, akinek sonka nagyságú karjai vannak. De velünk udvarias. - Jó napot, hölgyeim.

- Jó napot - mormoljuk.

- Választhatnak apró tárgyakat, ha szeretnének valami emléket az öreg hölgytől. - Egy szemétkupac felé bök a fejével, ahol a kidobott faanyag között törött, koromfoltos, pár évtizedes lámpák fekszenek. Olyasmi, ami Mrs. Nightwing „Okvetlen Elkerülendő, mert Sérülést, Halált vagy Szégyent Hoz” listáján szerepel. - Bármilyen emléket választhatnak.

- Köszönjük - motyogja Cecily, és hátrál egy lépést. Elizabeth pironkodik, mosolyog, és félénken a vörös foltos ingű fiatalemberre pillant, aki vágyakozva gusztálja.

- Köszönjük - jelenti ki Felicity, és szokás szerint kézbe veszi az irányítást. - Így teszünk.

Nekiállunk turkálni a régi Keleti Szárny maradványai között. A nagy iskola múltját szilánkosra tört, megfeketedett fa és papírfoszlányok mesélik el. Egyesek számára ez egy tragikus tűzeset története, ami két lány életét követelte. De én többet tudok. A Keleti Szárny igaz története a varázslaté és a rejtélyé, az odaadásé és az árulásé, a gonoszságé és a kimondhatatlan önfeláldozásé. De elsősorban két lányé, akik legjobb barátnők voltak, és akikből elkeseredett ellenségek váltak, és akikről azt hitték, hogy huszonöt éve odavesztek a tűzben. Az igazság sokkal rosszabb volt.

Egyikük, Sarah Rees-Toome, Kirké néven a sötétség útját választotta. Évekkel később kinyomozta a másik lány, azaz a korábbi barátnője, Mary Dowd kilétét, aki szintén megváltoztatta a nevét: Virginia Doyle-ként élt, és az édesanyám volt. A parancsának engedelmeskedő gonosz szellem segítségével Kirké meggyilkolta az anyámat, és más irányba terelte az életemet. Az iskola falai között elsuttogott történet az én életemé is.

A lányok ide-oda ugrálnak a boldog kincsvadászat lázában. De engem elkerül az öröm. Kísértetjárta helyen vagyok, és szerintem az új gerendák vagy a márványkandallóban gyújtott, meleget adó tűz nem változtat ezen. Nem akarok emléket a múltról.

Az ismét felhangzó kopácsolás felriaszt egy madárrajt: vijjogva szárnyalnak fel a magas ég biztonságába. A kidobott holmikat nézem, és az anyámra gondolok. Vajon megérintette azt az oszlopot ott? Az illata érződik-e még azon az üvegszilánkon vagy faforgácson? Rettenetes űr támad a mellkasomban. Mindegy meddig élek, mindig lesznek apró emlékek, amelyek feltépik az anyám elvesztésével szerzett sebeimet.

- Az ott igazi szépség - mondja a vörös foltos inget viselő férfi. Egy csipkézett faoszlopra mutat, amelynek egyik vége szétrohadt. De a nagyja túlélte a tűz pusztítását, és azt, hogy hosszú éveken át sorsára hagyták. Lányneveket véstek bele. Végighúzom az ujjam a rovátkákon és a különös karcolásokon. Hány, de hány név! Alice. Louise. Theodora. Isabel. Mina. Az ujjam a göcsörtös fán siklik, és úgy tapogat, mint egy vaké. Tudom, hogy itt kell, hogy legyen anyám neve is, és nem is csalódom. Mary. Az évek során megkopott vésésre szorítom a tenyeremet, és reménykedem, hogy a bőröm alatt megérzem anyám jelenlétét. De csak élettelen fát érzek. Pislogok, hogy ne csorduljanak ki a szememet maró könnyek.

- Kisasszony? - A férfi kíváncsian néz rám.

Gyorsan megtörlöm az arcomat. - Csak a szél. Hamut fújt a szemembe.

- Egen, a szél csuda viharos. Még több esőt hoz. Még az is lehet, hogy vihart.

- Ott jön Mrs. Nightwing! - sziszegi oda Cecily. - Kérlek, menjünk! Nem akarok bajba kerülni.

Sebesen összeszedjük a rajzainkat, és biztos távolságban a még téli álmát alvó rózsakert egyik kőpadjára telepszünk, a fejünket elkeseredett összpontosítással szegjük le. De Mrs. Nightwing ügyet sem vet ránk. Felméri az építkezés előrehaladását. A szél felénk sodorja a hangját.

- Reméltem, hogy már előrébb tartanak, Mr. Miller.

- Napi tíz órákat dolgozunk, asszonyom. És itt van még az eső is. Nem okolhat minket a természet miatt. - Mr. Miller elköveti azt a súlyos hibát, hogy elbűvölően Mrs. Nightwingre mosolyog. De az igazgatónőnk nem enged a hízelgésnek. Mrs. Nightwing megsemmisítő pillantása arra készteti az embereket, hogy lehajtott fejjel munkához lássanak. Fülsiketítő a kalapálás és a fűrészelés. Mr. Miller mosolya lehervad.

- Ha nem végzi el időben a munkát, Mr. Miller, akkor kénytelen leszek más munkásokat keríteni.

- Londonban mindenütt építkeznek, asszonyom. Nem nőnek a fán a hozzánk hasonlók.

Ha jól számolom, legalább húsz ember dolgozik minden áldott nap az építkezésen, és Mrs. Nightwing mégsem elégedett. Cöcög, Mr. Millerrel pörlekedik, és nap mint nap szekálja. Mindez igen különös. Ha ilyen sokáig állhatott a régi épület kiégve, ugyan mit számít még néhány hónap?

Megpróbálom papíron visszaadni az új tornyot. Ha elkészül, ez a torony lesz a Spence legmagasabb része. Akár öt emelet magas is lehet. És széles is. Egy férfi áll a teteje közelében, az alakja úgy rajzolódik ki a tornyosuló viharfelhők előtt, mint egy szélkakasé.

- Nem találod furcsának, hogy Nightwing úgy siet a Keleti Szárnyat befejezni? - jegyzem meg Felicityhez fordulva.

Cecily meghallja, és úgy érzi, feltétlen véleményt kell nyilvánítania. - Ha engem kérdezel, egy perccel sem kezdett hozzá túl korán. Szégyen-gyalázat, hogy ilyen sokáig hagyták tönkremenni.

- Úgy hallottam, csak most sikerült pénzt szereznie rá - jelenti Elizabeth.

- Nem, nem, nem! - megy oda nagy léptekkel Mrs. Nightwing a kőművesekhez. Olyan határozottan beszél velük, mintha a tanítványai volnának. - Megmondtam, hogy ezeket a köveket sorrendben kell felrakni... ide meg ide.

A krétával előrajzolt körvonalra mutat.

- Bocsásson meg, asszonyom, de mit számít? Így is biztosan áll.

- Helyreállítunk - fitymálja le Mrs. Nightwing, mintha egy gyengeelméjűhöz beszélne. - Pontosan kell követniük a tervet. Eltérés nélkül.

Egy munkás leszól a torony harmadik emeletének tetejéről: -Gyün mán az eső, uram!

Figyelmeztető csepp éri az arcomat. Rögvest szaporábban kopog, és telefröcsköli a lapot; a Keleti Szárnyról készült rajz szénpatakokká folyik szét. A férfiak felnéznek az égre, és felfelé fordítják a tenyerüket, mintha kegyelmet kérnének, és az ég így válaszol: Nincs irgalom.

Az emberek gyorsan leiramodnak a torony oldalán, és sietnek betakarni a szerszámaikat, hogy ne marja szét őket a rozsda. Mi, lányok, a fejünk fölé tartott vázlatfüzettel úgy rohanunk át a fák között, mint a megrémített libák; vijjogunk és sikítozunk a megázás következtében rajtunk esett méltánytalanság miatt. Brigid integet, hogy jöjjünk be, a karja biztonságot és meleg tüzet ígér. Felicity egy fa mögé ránt.

- Fee! - tiltakozom. - Az eső!

- Ann visszatér ma este. Megpróbálhatnánk belépni a birodalmakba.

- És ha nem tudom elővarázsolni az ajtót?

- Csak koncentrálnod kell - erősködik.

- Mit képzelsz, nem próbáltam múlt héten, vagy egy hónapja, vagy azelőtt bármikor? - Az eső egyre jobban esik. - Talán büntetésnek szánják. Azért, amit Nell-lel és Miss Moore-ral szemben elkövettem.

- Miss Moore! - veti oda Felicity a nevet. - Kirké a neve. Gyilkos volt. Megölte az anyádat, Gemma, és még számtalan más lányt, hogy eljusson hozzád, és megszerezze a hatalmadat, és egészen biztosan téged is elpusztított volna, ha nem te küldöd a másvilágra.

Szeretném hinni, hogy így van, hogy helyesen cselekedtem, amikor Miss Moore-t örökre a birodalmakba zártam. Szeretném azt hinni, hogy kizárólag úgy menthettem meg a varázslatot, hogy magamhoz kötöttem. Hinni akarom, hogy Kartik életben van, jól érzi magát, és hozzám igyekszik a Spencebe, hogy bármelyik pillanatban megláthatom ebben az erdőben, az arcán olyan mosollyal, amit csak nekem szán. De az utóbbi időben, semmiben sem vagyok biztos.

- Nem tudom, hogy Kirké halott-e - motyogom.

- Halott, és szerencse, hogy megszabadultunk tőle. - Fee világában minden annyival egyszerűbb! És most az egyszer azt kívánom, bárcsak bekúszhatnék szilárd falai közé, és kérdések nélkül élhetnék. - Muszáj megtudnom, mi lett Pippával. Holnap újra kísérletet teszünk. Nézz rám!

Maga felé fordítja az arcomat, hogy kénytelen legyek a szemébe nézni. - Ígérd meg!

- Megígérem - válaszolom, és remélem, nem látja rajtam a félelemmé vált kétséget.

HARMADIK FEJEZET

A vihar kitöltötte rajtunk teljes haragját. Eláztatja a rózsakertet és a gyepet, a megszületni vágyó sárgászöld leveleket. Rátalált a barátnőmre, Ann Bradshawra is, aki egyszerű, barna gyapjúkabátban és esőcseppekkel tarkított jellegtelen kalapban áll az előcsarnokban. Kis bőröndje a lábánál. Ezt a hetet az unokatestvéreinél töltötte Kentben. Ha beköszönt a május, Felicityvel elkezdjük a báli szezont, Ann pedig az unokatestvérei két gyermeke mellett dolgozik majd nevelőnőként. Egyetlen reményünk van, hogy megváltoztassuk a jövőjét: ha sikerül belépnem a birodalmakba, és megpróbálnom a varázslatot mindannyiunkhoz kötni. De akárhogy igyekszem, képtelen vagyok bejutni a birodalmakba. A birodalmak nélkül pedig nem tudom életre kelteni a varázslatot sem. Karácsony óta nem láttam ezt az elvarázsolt világot, bár az elmúlt hónapokban több tucatszor próbáltam meg visszajutni. Voltak pillanatok, amikor éreztem egy szikrát, de hamar kihunyt, és nem ért többet a szárazságban lehulló egyetlen esőcseppnél. A reményeink napról napra halványabbak, és a jövőnk olyan megállapodottnak tűnik, mint a csillagok pályája az égen.

- Isten hozott itthon - köszöntöm Annt, és lesegítem róla az átázott kabátját.

- Köszönöm. - Csorog az orra, és a haja, amelynek olyan a színe, mint a mezei egér bundája, kibomlott. hosszú, vékony hajtincsek lógnak kék szemébe, és telt arcára tapadnak.

- Milyen volt az unokatestvéreidnél?

- Tűrhető. - Nem mosolyog.

- És a gyerekek? Kedveled őket? - érdeklődöm reménykedve.

- Lottie egy órára bezárt egy szekrénybe. A kis Carrie belerúgott a lábamba, és pudingnak csúfolt. És ez csak az első nap volt - törli meg az orrát.

- Ó! - Bizonytalanul álldogálunk a Spence hírhedt kígyós bronzcsillárának ragyogásában.

Ann suttogóra fogja a hangját. - Sikerült visszatérned a birodalmakba?

Megrázom a fejemet, mire Ann elkámpicsorodik. - De ma este megint megpróbáljuk - teszem hozzá gyorsan.

Ann arcán egy pillanatra átsuhan egy halvány mosoly. - Még van remény - fűzöm hozzá.

Ann egyetlen szó nélkül követ a nagy hallba. Elmegyünk a lobogó tűz, a díszesen faragott oszlopok, a kártyázó lányok mellett. Brigid kisebb lányokat traktál a tündérekről és a koboldokról szóló meséivel; esküszik rá, hogy ezek a lények a Spence mögötti erdőkben élnek.

- Nem is! - tiltakozik egy lány, de a szemén látom, hogy szeretné, ha Brigid bebizonyítaná, nincs igaza.

- De mennyire, hogy élnek, kisasszonyka. És még sok minden más élőlény is. Jobban teszi, ha nem megy ki sötétedés után. Akkor jön el az ő idejük. Maradjon szépen biztonságban az ágyában, és akkor nem ébred arra, hogy elvitték a Mások társaságába -figyelmezteti Brigid.

A lányok az ablakhoz futnak, hogy kibámuljanak a végtelen, koromsötét éjszakába, hátha megpillantják a tündérkirálynőket és a manókat. Felvilágosíthatnám őket, hogy ott nem láthatják. Velünk kellene jönniük a fényajtón át a jelen világon túli világba, hogy ilyen fantasztikus lények társaságában lehessenek. És lehet, hogy nem tetszene, amit ott látnak.

- A mi Annünk visszatért - jelentem be, amikor széttárom Felicity magánsátrának a szárnyait. Felicity, aki imádja a drámai hatásokat, selyemfüggönyökkel választotta le a hatalmas terem egyik sarkát. Olyan, mint egy pasa háza, és Felicity úgy uralkodik benne, mintha a saját birodalmában volna.

Felicity meglátja Ann nedves, sáros szoknyaszegélyét. - Vigyázz a szőnyegre!

Ann letörli bepiszkolódott szoknyáját - a padlóra megszáradt sárdarabkák hullnak -, és Felicity ingerülten felsóhajt. - Jaj, Ann, ne már!

- Bocs - motyogja Ann. Maga köré húzza a szoknyáját és letelepszik a földre. Vigyáz, nehogy még jobban bekoszolja. Meg sem kérdezi, szabad-e, csak belenyúl a nyitott csokoládés dobozba, és Felicity nagy bosszúságára kivesz egyszerre három darabot.

- Nem illene mindet kivenned - zsörtölődik Fee.

Ann visszatesz kettőt. Meglátszik rajtuk a kéznyoma. Felicity felsóhajt. - Már hozzájuk értél, most már edd is meg őket!

Ann bűntudatosan egyszerre tömi a szájába mindhármat. Biztos nem is élvezi az ízüket. - Mi az?

- Ez itt? - emel fel Felicity egy gyönyörű fehér kártyát, amire cikornyás fekete betűkkel írtak. - Meghívót kaptam Lady Tatterhall uzsonnájára, amit egy bizonyos Miss Hurley tiszteletére rendeznek. Az ötórai tea vezérmotívuma Egyiptom lesz.

- Á! - mondja Ann tompán. A keze a csokoládés doboz felett lebeg. - Gondolom, te is kaptál, Gemma.

- Igen - felelem lelkifurdalástól gyötörve. Utálom, hogy Annt sosem hívják meg, ami átkozottul tisztességtelen vele szemben, de közben azt kívánom, bárcsak ne ébresztene bennem ilyen iszonyú rossz érzést.

- És persze a Yardsley Hallban is lesz egy bál - folytatja Felicity.

- Nagyszabásúnak ígérkezik. Hallottál a fiatal Miss Eatonről?

Megrázom a fejemet.

- Napközben gyémántokat viselt! - Felicity csaknem felsikolt elragadtatásában. - Egész London erről beszélt. Soha többé nem követi el ezt a hibát. És látnod kellene a kesztyűt, amit anyám a Collinsworth-bál alkalmából küldött. Igazán különlegesen szép!

Ann egy szálat húz ki a szoknyájából. Nem megy el a Collinsworth-bálra, sem máshova, hacsak nem majd egyszer Lottie, vagy Carrie gardedámjaként. Nem vesz részt a báli szezonon, és nem táncol csinos udvarlókkal. Nem visel strucctollat a hajában, és nem hajol meg őfelsége előtt. A Spenceben ösztöndíjasként tanul, a tanulmányait a gazdag unokatestvérei fizetik, hogy a gyermekeiknek egyszer majd megfelelő nevelőnője legyen.

Megköszörülöm a torkomat. Felicity elkapja a pillantásomat.

- Ann! - kiált fel túlzott vidámsággal. - Milyen volt Kentben? Valóban olyan gyönyörű tavasszal, mint ahogy mondják?

- A kis Carrie pudingnak csúfolt.

Felicity igyekszik elfojtani a nevetését. - Khm. Hiszen még gyerek! Hamarosan ráncba szeded majd.

- A lépcsőfeljáró tetején van egy kis szobám. Az istállóra néz az ablaka.

- Az ablaka? Az jó, ha van kilátásod - jegyzi meg a lényeget észre sem véve. - Mi ez?

Ann megmutatja a Drury Lane színházban előadott Macbeth műsorfüzetét, amelyben a nagy amerikai színésznő, Lily Trimble játssza a főszerepet. Ann vágyakozva nézi Miss Trimble drámai arcképét Lady Macbeth szerepében.

- Megnézted? - kérdezem.

- Csak az unokatestvéreim - rázza a fejét Ann.

Nélküle mentek el. Mindenki, aki ismeri Annt, tudja, mennyire imádja a színdarabokat.

- De megtarthattad a műsorfüzetet - jegyzi meg Felicity. - Milyen kedves tőlük!

A macskától is kedves, hogy megengedi, hogy az egér megtartsa a farkát. Felicity néha igazán undok tud lenni.

- Kellemes volt a születésnapod? - kérdezi Ann.

- Igen - búgja Felicity. - Igazán élveztem. Tizennyolc! Micsoda pompás életkor! Most végre megkapom az örökségemet. Persze nem azonnal. A nagyanyám ragaszkodott hozzá, és a végrendeletében feltételként ki is kötötte, hogy előbb mutatkozzam be az udvarnál. Amint pukedlizem a királynő előtt, és elhátrálok tőle, már gazdag nő vagyok, és azt teszek, amit csak akarok.

- Ha bemutatkozol az udvarnál - ismétli Ann, és lenyeli az utolsó falat csokoládét.

Felicity is vesz egy csokoládét. - Lady Markham már bejelentette a szándékát, hogy patronál. Ez tehát el is dőlt. Felicity Worthington örökösnő. - Fee jókedve hirtelen odavész. - Csak azt kívánom, bárcsak Pippa is itt lenne, és velünk élvezhetné.

Pip nevének hallatán összenézünk Ann-nel. Egykor ő is közénk tartozott. Most ott van valahol a birodalmakban; valószínűleg elkárhozott a Télvidéken. Ki tudja, mi lett belőle? De Fee abba a reménysugárba kapaszkodik, hogy még megtalálhatjuk és megmenthetjük.

Nyílik a sátor. Cecily, Elizabeth és Martha özönlik be. Velük együtt már nagy idebent a zsúfoltság. Elizabeth lezöttyen Felicity mellé, míg Martha és Cecily mellém ül. Ann a sátor végébe szorul.

- Most kaptam meghívót egy bálra, amit Crewesbury hercegnője ad - jelenti be Cecily. Úgy ül le a padlóra, mint egy elkényeztetett perzsamacska.

- Én is - siet hozzátenni Elizabeth.

Felicity igyekszik unott képet vágni. - Az anyám már ezer éve megkapta a miénket.

Nem kaptam meghívót, és remélem, nem is kérdezik meg, hogy kaptam-e.

Martha fintorogva legyezi magát. - Ó, istenem! Milyen fülledt itt a levegő! Sajnos, nem férünk be mind. - Annre pillant. Cecily és a baráti köre korábban is csak úgy bánt Ann-nel, mint egy szolgálóval, de amióta tavaly karácsonykor nem sikerült az orosz cári családhoz tartozó herceg lányaként elsütnünk a társaságban, teljesen kiközösítették. Levélben és elsuttogott pletykákban is terjedt a híre, és a Spenceben most nincs olyan lány, aki ne ismerné a történetet.

- Nagyon hiányzol majd, Cecily - jegyzem meg ragyogó mosollyal. Szeretném kirúgni a fogait.

Cecily egyértelműen tudtunkra adja, hogy nem ő fog távozni. Szétteríti a szoknyáját, és még több helyet foglal el. Martha Elizabeth fülébe suttog, mire vihogni kezdenek. Persze megkérdezhetném, min nevetnek, de nincs értelme, mert úgysem árulnák el.

- Mi ez a szag? - fintorodik el Martha.

Cecily teátrálisan beleszagol a levegőbe. - Lehet, hogy kaviár? Biztosan magától a cártól!

A mocskos kis dögök! Ann elvörösödik, és megremeg az ajka. Olyan gyorsan pattan fel, hogy majdnem felbukik, amikor a kijárat felé igyekszik. - Bocsássatok meg, de még be kell fejeznem egy hímzést.

- Kérlek, add át az üdvözletemet a nagybátyádnak, a hercegnek! -kiált utána Cecily, a többiek pedig gúnyosan vihognak.

- Miért csúfoljátok így? - kérdezem.

- Nem érdemli meg, hogy itt legyen - jelenti ki Cecily könnyed bizonyossággal.

- Nem igaz! - vágok vissza.

- Valóban? Egyesek egyszerűen nem tartoznak ide - szegezi rám dölyfösen a tekintetét. - Nemrégiben hallottam, hogy az apád betegeskedik és Oldhamban pihen. Mennyit aggódhatsz! Mi is a baja, kérlek?

Cecilynek már csak a villás nyelv hiányzik, mert a gyönyörű ruha biztos egy kígyót rejt.

- Influenzás - válaszolom, de a hazugság keserű a számban.

- Influenzás - ismétli meg, és lopva a többiekre néz.

- De sokat javult az állapota, és holnap meg is látogatom.

Cecily még nem ereszt. - Örömmel hallom, mert az ember olykor

olyan bizonytalan történeteket hall az ópiumbarlangokban talált és emiatt szanatóriumba kényszerített úriemberekről. Botrányos.

- Ma este nem tűröm a rágalmazást, Cecily Temple -figyelmezteti Felicity.

- Influenzás - ismétlem, de a hangom már nem olyan határozott.

Cecily diadalittasan mosolyog. - Hát persze.

Ann után sietek, hangosan szólongatom, de nem áll meg, hanem még meg is gyorsítja a lépteit, amíg a végén már majdnem fut, olyan kétségbeesetten próbál szabadulni tőlünk, az estélyekről és az uzsonnákról folytatott csevegéseinktől. A csillogó ígérettől, ami karnyújtásnyira van csak tőle, mégsem érheti el soha.

- Kérlek, Ann! - kiáltom, és megállok a lépcső aljában. Félúton jár. - Nem szabad odafigyelned rájuk. Nem igazi lányok, csak visszataszító pokolfajzatok. Loknis hajú barlanglakók!

Ha abban reménykedtem, hogy megnevettetem, rosszul fogtam hozzá. - De ők uralkodnak - válaszolja anélkül, hogy felnézne. -Mindig is ők uralkodtak, és ez most már mindig így lesz.

- De Ann! Nem látták a birodalmakat, ahogy te. Nem tudják, mit tettél. Pillangóvá varázsoltad a köveket, és áthajóztál egy aranyfüggönyön. Az énekeddel megmentettél minket a vízi nimfáktól.

- Elmúlt - vetette oda kereken. - Mit számít? Nem változtat a sorsomon, vagy igen? Májustól te és Felicity első bálozók lesztek, én pedig az unokatestvéreimhez megyek dolgozni. Vége lesz, és többé nem látjuk egymást.

Egy pillanatra a szemembe néz; kétségtelenül vigaszt remél tőlem. Mondd, hogy tévedek, mondd, hogy tartogatsz még egy ütőkártyát, Gemma, könyörög a tekintete. De nem téved, és nem vagyok elég gyors, és nem pereg elég jól a nyelvem, hogy hazudjak. Ma este nem.

- Ne hagyd, hogy legyőzzenek, Ann! Gyere vissza a sátorba!

Nem néz rám, de érzem az utálatát. - Ugye, nem érted? Már

győztek is -, azzal eltűnik a sötét árnyak között.

Visszamehetnék Fee-hez és a többiekhez, de nincs kedvem hozzá. A szívemre gyászos hangulat telepedett, és képtelen vagyok elűzni. Magányra vágyom. A nagyteremben keresek egy olvasásra alkalmas fotelt, távol a lányok fecsegésétől. Még csak pár oldalt olvastam, amikor észreveszem, hogy karnyújtásnyira ülök a hírhedt oszloptól. A Spencer számos furcsaságának egyike. Van egy faragott kígyókból álló csillár az előcsarnokban. A tetőn gúnyosan bámészkodó vízköpők. A falakat nevetséges strucctoll mintás tapéta borítja. A Spence alapítójának, Eugenia Spence-nek a portréja magasodik fölénk a lépcső tetején; átható kék szeme mindent lát. A furcsaságok közé sorolnám még a hatalmas kandallókat, melyek nem annyira fűtésre szolgáló alkalmatosságnak tűnnek, mint inkább rettenetes szörnyetegek nyitott szájának. És itt ez az oszlop a nagyterem közepén, amelyre tündéreket, szatírokat, koboldokat és mindenféle manókat faragtak.

És amely eleven.

Vagy legalábbis egykor az volt. A „faragások” a birodalmak lényei, akik örökre itt ragadtak. Egyszer ostoba módon a varázslat révén életre keltettük őket, és majdnem elpusztítottak minket. Néhány gonosz teremtmény megpróbált elszökni, mások az erényünkre törtek. Végül visszakényszerítettük őket a börtönükbe.

Közelebbről is szemügyre veszem a márványba vésett apró testeket. A lények szája haragos kiáltásra nyílik. A szemük átnéz rajtam. Nem akarok itt lenni, amikor elszabadulnak. Bár félek tőle, mégis kényszert érzek, hogy megérintsem az oszlopot. Az ujjaim megállapodnak egy tündér merev szárnyain, akit repülés közben dermesztett meg a művész. Remegés fut végig a testemen, és odébb csúsztatom a tenyeremet. Egy szatír vicsorgó szájához érek és felgyorsul a szívverésem, mert elragadtatás és irtózat furcsa keveredését érzem. Lehunyom a szemem és hagyom, hogy az ujjaim felfedezzék az ijesztő száj durva barázdáit és kiemelkedéseit, a nyelvet, az ajkakat és a fogakat.

Az ujjam megcsúszik a kövön, és egy éles perem belevág a bőrömbe. Halkan felsikoltok a fájdalomtól. A keskeny vágásban vércsepp jelenik meg. Nincs zsebkendőm, ezért a számba kapom az ujjamat, és érzem a vér kesernyés ízét. Az oszlop néma, de sérülésem lüktetésében érzem a fenyegetését. Közelebb húzom a székem Brigid megnyugtató fecsegéséhez, anyai életelveihez, és eltávolodom az oszlop veszélyes szépségétől.

Tízkor elnehezülnek a pilláink, a testünk a takaró melegére, a mindent feledtető álomra vágyik. Felkapaszkodunk a lépcsőn a szobáinkba.

Felicity elnyomakodik mellettem. - Fél egykor. A szokott helyen

- suttogja. Nem várja meg, hogy bólintsak. Kiadta a parancsot, és részéről ezzel el is van intézve.

A lámpák lágy fényt vetnek a szobámban. Ann alszik, de a varráshoz használt ollót elöl hagyta, ahol jól láthatom. Az olló összecsukva, de tudom, hogy elvégezte a feladatát, és nyomot hagyott a karja belső oldalán. Tudom, hogy friss vágások szabdalják a bőrét, amelyek nemsokára beleolvadnak a karján egymást keresztező régi sebhelyek hátterébe. Ha visszatalálhatnék megint a birodalmakba, meglelném a varázslatot, talán segíthetnék neki. De egyelőre képtelen vagyok megváltoztatni a sorsát, az pedig kérdéses, hogy neki sikerül-e.

NEGYEDIK FEJEZET

Amikor annak idején megérkeztem az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájára, még semmit sem tudtam a múltjáról, s arról, milyen összefüggésben van az életemmel. Gyászruhában érkeztem ide: az anyám csak pár hónapja halt meg. A halál oka hivatalosan kolera volt, de én tudtam az igazságot. Egy látomásomban végignéztem a halálát: egy másik világból való iszonyatos szellem, egy nyomkövető üldözte, aki elrabolta volna a lelkét, ha anyám önvédelemből nem végzett volna magával.

Ez volt az első látomásom, de nem az utolsó. Idővel többet is átéltem. Hatalmat örököltem, ami anyámtól rám származott, és ami bizonyos szempontból adomány, egyúttal azonban átok is volt. A Spenceben tudtam meg, hogyan kötődöm a mi világunkon túli, hihetetlen hatalommal rendelkező világhoz, amit a birodalmak néven emlegettek.

A birodalmakat évszázadokon át egy papnőkből álló befolyásos törzs, a Rend uralta. Az ottani varázslat fölött együtt rendelkeztek, hogy segítsenek a holtaknak beteljesíteni a lelkük feladatát, amikor szükségük van erre, és átkelni a folyón. Idővel a papnők hatalma megnőtt. Páratlan érzékcsalódásokat keltettek, a halandó világban embereket és eseményeket befolyásoltak. De a legfontosabb kötelességük az volt, hogy fenntartsák az egyensúlyt a birodalmakon belül a jó és a rossz között, ugyanis a birodalmakban sok törzs él, és némelyikük - a Télvidék rosszakaratú lényei - bármit megtennének, hogy elragadják a varázslatot, és uralkodhassanak a birodalmakon és talán a mi világunkon is. A Rend egy rúnakörbe zárta be a varázslatot, hogy biztonságban megőrizze. Akkoriban még csak ők élhettek a varázslat hatalmával. A birodalmak többi törzse lassan kiábrándult, és neheztelni kezdett rájuk. Szerették volna, ha egyenlő mértékben szólhatnak bele a varázslat elosztásába.

Idővel még a Rend szövetségesei is megbízhatatlanokká váltak. A Rend egykor a Raksanával együtt védte a birodalmakat. A Raksanához tartozó férfiak vigyáztak a törvényességre a birodalmakon belül, és óvták a papnőket, akiknek egyben a szeretőik is voltak. De később ők is megnehezteltek a Rendre a birodalmak feletti uralmuk és hatalmas varázserejük miatt.

Így teltek az évszázadok, egészen a huszonöt évvel ezelőtti tűzesetig: az ellenfelek azért küzdöttek, hogy megtartsák a varázslatot. Azon az éjszakán az anyám és a legjobb barátnője áldozatot - egy kis cigánylányt - ajánlottak fel a Télvidék lényeinek a hatalomért cserébe. De valami balul sült el. A gyermeket véletlenül megölték, és emiatt nem tudták magukkal vinni a lelkét. A feldühödött lények magukat a lányokat követelték, mert a két lány ostoba módon maga is részese lett az alkunak, amelyet így vagy úgy állniuk kellett. Eugenia Spence, a Rend nagy tanárnője és a Spence Akadémia alapítója önmagát ajánlotta fel, hogy ezzel fizessen a lányok szörnyű tettéért, és megmentse Sara és az anyám életét. Élete utolsó cselekedete az volt, hogy az amulettjét odahajította az anyámnak. Eugenia bezárta és le is pecsételte a birodalmakat, hogy senki és semmi ne tudjon ki-vagy bemenni, amíg meg nem születik egy nagyhatalmú papnő, aki ismét meg tudja majd nyitni a birodalmakat, és kijelöli a varázslatos világ fejlődésének új útját.

Én vagyok ez a lány. És ez senkit sem tesz boldoggá. A Rend akaratosnak és ostobának tart. A Raksana veszélyesnek. A soraikból küldtek valakit, egy Kartik nevű fiatalembert, hogy szemmel tartson, és figyelmeztessen, hogy be ne lépjek a birodalmakba, és amikor nem ért célt, megparancsolták neki, hogy öljön meg. Ő azonban elárulta a testvéri szövetségét és megmentette az életemet, amivel azt érte el, hogy vérdíjat tűztek ki a fejére.

Lehet, hogy a Raksanának nincs ínyére, de a tények a következők: én tudtam újra kinyitni a birodalmakat, és eddig senki sem léphetett be a közreműködésem nélkül. Én törtem fel a pecsétet a varázslaton, amikor porrá zúztam a rúnákat. És én találtam meg a varázslat forrását egy Templom nevű féltve őrzött helyen. A Templomban harcba szálltam Kirkével, anyám és a Rend ellenségével, hogy megőrizzem a varázslatot, és eközben végeztem vele, és hogy biztonságban tartsam, magamhoz kötöttem a varázslatot. Megígértem, hogy összefogok a barátnőimmel, Kartikkal és a birodalmak törzseivel, hogy szövetséget hozzunk létre, és valamennyien részesüljünk a varázslatból.

De attól a naptól fogva nem voltak látomásaim, és sehogyan sem tudtam bejutni a birodalmakba. Az okról halvány sejtelmem sincs, csak azt tudom, hogy valahányszor megpróbáltam a másik világba vezető fényajtót elővarázsolni, nem jártam sikerrel. Helyette egy elém villanó kép kínoz: Kirkét látom, ahogy otthagytam a Templomban, csapdába esve az örökkévalóság kútjában. Örökre odalett abban a hullámsírrá vált varázskútban.

Nekem kell eldöntenem a birodalmak és a felettük gyakorolt hatalom jövőjét, és fogalmam sincs, hogyan jussak vissza.

Jól van hát.

Csakhogy ma este nem így lesz! Megtaláljuk a birodalmakba vezető utat. Összeszedem a bátorságomat. Ismét érzem az ereimben a varázslat lüktetését. A barátnőimmel belépünk a birodalmak illatos kertjeibe, és új fejezet kezdődik.

Mert ha nem, akkor attól félek, a birodalmak örökre elvesznek számunkra.

Amikor az iskolában már sötétség és csend honol, és az iskolás lányok napközbeni víg fecsegése már csak a visszhang visszhangja a Spence termeiben, Ann-nel lábujjhegyen a lépcsőhöz settenkedünk, hogy Felicityvel találkozzunk. A Keleti Szárny szunnyad ma éjjel, a kalapálás nem zavar bennünket. A helynek mégis különös hatalma van.

Maradj csendben, Keleti Szárny! Ma este nem hallgatom a suttogásodat.

Felicity szorongat valamit a markában.

- Mi van nálad? - tudakolom.

Szétnyitja az ujjait, hogy megmutassa a finom csipke zsebkendőt.

- Pippának, ha találkozunk vele.

- Nagyon szép. Odalesz érte - dicsérem, mert nem akarok az lenni, aki Felicityt megfosztja a reménytől.

Követjük a hosszú lépcsőn lefelé; útközben az árnyékunk hosszan felnyúlik, mintha az ágyunk biztonságába kéredzkedne. Besurranunk a nagyterembe, Felicity sátrába, és törökülésben letelepszünk a padlóra, ahogy azt már számtalanszor tettük.

Ann az alsó ajkát harapdálja, és engem figyel.

- Készen állsz? - kérdezi Felicity.

Reszketegen beszívom a levegőt, aztán megint kiengedem. - Igen. Kezdjük!

Megfogjuk egymás kezét, és teljes erőmből igyekszem megtisztítani az elmémet, hogy semmi másra ne gondoljak, csak a birodalmakra. Látom a kert zöldjét, az éneklő folyó fölé magasodó Sóhajok Barlangjait. Az elvarázsolt világ lassan alakot ölt lelki szemeim előtt.

- Látod már? - szakít félbe Ann.

A kert látomása úgy oszlik el, mint egy ködpamacs. - Ann!

- Bocsánat - motyogja.

- Ne idegesítsd fel! - szidja meg Felicity. Megszorítja a kezemet.

- Ne feledd, Gemma, a jövőnk rajtad áll vagy bukik!

Igazán köszönöm! Ez aztán megnyugtatott. - Ha lennétek kedvesek, a legteljesebb csendet kérem.

Kötelességtudóan lehajtják a fejüket, és becsukják a szájukat, és ez máris olyan, mint egy varázsütés.

Gyerünk már, Gemma! Ne hidd, hogy képtelen vagy rá! Képzeld el az ajtót! Megjelenik majd. Varázsold elő! Kényszerítsd ki az akaratoddal!

De az ajtó nem jelenik meg. Nem látok semmit, nem érzek semmit. Pánik lesz úrrá rajtam, és a lelkemben a már ismerős kérdéseket suttogja: És ha az adományt csak kölcsönvettem? Ha örökre elvesztettem? Ha csak tévedés volt, és végül én is csak közönséges ember vagyok?

Kinyitom a szememet, és próbálok nyugodtan lélegezni. -Szükségem van egy kis szünetre.

- Nem kellett volna olyan sokáig várnunk - dohogja Felicity.

- Még januárban rögtön be kellett volna mennünk. Miért vártunk?

- Még nem álltam készen arra, hogy visszatérjek - válaszolom.

- Arra vártál, hogy visszajöjjön - vádol Felicity. - Hát nem jön.

- Nem Kartikra vártam - vágok vissza mélységesen megsértve. De természetesen részben igaza van. De csak részben. Miss Moore képe jelenik meg az elmémben. Látom határozott állát, ahogy a kezében a zsebóráját tartja, vagyis olyannak, amilyennek szeretett tanárnőnkként láttuk, mielőtt megtudtuk, hogy ő Kirké. Mielőtt megöltem. - Én... még nem álltam készen. Ennyi az egész.

Felicity hidegen néz rám. - Semmit sem tettél, amit meg kellene bánnod. Megérdemelte a halált.

- Próbáljuk meg újra! - biztat Ann. A kezét nyújtja, és látom az aznap esti kis vágások egyenetlen hurkáit.

- Helyes. Három az igazság - tréfálok, bár távolról sem vagyok jókedvemben.

Lehunyom a szememet, és lassan veszek levegőt, hogy ismét megtisztítsam az elmémet mindentől, és ne maradjon más, mint a birodalmak és a bejutás módja. A gyomromban forróság támad, és kötekedik velem. Olyan, mintha unalomig próbálnék meggyújtani egy kopott gyufaszálat, amiből nem pattan ki a szikra. Gyerünk, gyerünk! Egy pillanatra lángra kap, az ismerős tűz fellobban vágyaim gyújtósán. Látom a kert lágyan hajladozó olajfáit. Az édes folyót. És látom a fényajtót! Ó, igen! Mennyire hiányzott! És most már csak meg kellene őriznem...

A kép elhalványul, és helyette Kirké kísértetarcát látom a kút hideg vize alatt. A szeme felpattan: - Gemma...

Halkan felsikoltok, elszakadok tőle, és oda a hatalmam. Érzem, ahogy a birodalmak távolodnak, mint az apály, amit képtelen vagyok a partra húzni. Akárhogy is próbálom visszaszerezni, nem megy.

Ann adja fel először. Már hozzászokott a csalódáshoz, és hamarabb ismeri fel a kudarcot. - Lefekszem.

- Bocsáss meg! - suttogom. A boldogtalanságuk súlya úgy nehezedik rám, hogy alig kapok levegőt. - Nem tudom, mi történt.

Felicity a fejét csóválja. - Nem értem, hogy történhetett. Magadhoz kötötted a varázslatot. A legcsekélyebb gond nélkül be kellene tudnunk jutni.

Valóban, mégsem ez történik. Képtelen vagyok behatolni. És minden újabb sikertelen kísérlettel egyre fogy az önbizalmam. És ha soha többé nem jutok be?

Miután a barátnőim már lefeküdtek, még sokáig ülök az ágyamon, átfogom a térdemet, és lehunyt szemmel esdeklek a fényajtónak, hogy jelenjen meg. Egyetlen szót ismételgetek: Kérlek, kérlek, kérlek. Addig könyörgök, míg a hangom a könnyektől és a kétségbeeséstől reszelős nem lesz, míg a hajnal könyörtelen fénye rám nem hull, és nem marad másom, csak amit nem tudok kimondani: hogy elvesztettem a varázslatomat, és nélküle semmi sem vagyok.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Londontól vonattal egyórányira fekvő oldham-i szanatórium egy hatalmas, kellemesen gyepesített parkkal körülvett, tágas, fehérre festett épület. Székeket tettek ki, hogy az itt lakók olyan gyakran napozhassanak, amilyen gyakran csak akarnak.

Ígéretünkhöz híven Tommal meglátogatjuk apámat. Nem akartam ezen a helyen viszontlátni. Jobban szeretek úgy gondolni rá, mint aki a dolgozószobájában, a lobogó tűz előtt, pipájával a kezében ül, a szeme vidáman csillog, és készen áll, hogy egy fantasztikus mesével szórakoztasson mindenkit. De azt hiszem, az oldham-i szanatóriumból még mindig jobb emléket őrzök róla, mint a keletlondoni ópiumbarlangból, ahol annyira a kábítószer rabjává vált, hogy egy újabb adagért még a jegygyűrűjét is becserélte.

Nem. Erre azért sem gondolok! Ma nem.

- Ne feledd, Gemma, hogy vidám és könnyed légy! - tanácsolja Tom, a nálam idősebb, de sajnálatos módon nem bölcsebb bátyám, miközben komótosan sétálunk a hatalmas gyepen, a csinosan nyírt sövény mellett, amelynek szimmetriáját egyetlen, véletlenül hosszabbra hagyott ág, vagy ottfelejtett gyom sem töri meg. Ragyogó mosollyal nézek egy elhaladó nővérre. - Jó tanács nélkül is emlékszem majd a megfelelő viselkedési normákra, Tom - jegyzem meg összeszorított fogaim között szűrve a szót.

- Erősen kétlem.

De komolyan, mire jó egy fivér, ha nem arra, hogy hol gyötörje, hol bosszantsa az embert?

- Jaj, Thomas, igazán odafigyelhetnél jobban is reggeli közben! Óriási tojásfolt van az ingeden.

Tom rémülten tapogatja magát. - Nem látom!

- Itt - kocogtatom meg a halántékát.

- Micsoda?

- Április bolondja!

Önelégülten somolyog. - Még nincs is április!

- Nincs - válaszolom, és kilépek. - Mégis bolond vagy.

Keményített fehér kötényt viselő nővér mutatja az utat a kerti lak

közelében levő pihenőhely felé. A nádfonatú nyugágyban egy férfi nyúlik el, a lábára kockás plédet terítettek. Először meg sem ismerem. Apa rettenetesen sovány.

Tom megköszörüli a torkát. - Szervusz, apa. Nagyon jól nézel ki.

- Igen, napról napra jobban vagyok. Gemma kicsikém, még gyönyörűbb lettél, mióta nem láttalak.

Futó pillantása súrolja az arcomat, amikor ezt mondja. Már nem szoktunk egymásra nézni. Alaposan sosem. Azóta nem, hogy kivonszoltam abból az ópiumbarlangból. Most, ha ránézek, a kábítószer rabját látom benne. És amikor rám néz, azt látja, amire legszívesebben nem emlékezne. Bárcsak megint az imádott kislánya lehetnék, aki mellette üldögél - gondolom.

- Milyen kedves tőled, apa! - Csak könnyedén és vidáman, Gemma. Fájdalmasan mosolygok. Olyan sovány!

- Ugye, szép napunk van? - kérdezi apa.

- Bizony, nagyon szép.

- A park csodálatos - jegyzem meg.

- De még mennyire! - tódítja Tom.

Apa szórakozottan bólint. - Á!

A székem szélén kucorgok, hogy bármikor felpattanhassak. Csillogó aranypapírba csomagolt nagy, vörös masnival díszített dobozt nyújtok át. - Hoztam abból az erős cukorkából, amit annyira szeretsz.

- Á! - veszi át különösebb lelkesedés nélkül. - Köszönöm, kicsim. Elgondolkodtál már a Hippokratészi Társaságon, Thomas?

Tom bosszús képet vág.

- Mi az? - kérdezem.

- Egy tudósokból és orvosokból álló finom, úri klub. Mind kiváló koponyák. Érdeklődnek a mi Thomasunk iránt.

Nagyszerű lehetőség Tomnak, aki a Bethlem Királyi Kórház -más néven Bedlam (bolondokháza) - segédorvosa. Tom számtalan hibája ellenére is tehetséges gyógyító. Élete két legnagyobb szenvedélye az orvos- és a természettudományok, így nem is értem, miért kezeli megvető gúnnyal a Hippokratészi Társaságot.

- Engem nem érdekelnek - jelenti ki határozottan.

- De miért nem?

- A tagság java negyven és a halál között van - fintorog.

- Nagy bölcsesség gyűlt össze a termeikben, Thomas. Okosan tennéd, ha tiszteletben tartanád.

Tom elvesz egy cukorkát. - De ők nem az Athenaeum Klub.

- Kicsit magasra törsz, nem, öregfiú? Az Athenaeum tagjai csak a magukfajtákat veszik fel, és mi nem tartozunk közéjük - mondja apa, ellentmondást nem tűrő hangon.

- Lehet, hogy én igen - vitatkozik Tom.

Tom elkeseredetten vágyik rá, hogy a legelőkelőbb londoni társaság befogadja. Apa ostobának tekinti emiatt. Utálom, amikor vitatkoznak, és nem akarom, hogy Tom most felzaklassa apát.

- Úgy hallom, hamarosan hazajössz apa - vetem közbe.

- Úgy van. Nekem is ezt mondták. Az öreged egészséges, mint a makk - köhincsél.

- Milyen remek lesz! - jegyzi meg Tom lelkesedés nélkül.

- Úgy bizony! - hagyja helyben apa.

Elhallgatunk. Egy libanyáj jelenik meg a gyepen, mintha ők is eltévedtek volna. A park gondnoka a távoli tó felé hessegeti őket. De bennünket senki sem terel új téma felé, így csak üldögélünk, és olyasmiről beszélgetünk, ami lényegtelen, és gondosan kerüljük, ami lényeges. Végre egy holdvilágképű nővér közeledik, akinek rézvörös hajába ősz szálak keverednek.

- Jó napot, Mr. Doyle. Ideje gyógyfürdőzni, uram.

Apa megkönnyebbülten mosolyog. - Olyan, mint egy napsugár, Miss Finster, egy komor reggelen! Megjelenik, és minden rendbe jön.

Miss Finster olyan szélesen mosolyog, mintha a szája körbeérné a fejét. - Az édesapjuk nagy sármőr!

- Nos, akkor indulhattok is - mondja nekünk apa. - Nem akarom, hogy lekéssétek a londoni vonatot.

- Helyes - hátrál máris Tom. Még egy órát sem töltöttünk itt. -Két hét múlva otthon találkozunk, apa.

- Úgy van - helyesel Miss Finster. - Bár sajnáljuk majd, ha itt hagy minket.

- Hát, igen - válaszolja Tom. Kisimítja a homlokába hulló fürtöt, de az megint csak előrebukik. Nincs kézrázás vagy ölelés. Mosolygunk, bólintunk, és amilyen gyorsan csak lehet, elválunk egymástól; nagy kő esik le a szívünkről, hogy megszabadulunk egymástól és a beszélgetésünket meg-megszakító kínos szünetektől. Mégis restellem, hogy megkönnyebbülést érzek. Vajon más család is ilyen? - tűnődöm. Úgy illeszkednek egymáshoz, mint egy már befejezett kirakós játék darabkái: a kép jól felismerhető. De mi a sehova sem kapcsolódó, megmaradt darabokhoz hasonlítunk, amiket lehetetlen egy elégedett: - Á, így már jó! - felkiáltással egymáshoz illeszteni.

Apa kifogástalan úriemberként fogja karon Miss Finstert. -Megtisztel, Miss Finster?

Miss Finster iskolás lányként kacarászik, pedig olyan idős lehet, mint Mrs. Nightwing. - Ugyan már, Mr. Doyle!

Kart karba fonva sétálnak a nagy fehér épület felé. Apa kicsit felénk fordítja az arcát. - Húsvétkor látjuk egymást.

Igen, két hét múlva ismét együtt leszünk.

De kétlem, hogy ő igazán lát majd engem.

A londoni kocsikázás alatt aztán előveszem Tomot. - Miért kell így heccelned apát, Thomas?

- Jól van, védd csak, ahogy szoktad! A kis kedvenc.

- Nem vagyok a kedvence. Egyformán szeret minket. - Furcsa érzés fog el, amikor kimondom, mintha hazudnék.

- Ezt szokták hangoztatni. Kár, hogy nem igaz - mondja keserűen, aztán hirtelen felderül az arca. - Véletlenül nem volt igaza az Athenaeummal kapcsolatban. Meghívtak, hogy Simon Middletonnal és Lord Denbyvel ebédeljek.

Simon nevének hallatán elakad a lélegzetem. - Hogy van Simon?

- kérdezem.

- Jóképű. Elbűvölő. Gazdag. Röviden: remekül van. - Tom halványan rám mosolyog, és nem hagy nyugodni a gondolat, hogy a rovásomra szórakozik.

Simon Middletonra, az egyik legkapósabb angol agglegényre valóban illenek ezek a jelzők. A karácsonyi szünetben szenvedélyesen udvarolt nekem, és feleségül is akart venni, de visszautasítottam. És most egyszerre képtelen vagyok felidézni, miért.

- Korai még mondani - folytatja Tom -, de azt hiszem, az öreg Denby indítványozza majd a felvételemet. Annak ellenére, hogy rosszul bántál Simonnal, Gemma, egészen biztosan tudom, hogy az apja továbbra is kiáll mellettem. Jobban, mint apa.

- Simon... említette, hogy komiszul bántam vele?

- Nem. Egy szóval sem említett.

- Milyen kellemes lesz megint Middletonékkal találkozni - vetem fel, és úgy teszek, mintha egyáltalán nem bántott volna meg.

- Simon biztos boldogan és lovagiasan kísérgeti városszerte a hölgyeket. - Fölényesen könnyednek szánt kis kacajt hallatok.

- Hm. Sejtelmem sincs - válaszolja Tom.

- De jelenleg Londonban tartózkodnak? - A mosolyom lehervad az arcomról. Gyerünk már, Thomas! Vess már ide egy csontot, te faragatlan tuskó!

- Nemsokára felutaznak. A báli szezonban meglátogatja őket egy távoli unokatestvérük, egy bizonyos Miss Lucy Fairchild. Úgy tudom, nagy vagyonnal rendelkezik - mosolyog elbizakodottan.

- Talán bemutathatnál neki. Vagy ha már az Athenaeum köztiszteletben álló tagja vagyok, ő kéri majd, hogy mutassanak be neki.

Nem, lehetetlen rendületlenül mosolyognom a testvérem jelenlétében. Még a szerzeteseknek sincs ilyen végtelen türelmük.

- Nem látom be, miért olyan fontos számodra az Athenaeum! -kiáltok fel ingerülten.

Tom leereszkedően kuncog, és képtelen vagyok megállni, hogy egy hatalmas üstbe ne képzeljem, amint éhes, fáklyát lengető kannibálok állják körül. - Ugye, nem, Gemma? Nem akarsz senkihez és semmihez sem tartozni.

- A Hippokratészi Társaság tagjai legalább az orvos- és a természettudomány emberei - siklok el a megbántása fölött. -Egyforma az érdeklődésetek.

- Nem olyan tiszteletet parancsolóak, mint az Athenaeum Klub. Ott az igazi hatalom. És úgy hallom, hogy a Hippokratészi Társaság esetleg megszavazza, hogy jelentéktelenebb minőségben nők is bekerüljenek közéjük - horkan fel megvetően a bátyám. - Nők! Egy úri férfi klubban!

- Máris a szívembe fogadtam őket - jegyzem meg.

- Jellemző rád - vigyorodik el gúnyosan.

HATODIK FEJEZET

Amikor utoljára láttam a Belgraviában álló házunkat, a tél kopársága vette körül. Amikor a hintónk kanyarogva áthalad a Hyde Parkon, a királyi testőrként álló rügyező fák pompás látványa üdvözöl bennünket. Nárciszok kérkednek új, sárga főkötőjükkel. London mosolyog.

Nem úgy a házvezetőnőnk, Mrs. Jones. Fekete ruhában, fehér, fodros kötényben, a fején kis fehér, horgolt fityulával fogad, és az arckifejezése olyan szigorú, hogy legszívesebben az ajkához emelnék egy tükröt, hogy lássam, lélegzik-e még.

- Milyen volt az útja, kisasszony? - kérdezi lelkesedés nélkül.

- Köszönöm, nagyon kellemes.

- Nagyszerű, kisasszony. Felvitessem a bőröndjét a szobájába?

- Legyen szíves! Köszönöm.

Nagyon igyekszünk, hogy udvariasak legyünk. Sosem mondjuk ki, amire gondolunk. Őszintén szólva az üdvözlés után akár sajtokról is cseveghetnénk: - Milyen volt a Limburgere, kisasszony? -Köszönöm kérdését, sós, mint egy érett, büdös pálpusztai. - Nagyon cheddaros, kisasszony. Felvitetem a Stiltonját a camembert-ébe. - És senkinek még csak fel sem tűnne.

- A nagyanyja a szalonban várja, kisasszony.

- Köszönöm. - Képtelen vagyok uralkodni magamon. - Magam is betalálok a Münsterbe.

- Ahogy kívánja, kisasszony.

Ennyi az egész, bár nagy kár, hogy huncutságomat elfecsérlem, és senki sem méltányolja rajtam kívül.

- Elkéstél - jelenti ki nagymama, amint kitárom a szalonba vezető ajtókat. Nem tudom, miért engem okol, mivel sem a ló, sem a kocsis nem én voltam. Helytelenítően mér végig. - Uzsonnára megyünk Mrs. Sheridanhez. Természetesen át kell öltöznöd. És mi történt a hajaddal? Mostanában ez a módi a Spenceben? Nem felel meg! Maradj nyugton! - Nagymama olyan feszesen fogja össze a hajamat, hogy könnyek szöknek a szemembe. Három hajtűt tűz bele, amelyek kis híján a koponyámba állnak. - Sokkal jobb. Egy hölgynek mindig a legjobb oldalát kell mutatnia.

Csönget, és a házvezetőnőnk úgy bukkan fel, mint egy fantom.

- Igen, asszonyom?

- Segítenie kell Miss Doyle-nak az átöltözésben, Mrs. Jones. Úgy érzem, a szürke gyapjúruhája jó lesz. És egy másik pár kesztyűt adjon rá, ami nem olyan, mintha a takarítónőé volna - nézi összevont szemöldöke alól az ujjhegyeimen levő piszokfoltokat.

Egy perce sem vagyok otthon, és máris ostrom alá vettek. Körülnézek a rosszul megvilágított szalonban, a súlyos, borvörös bársonyfüggönyökön, a sötétzöld papírtapétás falakon, a mahagóni íróasztalon és könyvespolcokon, a perzsaszőnyegen és a nehéz cserépben terpeszkedő hatalmas páfrányon. - Nem ártana a szalonnak egy kis fény. - Hah! Ha bírálatra van szüksége, kettőn áll a vásár.

Nagymama arca aggodalmas ráncokba szalad. - Ez egy divatos szoba, nem igaz? Szerinted nem az?

- Nem állítottam. Csak kellemes lenne, ha több fényt engednél be.

Nagymama a függönyt méricskéli, mintha fontolóra venné a

javaslatomat. De rövid életűnek bizonyul a megingása, és máris úgy tekint rám, mint a falu elkódorgott bolondjára. - A naptól csak kifakulna a dívány. És most, ha sikerült túlesnünk a lakberendezési kérdéseken, jól tennéd, ha átöltöznél. Félkor indulunk.

Mrs. Sheridan jól berendezett könyvtárában szótlan szobalány fogad bennünket. A tengernyi könyv látványa megnyugtat. Ugyanezt nem mondhatom el a szürke gyapjúruháról. A ruhám dörzsöli a bőröm, és úgy viszketek tőle, hogy sikítani tudnék. Mrs. Jones olyan szorosra húzta a fűzőmet, hogy ha két korty teát innék, az egyik biztosan kibuggyanna belőlem. Öt másik lány jött el az édesanyjával. Elszörnyedek, amikor rádöbbenek, hogy egyiküket sem ismerem, bár ők láthatóan nem idegenek egymás számára. És ami ennél is rosszabb, egyiküket sem kényszerítették rá, hogy örömtelen gyapjúruhát viseljenek. Üdék, mint a harmatos rózsa, én viszont a vénkisasszony nagynénire emlékeztetek, akinek kíséretétől minden lány retteg. Alig bírom megállni, hogy ne valljam be a legközelebb ülőnek: - Ha ötórai tea közben meghalnék, mert a fűzőm megfojt, kérlek, ne hagyd, hogy ebben a visszataszító ruhában temessenek el. Ha mégis, úgy visszajárok majd kísérteni!

Egy percig sem hitegetem magam azzal, hogy egyszerű teázáson veszünk részt: piacon vagyunk, ahol minket árulnak. Míg az anyák beszélgetnek, mi csendben kortyolgatjuk a teánkat, a mosolyunk tükre az övéknek, mintha egy pantomim szereplői volnánk. Nem szabad elfelejtenem, hogy csak akkor szólaljak meg, ha kérdeznek, hogy a többiek érzéseit kell szolgai módon utánoznom. Közös egyetértéssel vigyázunk ennek az életnek a tiszta, tetszetős állóvizére, és sosem merjük felkavarni.

Minden kérdéssel és pillantással megmérettetünk agyuk szigorú mérlegén, ahol elvárásaik és csalódásaik között bizonytalanul egyensúlyozunk. Annak a haja durva szálú, a bőre pirospozsgás. Az a lány morcos képet vág, a másik a kelleténél tovább keveri a teát, míg annak a másik szerencsétlennek van mersze kijelenteni, hogy az eső „romantikus”, mire azt a határozott választ kapja, hogy az eső csak a rózsáknak tesz jót és előhozza a reumatikus fájdalmakat. Az anyja biztos könyörtelenül megpirongatja majd a kocsiban, és vétségéért határozottan a nevelőnőt hibáztatja majd.

Az asszonyok rövid ideig faggatnak minket: örömmel készülünk-e az első báli szezonunkra? Tetszett-e ez az operaelőadás vagy az a darab? Semmitmondó válaszaink hallatán mosolyognak, és képtelen vagyok megállapítani, mit rejt a mosolyuk. Irigyelnek-e minket fiatalságunkért és szépségünkért? Boldogsággal és izgalommal tölti-e el őket a ránk váró élet? Vagy azt kívánják, bárcsak a maguk életében még egy esélyük lenne? Egy másféle esély?

Nemsokára elunják a kikérdezésünket. Egymás között beszélgetnek, ami nem érint minket. Bejárjuk Mrs. Sheridan kertjét, amire mérhetetlenül büszke, bár a munkát a kertész végzi, és végre -, istennek hála - magunkra maradunk. A gondosan feltett álarcok lehullnak.

- Láttátok Lady Markham diadémját? Hát nem csodálatos? Bármit megadnék, hogy akár csak egy pillanatra is legyen egy ilyen ékszerem.

- Lady Markhamról szólva, hallottátok a pletykát, nem? - kérdezi egy Annabelle nevű lány.

A többiek rögtön a fülüket hegyezik: - Miről van szó, Annabelle? Mi történt?

Annabelle mélyen felsóhajt, de a sóhajba öröm is vegyül, mintha mostanáig magába fojtotta volna a hírt, és csak arra várt volna, hogy másoknak is elmondja. - Olyan bizalmas közlés terhét viselem, amit csak akkor árulok el nektek, ha megígéritek, hogy senkinek sem adjátok tovább.

- Megígérjük! - fogadkoznak a lányok, és bizonyára azon törik a fejüket, kinek mondják el először a sajnálatos esetet.

- Azt hallottam, hogy Lady Markham meggondolta magát, és esetleg mégsem mutatja be Miss Worthingtont az udvarnál.

A lányok szájukhoz kapják kesztyűs kezüket, de a vidámságuk kivillan, mint egy lecsúszott alsószoknya. Örülnek a pletykának, de még inkább annak, hogy nem róluk szól. Fogalmam sincs, mit mondjak. Áruljam el, hogy Felicity a barátnőm? Vajon tudják-e?

Felcsendül a kórus: „Jaj, istenem! Szegény Felicity!”, „Micsoda botrány!” „De olyan szemtelen!” „Nagyon helyes. Magának köszönheti”. „Odavagyok érte, de akkor is...” „De igazán!”

Annabelle szakítja félbe őket; szemmel láthatóan ő a méhkirálynő közöttük. - A függetlenségével nem lopja be magát azoknak a hölgyeknek a szívébe, akik igazán számítanak. És az anyjáról akkor még nem is beszéltünk.

- Miről van szó? Jaj, úgy utálom a nevelőnőmet, mert soha nem mesél semmit! - mondja egy pirospozsgás arcú lány, akinek finom vonalú a szája.

- Mrs. Worthington három évvel ezelőtt, míg a férje, az admirális, tengerre kelt, külföldre ment. De mindenki tudja, hogy Párizsba szökött a szeretőjével. Ha Worthington admirális nem volna hős és őfelsége kedvence, Miss Worthingtonnak nem volna helye a jó társaságban.

Sokat tudok azokról a borzalmakról, amiket az admirális a lányával tett, hogy miként kereste fel késő éjjel a hálószobájában úgy, ahogy egy apának nem szabadna, de megesküdtem, hogy megtartom Fee titkát, és különben is ki hinné el, ha meg is mondanám az igazságot? Az emberek szívesen találnak ki történeteket, amelyekben meggyőződéssel hisznek, hogy ne kelljen tudomást venniük az igazságról, amit képtelenek elfogadni.

- De van más is - jegyzi meg Annabelle.

- Mondd hát!

- Véletlenül meghallottam, amikor anyám azt mondta Mrs. Twittnek, hogy ha Miss Worthingtont nem mutatják be az udvarnál, akkor elveszti az örökségét. A nagyanyja végrendeletében nyomatékosan az áll, hogy „kifogástalan erkölcsű hölgyként” kell, hogy bemutassák az udvarnál, különben a lelenckórház kapja a pénzt, és Felicity ki lesz szolgáltatva az admirális kényének-kedvének, hogy ő irányítsa a sorsát.

Felicity csakis arra vágyik, hogy szabad legyen. De most ez az álma is veszélybe került. Képtelen vagyok uralkodni magamon, a hallottaktól fejembe száll a vér. Az arcom bizonyára úgy ég, hogy mindenki látja. Ha tehetném, felpofoznám a bájos Annabelle-t. A fűzőm szoros lehet, mert alig kapok levegőt. Bizsereg a bőröm, szédülök, és egy pillanatig olyan érzésem támad, mintha kiszállnék a testemből.

- Jaj! - fordul Annabelle a mellette álló lányhoz. - Constance Lloyd! Hogy mertél belém csípni!

Constance szája meglepetten elnyílik. - Hisz nem tettem semmit!

- De mennyire, hogy belém csíptél! Érzem a karomon, már kezd feldagadni!

A lányok igyekeznek visszafojtani a nevetésüket, miközben Constance és Annabelle azon vitatkozik, melyikük nagyobb mártír.

A szédülésem elmúlt, és különös módon jól érzem magam: hosszú idő óta először érzem magam ezerszer jobban.

*

- Amikor megemlítettem, hogy rendeznénk egy angol kerti mulatságot, Mrs. Sheridan igen furcsán nézett rám. Mit gondolsz, közönségesnek találta? Úgy éreztem, nagyon kellemes estély lenne. Szerinted nem?

Nagymama ilyen fecsegéssel nyúz a hintóban hazafelé. Örökösen a lehetséges sértéseken vagy a képzelt bírálatokon tépelődik. Most az egyszer azt kívánom, bárcsak élné a maga életét, és ne törődne annyit azzal, hogy mit gondolnak a többiek.

Természetesen nekem is van min töprengenem. Hogy mondjam el Felicitynek, amit hallottam, anélkül, hogy ezzel felzaklatnám? Mintha egy természeti erőt próbálnék megfékezni.

- Szerintem egy angol kerti mulatság igazán szép és illendő. Igaz, nem török bál, az ilyen hivalkodást még őfelsége sem tartja helyénvalónak. A fiatal hölgyek talán beszéltek róla? Kifogásolnivalónak találták?

- Szó sincs róla - sóhajtok fel, és a hintó oldalának támasztom a fejemet. Lassan leszáll a londoni gázköd. Az utcák tejfehér homályban úsznak, az emberek úgy tűnnek fel, mint a fantomok. Észreveszek egy sötét fürtös fiatalembert, aki rikkancssapkát visel, és megdobban a szívem. Félig kihajolok az ablakon.

- Elnézést, uram! Maga, ott! - kiáltok ki.

- Gemma Doyle! - képed el nagyanyám.

A fiatalember megfordul. Nem Kartik. A napi újságokat kínálja.

- Újságot kér, kisasszony?

- Nem - nyelek egy nagyot. - Köszönöm, de nem. - Hátradőlök, és elhatározom, hogy nem nézek ki még egyszer, és szükségtelenül nem adok tápot a reményeimnek. Hol vagy, Kartik?

- Nagy udvariatlanság volt - cöcög nagymama, aztán összehúzza a szemét, amikor eszébe jut valami. - Volt valami az uzsonnán, amiben nem álltad meg a helyed, Gemma? Csak nem beszéltél szabadosan... vagy nem viselkedtél furcsán?

Karmokat növesztettem, és a holdra vonítottam fel. Bevallottam, hogy kisgyerekek szívével táplálkozom. Azt meséltem, hogy szeretem a franciákat. Miért mindig én vagyok a hibás?

- Mrs. Sheridan virágairól csevegtünk - válaszolom higgadtan.

- Nos, abban nincs semmi rossz - nyugtatja magát nagymama. -A világon semmi.

Az utolsó londoni estémen a kínjaim gigászi méreteket öltenek. Nagymama korán lefeküdt, mert „kimerítették” a nap eseményei. Tom az Athenaeumban vacsorázik Lord Denby nyomatékos kérésére.

- Nagy ember leszek, amikor hazatérek - csodálja magát Tom a kandalló felett függő tükörben. Új cilindere van, amitől jómódú madárijesztőnek tűnik.

- Gyakorolom a térdhajtást, míg odavagy - válaszolom.

Csúfondáros mosollyal fordul felém. - Szívesen küldenélek

kolostorba, de még a szent életű asszonyok türelmét is próbára tenné a zsémbelődésed. És kérlek, ne kísérj ki! - mondja, ahogy lendületes léptekkel az ajtóhoz megy. - Nem akarom a kandalló melletti duzzogásodat félbeszakítani.

- Ne aggódj! - nyugtatom meg, és sóhajtva fordulok ismét a kandalló felé. - Nem fogod.

Még meg sem kezdődött a báli szezonom, és máris úgy érzem, hogy kudarcot vallottam. Olyan, mintha egy bőrt örököltem volna, amibe nem férek bele, így jövet-menet folyton húzkodom és igazgatom, leszorítom és nyesegetem, kétségbeesetten igyekszem kitölteni és közben reménykedem, hogy senki sem látja a kínlódásomat, és nem mondja ki hangosan: - Az a lány ott egy csaló! Nézzétek, mennyire nem illik ide!

Bárcsak bejuthatnék a birodalmakba! Jaj, mi folyhat ott? Miért nem mehetek be? Mi lett a varázslattal? Hova lettek a látomásaim? Ha belegondolok, hogy valaha féltem tőlük... Most a hatalom, amit egykor átkoztam, az egyetlen, amire áhítozom.

Nem az egyedüli, de Kartik fölött sincs hatalmam.

A tűzbe bámulok; nézem, ahogy a vastag, narancsvörös lángok ide-oda ugrálnak, és figyelmet követelnek. A lángok mélyén egy keskeny, kék lélek ég tisztán és perzselőn, és felfalja a legapróbb gyújtóst, hogy ne aludjon el a tűz.

A kandallón álló óra üti a másodperceket, az egyenletes hang elálmosít. Elalszom, és elmerülök az álmokban.

Sűrű köd vesz körül, és előttem egy hatalmas kőrisfa magasodik, amelynek kacskaringós ágai az eltűnt nap felé nyújtózkodnak. Egy hang szólít.

Yójjhovgám...

Gyorsabban ver a szívem, de senkit sem látok.

Te vagy az egyetlen, aki megmenthet minket, aki megmentheti a birodalmakat. El kell jönnöd hozzám...

- Nem tudok bejutni - mormolom.

Más úton is lehet, egy titkos ajtón át. Bízz a varázslatban! Hagyd, hogy idevezessen!

- Nincs már varázslatom...

Tévedsz! Kivételes hatalommal bírsz. Egyre csak nő benned, és ki akar szabadulni. Engedd szabadjára az erődet! Ettől rettegnek, de neked nem szabad tartanod tőle. Segítségedre lehetek, de el kell jönnöd hozzám. Nyisd ki az ajtót...

Változik a kép. A Sóhajok Barlangjaiban vagyok, az örökkévalóság kútja előtt. A víz jeges felszíne alatt pihen Miss Moore, sötét haja úgy terül szét, mint Kálié. Átlátszó börtöne alatt lebeg, szépségesen, mint Ofélia, félelmetesen, mint egy viharfelhő. A csontom velejéig átjár a remegés.

- Halott - bököm ki elakadó lélegzettel. - Megöltem.

Felpattan a szeme. - Téved, Gemma. Élek.

Ijedten riadok fel. Még mindig a székben ülök, a kandalló óra fél tizenkettőt mutat. Furcsán érzem magam, mintha lázas volnék. A hajtincseim ernyedten lógnak az arcomba, a szívem vadul dobog. Úgy érzem, mintha kísértet járt volna nálam.

Csak álom volt, Gemma. Ne is törődj vele! Felicitynek igaza van: Kirké meghalt, és ha a vére a kezedhez is tapad, nincs miért szégyenkezned. De a remegésem nem múlik el, hiába próbálom leküzdeni. És az álom többi része? Egy ajtó. Mit nem adnék, ha visszamehetnék a birodalmakba, a varázslathoz! Ezúttal nem félnék tőle. Nagy becsben tartanám.

Forró könnyek szöknek a szemembe. Hasznavehetetlen vagyok. Képtelen vagyok visszajutni a birodalmakba. Képtelen vagyok segíteni a barátaimon vagy az apámon. Nem találom Kartikot. Még egy kerti mulatságon sem tudok vidám lenni. Nincs helyem. Megpiszkálom a kihunyóban levő tüzet, de a rakás széthullik. Úgy látszik, még ebben is reménytelen eset vagyok. A padlóra hajítom a piszkavasat, és a kezemmel a kandallópárkányt ütöm. Szeretnék forróságba merülni, és elűzni a reszketésemet.

Bizsereg az ujjbegyem, remeg a karom. A korábban már érzett szédülés fog el. Úgy érzem, rögtön elájulok.

A kéményből váratlanul forróság csap ki. Fellángol a tűz. Hangosan felkiáltok, és lekapom a kezemet. A padlóra zuhanok. A tűz abban a pillanatban felsercen, majd kialszik.

A szemem elé tartom a kezemet. Én tettem volna? Az ujjbegyem még most is bizsereg egy kicsit. A kandalló felé tartom, de nem történik semmi. Lehunyom a szemem. - Parancsolom, hogy gyújts tüzet! - Egy megfeketedett fatuskó széthullik, és hamuvá omlik. Semmi.

Ideges léptek kopognak az előcsarnokban. Mrs. Jones lép be a szalonba. - Miss Gemma? Mi történt?

- A tűz. Kialudt, aztán hirtelen ismét fellángolt, de úgy, hogy az egész kandalló égett.

Mrs. Jones az elhajított vassal megpiszkálja a majdnem leégett gyújtóst. - Már kialudt, kisasszony. Talán kormos a kémény. Holnap első dolgom lesz elhívni a kéményseprőt.

Tom hazajött, és bár későre jár, sokkal későbbre vártam. Egy öblös pohárba tölt apa whiskyjéből, és letelepszik a székbe.

Mrs. Jones helytelenítő pillantást vet rá. - Jó estét, uram. Szüksége van még rám?

- Köszönöm, nem, Mrs. Jones. Lefeküdhet.

- Helyes, uram. Kisasszony.

Tom megvetően pillant rám. - Nem kellett volna már rég lefeküdnöd?

- Hogy aludhatnék, amikor tudom, hogy az Athenaeum Klub legújabb tagja bármikor megtisztelheti az otthonunkat felsőbbrendű jelenlétével? - Túlzott cikornyássággal hajlok meg, és várom Tom riposztját. Amikor ez elmarad, még abban sem vagyok biztos, hogy a bátyám ül előttem. Nem vall rá, hogy hagyja, hadd legyen az enyém az utolsó szó, és még csak gyönge próbálkozást se tegyen arra, hogy megalázzon.

- Tom?

Magába roskadva ül, a nyakkendője kibomlott, a szeme vörös.

- Simpsont szavazták be helyettem - mondja csendesen.

- Sajnálom - válaszolom, és igaz is. Lehet, hogy ostobaságnak tartom, hogy Tom legfőbb gondja az Athenaeum Klub, de neki fontos, és kegyetlenség volt tőlük, hogy ezt nem vették észre.

- Tehetek érted valamit?

- Igen - feleli, és felhajtja az utolsó kortyot.

- Hagyj magamra!

HETEDIK FEJEZET

Bár sosem hittem volna, hogy ilyet mondok, de magamon kívül vagyok az örömtől, amikor viszontlátom a szigorú, imponáló hölgyet, a Spence-t. A Londonban töltött három nap gyötrelmes volt Tom duzzogása, nagymama állandó okvetetlenkedése és apa távolléte miatt. Nem is tudom, hogy élem túl a báli szezont.

És ott a másik nagy kérdés: a nyugtalanító álmom, és a kandallóval kapcsolatos különös eset. A váratlan fellobbanás a lerakódott, makacs korom miatt történt, a kéményseprő is megerősítette. Az álmot már nem olyan egyszerű félvállról venni, talán azért, mert hinni akarom, hogy létezik egy titkos ajtó, ami a birodalmakba vezet, hogy a varázslat még elevenen él bennem. De az akarás még nem teszi valósággá.

Megkondul a kápolna harangja, és reggeli imára szólít minket. Szűziesen üde fehér egyenruhánkban, a hajunkban erősen megkötött szalagjainkkal sétálunk fel a hegyen álló, kőből és gerendákból rakott kápolnába a simára koptatott ösvényen.

- Milyen volt az otthon tett látogatásod? - kérdezi Felicity, aki odasodródik mellém.

- Borzalmas - válaszolom.

Felicity elmosolyodik. - Itt is szörnyű volt. Cecily folyton szórejtvényt akart játszani, mintha még óvodások volnánk, és amikor Martha azonnal kitalálta az övét, Cecily felhúzta az orrát.

Az „Üvöltő szelek”-re gondolt, és mindenki tudja, hogy az a kedvenc könyve. Nem titok.

Nevetek a történetén, és egy másodpercig nagy kísértést érzek, hogy elmondjam az álmomat. De akkor megint csak felhozom a birodalmakat, így meggondolom magam. - Jó megint itt lenni -mondom inkább.

Felicity elszörnyed, a szeme elkerekedik. - Beteg vagy, Gemma? Belázasodtál? Az igazat megvallva, egyetlen könnyet sem fogok ejteni, amikor majd a búcsúra kerül a sor. Alig várom, hogy bevezessenek a társaságba. Annabelle gyűlöletes pletykája súlyos teherként nehezedik rám.

- És ha jól tudom, Lady Markham mutat be az udvarnál?

- Igen, mivel szükségem van egy támogatóra, aki bevezet -mondja Fee nyersen. - Lehet, hogy apám a haditengerészet hőse, de a családomnak nincs olyan rangja, mint a tiédnek.

Nem veszek tudomást az övön aluli ütéséről. A nap először ízlelteti meg velünk a meleget, és úgy fordítjuk felé az arcunkat, mint a virágok.

- Milyen asszony Lady Markham?

- Lady Denby egyik vazallusa - válaszolja gúnyos megvetéssel. Összerándulok Simon anyjának neve hallatán. Lady Denby nem szereti sem Felicityt, sem Mrs. Worthingtont.

- Ismered ezt a típust, Gemma. Imádják, ha hízelegsz nekik, és elhiteted velük, hogy úgy csüngsz minden szavukon, mintha isteni kinyilatkoztatás volna. „Ó, Lady Markham, hálásan köszönöm a jó tanácsát!”, „Milyen okos ön, Lady Markham!”, „Feltétlenül megszívlelem! Milyen szerencsés vagyok, hogy tanáccsal lát el, Lady Markham”. Birtokolni akarnak - nyújtja az ég felé a karját Felicity.

- Ezt majd az anyámra hagyom.

- És ha Lady Markham nem mutatna be... akkor mi történne? -kérdezem, és a szívem a torkomban dobog.

Felicity leejti a karját. - Végem lenne. Ha nem mutatnak be az udvarnál, akkor a lelenckórház kapná az örökségemet, és ki lennék szolgáltatva apámnak. De ez nem történhet meg. - Összevonja a szemöldökét. - Figyelj csak, miért érdekel annyira ez a téma? Hallottál valamit?

- Nem - felelem bizonytalanul.

- Hazudsz.

Nincs kibúvó. Addig nyúz, míg be nem vallom az igazságot.

- Rendben van. Igen, hallottam valami pletykát Londonban, hogy Lady Markham meggondolta magát, és mégsem mutat be az udvarnál a... a... rossz híred miatt. És arra gondoltam, hogy ha ilyen sok forog kockán, talán az lenne a legjobb, ha... ha... jól viselkednél.

- A szó nem több mint egy halvány lenyomat.

Felicity összehúzza a szemét, de látom, hogy megbántottam.

- Jól viselkedjek?

- Csak a báli szezon végéig...

Felicity gúnyosan elmosolyodik. - Fogjon el a remegés minden undok kis pletyka hallatán? Rosszabbat is túléltem már. Őszintén szólva, Gemma, amióta nem viszel be minket a birodalmakba, unalmas kisegér lettél. Már alig ismerek rád.

- Csak figyelmeztetni akartalak - tiltakozom.

- Nincs rá szükségem, inkább barátnőre lenne - jelenti ki. - Ha úgy leteremtesz, mint egy tanítónő, akkor akár Nightwing mellé is ülhetsz.

Ugrándozva elsiet, belekarol Elizabethbe, és a nap, amit olyan melegnek éreztem, egyszerre nem vigasztal többé.

*

Ann miatt kerülöm Nightwinget. A reggeli napsütés megvilágítja a dohos kápolna színes üvegablakait, feltárja az angyalokra rakódott piszkot, és vadul felragyogtatja a levágott Gorgó-fő melletti magányos angyalharcos bizarr ablaktábláját.

Imára hajtjuk a fejünket. Eléneklünk egy zsoltárt. Végül a franciatanárnőnk, Mademoiselle LeFarge felolvassa William Blake egyik versét:

Érintették már szent lábak Anglia ősi, zöldföldjét?

Járt-e már Isten Báránya E táj smaragd legelőjén ?

Vajon örökre ilyen lesz az életem? Körültekintő uzsonnák és a csendes félelem, hogy nem tartozom oda? Hogy csaló vagyok? A kezemben tartottam a varázslatot! Megízleltem a szabadságot egy földön, ahol soha nincs vége a nyárnak. Túljártam a Raksana eszén egy olyan fiú segítségével, akinek a csókját valahogy még mindig érzem. Mindez a semmiért? Bárcsak meg se ismertem volna, mint hogy a megízlelés után elragadják előlem!

Könnyekkel küszködve szegezem a tekintetemet a színes üvegablakra, a veszélyes angyalok és bizonytalan harcosok furcsa keverékére, hogy megőrizzem a hidegvéremet. Mademoiselle LeFarge, Mr. Blake magasztos szavaival tölti meg a kápolnát:

Ragyogta már isteni fény Be e borús, dombos tájat?

Épült már itt Jeruzsálem Vagy csak zord, sátáni árnyak?

Hozhatok hát arany lángot!

Vágyak íját és nyilait!

Néhány fiatalabb lány kuncog a vágy szó hallatán, és LeFarge-nak meg kell várnia, hogy elcsendesedjenek, mielőtt folytatná:

Mindent átvágó tűzkardot Az Úr tüzes szekereit!

Harcom nem adom fel sosem,

Küzdelem lesz ez átkos lét,

Míg nem épül Jeruzsálem Anglia zöld és szentföldjén![3]

LeFarge lelép a szószékről, és Mrs. Nightwing lép fel a helyére.

- Köszönöm, Miss LeFarge. Rendkívül felkavaró költemény, ami emlékeztet bennünket, hogy még a legjelentéktelenebb pillanatban, a legalázatosabb szívben is nagyság rejtőzik, mely nagyságot valamennyien megtapasztalhatjuk. Az lesz számunkra a kihívás, hogy élünk-e a pillanattal, vagy hagyjuk elsuhanni.

A tekintete végigsiklik a kápolnán, és mindegyikünkön elidőzik; mintha egy láthatatlan palástot terítene a vállunkra. Korábbi nevetési ingerem elmúlik, és olyan súly nehezedik rám, mint a késő tavaszi hó.

- Hamarosan beköszönt az április, és szólít a május. És néhány lány számára nemsokára elérkezik az idő, hogy elhagyjanak minket.

Ann, aki mellettem ül, szórakozottan dörzsöli a karján levő hegeket. Megfogom a kezét.

- Évről évre egy kis uzsonnát rendezünk a végzőseink tiszteletére. Idén azonban nem fogunk.

A megdöbbenés halk moraja visszhangzik a kápolna falai között. A lányok arcáról lehervad a mosoly. Elizabeth úgy néz ki, mint aki mindjárt elsírja magát. - Ó! Jaj, ne!

- Nem teheti meg - suttogja Cecily rémülten. - Vagy mégis?

- Csendet kérek! - visszhangzik Mrs. Nightwing hangja. - Nagy örömmel jelentem be, hogy az idén nem délutáni zsúrt rendezünk, hanem bált.

Izgalom hullámzik végig a lányokkal teli padsorokon. Egy bál!

- Álarcosbál lesz, vidám, jelmezes látványosság, amelyet a patrónusaink és a szülők számára rendezünk május elsején. Bizonyára már álmodozni is kezdtek a tündérszárnyakról és a nemes indiai hercegnőkről. Talán lesz önök között kalóz vagy Nofretete vagy egy fenséges Mab királynő is!

A kápolna nyugalmát újabb kislányos élénkség zavarja meg.

- Pompás Mab királynő leszek! - kiált fel Felicity. - Nem gondoljátok?

Cecily fel van háborodva. - De Felicity Worthington, az az én jelmezem!

- Már nem. Én találtam ki először.

- Hogy találtad volna ki, amikor nekem jutott előbb eszembe!

- Hölgyeim! Kecsesség, erő, szépség! - kiabálja túl Mrs. Nightwing a zsivajt, és ezzel emlékeztet bennünket a Spence mottójára, valamint a jó modorra. Úgy nyugszunk meg, mint egy virágoskert a hirtelen támadt szélvihar után. - És van még egy meglepetésem. Mint tudják, a mi Miss McCleethynket az elmúlt hónapokban sürgető személyes ügyei elszólították körünkből. De most örömmel jelenthetem, hogy idegenben levő kötelezettségei nem akadályozzák többé, és hamarosan visszatér közénk. Nálam a levele, amit hangosan fel is olvasok. - Megköszörüli a torkát. - „Kedves Spence-beli Hölgyek! Remélem, a levelem jó egészségben találja Önöket. A tavaszi napsugár már lesüt kedves iskolánkra. Bájos látvány lehet, és remélem, nemsokára én is élvezhetem. Mrs. Nightwing megkérdezte, hogy véglegesen elfogadom-e a Miss Moore távozása által megüresedett helyet, és boldogan jelenthetem ki, hogy igent mondtam. Nem állt szándékomban a Spenceben maradni, de úgy tűnik, szükség van ott rám, és oda megyek, ahova a kötelesség szólít. Hő vágyam, hogy viszontlássam Önöket a hónap végén. Addig pedig minden jót kívánok a tanulmányaikhoz, és sok szerencsét a zabkásához”.

Nevetés követi ezt a megjegyzést, mert a Spence zabkásája hírhedten ehetetlen.

- „És azokat, akik elhagynak minket, hogy hamarosan elfoglalják a helyüket a világban, arra kérem, hogy ne feledjék kötelezettségeiket és álmaikat. Szeretettel: Miss McCleethy”.

Elül a szélroham, a lányok ismét vidám csacsogásba kezdenek. Bár én sem vagyok teljesen nyugodt, mégsem izgulok nagyon. Nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy ezt az utolsó mondatot nekem szánta, hogy ez egy nyílvessző volt, ami egyenesen Miss McCleethy kívánságának kemény íjáról röppent ki, hogy a Rend visszanyerje méltó helyét a birodalmakban.

Utoljára karácsonykor láttam Claire Sahirah McCleethyt Londonban. Elhitette velem, hogy szövetséget köt a Raksanával, és megpróbált rákényszeríteni, hogy bevigyem magammal a birodalmakba. Amikor magamhoz kötöttem a varázslatot, arra számított, hogy majd visszaadom a hatalmat a Rendnek, és az ő feltételeik szerint csatlakozom hozzájuk. Amikor visszautasítottam, figyelmeztetett, hogy ne tegyem őket az ellenségeimmé, majd eltűnt. A Spenceben Mrs. Nightwing alig mesélt a lányoknak Miss McCleethy távollétéről, aki most visszatér, és eltűnődöm, vajon mit jelent ez számomra.

Kettesével-hármasával özönlünk ki a kápolna ajtaján, és lázas izgalomban beszélgetünk a várható eseményekről.

- Örömmel hallom, hogy Miss McCleethy visszajön! Igazán örömteli hír! - mondja Cecily.

- Egy dallal, vagy egy verssel kellene üdvözölnünk a mi Miss McCleethynket! - trillázza Elizabeth. A hangja most sérti a fülemet.

Martha is csatlakozik a perpatvarhoz. - Igen! Szeretem Mr. Shakespeare szonettjeit.

- É... én is énekelhetnék neki - ajánlja fel Ann. Mögöttünk kullog.

Egy pillanatig senki sem szól. - Jaj, Elizabeth, olyan szép hangod

van! Miért nem énekelsz te a mi Miss McCleethynknek? - gügyögi Cecily, mintha Ann meg sem szólalt volna. Egy méhre emlékeztet, aki látszólag a mézkészítéssel van elfoglalva, de közben fájdalmas a csípése.

- Úgy van, énekelj neki! - ért egyet gyorsan Martha.

- Akkor hát meg is egyeztünk. Martha és én felolvasunk egy szonettet. Te majd énekelsz, Elizabeth. Esetleg te is csatlakoznál a felkészülésünkhöz, Fee?

Bárcsak Ann megvédené magát, odavágná Cecilynek, hogy micsoda undorító varangy! De nem teszi, inkább lassít, és még jobban elmarad tőlünk.

- Ann - hívom, és felé nyújtom a kezemet. De nem néz rám, nem is válaszol. Értésemre adja, hogy most már én is közéjük tartozom. Még hetek vannak addig, míg elválunk, de már most ellök magától.

Rendben! Tegye! Elindulok az ösvényen, és csatlakozom a többiekhez. A fák még zavartan viselik új, zöld köntösüket. A ritkás lombon át észreveszem a Keleti Szárnyon folyó munkálatokat. A torony döbbenetes látvány. Úgy érzem, magához vonzza a tekintetemet, mint egy mágnes, aminek nem tudok ellenállni.

Hangos kiáltások és fenyegetődzés harsan fel az építkezés felől, és odarohanunk, hogy lássuk, mi történt. Felemelt ököllel egy csapat férfi áll a füvön. Amikor közelebb érek, látom, hogy nem munkások, hanem cigányok. A cigányok visszatértek! Az arcukat fürkészem, mert reménykedem, hogy megpillantom Kartikot. Korábban velük utazott. De ma nincs közöttük. Elszorul a szívem.

A munkások sort alkotnak a munkavezetőjük, Mr. Miller mögött. Kétszer annyian vannak, mint a cigányok, de azért kéznél van a kalapácsuk.

- Ugyan már, mi ez a ribillió? Miért hagyták abba a munkát az emberei, Mr. Miller? - kérdezi Mrs. Nightwing.

- A cigányok miatt, assz'nyom - vigyorodik el gúnyosan Mr. Miller. - Bajt csinának.

Magas, szőke hajú cigány lép elő, az ajkán beavatott mosoly. Ithalnak hívják. Ő az a cigány, akit Felicity a csónakház mögött megcsókolt. Felicity is meglátja. Elsápad. A férfi kalappal a kezében lép Mrs. Nightwing elé. - Munkát keresünk. Ácsok vagyunk. Sok helyen építünk.

- Tűnj innen, haver - morogja Mr. Miller halkan, feszülten. - Itt mi dolgozunk.

- Együtt is dolgozhatnánk - nyújtja a kezét Ithal. Mr. Miller nem rázza meg.

- Rendes hölgyek. Nincs szükségük piszkos, tolvaj cigányokra.

Mrs. Nightwing közbelép. - Évek óta táboroznak a cigányok a

földünkön. Soha nem okoztak gondot.

Mr. Miller tekintete megvillan. - Látom ám, hogy finom, irgalmas szívű hölgy ön, assz'nyom. De ha kedves hozzájuk, sosem mennek el. Vissza kéne térniük a hazájukba.

Ithal görcsösen fogja a kalapját, a karima meghajlik a kezében.

- Ha visszamegyünk, végeznek velünk.

Mr. Miller szélesen elmosolyodik. - Látja? A hazájuknak sincs szüksége rájuk. Ne vegye fel a cigányokat, assz'nyom! A szemit is kilopják. - Lehalkítja a hangját. - És itt ez a sok fiatal hölgy, assz'nyom... Nem is akarom mondani, mi történhet.

Nem tetszik nekem Mr. Miller. A mosolya üres illúzió. Nem illik mérgezett szavaihoz. Ithal nem válaszol, de megfeszülő állkapcsán látom, hogy szívesen tenné.

Mrs. Nightwing kihúzza magát; olyankor tesz így, amikor minket pirongat. - Bízhatok benne, Mr. Miller, hogy a bálra befejezi ezt az épületszárnyat?

- De mennyire, assz'nyom - feleli a munkavezető, de a tekintete még Ithalon nyugszik. - Az eső miatt maradtunk el.

Mrs. Nightwing úgy szól a cigányokhoz, mint lefekvésre nehezen rávehető, kotnyeles gyerekekhez. - Köszönöm, hogy a szívükön viselik az építkezés dolgát, uraim, de jelenleg rendben megy minden.

Utánuk nézek, ahogy elmennek, és még mindig abban reménykedem, hogy meglátom Kartikot. Mr. Miller leköti Mrs. Nightwing figyelmét, így megragadom a kínálkozó alkalmat. A markomba szorítok egy pennyt, és a cigányok után sietek.

- Elnézést, uram! Azt hiszem, ezt elejtette - nyújtom felé a fényes érmét.

A cigány tudja, hogy csak kitaláltam; gyanakvó mosolya elárulja. Ithaltól vár útmutatást.

- Nem a miénk - mondja Ithal.

- De az önöké lehet! - bukik ki a számon.

A másik érdeklődve néz rám. - Miért?

- Vigyázz, barátom! - inti Ithal. - Lábtörlőnek használnak bennünket. - A pillantása Felicityre villan, aki még arra sem veszi a fáradságot, hogy észrevegye.

- Csak azt szeretném megtudni, hogy Mr. Kartik is önökkel van-e.

Ithal keresztbe fonja a karját. - Miért szeretné tudni?

- Kocsisként akart szolgálni. Véletlenül a tudomásomra jutott, hogy egy család kocsist keres, és gondoltam, értesítem.

- Szégyellem, hogy hazudok.

- Látjátok? - mered rám dühösen Ithal. - Mint a lábtörlő. Hónapok óta nem láttam Mr. Kartikot. Talán már egy finom család szolgálatában áll, és nem jöhet magához játszani.

A megjegyzése felér egy arculcsapással, és mint ilyen, meg is sebez, de még nagyobb fájdalmat okoz a tudat, hogy senki sem látta Kartikot. Félek, hogy valami szörnyűség történt vele.

Mrs. Nightwing összetereli a lányokat, és visszasietek a társaim közé. Közben hallom, hogy Ithal így szól a többi cigányhoz: - Ne engedjetek az angol rózsák csábításának: a szépségük elhervad, de a tüskéik örökké megmaradnak.

- Mit keresett azoknál a férfiaknál, Miss Doyle? - ró meg Mrs. Nightwing.

- Kavics ment a cipőmbe. Azért álltam csak meg, hogy kivegyem

- hazudok.

- Botrányos - suttogja Cecily olyan hangosan, hogy még a holtak is felébrednének rá.

Mrs. Nightwing karon fog. - Álljon be a többiek közé, Miss Doyle... - Feddését a munkások hangos kiabálása szakítja félbe.

- Ohó! Valami van itt lent!

Többen is beugranak az új torony és az iskola régi szárnya közötti gödörbe. Lámpást kérnek, amit le is engednek nekik. Követjük Nightwinget, körbeálljuk a gödröt, hátha megpillantjuk, amit találtak.

A munkások elhajítják a lapátjukat. Piszkos kézzel sepernek, és eltakarítják a száradó sárrögöket. Valóban van valami a föld alatt: egy régi falmaradvány. A kövön különös jelek vannak, de olyan halványak, hogy alig lehet kivenni őket. Mr. Miller a homlokát ráncolja. - E' meg micsoda?

- Tán egy borospince - véli egy bozontos bajszú férfi.

- Vagy egy várbörtön - vigyorog egy másik. A legkisebb termetű társa csizmájára csap. - Hé, Charlie, viselkedj rendesen, különben bedobunk a likba! - Hirtelen elkapja a fiatalember bokáját, amitől az megrémül, és a munkások harsányan felröhögnek.

Mrs. Nightwing elveszi a lámpást, és az ódon kő fölé tartja. Felülről vizsgálgatja, és közben a száját csücsöríti, majd ugyanolyan gyorsan vissza is adja a lámpást Mr. Millernek. - Valószínűleg egy druida vagy akár római emlék is lehet. Azt mondják, még Hannibal is vezethette erre a csapatait.

- Igaza lehet, assz'nyom. Valamiféle útjelzőnek láccik - mondja a tagbaszakadt férfi.

A kőben van valami furcsán ismerős, mintha egy álmot látnék, amit képtelen vagyok visszaidézni, mielőtt örökre elfelejtem. Az ujjaim akaratlanul is közelednek felé. Sebesebben kapkodom a levegőt, a bőröm kimelegszik. Meg akarom érinteni...

- Óvatosan, kisasszony! - Mr. Miller visszalök, mielőtt előrebuknék.

Kihűl a kezem, és összerezzenek, mintha felriadnék.

- Miss Doyle! - dorgál Mrs. Nightwing. - Nagyon közel ment! Egyiküknek sincs itt semmi keresnivalója, és azt hiszem, Mademoiselle LeFarge már várja önöket.

- Igenis, Mrs. Nightwing - feleljük kórusban, de nem mozdulunk.

- Takarítsuk el, assz'nyom? - kérdezi Mr. Miller, és megint átfut rajtam az a különös érzés, bár nem tudom, miért.

Mrs. Nightwing bólint. A férfiak nekiveselkednek, hogy eltávolítsák, de kivörösödött arccal, levegő után kapkodva, újra meg újra felhagynak vele. A legnagyobb és legerősebb ugrik be a gödörbe, és teljes erőből nekifeszül, ám ő is kénytelen hátrébb lépni.

- Meg sem mozdul - közli.

- Mi legyen vele, assz'nyom?

Mrs. Nightwing megrázza a fejét. - Mostanáig itt volt. Hagyják csak!

NYOLCADIK FEJEZET

Felicity nem bocsátja meg nekem a Lady Markhammal kapcsolatos figyelmeztetést, és kizár a nagyteremben felállított sátrából. Szó sincs róla, hogy azt mondaná, nem fogad szívesen, de vidám kacagással honorálja Cecily unalmas történeteit, és hízelkedik Elizabethnek, amikor az negédesen elmeséli, mi történt legutóbb a varrónőjénél, viszont minden szavamat lenézéssel fogadja. Végül a konyhában keresek menedéket.

Meglepve látom, hogy Brigid egy tál tejet hagyott a tűzhelyen. De még furcsább, hogy az ajtó mellé egy keresztet szegezett a falra, az ablakokhoz meg egy-egy gallyacskát.

Letöröm a barna kenyér kemény héját a kamrában. - Brigid... -szólítom meg, mire összerezzen.

- Egek ura! Ne settenkedjen így az öreg Brigid háta mögé! -mondja, és a szívére szorítja a kezét.

- Mi ez? - kérdezem, és a fejemmel a tejre bökök. - Van talán macskája?

- Nincs - kapja fel a varrókosarát. - És erről nem is mondok többet.

Brigidnek mindig több mindenről van mondanivalója, csak elő kell belőle csalogatni a pletykát.

- Egy árva léleknek sem mondom el, Brigid! - ígérem. - Kérem!

- Nos... - Int, hogy üljek mellé a tűzhöz. - Védelemnek szánom -suttogja. - A keresztet is, meg az ablakoknál a vörösberkenye ágakat.

- Mitől védi?

Brigid beleszúrja a tűt az anyagba, és kihúzza a túloldalon. - A Keleti Szárnytól. Nem helyes, hogy azt az átkozott helyet ismét helyreállítják.

- Arra gondol, hogy a tűz és a lányok miatt, akik ott haltak meg?

Brigid a nyakát tekergeti, hogy megbizonyosodjék, senki sem hall

minket. A keze tétlenül hever az ölében. - Egen, arra is, de mindig úgy éreztem, hogy valami nincs körülötte rendben.

- Hogy érti? - harapok bele megint a kenyérbe.

- Az ember a csontjaiban érzi az ilyesmit. - A nyakában lógó keresztet tapogatja. - Egyik nap hallottam, hogy Misszisz Nightwing kérdez valamit a Keleti Szárnnyal kapcsolatban Misszisz Spence-től, isten nyugtassa a mennyországban, mire Misszisz Spence azt felelte, hogy ne aggódjon, mer' sosem enged be semmit, még akkor sem, ha ezér' előbb meg kell halnia. Már a gondolattól kiráz a hideg.

Eugenia Spence az életét áldozta, hogy mindenkit megmentsen a Télvidék teremtményeitől. Nehezen nyelem le a kenyeret, amit rágok.

Brigid kinéz az ablakon, a sötét erdőre. - Bárcsak ne bolygatnák!

- De gondolja csak el, Brigid, milyen szép lesz, ha befejezik, és a Spence olyan lesz, mint régen volt! - győzködöm. - Nem rójuk le vele a tiszteletünket Mrs. Spence előtt?

Brigid bólint. - Dehogynem. Mégis... - A tenyerébe támasztja az állát. - Ugye, nem árulja be az öreg Brigidjét a tej miatt?

- Dehogy - rázom meg a fejemet.

- Jó kislány - simogatja meg az arcomat, és ez a mozdulat a szerencsehozó talizmánoknál nagyobb erővel űzi el a lelkemből a kísérteteket. - Amikó' a gyászruhájában először gyütt ide, nagyon fura jószágnak gondútam. A ződ szeme miatt, ami eszembe juttatta azt a szegény Mary Dowdot, aki meghótt a tűzben, meg a barátnőjét, Sarah-t. De maga nem hasonlít rájuk. Egyáltalán nem.

- Köszönöm a kenyeret - mondom, bár ólomsúlyként húzza le a gyomromat.

- Váljék egészségére, szívecském! Jobb, ha visszamén. Még keresni fogják. - Megint az ablakon túli sötétséget kémleli. - Nem helyes, hogy rendbe teszik. Érzem én. Nem helyes.

Eugenia Spence mindent látó tekintete követ, amikor felkapaszkodom a lépcsőn a szobámba. Ősz haját a kor divatja szerint fésülték: néhány göndör tincs a homlokába kunkorodik, egyébként összetekert haja hátul kontyba tűzve. Magas nyakú ruhát visel, az élénkzöld ruhaderékon kétoldalt rafinált fodor fut végig. Eugenia Spence nem szerette a szerény szürkét vagy a feketét. És a nyakában ott lóg a holdsarló-szemes amulett, ami most az én nyakamban lóg, a ruhám alatt elrejtve. anyám okolta a halálát.

A szobámba érve előveszem anyám naplóját, és újra elolvasom az Eugenia hősiességéről szóló bejegyzést, hogy miként áldozta fel magát, hogy megmentse Sarah-t és az anyámat.

- Meg kell fizetned érte - kiáltotta a lény, és gyorsan elkapta Sarah karját.

Eugenia összeszorította a száját. - A Télvidékre kell sietnünk. -Jég és tűzföldjén találtuk magunkat, a sűrűn növő, csupaszfák és az örök éjszaka világában. Eugenia kihúzta magát.

- Nem veszhetsz el a Télvidéken, Sarah Rees-Toome! Gyere vissza velem! Gyere vissza!

A lény ellene fordult. - Ő hívott meg. Fizetnie kell, különben a birodalmak egyensúlya odavész

- Majd én megyek helyette...

- Tegyen hát! Sokat kezdhetünk egy ilyen nagy hatalmúval...

Eugenia odahajította nekem a holdsarló-szemes amulettjét.

- Fuss, Mary! Vidd magaddal Sarah-t az ajtón át, azután bezárom a birodalmakat!

A lény tett valamit, és Eugenia fájdalmasan feljajdult. Könyörgő tekintettel nézett rám, amitől elakadt a lélegzetem, mert addig még sosem láttam, hogy Eugenia megijedt volna. - A birodalmaknak zárva kell maradniuk, míg ismét meg nem találjuk hozzájuk az utat. És most fussatok! - sikoltotta. ... és amikor utoljára megpillantottam, a varázsigét harsogta, hogy bezárja a birodalmakat, miközben a sötétség nyomtalanul elnyelte.

Becsukom anyám naplóját, hanyatt fekve felbámulok a mennyezetre, és Eugenia Spence-re gondolok. Ha nem hajította volna oda az amulettjét anyámnak, és nem zárta volna be örökre a birodalmakat, ki tudja, milyen szörnyűségek sújtották volna a világunkat. Ezzel az egy cselekedetével mindannyiunkat megmentett, bár előidézte vele önmaga pusztulását. Eltűnődöm, vajon anyám bűne miatt milyen rettenetes sors jutott a nagy Eugenia Spence-nek, és vajon elég leszek-e, hogy vezekeljek érte.

Amikor rám talál az álom, nagyon nyugtalanító képeket látok. Egy levendulaszínű ruhát és kalapot viselő csinos hölgy fut végig a sűrű ködbe burkolt londoni utcákon. Rémült arcát kibomlott vörösesszőke haj keretezi. Int, hogy kövessem, de nem tudok vele lépést tartani, a lábam nehéz, mint az ólom, és nem látok. A macskaköves úton plakátok hevernek - egy előadást hirdetnek. Felveszem az egyiket: Dr. Theodore Van Ripple - az egyedülálló illuzionista!

Felszáll a köd, és a Spence lépcsőjén megyek fel, elhaladok Eugenia Spence hatalmas portréja mellett. Addig megyek, míg a tetőre nem érek, ahol hálóingben állok. Az anyagán átfúj a szél.

A láthatáron viharfelhők gyülekeznek. Odalent a munkások tovább dolgoznak a Keleti Szárnyon. A kezük olyan villámgyors, mint egy bagoly pislogása. A kőoszlop egyre magasabbra emelkedik. Egy ásó a földbe hasít, de nem megy mélyebbre. Valami keménynek ütközött. A férfiak felnéznek rám. - Szeretné kinyitni, kisasszony?

A levendulaszínű ruhát viselő hölgy kinyitja a száját. Mondani akar valamit, de nem jön ki hang a száján, csak a rémület tükröződik a szemében. Hirtelen minden nagyon gyorsan történik. Látok egy szobát, amit egyetlen lámpa világít meg. Szavak. Egy kés. A hölgy fut. Egy tetem úszik a vízen. Suttogás a fülemben: - jöjj hozzám...

Felriadok. Szeretnék újra elaludni, de nem bírok. Valami hívogat, lefelé húz, ki a gyepre, ahol a telihold lágy fénybe vonja a Keleti Szárny állványzatát. A torony az alacsonyan úszó felhőket éri. Az árnyéka átnyúlik a gyepen, és meztelen lábujjamhoz ér. A fű hideg a harmattól.

A tetőn alszanak a vízköpők. A föld mintha búgna a talpam alatt. Ismét a torony és az ott levő kő vonz magához. Lemászom a gödörbe. A Keleti Szárny állványzata fenyegetően fölém tornyosul, az éjszakában úgy kergetik egymást a felhők, mintha valaki dühösen, korbáccsal hajszolná őket. A holdsarló-szem ragyog, és halvány fényénél egy olyan körvonalat látok a kőben, ami a talizmán formájának felel meg.

Bizsergést érzek az ujjaimban. Az érzés átterjed a testemre. Valami ki akar szabadulni belőlem. Nem tudok uralkodni rajta, és félek megtudni, hogy mi lehet.

A kőre teszem a kezemet. Iszonyatos erő árad ki belőlem. A kő aranyos izzással ragyog fel, és a világ meglódul. Mintha egy fénykép negatívját látnám. Mögöttem a Spence, előttem a Keleti Szárny váza, és távolabb az erdő. De ha elfordítom a fejemet, egy másik kép is csillog, ami köztünk áll. Pislogok, hogy tisztábban lássak.

Amikor ismét odanézek, egy ajtó körvonalát látom.

- Miért hoztál ide éjnek idején, Gemma? - zsörtölődik Felicity, és a szeméből igyekszik kidörzsölni az álmot.

- Majd meglátod - világítom meg a lámpásommal a hátsó kertet.

Felicity reszket vékony hálóingében. - Legalább a köpenyünket

felvehettük volna.

Ann összefonja maga körül a karját. Vacog. - V.. .vissza... a... akarok m...menni az á...ágyamba. H...ha M... Mrs. N...Nightwing itt... t.. .talál m.. .minket... - Hátranéz, hogy nem látja-e az igazgatónőnket.

- Esküszöm, nem csalódtok majd. És most álljatok ide! -irányítom őket a torony mellé, a lámpást pedig a lábuk elé teszem. A fény természetfölötti fehérségbe vonja őket.

- Ha ez valami gyerekes csíny, akkor megöllek - fenyeget Felicity.

- Nem az. - Az ódon kő fölötti földdarabra állok, és lehunyom a szemem. Az éjszaka hidege csípi a bőrömet.

- De komolyan, Gemma - nyafog Felicity.

- Csitt! Összpontosítanom kell - förmedek rá. A kétség kegyetlenül sziszegi a fülembe: Nem tudod megtenni. Elhagyott a hatalmad.

Nem hallgatok rá, ezúttal nem. Lassan megszabadulok a félelmemtől. A föld vibrál a talpam alatt. Mintha maga a föld szólítana és igézne meg. Az ujjaim zizegnek az energiától, ami egyszerre ijesztő és izgalmas. Kinyitom a szemem, és kinyújtom a kezem, hogy az elrejtett ajtót megkeressem. Nem annyira látom, mint inkább érzem. Kivételes vágyódás és öröm fog el. A vágy sebe fáj, amit lehetetlen begyógyítani. Titkokat suttog, amelyeket nem értek, olyan nyelveken, amelyeket nem ismerek. Fütyül a szél. Kis portölcséreket ragad fel.

Csillog a föld. Újból megjelenik az ajtó halvány körvonala.

- A kutyafáját! - zihálja Ann.

Felicity bizonytalanul kinyújtja a kezét. - Azt hiszed, hogy ez a birodalmakba vezet?

- A tűz éjszakáján a Télvidék teremtménye eljött, hogy magával vigye Sarah-t - emlékeztetem őket. - És Eugenia Spence magát kínálta fel Sarah helyett. A talizmánját, ezt itt, a nyakamban, odahajította az anyámnak, és lepecsételte a birodalmakba vezető ajtót. A Keleti Szárny kiégett. Az ajtó nyomtalanul eltűnt.

- Nem tudjuk, hogy ez ugyanaz az ajtó-e - mondja reszketve Ann.

- Bárhova vezethet. Esetleg a Télvidékre is.

- Hajlandó vagyok vállalni a kockázatot - jelentem ki, és belecsimpaszkodom a halvány reménybe, amit felajánlottak.

- Cs.. .csapdába eshetünk - figyelmeztet Ann.

- Már csapdába is estünk - mondja Felicity. - Ki akarom deríteni, mi történt Pippel. - Karon fog, én pedig felveszem a lámpást.

- Ann? - Kezet nyújtok, és Ann hideg ujjai az enyémbe kulcsolódnak, és szorosan belém kapaszkodik. Mély levegőt veszek, és előrelépünk. Egy pillanatig olyan érzés, mintha zuhannánk, aztán semmi sincs, csak sötétség, ami édes és dohszagú.

- Gemma? - súgja Ann.

- Igen?

- Mi történt Felicityvel?

- Itt vagyok - feleli Fee. - Akárhol is legyünk.

Először előrelendítem a lámpást, és pár méternyire magunk elé világítok. Hosszú folyosón állunk. A lámpafény halvány kőből rakott, magas, boltíves mennyezetre vetül. A repedésekből itt-ott gyökerek lengedeznek. A Spence a hátunk mögött alszik, de olyan érzés, mintha az a világ üveg mögött feküdne. Továbbmegyünk.

A falak, amikor elhaladunk közöttük, halvány derengést árasztanak magukból, mintha több száz szentjánosbogár világítaná meg az utunkat, majd a hátunk mögött ismét sötétségbe vesznek. A folyosó zavarba ejtően kanyarog.

Ann vacogása visszhangzik az alagútban. - Nehogy eltévedjünk miattad, Gemma!

- Hallgass már! - förmed rá Felicity. - Jó lenne, ha nem vezetnél tévútra, Gemma.

- Gyerünk tovább! - mondom.

Egy falhoz érünk.

- Csapdába estünk - jegyzi meg Ann remegő hangon. - Tudtam, hogy ez lesz belőle.

- Jaj, hagyd már abba! - szól rá nyersen Felicity.

Itt kell lennie. Nem adom fel. Engedd szabadjára a varázslatot, Gemma! Érezd! Szabadítsd fel az erejét! Valami szólít. Mintha maguk a kövek is felébrednének. Egy másik ajtó körvonala jelenik meg a falban, a sarkokban éles fény szűrődik ki. Belököm az ajtót. Nagy porfelhőt kavarva feltárul, mintha évszázadokon át zárva lett volna, és egy rózsaillatú mezőre lépünk be. Az ég ragyogóan kék az egyik irányban, a másikban égővörösen izzik a lemenő nap. Jól ismerjük ezt a helyet, de régóta nem láttuk.

- Jaj, Gemma! - mormolja Felicity. Áhítata hirtelen ujjongásba csap át. - Hát megcsináltad! Végre sikerült visszajutnunk a birodalmakba!

KILENCEDIK FEJEZET

- Milyen gyönyörű! - kiabálja Felicity. Körbeforog, amitől úgy elszédül, hogy végigzuhan a magas fűben, de eközben is kacag.

- Olyan, mint a legcsodálatosabb tavasz, amit valaha láttam -mormolja Ann. És valóban olyan! A fák tetejéről hosszú, bársonyos mohakötelek lógnak, mint egy zöld selyemfátyol, az ágakon fehér és rózsaszín virágok nyílnak. Lágy szellő sodorja le a szirmokat az ég felé fordított arcunkra és ajkunkra. A hajamra szállnak, amitől a fürtjeim olyan édes illatot árasztanak, mint a frissen hulló eső. Eldörzsölök egy virágot az ujjaim között, és beszívom az illatát; meg akarok bizonyosodni, hogy valóságos, és nem álmodom.

- Ugye, tényleg itt vagyunk? - kérdezem, mialatt Fee úgy burkolja magára a mohát, mint a hermelinpalástot.

- Igen, valóban itt vagyunk - nyugtat meg Fee.

Hónapok óta először járja át a remény a lelkemet: ha képes vagyok arra, hogy bejuttassam hármunkat a birodalmakba, akkor még nem veszett el minden.

- Ez nem a kert - szólal meg Ann. - Hol vagyunk?

- Nem tudom - nézek szét. Körülöttünk - látszólag találomra -hatalmas kőtömböket állítottak fel, ami Stonehenge-re emlékeztet. Egy alig kirajzolódó földút kanyarog közöttük, ami az ajtótól a birodalmakba vezet. Az ösvényt alig lehet kivenni, mintha nagyon régen nem járt volna rajta senki.

- Van itt egy kis ösvény - hívom fel a figyelmüket. - Azon indulunk el.

Amint nekivágunk, a sziklában eltűnik az ajtó.

- Gemma! - sikolt fel Ann. - Eltűnt!

Úgy érzem, mintha valaki satuba szorítaná a szívemet. Igyekszem megőrizni a hidegvéremet. Egy lépést teszek a sziklafal felé, és az ajtó ismét felragyog.

- Hála az égnek! - Megkönnyebbülten, hangos sóhajjal lélegzem

fel.

- Gyertek! - könyörög Felicity. - Szeretném látni a kertet. És... -de nem fejezi be a mondatot.

A kövek között megyünk; bár az idő és a kosz ragyavertté tette mindegyiket, lenyűgöző frízekkel büszkélkedhetnek, amelyek különféle nőket ábrázolnak. Némelyik olyan fiatal mint mi, mások olyan idősek, mint maga a Föld. Van köztük harcos, ki a kardját magasra tartja, a napsugarak felé. Az egyik gyermekek és őzek körében ül, a haja laza hullámokban omlik a földig. Egy másik páncélinget visel, és egy sárkánnyal birkózik. Papnők. Királynők. Anyák. Gyógyítók. Olyan, mintha az asszonyi lét teljességét képviselnék.

Ann tátott szájjal bámulja a sárkánnyal birkózó nőt. - Mit gondoltok, kik ezek?

- Talán a Rend tagjai voltak, vagy még annál is régebben éltek -válaszolom. Végigsimítok egy faragást, melyen három nő látható egy bárkában. A bal oldalon egy fiatal lány, a jobb oldali kicsit idősebb, és középen egy vénasszony tart a magasba egy lámpást, mintha várna valakire. A gyomromban különös érzés támad, mintha megpillantottam volna a jövőt. - Ugye, bámulatosak?

- A legbámulatosabb, hogy egyetlen istenverte fűző sincs rajtuk -kuncog Felicity. - Jaj, Gemma, siessünk már! Nem bírok tovább várni.

Az ösvény egy lábon álló búzamezőn, takaros sorokban ültetett olajfák és egy barlang mellett vezet el, ahol régen az Orákulum Rúnái álltak. Végre abban a kertben találjuk magunkat, amire saját birtokunkként gondoltunk.

Amint ismerős földön járunk, Felicity előreszalad. - Pippa? -kiáltja. - Pippa! Én vagyok az, Felicity. Pippa! Visszajöttünk! -Minden zugot átkutat. - Hol lehet?

Képtelen vagyok kimondani, amire gondolok, hogy kedves barátnőnk, Pippa, most már örökre elveszett. Vagy átkelt a folyón a túlsó partra, vagy összeállt a Télvidék lényeivel, és az ellenségünk lett.

Várom, hogy a varázslat felszikrázzon bennem, de nem olyan, mint régen volt. Kijöttem a gyakorlatból. Helyes. Kezdd valami egyszerűvel, Gemma! Felkapok egy csomó levelet, és a markomba szorítom őket.

Lehunyom a szemem. A szívem kicsit gyorsabban ver, a múlt- és jelenbeli tapasztalatok olyan gyorsan folynak át rajtam, mintha villám csapott volna belém. Az ereimben új vér kering. Elragadtatott mosoly játszik az ajkamon. És amikor kinyitom a szemem, a levelek rubintokká váltak a tenyeremen.

- Á! Nézzétek! - rikoltok fel. A magasba dobom őket, és vörös esőként hullnak le.

- Istenem, de régen nem játszottunk a varázslattal! - Ann is leveleket gyűjt, aztán rájuk fúj. A levelek a lélegzetével szétszállnak, aztán lassú spirálban a földre esnek. Ann a szemöldökét ráncolja. -Azt szerettem volna, ha pillangókká válnak!

- Várj, majd én megpróbálom! - Felicity felkap egy maroknyit, de akárhogy igyekszik is, semmi más nem lesz belőlük, csak levelek maradnak. - Miért nem tudom megváltoztatni őket? Mi történt a varázslattal? Te hogy tudtad rubinttá változtatni őket?

- Egyszerűen kívántam valamit, és átváltoztak - vonom meg a vállamat.

- Milyen ügyes vagy, Gemma! Tényleg magadhoz kötötted a Templom varázslatát! - mondja Felicity, és hangjában tisztelet és irigység keveredik. - Biztos minden morzsája benned van.

- Feltehetően így van - hagyom helyben, de nem hiszek benne. Ide-oda forgatom a kézfejemet, és úgy bámulom, mintha még sosem láttam volna. Ugyanaz a semmilyen, szeplős kéz, ami eddig, és mégis...

- Csinálj valami mást is! - utasít Felicity.

- Mint például?

- Változtasd át azt a fát sárkánnyá...

- Ne azzá! - szakítja félbe Ann, és elkerekedik a szeme.

- Vagy a virágokat udvarlókká...

- Az tetszik! - helyesel Ann.

- Jaj, Gemma! Az egész Templom benned van. Tégy, amit akarsz!

- Rendben van - hagyom rá. A lábamnál egy kis kő hever. - Hm. Én ezt most... hm... átváltoztatom egy...

- Sólyommá! - kiabálja Felicity, amikor Ann azt kiáltja: -Királyfivá!

Megérintem a követ, és egy pillanatig úgy érzem egyek vagyunk, a föld részévé váltam. Hangos kvakkal valami nyálkás ütődik a tenyeremhez. A béka nagy szemeket mereszt, mintha megdöbbentené a felfedezés, hogy már nem kő.

Ann elfintorodik. - Királyfiban reménykedtem!

- Még megcsókolhatod - ajánlom, és Fee nevet.

Ann letép egy százszorszépet, és egyenként kitépkedi a szirmait. -Ha nálad van az összes hatalom, Gemma, mit jelent ez számunkra?

Felicity abbahagyja a nevetést. - Nekünk nem marad.

- Egyszer szövetséget kötünk majd a birodalmakban élő törzsekkel, és összefogunk velük, hogy osztozzunk a varázslatban...

- Igen, de az hónapokba telhet - érvel Felicity. - És most mi lesz?

Ann az ölében tartja a szétmarcangolt százszorszépet, és még csak

rám sem néz. Egy perce még alig bírtam magammal az örömtől. Most rettenetes bűntudat gyötör, hogy ekkora hatalmam van, a barátnőimnek meg semmijük sincs.

- Ha én vagyok a varázslattal teli Templom - kezdem akadozva -, akkor képesnek kell lennem arra is, hogy adjak nektek, ahogy a Templom is adott nekünk.

- Szeretném megpróbálni - sürget Felicity. A karomra teszi a kezét. Sóvárgása felmelegíti a ruhaujj alatt a bőrömet; szeretném lerázni a kezét. Ha ugyanis adok neki, nekem kevesebb marad? Neki meg több lesz?

- Gemma! - kérlel Felicity. A tekintete reménykedő, és rossz barát vagyok, ha azon töröm a fejemet, hogyan tagadjam meg tőle.

- Adjátok ide a kezeteket! - parancsolom. Másodperceken belül összefogódzkodva állunk. Erős rántást érzek, ami majdnem átható fájdalommal ér fel. Felicity kívánságai visszhangoznak a fejemben. Szabadság. Hatalom. Pippa. Pippa a legerősebb kívánsága, és érzem, hogy Fee mennyire vágyódik hiányzó barátnőnk után; a fájdalma olyan, mint egy mély seb. Elengedjük egymás kezét, és egy pillanatra egy fának kell támaszkodnom, hogy ne essek el.

Fee szélesen mosolyog. - Érzem, érzem!

Mialatt nézem, egy fényes mellvért jelenik meg a hálóinge fölött. A haja hosszan, kibontva lobog. A karjára egy számszeríjat csatoltak fel. A másik karján egy sólyom. - Ó, ha azok az idős hölgyek most láthatnának! - Ellentmondást nem tűrő hangon folytatja: - Attól tartok, Lady Szélescsípő, ha még egyszer gúnyosan vigyorog rám, kénytelen leszek megengedni, hogy a sólymom felfalja önt!

Ann reménykedve néz rám.

- Add a kezed! - kérem.

Egy perccel később maga elé tartja a kezét, mintha nem hinne a saját bőre csodájának. Könnyek patakzanak az arcán.

- Ismét elevennek érzem magam! - nevet a könnyein át. - Olyan halott voltam idebent, de most... Hát nem érzitek? - kérdezi.

- Dehogynem! - válaszolom felvillanyozva.

Ann középkori, arannyal átszőtt köntössel ajándékozza meg magát. Úgy néz ki, mint egy tündérmese királykisasszonya.

- Gyönyörű vagy, Ann! - kiáltom. Nem akarom, hogy ez az éjszaka valaha is véget érjen.

Felicity elengedi a sólymot. Egyre magasabbra szárnyal, egyre merészebb kanyarokat ír le. Szabad, és még az ég sem állíthatja meg.

A folyó valami új érkezését jelzi. Egy hatalmas hajó közeledik recsegve. Az elején egy irdatlan, félelmetes arcú, zöld bőrű és sárga szemű lény, akinek arcát sziszegő kígyók veszik körül. A Gorgó! Vadul integetve szaladok oda, hogy üdvözöljem.

- Gorgó! - kiáltom. - Én vagyok az, Gemma! Visszatértünk!

- Üdvözöllek, Mindenható - feleli síkos, kásásan suttogó hangján. A tekintete sem meglepetést, sem örömet nem tükröz. A füves parthoz siklik, és leengedi a hajóhídját, hogy felkapaszkodhassak a fedélzetére. A pallóit szürkére marta a tengervíz. Az oldalán ezüsthálók és összegubancolódott kötelek lógnak. Nagy hajó, de ütött-kopott. Az egykor büszke harcost évszázadokkal ezelőtt a Rend elleni zendülésben játszott szerepéért büntetésként ehhez a hajóhoz szögezték. Most már elhagyhatná, de még nem tette. - Azt reméltük, korábban jössz.

- Amióta utoljára találkoztunk, képtelen voltam bejutni a birodalmakba. Már attól féltem, sosem tudok visszatérni. De most itt vagyunk! Jaj, Gorgó, jól vagy? Hát persze, hogy jól! - Lassan úrrá lesz rajtam a boldogság, mert visszaszereztem a varázslatot. Érzem, hogy lángra gyújt. Igen! Végre visszatértünk a birodalmakba. Hazajöttünk.

A hajó orrába merészkedem, és a Gorgó hatalmas, zöld arca közelébe kucorodom. A feje körül tekergőző kígyók ide-oda siklanak, engem figyelnek, de nem próbálnak lecsapni rám.

A Gorgó szeme elkeskenyedik, ahogy a látóhatárt fürkészi. - Az utóbbi időben szokatlanul nagy a nyugalom a birodalmakban. Semmit sem hallottam a Télvidék lényei felől.

- Gondolom, ez jó hír.

- Nem is tudom... - tűnődik a Gorgó.

- És mi lett Pippával? - kérdezem úgy, hogy Fee és Ann ne hallja.

- Láttad valamerre?

- Nem - válaszolja a Gorgó, és nem tudom, megkönnyebbüljek-e vagy féljek. - Nyugtalan vagyok, Mindenható. Még soha nem telt el ennyi nap a lények nélkül.

Virágillat száll a levegőben. A folyó olyan kellemesen csacsog, ahogy máskor is. A varázslat olyan édes vadsággal bizsereg az ereimben, hogy nehéz elképzelnem, hogy a jövőben bármi is félresikerülne.

- Talán elmentek - vélem. - Vagy végre átkeltek.

A kígyók felemelkednek, és a Gorgó hatalmas fején tekeregnek, kegyetlen kis fejükből elővillan, majd ismét eltűnik rózsaszín nyelvük. - Egyetlen lelket sem láttam a folyón átkelni.

- Ez még nem jelenti azt, hogy nem is keltek át. És megeshet, hogy egynek sem volt szüksége segítségre.

- Meglehet - sziszegi a Gorgó, de az arcáról nem tűnik el az aggodalmas kifejezés. - Más sürgős ügyek is vannak. Philon kérdezősködött utánad. Az erdei népek nem felejtették el az ígéretedet, hogy szövetségre lépsz velük, összefogsz velük a Templomnál, és megosztod a varázslatot. Elvigyelek most hozzájuk?

Még félórát sem töltöttem a birodalmakban, és máris kötelezettségek nyomják a vállamat. - Azt hiszem... - A barátnőimre pillantok, akik marokszám kapják fel a virágokat, és hajítják fel őket a levegőbe, ahonnan ezüst pikkelyként hullnak le. - Most még ne.

A Gorgó sárga szeme belém lát. - Nem akarsz megválni a varázslattól?

Leugrom, és a folyó kellemes felszínén nézem a tükörképemet. Várakozásteljesen viszonozza a pillantásomat. Úgy tűnik, még neki is elvárásai vannak velem szemben. - Tudod, Gorgó, azt hittem, mindent elvesztettem. Még csak most tértem vissza. Fel kell fedeznem a birodalmakat és a varázslatot, meg kell keresnem a legjobb irányt - sorolom lassan, hangosan gondolkodva. - És a saját világomban is szükségem van rá. Szeretnék a barátaimnak segíteni, hogy amíg tehetjük, megváltoztathassuk az életünket.

- Értem - mondja a Gorgó, de nem tudom, mit érez. A hatalmas szörny halk mormolássá halkítja a hangját. - Más megfontolások is vannak, Mindenható.

- Mire gondolsz?

- A hatalom soha nem volt egyetlen személy kezében. Egyensúlynak kell lennie a káosz és a rend, a sötétség és a fény között. Azzal, hogy a Templom varázslatát csak magadhoz kötötted, a birodalmakban többé már nincs egyensúly. A hatalom megváltoztathat... és te is megváltoztathatod a varázslatot.

Elpárolog a boldogságom. Egy kis kavicsot dobok a folyóba. A hullámok átsiklanak a tükörképemen, és eltorzítják, amíg már alig ismerek rá. - De ha én tartom a kezemben a hatalmat, senki sem részesülhet a varázslatból - gondolkozom ismét fennhangon, miközben lassan testet ölt egy ötlet a fejemben. - A birodalmak végre biztonságban lesznek. És... - Nézem, ahogy Ann letép egy falevelet, és egyetlen fújással pillangóvá változtatja. - ...nem tartom magamnál sokáig.

- Megígéred? - sziszegi a Gorgó, és sárga szemének pillantása az enyémbe mélyed.

- Igen.

A Gorgó látható nyugtalansággal kémleli a látóhatárt. - Sokat nem tudunk a Télvidékről, Mindenható. Jobb, ha szövetséget kötsz, éspedig gyorsan.

Szokatlan, hogy a Gorgó fél. Még sosem tapasztaltam nála ezt az érzést.

- Mondd meg Philonnak... - kezdem, aztán elhallgatok. Mit mondhatok neki? Hogy több időre van szükségem? Hogy e percben, semmiben sem vagyok biztos, azt az egyet kivéve, hogy boldog vagyok a birodalmakban, és egyelőre nem tudok még erről az érzésről lemondani? - Mondd meg neki, hogy megvitatjuk ezt a kérdést.

- Mikor? - sürget a Gorgó.

- Hamarosan - válaszolom.

- Mennyire hamar?

- Amint visszatérek - felelem gyorsan, mert oda akarok menni a barátnőimhez.

- Várjuk a visszatérésedet, Mindenható. - Azzal lehunyja nyugtalanító szemét, és elalszik.

Órákon át játszunk, hagyjuk, hogy a varázslat teljesen virágba boruljon bennünk, amíg úgy nem érezzük, hogy maga az idő is a miénk. A sokáig bennünk szunnyadó remény szárba szökken, és megszédülünk a boldogságtól, amit a lehetőség teremt. Felicity egy hintán lustálkodik, amit puha, zöldellő indákból font. Hagyja, hadd ringassa, és közben a bársonyos fűben húzza a lábujjait.

- Bárcsak megmutathatnánk a világnak a hatalmunk nagyságát... -Felicity mosolyog, és nem fejezi be a mondatot.

Ann letép egy pitypang bóbitát a magas fű közül. - A színpadon állnék Lily Trimble mellett!

- Inkább Lily Trimble könyörögne, hogy melletted állhasson! -javítom ki.

Ann teátrálisan a mellére szorítja a kezét. - „Szép a rút, és rút a szép”[4]

- Bravó! - tapsolunk Felicityvel.

- Ó, és nagyon, de nagyon szép akarok lenni! És gazdag! És egy grófhoz akarok férjhez menni, és tíz gyereket akarok! - Ann a kívánsághoz lehunyja a szemét, és nagyot fúj a pitypangra, de a szél csak a felét hordja szét.

- És te mit kívánnál, Gemma? Mit akarsz? - faggat Felicity.

Mit akarok? Miért lehetetlen erre az egyszerű kérdésre, erre a két szóra válaszolni? Olyasmit kívánnék, ami lehetetlen: szeretném, ha az anyám élne, az apám jobban lenne. Szeretném-e, ha alacsonyabb, világosabb bőrű, szeretetre méltóbb, kevésbé bonyolult személyiség lennék? Attól félek, a válaszom igen. Szeretnék megint gyerek lenni, biztonságra és melegségre vágyom, ugyanakkor valami sokkal veszélyesebbet is szeretnék: egy bizonyos indiai fiú csókját, akivel karácsony óta nem találkoztam. Szenvedélyek, kétségek és vágyak egyvelege vagyok. Úgy fest, hogy mindig a vágyaim uralkodnak felettem, és csak ritkán vagyok az elégedettség állapotában.

Várják a válaszomat. - Szeretném tökélyre vinni a pukedlit, hogy ne járassam le magam Őfelsége előtt.

- Ahhoz tényleg varázslat kell - jegyzi meg szárazon Ann.

- Köszönöm a belém vetett bizalmadat. Igazán nagyra értékelem!

- Én vissza szeretném hozni Pipet - mondja Felicity.

Ann az ajkába harap. - Gondolod, hogy tényleg rabul ejtette a Télvidék, Gemma?

A végtelen mezőt nézem. A virágok hajladoznak a lágy szellőben.

- Nem tudom.

- Nem! - vörösödik el Felicity.

- Oda indult - emlékeztetem gyöngéden.

Amikor utoljára láttuk drága barátnőnket, Pippa már változni kezdett, közéjük kezdett tartozni. Azt akarta, hogy a varázslattal hozzam vissza a mi világunkba, de képtelen voltam rá. A teremtmények nem térhetnek vissza. Nem szeghettem meg ezt a szabályt, és Pippa meggyűlölt érte. Néha úgy érzem, hogy Felicity is gyűlöl emiatt.

- Higgyétek el, ismerem Pipet! Soha nem hagyna így el.

- Talán nemsokára viszontlátjuk - vetem fel. De a viszontlátás nem tölt el örömteli várakozással. Ha Pippa valóban a Télvidék teremtménye lett, akkor többé már nem a barátunk, hanem az ellenségünk.

Felicity megragadja a kardját, és elindul a fák felé.

- Hova mész? - kiáltom utána.

- Megkeresem Pipet. Ha jöttök, jó, ha nem, úgyis jó.

Természetesen vele tartunk. Ha Fee egyszer a fejébe vesz valamit,

lehetetlen józan belátásra bírni. És szeretném tudni az igazságot, bár remélem, hogy nem látjuk viszont Pipet. Mindannyiunk érdekében remélem, hogy már átkelt a folyón.

Felicity átvezet minket egy virágokkal telehintett mezőn. Jácintillat keveredik apám dohánya, a friss dosa (indiai étel) és anyám meleg bőrének rózsavíz-illatával. Megfordulok, és félig-meddig arra számítok, hogy anyámat pillantom meg a hátam mögött. De nincs ott. Elment, már csaknem kereken egy éve. Néha olyan rettenetesen hiányzik, hogy úgy érzem, nem kapok levegőt anélkül, hogy ne érezném a mellkasomban fészkelő fájdalmat. Máskor felfedezem, hogy elfelejtettem vele kapcsolatos apróságokat: a szája vonalát vagy a nevetését. Nem tudom felidézni az emlékét. Amikor ez történik, páni félelemmel próbálok visszaemlékezni. Attól rettegek, hogy ha nem kapaszkodom pontról pontra ezekbe az emlékekbe, örökre elveszítem őt.

A Sóhajok Barlangjai alatti pipacsmezőre érünk. Az élénkvörös virágok sötét szívüket mutatják felénk. Felicity leszakít egyet, és a füle mögé tűzi. Magasan tornyosul fölénk a sziklaszirt. A megfeketedett edények szivárványszínű füstöt okádnak, és elhomályosítják a szirt tetejét, ahol az Érinthetetlenek a Templomot és az örökkévalóság kútját őrzik. Itt láttam utoljára Kirkét.

Meghalt, Gemma. Megölted.

Mégis hallottam a hangját egyik álmomban: azt mondta, még él. Láttam kísértetiesen sápadt arcát a kút mélyén.

- Mi baj, Gemma? - kérdezi Ann.

Megrázom a fejemet, mintha örökre ki akarnám törölni belőle Kirké emlékét. - Semmi.

Gyalogolunk egy darabig, amíg a mező buja érettsége át nem adja a helyét a göcsörtös fák sűrű ligeteinek. Komor felettünk az ég, mintha korom csíkozná. Nincsenek virágok, se bokrok. Tulajdonképpen szín sincs, kivéve a törékeny fák barnáját és felettük az ég szürkeségét.

- Brr - borzong meg Felicity. Felemeli a csizmáját, és megmutatja a talpát. Fekete és kásás, mint a rohadt gyümölcs. Felnézek, és látom, hogy a fákon fürtökben lógnak a bogyók; laposan és leverten csüngnek, mint maguk az ágak.

- Mi történt itt? - töpreng fennhangon Ann, és egy ágról lehúzza a rothadó kérget.

- Nem tudom - válaszolom. - Gyertek, változtassuk vissza!

Egy fatörzsre tesszük a kezünket. Szín árad a félholt kéreg alatt.

A fa száraz és barázdált bőrén át levelek furakodnak ki, de olyan hang kíséretében, mintha maga a föld repedne meg. A poros földön indák siklanak. Az aszott gyümölcsök megtelnek, és lilásvörösre színeződnek, az ágak meghajlanak lédús súlyuk alatt. A varázslat hullámot vet bennem, és olyan érettnek és gyönyörűnek érzem magam, mint maga a gyümölcs.

Elkapom Annt, aki felrikkant, amikor szédülten keringőzni kezdek vele. Eleresztem, és elkapom Felicityt, aki - mivel ő Felicity -vezetni akar. Perceken belül szédítően gyorsan, körbe-körbe forgunk, a boldogságom az övéktől hajtva magasra szárnyal.

A távolban hirtelen dörögni kezd, az ég vörösen lüktet, mint egy égő horzsolás. Eleresztem a többieket, és háromfelé esünk; Ann hangos jajdulással keményen a földre zuhan.

- Na de, Gemma!

- Láttátok? - kérdezem, és az ösvény felé futok. - Egy pillanatra olyan furcsa lett az ég!

- Hol? - kémleli Felicity az eget, mely ismét az alkonyt idézi.

- Arra - vezetem őket a megfelelő irányba.

Addig megyünk, míg egy hosszú szederindafalhoz nem érünk, mely tele van éles tüskékkel.

- És most? - kérdezi Ann.

A szederindák sűrű szövedékén át egy kis rést látok, s azon át zöld mező és sziklák, köd és göcsörtös fák különös vidékét fedezem fel, amely a Bronté-nővérek kísérteties történeteiben szereplő angol lápra emlékeztet. És távolabb valami kiemelkedik a ködből.

- Mi az? - hunyorgok.

Felicity kukucskálni próbál. - Reménytelen. Semmit sem látok. Keressünk valami bejáratot!

Elindul a barátságtalan ösvényen, és közben meg-megáll, hogy megvizsgálja a szederfal erejét.

- Jaj! - Visszahúzom a kezemet. Az egyik éles tüske belefúródott az ujjamba. Véres lett a tüske. A szederindák fájdalmas sóhajjal csúsznak szét. A hosszú, tüskés szálak eleresztik egymást, mint a szétszóródó kígyók. Hátrahőkölünk, amikor egy hatalmas lyuk támad a helyükön.

- És most mit tegyünk? - suttogja Ann.

- Bemegyünk-válaszolja Felicity, és a mosolyán érződik a kihívás.

Átfurakodunk a keskeny nyíláson a kopár erdő felé. Érezhetően hűvösebb van. Libabőrösek leszünk. A földön vaskos indák csavarodnak, megfojtják a fák törzsét, és elfojtanak bármit, ami itt nőhet. Itt-ott néhány bátor virág üti fel a fejét; kevesen vannak, de nagyok és csodálatosan szépek: sötét, bíborszínű szirmaik akkorák, mint egy-egy férfiököl. Halványkék fény vetül mindenre. A téli alkonyatra emlékeztet. Különös érzést sugall ez a vidék: vonz, ugyanakkor menekülnék is. Olyan, mint egy figyelmeztetés.

Az erdő szélére érünk, és meglepetten nézünk körül. A hegyen egy pompás kastélyrom áll. Az oldalait halvány, beteges moha és vénséges vén, elfásodott szárú indák nőtték be. A kövek között fagyökerek, amelyek, mint a csontos ujjak, kapaszkodnak a kastélyba, és szorosan fogják kéretlen ölelésükben. A mészkőből rakott egyik torony azonban ellenáll a támadásuknak. Fenségesen emelkedik ki a hegy mohó kezei közül.

A torony közelében finom dérréteg takarja a földet; a látvány olyan, mint egy porcukorral vékonyan behintett babaházé. Furcsán mutat itt. Olyan csend van, mint mikor először leesik a hó.

- Mi ez a hely? - kérdezi Ann.

- Nézzük meg belülről! - ugrik előre Felicity, de visszarántom.

- Fee! Fogalmunk sincs, hol vagyunk, és ki lakik itt!

- Úgy van! - vágja rá, mintha teljesen félreértettem volna a kirándulásunk lényegét.

- Hadd emlékeztesselek a Pipacs Harcosokra! - idézem fel az ijesztő lovagok nevét, akik abban a reményben csaltak a katedrálisukba, hogy megölnek minket, és maguknak szerzik meg a varázslatot. Miközben futva mentettük az életünket, a Pipacs Harcosok hatalmas fekete madarakká változtak, és kikergettek bennünket a nyílt vízre. Nagy szerencsénk volt, hogy elmenekültünk előlük, és még egyszer nem követem el ugyanazt a hibát.

Ann megborzong. - Gemmának igaza van. Menjünk vissza!

A dermedt csendet levélsusogás töri meg. Hívó kiáltás harsan az erdő felől, a hátamon végigfut a hideg.

- Huhu!

- Mi volt az? - súgja Ann.

- Egy bagoly? - kérdezek vissza, és levegő után kapkodok.

- Nem hiszem - vélekedik Felicity.

Összebújunk. Felicity kivonja a kardját. A varázslat végigseper rajtam, és a félelmemmel birkózik. Tőlem jobbra mozgást látok: a zöld növények között valami fehér villan. Balra is sebesen elsuhan valami az erdőcske fái között.

- Huhú! Huhú!

Mintha körös-körül volnának. Itt egy hang, ott egy hang, egy színcsík szökken tova.

- Huhú! Huhú!

Egyre közelebb. Már nem is tudom, merre forduljak. A bokrok rezzenetlenek. De valaki figyel minket. Érzem.

- Gy.. .gyertek elő - dadogom, a hangom színtelen, mint egy holdsarló.

Egy fa mögül lép elő. Az éjszaka bíbor borongásában szinte világít. Fehér ruhája alul barna a piszoktól, a bőre olyan színű, mint a halottaké. Összecsomósodott hajában virágkoszorú, de a virágok már elhervadtak, és gyommá lettek. De ettől még ismerjük. Ő a barátnőnk, akit hónapokkal ezelőtt eltemettünk, a barátnőnk, aki nem akart átkelni a folyón, akiről azt hittük, elveszett, és a Télvidék foglya lett.

Rémült suttogással ejtem ki a nevét: - Pippa...

TIZEDIK FEJEZET

Felicity szeme elkerekedik. - Pip? Te vagy az?

Pippa a karját dörzsöli, mintha megpróbálná felmelegíteni. - Igen, én vagyok az. A ti Pipetek. - Egyikünk sem mer megmoccanni. Pip halvány arcát könnyek szántják. - Hát már meg sem öleltek? Ilyen keveset jelentek már nektek? Ilyen gyorsan elfelejtettetek?

Felicity kardja csörömpölve esik a kemény földre. Fee egyenesen Pippához fut, és átöleli elveszett barátnőnket. - Mondtam nekik, hogy sosem hagynál el úgy, hogy nem búcsúzol el. Mondtam nekik!

Pip Annre néz. - Drága Ann! Még most is szívesen fogadod a barátnődet?

- Hát persze. - Ann Pip kicsi, törékeny alakja felé nyúl.

Végül odalép hozzám. - Gemma! - Szomorú kis mosollyal néz rám, és idegesen harapdálja az alsó ajkát. A fogai hegyesebbek lettek, a szeme hol a régi, gyönyörű ibolyakék, hol nyugtalanító, kékes tejfehér, a közepén egy apró, fekete gombostűfejnyi ponttal. A szépsége megváltozott, de még most is igéző. Sötét haja, mely mindig is hosszú volt, most olyan vad fürtök kuszasága, mint a kastélyt körbefonó indáké. Rajtakap, hogy őt bámulom. Keserűen, kurtán kacag fel. - Úgy festesz, Gemma, mintha kísértetet láttál volna!

- Azt hittem, a Télvidékre mentél - válaszolom bizonytalanul.

- Majdnem - borzong meg.

- De mi történt? - kérdezi Felicity.

Pippa az erdő felé kiált. - Minden rendben! Kijöhettek! Biztonságban vagytok. Ők a barátaim.

Rongyos lányok kerülnek elő egyenként a bokrok és a fák mögötti rejtekhelyeikről. Kettőnél hosszú bot van, amelyek elég veszélyesnek látszanak. Ahogy közelednek, feltűnnek megpörkölődött rongyaik, az arcukat és a karjukat borító szörnyű égésnyomok. Tudom, kik ezek a lányok: a gyártűzben meghalt szerencsétlenek, akikkel hónapokkal ezelőtt találkoztunk. Amikor utoljára láttuk őket, a Télvidék és a romlás felé meneteltek. Megkönnyebbülten veszem tudomásul, hogy nem ott érte őket a vég, de el sem tudom képzelni, hogyan menekültek meg.

Egyikük, akinél bot van, egy csontos, ragyás bőrű lány, akinek mindkét karja végig megégett, Pippa mellé áll. Emlékszem, hogy már beszéltem vele a birodalmakban. Bessie Timmons a neve. Olyan lány, akivel nem szeretnék rosszban lenni.

Gyanakvóan méreget. - Minden rendben?

- Igen, Bessie. Ők a barátnőim, akikről meséltem - jelenti ki büszkén Pippa.

- Akik elvették a Templom varázslatát, magát meg itt hagyták? -horkan fel Bessie.

- De látod, hogy visszajöttek. - Pippa ragyogó mosollyal karolja át Felicityt.

Bessie-nek azonban cseppet sem tetszik a dolog. - A maga helyében nem vónék olyan boldog. Nem maradnak itt.

Pippa úgy fenyegeti meg az ujjával, mint egy tanítónő. - Ne feledd a mottónkat, Bessie: Kecsesség, erő, szépség! Egy hölgynek nyájasnak kell lennie, amikor a vendégeit fogadja.

- Igenis, Miss Pippa - feleli Bessie bűnbánóan.

- De Pip... hol voltál? - kérdezi Felicity, és újra megöleli Pippát. -Mindent tudni akarok!

Tudom, hogy nekem is meg kellene ölelnem, ahogy Fee és Ann tette, de csak a nyugtalanító szemeket és a hegyes fogakat látom, és félek.

- Mindent elmondok. De gyertek be! Hűvös van idekint. - Pippa megfogja Ann és Felicity kezét, és a kastély felé húzza őket. Bessie Timmons morogva követi őket. A többi lány is utánuk sorjázik, én pedig a sor végén kullogok.

Pippa elhúzza a vasreteszt a kastély megvetemedett faajtaján. A deszkák között átkúszó gyomok az ajtó elejére tapadnak.

- Itt is vagyunk! - tárja ki az ajtót Pippa. - Otthon.

A kastély valaha gyönyörű erődítmény lehetett, de most csak ódon téglák halmaza, melyeket habarcs helyett indák tartanak össze. A falak mohától síkosak. Penész- és rothadásszag terjeng a levegőben. A lecsempült kőlapok közül törékeny, szárukon elhervadt százszorszépek kandikálnak ki. Az egyetlen, ami nő, a nadragulya. A mérgező bíbor virágok kis harangokként lógnak a fejünk felett.

- Szóval mindvégig itt... - Lenyelem az éltél szót, és máshogy fogalmazok: - Itt voltál mindvégig?

- Csak ez maradt számomra. Shalott hölgyének omladozó kastélya. - Pippa nevet, de a kacagása üresen kong. A kandallóba vésett díszes faragványokat simogatja; olyanok, mint a szentek arcai, amelyeket megfeketített az idő. - De látszik rajta, hogy egykor varázslatos és gyönyörű volt.

- Mi lett vele? - kérdezi Ann.

Pippa dühösen néz rám. - Elfeledték.

Felicity félrehúz egy foszlott faliszőnyeget, amely mögött csigalépcső tűnik fel. - És ez hova vezet?

- A toronyba - feleli Pippa, és ábrándosan elmosolyodik

- A kedvenc helyem, mert onnan mérföldekre ellátok. Láttalak benneteket is, ahogy elindultatok az ösvényen. Olyan vidámak voltatok! - Lehervad a mosolya, de gyorsan új mosolyt varázsol a helyére. - Megmutassam?

Követjük Pippát felfelé a kanyargós, ódon lépcsőn. Magasan a fejünk felett pókhálók lógnak a szuvas fagerendákról. Az ezüstös szálak csillognak a nedvességtől. Egy szerencsétlen teremtmény itt pusztult el. Az egyik pókháló közepén esett csapdába, a teteme itt fekszik, és bomlik, és egy pók araszol felé.

Támaszt keresek a falnál. Az indák az ujjaim köré tekerednek. Rémülten hőkölök hátra, és megcsúszom a porladó köveken. Pippa odanyúl, megfogja a kezem, és biztos helyre húz. - Maradj veszteg egy kicsit! - int.

Ámultan nézzük, ahogy az indák győztes seregként keresztül-kasul cikáznak a köveken. A falak nyögnek a megterheléstől, és attól félek, ránk omlik az egész kastély. Másodpercekkel később a mozgás megszűnik, de addigra mindenütt friss kacsok jelentek meg.

- Mi volt ez? - suttogja Felicity.

- A környék napról napra, apránként falja fel - magyarázza szomorúan Pippa. - Azt hiszem, nemsokára más lakhely után kell néznünk. - Elengedi a kezem. - Jól vagy, Gemma?

- Igen - válaszolom. - Köszönöm.

- Kétszer mentettem meg az életedet - emlékeztet. - Emlékszel az első alkalomra? A vízi nimfák majdnem lehúztak, de én visszarántottalak - mondja, és érzem, ahogy kinyílik köztünk a főkönyv, melyben nyilvántartja a tartozásaimat.

Pipnek igaza volt a toronnyal kapcsolatban: valóban pompás. A tetejéről túllátunk azon a vidéken is, ahonnan jöttünk: a Sóhajok Barlangjait, a kerteket szegélyező olajfákat, a kék eget és a narancs naplementét is látjuk. A tekintet elér a Határvidékig, ahol sötét viharfelhők gubbasztanak a látóhatáron, és egy hatalmas fal húzódik végig a tájon.

- Arrafelé van a Télvidék - válaszolja Pippa a kimondatlan kérdésre.

A kavargó fekete és szürke felhőtömegben villám lüktet. Egy pillanatra vörös füstcsóva cikázik át a sötétségen.

- Már kétszer láttuk - jegyzem meg. - Tudod, mi az?

Pippa a fejét rázza. - Néha megesik. Le kellene mennünk. Wendy megrémülhet. Szegény báránykám!

- Ki az a Wendy? - kérdezi Ann.

Pip arcán először tűnik fel őszinte mosoly. A szeme ibolyakék lesz, és eszembe jut, milyen volt elevenen, gyönyörűen, amikor boldoggá tette egy kesztyű vagy egy romantikus történet. - Milyen feledékeny vagyok! Nem mutattalak be benneteket illendően az új barátaimnak!

Pippa levezet minket a falikárpitokkal díszített terembe, mely olyan gyászos, mint egy sírbolt. Nincsenek gyertyák, se lámpák, nem ég a tűz a hatalmas kandallóban. A munkáslányok ennek ellenére otthon érzik magukat. Bessie elnyúlik egy díványon, a bútort befonó gyomok között. Mae, a barátnője, a padlón ül, és egy másik lány haját fonja, akinek valószínűleg Mercy a neve, mert Mae folyton ezt hajtogatja: - Maradj veszteg, Mercy! - Egy lány, aki sokkal fiatalabb a többieknél, a sarokban ül, és maga elé bámul. A sebeik, kísértetiesen halvány arcuk vonzza a tekintetemet.

- Mit bámul? - acsarog Bessie, aki rajtakap, hogy nézem őket.

Elpirulok, és örülök, hogy alkonyodik. - Bocsáss meg, csak

éppen, amikor utoljára láttalak benneteket...

- Azt hittük, hogy követitek a fehér ruhás lányokat a Télvidékre, és örökre elvesztetek - szól közbe Felicity.

- Azokkal a vámpírokkal voltak - telepszik le Pippa egy rozzant trónusra.

- Mi történt? - kérdezi elfulladva Ann.

- Ezt a történetet akartam elmesélni nektek. Véletlenül ugyanazon az ösvényen haladtam. Megtört szívvel, teljesen kétségbeesetten baktattam.

- Jaj, Pip! - sóhajt fel Felicity.

- Ne keseredj el! - mosolyog Pip. - Jó a vége. Tudod, mennyire szeretem, ha egy történetnek boldog a vége.

Nagyot nyelek. Én utasítottam el Pipet, akinek emiatt megtört a szíve. Bárcsak meg nem történtté tehetném!

- Amikor megpillantottam ezeket a szegény báránykákat, hirtelen nem sajnáltam többé magam. Tudtam, hogy tennem kell valamit, különben elvesznek. A sarkukban maradtam. Amint megálltak pihenni, és a fehér ruhás lányok elmentek bogyót szedni, megragadtam az alkalmat, és elmondtam nekik, hogy valójában miben sántikálnak azok a visszataszító teremtmények. Egyenesen a lélekrablókhoz, azokhoz a nyomkövetőkhöz akarták vezetni őket. -Úgy mosolyog rájuk, mintha szívének kedves gyermekei volnának. -Megmentettem őket. Ugye, drágaságaim?

A lányok kórusban helyeselnek, és osztatlan csodálattal bámulnak Pippára, ahogy időnként mi is szoktunk.

- Igazi szent - mondja Mae, és elkerekedik a szeme. - Tényleg megmentett minket. „Nem szabad követnetek őket”, mondta. „Bántani akarnak benneteket. Tartsatok inkább velem!”.

- Úgy éljek, tényleg megmentett minket - csatlakozik hozzá Bessie is. - Nem, Wendy?

A tizenkét éves forma kislány bólint. Vékony varkocsa végét rágja, amitől az nedves ecsetvégként áll össze. - A többiek nem vótak olyan szerencsések, mint mi. Továbbmentek.

- És láttátok azóta a Télvidék teremtményeit? - firtatom.

- Már ezer éve nem - bizonygatja Mae. - De Wendy igen.

- Láttad őket? - fordulok Wendyhez.

Bessie gúnyosan felhorkan. - Wendy semmit se lát! Megvakút a tűzbe'.

- De néha hallok egyet s mást - húzza össze magán Wendy a megpörkölődött kendő maradékát. - Mintha lovak vónának. És néha olyasmit is hallok, amitől borsódzik a hátam.

- Mit? - faggatom. - Mit hallasz?

- Sikolyt - feleli. - Távúlró'. És remélem, sosem jön közelebb.

- Megvagy! - teszi húsos markát Bessie Wendy nyakára. A kislány felsikolt, amitől mind összerezzenünk.

Pippát felbosszantja Bessie kérkedése. - Elég legyen, Bessie! -szól rá.

Bessie elhúzza a kezét. - Régen nevetett a trükkjeimen!

Pippa szeme kékesfehér lesz. - Ma este nem találom szórakoztatónak. Nem illendő. - Mosolyogva fordul hozzánk. -Hölgyhöz illő viselkedésre tanítom a lányokat, mintha a Spencebe járnának!

- Úgy tapsol, mint Mrs. Nightwing. - Gyerünk! Tartsunk egy kis bemutatót a vendégeinknek!

A lányok engedelmesen állnak fel, hogy a tanítónőjük kedvében járjanak. Pip utasításait követve egyenként bemutatják a pukedlizésüket, amit egy rendkívül mulatságos beszédtechnika óra követ: Pip Mae erős keletlondoni akcentusát próbálja

megváltoztatni. Mae tőle telhetően igyekszik, és Bessie könyörtelenül kifigurázza.

- Sosem leszöl hogy, Mae. Sosem leszöl olyan finom hogy, mint Miss Pip.

- Ki kérdözött? - förmed rá Mae, és mindenki nevet.

- Ki kérdezett - javítja ki Pippa.

- Aszontam - bólogat Mae. - Hogy ki kérdözött?

Újabb nevetés harsan, a leghangosabban Ann nevet, aki boldog, hogy most az egyszer nem őt ugratják. A zavarunk apránként oldódik, és újfajta meghittség lép a helyébe, amíg úgy nem érezzük, mintha sosem lettünk volna távol. Hónapok óta nem láttam ilyennek Felicityt. Pip mellett könnyedebb, hamarabb nevet, és nem olyan kihívó. Kicsit irigylem bensőséges barátságukat.

- Mire gondolsz? - kérdezi Felicity. Válaszolni akarok, de ekkor veszem csak észre, hogy Piphez szólt.

- Arra, hogy milyen más lett volna az életem, ha engedelmeskedem anyámnak, és hozzámegyek Mr. Bumble-hoz.

- Mr. Bartleby Bumble-hoz, az ügyvédhez - mondja Ann, erősen megnyomva a B-betűket.

A munkáslányok nevetőgörcsöt kapnak. Ann-nek nem kell több biztatás.

- Ez itt szeretett hitvesem, Mrs. Bumble. - Ann tökéletesen utánozza Mr. Bumble mesterkélt modorát. - A Barrington Bizsuboltban beszerzett briliáns bizsu birtokosa.

Jobbra-balra dőlünk a kacagástól. Ann is annyira nevet, hogy alig bírja folytatni. - Vigyázzatok a bizsukat becsülő barriszterekkel! Inkább a bogyók, mint a bizsuk!

- Jaj, Ann! - visítja Felicity.

Ann kuncog. - Jobb a borzalmas bogyó, mint Bumble bárányának lenni!

Pippa ajka megremeg. - Jobb választás lett volna? Ki tudja? - A tenyerébe temeti az arcát, és sírni kezd.

- Jaj, drága Pip! Ne sírj! - szalad oda hozzá Felicity, aki egyébként soha senkivel sem szokott gyöngéden bánni.

- M...mit tettem? - jajdul fel Pip, és zokogva kiszalad a teremből.

Bessie Timmons szigorúan mér végig bennünket. Nagydarab lány,

és merem állítani, hogy verekedős is. Ha úgy hozná a kedve, alaposan helybenhagyhatna minket. - Miss Pippánál kedvesebb teremtést még nem hordott a hátán a főd. Nehogy még eccer megríkassák!

Látom megfeszülő állkapcsából, hogy ezt figyelmeztetésnek szánta.

Felicity Pip után fut, és egy perc múlva visszatér. - Veled akar beszélni, Gemma.

Végigmegyek a levelekkel és száraz virágokkal telehintett folyosón.

- Gemma! - A nevemet egy rongyos faliszőnyeg mögül hallom. Nagy porfelhő támad, amikor elhúzom. Pippa int, hogy lépjek be. Felicity a sarkamban van, de Pippa megállítja.

- Gemmával kell beszélnem - mondja.

- De... - kezdi Felicity.

- Fee - rója meg Pippa játékosan.

- Na, jó, rendben - fordul sarkon Felicity, és Pippel kettesben maradunk a lenyűgöző teremben. Díszes márványoltár áll az egyik végében, és feltételezem, hogy ez lehetett a kastély kápolnája. Furcsa hely egy meghitt beszélgetéshez. A terem kongó üressége és a magas, boltíves mennyezet miatt a szavaink el-elcsúsznak, visszhangoznak. Pip az oltáron ül, a sarkával finoman kopog a penészes faragásokon. Lehervad a mosolya, és az arca mardosó kínt tükröz.

- Nem bírom tovább, Gemma. Szeretném, ha segítenél átkelni.

Nem tudom, mire számítottam, mit mond majd, de biztosan nem

erre. - Pip! Még soha nem segítettem senkinek sem...

- Akkor én leszek az első.

- Nem is tudom - válaszolom, és Annre meg Felicityre gondolok.

- Talán meg kellene beszélnünk...

- Alaposan átgondoltam. Kérlek! - esedezik.

Tudom, hogy át kellene kelnie. De a lelkem mélyén vissza szeretném tartani. - Biztos, hogy... készen állsz rá?

Bólint. Csak mi ketten vagyunk ebben az időtől és varázslattól elhagyott teremben. Ennél reménytelenebb helyet keresve sem találhatnánk.

- Idehívjam a többieket? - kérdezem.

- Nem! - kiált fel olyan élesen, hogy attól félek, a kastély ódon kövei porrá törnek. - Megpróbálnak majd lebeszélni, kivált Felicity és Bessie. Majd elbúcsúzol tőlük a nevemben. Jó, hogy még utoljára együtt lehettünk.

- Igen. - Nagyot nyelek, fájdalmasan összeszorul a torkom.

- Holnap gyere vissza egyedül! A szederfalon túl találkozunk.

- Ha segítek átkelned, Felicity sosem bocsát meg nekem -jegyzem meg.

- Nem kell megtudnia. A mi titkunk lesz - mondja Pippa, és újabb könnyek gyűlnek a szemébe. - Kérlek, Gemma! Készen állok. Hát nem akarsz segíteni rajtam?

Megfogja a kezem, és bár az övé hideg és fehér, mint a márvány, azért mégiscsak Pippa keze. - De igen - válaszolom. - Segítek.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A reggellel az a baj, hogy jóval megelőzi a delet.

Ó, ha még egy órát élvezhetném az ágyam melegét! Jó, ha két órát aludtam, és ezalatt nem tudom mi történhetett, mert vastag lepedék borítja a nyelvemet. Borzalmas érzés, az íze valahol a többnapos, állott kása és a romlott sajt között van.

- Gemma! - lökdös Ann. Csinosan felöltözött a Spence egyenruhájába, fehér blúzba, fehér szoknyába és magas szárú cipőbe. Hogy csinálta? - Elkésel!

A hátamon fekszem. A reggeli fény bántja a szememet, ezért ismét becsukom. - Neked is lepedékes a nyelved?

Elfintorodik. - Lepedékes? Természetesen nem!

- Akkor kásás?

- Kelj már fel!

Megdörzsölöm a szemem, és minden erőmet összeszedve kiteszem a lábam a kellemetlenül hideg padlóra. Még ettől sem vagyok képes felébredni. Tiltakozásképpen felnyögök.

- Kikészítettem a ruhádat. - És valóban így tett, ahogy egy okos, jó kislányhoz illik. A blúzomat és a szoknyámat az ágyam végébe fektette. - Azt hiszem, a harisnyádat keresd meg inkább te! - pirul el. Szegény Ann! Hogy lehet, hogy úgy élvezi a legszörnyűbb vérfürdőkről szóló történeteket, mégis kis híján elájul a csupasz lábszárnak már a gondolatára is? A paraván mögé megyek, hogy kíméljem - természetesen Ann - szemérmességét, és gyorsan felöltözöm.

- Hát nem csodálatos Gemma, hogy ismét a birodalmakban lehettünk, és érezhettük a varázslatot?

Visszaemlékszem az éjszakára, az ajtó felfedezésére, az örömre, hogy megint ott lehetünk, a varázslatra. A lelkemre mégis árnyékot vet a Gorgóval folytatott beszélgetésem a szövetség megkötéséről és a kötelezettségeimről. És képtelen vagyok levetkőzni a balsejtelmet, amit Pippa megsegítése ébresztett bennem. Még sosem segítettem egy léleknek, hát még egy barát lelkének átkelni a folyón. És ha kudarcot vallok, a következményekbe bele sem merek gondolni.

- Igen, csodálatos - gombolom be a ruhámat.

- Nem tett boldoggá - jegyzi meg Ann.

Megkeményítem magam. Végre bejutottunk a birodalmakba. Nem engedhetem, hogy a Philonnal és az erdei népekkel kapcsolatos aggodalmaim elvegyék tőlem ezt a boldogságot. Ami pedig Pippa megsegítését illeti, ez nem választás kérdése, vagy olyasmi, amit megbeszélhetek vagy megvitathatok Felicityvel és Ann-nel. Ez az egyetlen tisztességes dolog, amit egy barát megtehet. És most, hogy visszatért a varázslat...

Kilépek a paraván mögül, és megfogom Ann kezét. - Talán új lehetőség nyílt számunkra - mondom. - Talán mégsem az a sorsod, hogy nevelőnő légy.

Ann megenged magának egy szánalmas mosolyt. - De Gemma -rágja idegesen az alsó ajkát -, csak nagyon kevés varázslatom maradt. Nagyon gyenge. Nem...?

Érzem a varázslatot: szédületes ébrenlét, ami egybehangol mindennel, mintha több csésze erős kávét ittam volna. Lehunyom a szemem, és érzem, amit Ann: némi irigységgel vegyes reményt.

Látom, ahogy ő szeretné magát látni: gyönyörűnek, ahogy a színpadon gázlámpák fényében fürödve énekel a rajongóinak.

Halvány változás megy végbe rajta. Nem tudnám pontosan megmondani mi, csak azt tudom, hogy egyszerre másmilyennek látom. Általában vörös és csöpögő orra most nem ilyen. A haja fényesebb, a szeme is mintha kékebb volna. Ann megnézi magát a tükörben. Amit lát, az mosolyra készteti.

- És ez csak a kezdet - ígérem.

A szobánk előtt a lányok fejvesztetten rohannak a lépcső felé, és eltűnődöm, vajon eljutunk-e bárhova is anélkül, hogy veszett bikákként kellene rohannunk. Valaki megdöngeti az ajtónkat, és válaszra sem várva benyomja. Martha áll előttünk.

- Hát itt vagytok! - trillázza. Két fodros fehér semmiséget hajít oda Ann-nek, aki hátrahőköl, és továbbdobja őket nekem.

- Mi ez? - tartom a magasba a női melegítőnadrágra hasonlító ruhadarabot.

- Természetesen kerékpárosnadrág! - rikoltja Martha. - Nem hallottátok?

- Nem - válaszolom, és remélem, kiérzi a hangomból az ingerültséget.

- Ma délelőtt nem lesz franciaóra. Kent felügyelő úr megérkezett, és bicikliket hozott nekünk. Hármat. Az iskola előtt vár minket, hogy megtanítson biciklizni. A drága! - Azzal már rohan is tovább a folyosón.

- Bicikliztél már? - kérdezi Ann.

- Soha - válaszolom a nevetséges nadrágra sandítva, s közben azon morfondírozok, mi a megalázóbb: a biciklizés vagy a hozzá való ruhadarab.

*

A lányok már összegyűltek a Spence előtt, amikor Felicityvel odaérünk. A legfrissebb biciklidivat szerint öltözünk fel: hosszú melegítőnadrág, sonkaujjú blúz és szalaggal díszített szalmakalap. A nadrágban úgy érzem magam, mint egy nagy kacsa. De legalább nem vagyok olyan affektálós, mint Elizabeth, aki a pirulástól menni is alig tud.

Cecily és Martha mögé bújik, és a fejét rázza.

- Jaj, ne! Szemérmetlen! Erkölcstelen!

Felicity megragadja a kezét. - És okvetlen szükséges, ha biciklizni akarsz. Az egyenruhánál százszor jobbnak találom.

Elizabeth visít, és újból elbújik. Édes istenem! Kész csoda, hogy mosakodni tud anélkül, hogy a szemérmetlenség feletti szörnyülködésében elájulna!

- Helyes. Tégy belátásod szerint! - jelenti ki Felicity. Ő persze egyáltalán nem szégyelli magát. - El sem tudom mondani, milyen szabadnak érzem magam több réteg szoknya és alsószoknya nélkül. Tanúi lehettek ünnepélyes eskümnek: amikor megszabadulok ezektől a béklyóktól, és az örökségemből Párizsban élek, soha többé nem viselek majd ruhát.

- Jaj, Fee! - retten meg Martha. - Hogyhogy nem akarod azokat a csodálatos ruhákat viselni, amiket édesanyád küldött Párizsból? Említettem már, hogy a ruhámat Lady Marble varrodájában készítik?

- Nahát! - ámul el Cecily.

Ruhákról, kesztyűkről, harisnyákról, gombokról és csecsebecsékről fecsegnek olyan lázas, csúszó-mászó aprólékossággal, hogy attól félek, rögtön megőrülök. A Keleti Szárnyból kalapálás és fűrészelés zaja szűrődik oda. A munkások ránk pillantanak, egymást bökdösik, míg végül Mr. Miller meg nem fenyegeti őket, hogy visszatartja a fizetésüket.

- Nagyon bájos vagy ma reggel, Ann - jegyzi meg Felicity, és Ann kivirul a bóktól. Fee halkabban folytatja: - Ugye, milyen tökéletes volt a tegnap este? Hogy viszontláthattuk Pipet; nagy kő esett le a szívemről.

- És a varázslat - suttogja Ann.

- Ó, a varázslat! - ragyog fel Felicity arca. - Bárcsak megtettem volna vele bármit, ami csak az eszembe jut, mert mára már nem maradt.

- Egy morzsányi sem? - Ann alig bírja leplezni a mosolyát.

Felicity megrázza a fejét. - Semmi. És nektek?

Ann rám néz.

- Újból életre kel bennem. Ma reggel Annt is megajándékoztam vele, és veled is ugyanezt teszem - válaszolom, és addig fogom a kezét, amíg nem érzem, hogy szikrázik köztünk a varázslat.

- Miről sugdolództok? - kérdezi Martha, és gyanakodva vizslat bennünket.

- Arról, hogyan javíthatunk az életünkön a varázslat segítségével

- válaszolom. Felicity elfordul, és halkan felkuncog.

- Durva és közönséges vagy, Gemma Doyle - szipog Martha. -Te pedig komisz vagy, Felicity Worthington, hogy adod alá a lovat.

Ami meg téged illet, Ann Bradshaw... ó, minek is foglalkozom veletek!

Hála istennek, előrehozzák a három biciklit. Felváltva kell felülnünk rájuk. Eddig még sosem láttam közelről biciklit. Olyan, mint egy fémből készült S-betű, két kerékkel és egy rúddal, amivel kormányozni lehet. És az ülése! Túl magasan van, semhogy felkapaszkodhatnék rá.

Kent felügyelő úr barna vászonkabátjában és sapkájában üdvözöl minket. A felügyelő Mademoiselle LeFarge vőlegénye, a Scotland Yard detektívje, mellesleg nagyon kedves ember. Őszintén boldogok vagyunk, hogy idén májusban összeházasodnak. Mademoiselle LeFarge a fűből figyel minket, ahova leterített egy takarót. Vastag főkötő keretezi pufók arcát és vidám szemét. Nem is olyan régen még az elvesztett szerelem miatt emésztette a bánat. De Kent felügyelő kedves figyelmessége mellett kivirágzott.

- A jövendőbeli Mrs. Kent, ugyebár, maga a megtestesült báj -jegyzi meg a felügyelő, mire a franciatanárnőnk elpirul.

- Vigyázzon, Mr. Kent, hogy senki se sérüljön meg! - feleli a kisasszony, elengedve a füle mellett Mr. Kent udvarlását.

- A legnagyobb gondossággal óvom a tanítványait, Mademoiselle LeFarge - jelenti ki a felügyelő, és a kisasszony arca megenyhül.

- Nagyon jól tudom, Mr. Kent - viszonozza a vőlegénye bókját. Kent felügyelő úr bozontos bajsza elrejti a mosolyát, de Miss LeFarge látja, milyen vidáman csillog a szeme. - És most, hölgyeim -, tolja felénk az egyik biciklit ki szeretne biciklizni?

A fiatalabb lányok le-fel ugrálnak izgalmukban, és könyörögnek, hogy felülhessenek rá, de természetesen Felicity az első, aki odalép, és a kérdést már meg is válaszolja. - Én megyek először - jelenti ki.

- Rendben van. Biciklizett már? - kérdezi a felügyelő.

- Igen. Falmore Hallban - nevezi meg a családjuk vidéki birtokát. Felmászik az ingatag járműre, és attól félek, egy kupacban végzi a földön, de Felicity erőteljesen megnyomja a pedált, és erőlködés nélkül elkerekezik a fűben. Tapsolunk, és megéljenezzük. Cecily a következő. Kent felügyelő mellette szalad, hogy megtartsa a nyeregben. Amikor megfenyegeti, hogy elengedi, Cecily átkarolja a nyakát, és sikít. Martha sem jár jobban. Leesik, és bár csak a büszkeségét éri csorba, nem hajlandó újból próbálkozni.

A munkások kuncognak; láthatóan mulattatja őket, hogy látják: a finom hölgyeken kifog egy olyan egyszerű szerkezet, amit ők puszta kézzel meg tudnának hajlítgatni.

Felicity már a második körről tér vissza. Kent felügyelő Ann-nek segít elindulni.

- Jaj, Gemma! - mondja Felicity kifulladva és kipirultan. -Muszáj felülnöd rá! Egyszerűen csodálatos! Várj, mindjárt segítek.

Felicity odatartja nekem a merev kormányrudat. A karom remeg, ahogy felkapaszkodom a nyeregbe. Ennél kényelmetlenebb szerkezettel még nem kísérleteztem.

- És most ülj le! - utasít Felicity.

Igyekszem lekuporodni a magas ülésre, de elvesztem az egyensúlyomat, és a kormányon átbukva hölgyhöz nem illően terülök el.

- Jaj, Gemma! - kacag hétrét görnyedve Felicity.

Megújult elszántsággal ragadom meg a kormányt. - Rendben van. Csak tisztességesen meg kell löknöd, és már el is indulok! - mondom fintorogva. - Légy szíves, tartsd a komisz kutyát!

- A biciklire vagy a hátsódra célzol?

- Felicity! - sziszegem.

Ő a szemét forgatja. - Szállj hát fel!

Igyekszem lenyelni a torkomban levő gombócot, és feltornázom magam a páratlanul kényelmetlen nyeregbe. Olyan erősen szorítom a kormányt, hogy fáj a kezem. Felemelem az egyik lábam. A vasszörny meginog, én meg sebesen leengedem megint a lábamat. A szívem pörölyként ver.

- Így nem jutsz messzire - ró meg Felicity. - El kell engedned magad.

- De hogyan... - kezdem rémülten.

- Csak egyszerűen. Engedd. El. Magad.

Felicity egy erős lökéssel utamra bocsát az enyhe, füves lejtőn a földút felé. Mintha megállna az idő! Halálra rémülök, de közben őrülten izgatott is vagyok.

- Taposd a pedált, Gemma! - kiabálja utánam Felicity. - Csak nyomd a pedált egyfolytában!

Egyenetlenül nyomom a pedált, ezzel előrehajtom magam, de a kormány önállósítja magát. Képtelen vagyok irányítani.

Viselkedj rendesen, bicikli!

Az ereimben szétárad az erő. A bicikli hirtelen nagyon könnyű lesz. Egyáltalán nem nehéz irányítanom.

- Aha! - ujjongok. Varázslat! Megmenekültem! Legurulok egy kis dombról, és a másik oldalon bukkanok ki, mint a megtestesült nőideál. A gyepen összegyűlt lányok megéljeneznek. Cecily tátott szájjal bámul.

- Ügyes kislány! - kiabálja Kent felügyelő. - Mintha nyeregbe született volna!

Felicitynek is leesik az álla. - Gemma! - kiáltja szemrehányóan, mert ismeri a titkomat.

De nem érdekel. Megőrülök a biciklizésért! A legcsodálatosabb sport! A szél lekapja a kalapomat a fejemről. A kalap legurul a dombról, és három munkás utánaszalad. Nevetve huzakodnak, hogy melyikük adja vissza nekem. Ez maga a szabadság! A gyomromban érzem, ahogy forognak a kerekek, mintha én is része lennék a szerkezetnek, és soha nem eshetnék le. Mindez merésszé tesz. Gyorsítok, felkerekezek a dombra, és a túloldalon lezúdulok az út felé; minden egyes elvarázsolt tekeréssel egyre gyorsabban és határozottabban haladok előre. A kerekek elhagyják a talajt, és egy röpke, nagyszerű pillanat erejéig a levegőben szállok. Belülről bizsereg a gyomrom. Nevetve engedem el a kormányt, s ezzel kihívom magam ellen a sorsot és a nehézségi erőt.

- Gyere vissza, Gemma! - kiabálják a lányok, de hiába. Hátrafordulok, és vidáman integetek nekik. Nézem, ahogy egyre kisebbek lesznek a messzeségben.

Amikor megint előrefordulok, valakit látok az úton. Nem tudom, honnan került elő, de egyenesen felé tartok.

- Vigyázzon! - kiabálom.

Elugrik előlem. Összezavarodom, nem összpontosítok. A vasszörny kicsúszik az irányításom alól. Őrülten kanyarog jobbra-balra, végül ledob a fűre.

- Hadd segítsem fel! - nyújtja a férfi a kezét, én pedig elfogadom, és remegő lábbal felállok. - Megsérült?

Lehorzsoltam és meg is ütöttem magam, a nadrágom elszakadt, és alatta ott, ahol kilátszik a harisnyám, koszos és véres lett a lábam.

- Óvatosabbnak kellett volna lennie, uram! - feddem meg.

- Vigyáznia kellett volna, Miss Doyle! - válaszolja ismerős, bár ezúttal fátyolos hangon.

Felkapom a fejem, és végigmérem: a halászsapka alól

kibukkannak hosszú, sötét fürtjei. A hátán hátizsák. Poros nadrágot, nadrágtartót, egyszerű inget visel, az ingujját könyékig feltűrte. Ismerős jelenség. De már nem az a fiú áll előttem, akit karácsonykor otthagytam. Az elmúlt hónapokban férfi lett belőle. A válla szélesebb, az arcvonásai markánsabbak lettek. És valami más is megváltozott, amit képtelen vagyok nevén nevezni. Egymással szemben állunk, erősen fogom a kormányt, a vasszerkezet elválaszt minket.

Olyan óvatosan válogatom meg a szavaimat, mintha kések lennének. - Milyen jó viszontlátni!

Halványan elmosolyodik. - Látom, biciklizni kezdett.

- Igen. Sok minden történt az elmúlt hónapokban - vágom oda ingerülten.

Kartik mosolya eltűnik, én meg szégyellem udvariatlan válaszomat.

- Dühös.

- Dehogy! - kacagok fel élesen.

- Nem hibáztatom.

Nagyot nyelek. - Nem tudtam, hogy a Raksana nem... hogy nem...

- Hogy nem haltam-e meg?

Bólintok.

- A jelek szerint nem. - Felemeli a fejét, és most veszem csak észre a szeme alatti sötét karikákat.

- Jól van? - kérdezem. - Evett?

- Ne aggódjon miattam, kérem! - Közelebb hajol, és egy szédült pillanatig azt hiszem, meg akar csókolni. - És a birodalmak? Mi hír róluk? Visszaadta a varázslatot, és megkötötte a szövetséget? Biztonságban vannak a birodalmak?

Csak a birodalmak érdeklik. Olyan nehéz a lelkem, mintha ólomsúly húzná le. - Kézben tartok mindent.

- És... látta a bátyámat a birodalmakban? Találkozott Amarral? -faggat kétségbeesetten.

- Nem - lágyulok meg. - És... előbb nem tudott jönni?

Félrenéz. - Úgy döntöttem, nem jövök.

- Nem... nem értem - mondom, amikor végre megtalálom a szavakat.

Zsebre vágja a kezét. - Jobb lenne, ha elválnának az útjaink. Magának is megvan a maga útja, nekem is az enyém. Úgy tűnik, a sorsunk már nem fonódik össze.

Pislogok, hogy visszafojtsam a könnyeimet. Isten szerelmére, Gemma, nehogy sírj! - D... de azt mondta, szeretne a szövetséghez tartozni. Összefogni velem... velünk...

- Meggondoltam magam. - Olyan hideg a hangja, mintha nem is volna szíve. Mi történhetett?

- Gem... ma! - hív Felicity a domb mögül. - Elizabethen a sor!

- Várják. Hadd segítsek - mondja Kartik, és a bicikliért nyúl.

Elhúzom. - Köszönöm, de nincs szükségem a segítségére. Nem a

maga sorsa.

Magam előtt tolom a biciklit, és gyorsan leszaladok az úthoz, hogy ne lássa, milyen mélyen megsértett.

A térdemen esett horzsolásra hivatkozva felmentést kérek a további biciklizés alól. Mademoiselle LeFarge felajánlja a segítségét, de megígérem, hogy azonnal Brigidhez sietek, és beköttetem. Brigid helyett azonban az erdőn át a csónakházhoz surranok, ahol menedékre lelek, és magányosan próbálom begyógyítani mélyebb sebeimet. A tavacska visszatükrözi a zarándok felhők lassú vándorlását.

- Carolina! Carolina!

Elena anya, az öreg cigányasszony bolyong az erdőben. Ezüstös hajára élénkkék színű kendőt kötött, többsoros lánc lóg a mellére. Amikor tavasszal visszatérnek a cigányok, Elena anya is velük szokott jönni. Anyámat és Sarah lányát, Carolinát csalták fel a Keleti Szárnyba, hogy feláldozzák a Télvidéknek. Szeretett lánya elvesztése nagyobb csapás volt, mint amit Elena anya el tudott viselni -Megbomlott az elméje, és mostanában inkább kísértetként éli az életét, mint eleven asszonyként. Amióta az idén visszajöttek a cigányok, még nem láttam. Messzire merészkedett a táboruktól, és meglepve látom, milyen sovány.

- Látta a kislányomat, Carolinát? - kérdezi.

- Nem - válaszolom halkan.

- Carolina kedves, ne incselkedj velem! - mondja Elena anya, és benéz egy nagy fa mögé, mintha csak bújócskát játszana a lányával.

- Segít megkeresni?

- Igen - válaszolom, bár fáj a szívem, hogy belemegyek az értelmetlen játékba.

- Nagyon komisz - súgja meg. - És ügyesen tud elbújni. Carolina!

- Carolina! - csatlakozom én is lélektelenül. Bokrok mögé kukucskálok, benézek a fák közé, és úgy teszek, mintha keresném a kislányt, akit régen meggyilkoltak.

- Keresse csak! - parancsol rám Elena anya.

- Igen - hazudom, és a szégyenkezéstől a nyakam is elvörösödik.

Amint Elena anya eltűnik a szemem elől, belopódzom a

csónakházba, és megkönnyebbülten sóhajtok fel. Itt várom meg, míg az idős asszony vissza nem megy a táborukba. Porszemek csillognak a réseken beszűrődő gyönge napsütésben. Idehallatszik a munkások kalapálása és az anya hangja, aki reménykedve szólongatja lányát. Tudom, hogy a gyermeket huszonöt éve meggyilkolták, majdnem feláldozták a Télvidék szellemeinek. Tudom, hogy mi az igazság azzal a rettenetes éjszakával kapcsolatban, és azt kívánom, bárcsak ne tudnám.

Egy ferdén a falnak támasztott evező felém csúszik. Érzem a legyalult fa súlyát, miközben a testemet hatalmába keríti egy ismerős érzés, ami már hónapok óta elkerül: egy látomás közeledik.

Összerándulnak az izmaim. Szorosan fogom az evezőt, miközben a szemhéjam meg-megrebben, és a vérem olyan hangosan dobol a fülemben, mint a csatára hívó dobpergés. A következő pillanatban elmerülök, és fényben suhanok, mintha én egyedül volnék ébren egy álomban. Képek villannak el mellettem, és egymásba vegyülnek, mint egy kaleidoszkópban. Látom a levendulaszínű ruhát viselő hölgyet, aki lázasan ír egy lámpás fényénél, a haja az izzadságtól az arcához tapad. Hangok. Gyászos jajveszékelés. Kiáltások. Madarak.

Megint fordul a kaleidoszkóp, és a londoni utcák jelennek meg előttem. A hölgy int, hogy kövessem. A szél egy plakátot fúj a lábam elé. Újabb hirdetés dr. Van Ripple, az illuzionista előadásáról. Felveszem, és egy zajos kabaréban találom magam. Egy fekete hajú és szépen nyírt kecskeszakállú férfi tojást tesz egy dobozba, és egy szemvillanás alatt eltünteti. A csinos hölgy aki idevezetett, elviszi a dobozt, majd visszamegy a színpadra, ahol az illuzionista hipnotizálja. A férfi fog egy nagy palatáblát, és a hölgy - mindkét kezében krétával - úgy ír, mint egy megszállott. Elárultak minket: A nő csaló. A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság.

A tömeg felhördül, aztán tapsol, de a látomás kirángat a kabaréból. Ismét az utcán vagyok. A hölgy feltűnik előttem, a nedvességtől csúszós macskaköveken fut a keskeny, sötét házak között. Az életéért fut, a szeme vadul villog a félelemtől.

A halászok egymásnak kiabálnak. Hosszú csáklyáikkal kihalásszák a hölgy hideg tetemét a folyóból. A hölgy egy papírcédulát szorongat. Szavak jelennek meg a lapon: Maga az egyetlen, aki megmenthet minket...

A látomás úgy hagy el, mint a testemen átszáguldó vonat: kirohan, és eltűnik a távolban. A dohos csónakházban térek magamhoz, miközben az evező kettétörik a kezemben. Remegve rogyok a földre, és leteszem az evező darabjait. Már elszoktam a látomások erejétől. Képtelen vagyok összeszedni magam.

Előbotorkálok a csónakházból, és mélyen beszívom a friss, hűs levegőt. A nap varázslatosan hat rám, elűzi a látomás maradékát. Lassabban veszem a levegőt, és a fejem is kitisztul.

A Holtak Fája él. Maga az egyetlen, aki megmenthet minket. A kulcsban rejlik az igazság.

Fogalmam sincs, mit jelent. Fáj a fejem, amin nem segít a gyepen felém sodródó állandó, szaggatott kopácsolás.

Elena anya riaszt fel merengésemből. A copfját húzkodja, miközben a kalapálást hallgatja. - Gonosz dolgok készülődnek. Érzem. Maga is érzi?

- N.. .nem - dadogom, és az iskola felé botorkálok. Elena anya mellém szegődik. Meggyorsítom a lépteimet. Kérem, könyörgöm, menjen innen! Hagyjon békén! A domb aljában levő tisztásra érünk. Idelátszik a Spence teteje, mely fenségesen emelkedik a fák fölé. Jól látni a munkásokat is. Vastag köteleken nagy ablaküvegeket húznak fel a tetőre, és a helyükre illesztik őket. Elena anya felhördül, a szeme kitágul a félelemtől.

- Nem tehetik!

Gyorsan elindul a Spence felé, és olyan nyelven kiabál, amit nem értek, de a hangjából süt a riadalom.

- Nem tudják mit tesznek! - sikítja Elena anya most már angolul.

Mr. Miller és az emberei halkan nevetgélnek a halálra rémült,

őrült cigányasszony láttán. - Menjen mán, és hagyja ránk a férfimunkát! - kiabálják vissza.

De Elena anya nem inog meg. Le-fel járkál a gyepen, és vádlón mutat rájuk. - Szentségtörés! Átok!

Hirtelen figyelmeztető kiáltás harsan. Az egyik ablaküveg kifog a munkásokon: megfordul a kötélzeten, és bizonytalanul billeg, amíg vissza nem ügyeskedik a lent álló munkások kezébe. Az egyik férfi odakap, és az üveg éles széle elvágja a tenyerét. Felkiált, amikor a vér végigcsorog a karján. Zsebkendőt nyújtanak oda neki. Beköti véres kezét.

- Látják? - kiáltja Elena anya.

Mr. Miller gyilkos tekintettel néz rá. Kalapáccsal fenyegeti, amíg a többiek vissza nem rántják. - Átkozott cigányok! Maguk jelentik itt az egyetlen átkot!

A kiabálás a ház elé vonzotta a cigányokat. Ithal védelmezőn áll Elena anya elé. Kartik is velük van. Mr. Miller emberei kalapácsot és vasat ragadnak, hogy kiálljanak a munkavezetőjük mellett, és rettenetes verekedéstől tartok.

Valaki odahívatta Kent felügyelőt, aki a cigányokat és az angol munkásokat elválasztó keskeny fűcsíkra lép. - Kérem, kérem, mi a baj?

- Az istenverte cigányok, cimbora - köp egyet Mr. Miller.

Kent felügyelő tekintete megkeményedik. - Nem vagyok a cimborája, uram. És hátrébb az agarakkal a hölgyek társaságában, különben bevitetem a Yardra. - Majd Elena anya felé fordulva megjegyzi: - Jobb, ha hazamegy, assz'nyom.

A cigányok lassan hátat fordítanak, de előtte még az egyik munkás - akinek piros folt van az ingén - odaköp, és a sértő köpés Ithal arcát éri. Ithal letörli, de a dühét nem sikerül ilyen gyorsan elnyomnia. Kartik tekintetében is harag lobban, és amikor rám néz, úgy érzem, mintha az ellensége volnék.

Ithal halkan mond valamit Elena anyának a saját nyelvükön. Az asszony szája megfeszül a félelemtől. - Átkozott! - motyogja, és remeg, amikor a férfiak elvezetik. - Átkozott!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A vacsora felejthető; hallevest kapunk, amiből hiányzik a só, mégpedig nagyon.

Folyton Kartikra gondolok, a távolságtartó, hűvös viselkedésére. Amikor Londonban elváltunk, hűséget fogadott nekem. Mi történt, ami megváltoztatta az érzéseit? Vagy ilyenek a férfiak? Azért futnak a lányok után, hogy aztán félredobják őket? Olyan meggyötörtnek, kétségbeesettnek látszott Amar miatt! Bárcsak tudnám, mit mondhatnék, amivel megvigasztalhatom, de nem láttam a fivérét, és talán már önmagában ez is vigasztaló.

És ott a látomásom. A Holtak Fája él. Milyen fa? Hol? Miért fontos ez? Maga az egyetlen, aki megmenthet minket.

- Min rágódsz Gemma? - kötekedik velem Felicity. Meg sem fordul a fejében, hogy diszkréten kérdezősködjön.

- Nem rágódom - szürcsölöm a levest, amivel kiérdemlem Cecily fenyegető pillantását.

- Á, dehogy! Hát hogy is rágódnál. Csak elfelejtetted, hogy kell mosolyogni. Emlékeztesselek? Egyszerű: látod? - Fee elbűvölően mosolyog. Feszült vigyorral jutalmazom, amitől biztos úgy nézek ki, mintha fájdalmas szélgörcsök kínoznának.

„Úgy döntöttem, nem jövök". Miért vagyok képtelen kiengedni ezt az egyetlen, apró mondatot gondolataim kalitkájából?

- El kell mesélnem Pipnek, hogy a leves pontosan olyan borzalmas, mint amilyenre emlékszik - súgja oda kuncogva Felicity.

Pip. Még egy ólomsúly a lelkemen, mert ma éjjel vissza kell térnem hozzá, hogy segítsek neki átkelni a folyón. Bármi is várja a túlsó parton.

- De komolyan Gemma, te rágódsz valamin és ezt csináltad egész délután! - szid meg Felicity, mialatt az agyonkoptatott ösvényen sétálunk a kápolna felé, esti imára. - És azt hiszem, tudom is miért. Láttalak, hogy beszélgettél azzal az indiaival - intézi el Kartikot egyetlen szóval.

- Kartikra célzól? - kérdezem hűvösen.

Ann rögtön a fülét hegyezi. - Hát visszajött?

Az ördögbe! Most majd mindketten szekálni fognak: Felicity a rosszindulatú megjegyzéseivel, Ann a nyugtalanító, kísérteties nézésével.

- Igen, ő az. Ezúttal mit mondott? - Felicity egy eszelős tekintetű jövendőmondót utánoz. - Ne nyúljon hozzá a varázslathoz! Ne menjen be a birodalmakba! Jacob Marley szelleme viszi el a lelkét, ha nem így tesz. Maradjon otthon, stoppoljon harisnyát, mint egy tisztességes, jó lány! Hm?

- Látom, nem vesztetted el a drámai érzékedet. Ne hagyd, Ann, hogy ilyen könnyen elorozza a tehetségedet! - jegyzem meg abban reménykedve, hogy témát válthatok.

- Ugye ezt mondta? - erősködik Fee.

- Egyszerűen illendően búcsút vett - válaszolom. Nem akarok Kartikról beszélni nekik. Fee nem a barátja, és ha elmondanám az igazat, csak kárörvendene. Elviselhetetlenül megalázó lenne. - De ha szórakozottnak tűnök, akkor ennek az az oka, hogy ma látomásom volt. Karácsony óta először.

Ann szeme elkerekedik. Felicity az ösvény szélére rángat, hogy a többi lány elmehessen mellettünk. - Mit láttál?

- Egy hölgyet, aki már szerepelt az álmaimban. Egy bűvész asszisztensnője vagy valami médiumféle, mert egy bizonyos dr. Van Ripple-lel, az illuzionistával látom. Mintha transzban volna, úgy ír egy palatáblára. Felettébb furcsa üzenetet.

- Mit? - noszogat Felicity.

Mrs. Nightwing és Mademoiselle LeFarge jön fel az ösvényen. Arról beszélgetnek, amiről a hölgyek szoktak, amikor nincsenek szem előtt. Barátságos, szívélyes köztük a viszony. Néhány lépéssel igyekszünk megelőzni őket.

- „Elárultak minket. Az a nő csaló. A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság”.

Felicity minden szavamon csüng, majd felkacag. - Egy fa? Na de Gemma! Biztosan nem verted be a fejed, amikor leestél a bicikliről?

Elengedem a sértését a fülem mellett. - A látott képek nem mindig egy történetet mesélnek el, amit végignézhetek. De azt hiszem, hogy a látomásban szereplő hölgy esetleg halott.

- Tényleg? Halott? - kérdezi Ann elfúló hangon, ami a hátborzongató dolgokhoz való vonzódásáról árulkodik. - Miből gondolod?

- Mert láttam, hogy vízbe fulladt, és a testét kihúzták a Temzéből.

- Vízbe fulladt - ismétli, láthatóan élvezve az ezzel járó bűnös izgalmat.

A dombtetőn előttünk tárva-nyitva áll a kápolna ajtaja. A gyertyafény pislákoló fénye drámaian kelti életre a színes üvegablakokat.

- Mikor találkozunk? - suttogja Felicity, amikor az ajtóhoz érünk.

- Ma este nem - válaszolom elfordulva. - Elfáradtam a biciklizéstől. Aludnom kell.

- De Gemma! - tiltakozik Felicity. - Muszáj visszamennünk! Pippa vár minket.

- Holnap este visszamegyünk - felelem kényszeredett mosollyal, bár a rosszullét kerülget attól, hogy mit kell tennem.

Felicity szemébe könnyek szöknek. - Végre megtaláltuk a visszavezető utat, és most el akarsz zárni minket a boldogságtól.

- Fee... - kezdem, de hátat fordít, és rádöbbenek, hogy ma este kénytelen leszek hagyni, hogy gyűlöljenek, bár nehezen viselem el.

Az erdőben váratlanul élénk lámpafény villan fel. A cigányok közelednek, és Kartik is közöttük van; nem tudok uralkodni magamon, próbálom elcsípni a pillantását, bárhogy is utálom magam ezért.

- Kérem, kérem, mi ez? Mi a baj? - kérdezi Mrs. Nightwing. A lányok csetepatét sejtenek, és kisereglenek a kápolnából, majd összegyűlnek az ajtóban, noha Mademoiselle LeFarge kérleli őket, hogy menjenek vissza. Ennyi erővel csibéket is próbálhatna összeterelni az esőben.

- Őrjáratot tartunk az erdőben - magyarázza Ithal. Pisztolyt dugott az övébe.

- Könyörgöm, miért? - mérgelődik Nightwing.

- Elena anyának nem tetszik, amit érez. Nekem meg az nem tetszik, amit látok - int a fejével a munkások tábora felé.

- Nem engedem, hogy összetűzés legyen önök és Mr. Miller emberei között - jelenti ki parancsoló hangon Mrs. Nightwing. - A Spence mindig kedvesen bánt Elena anyával. De ne feszítse túl a húrt!

- Védelmet ajánlunk - hangsúlyozza Ithal, de Mrs. Nightwinget nem lehet megingatni.

- Biztosíthatom, hogy nincs szükségünk ilyen védelemre. Jó éjszakát!

Kartik Ithal vállára teszi a kezét, és roma nyelven mond valamit, Ithal bólint. Kartik egyszer sem néz rám. Ithal végül int az embereinek.

- Elmegyünk - mondja, és a cigányok visszafordulnak az erdő és a táboruk felé.

- Ostobaság! Tiszta őrület! Még hogy védelem! Ez az én kötelességem és azt hiszem, meglehetős gyakorlatom van benne -zsörtölődik Mrs. Nightwing. - Imára, lányok!

Nightwing és LeFarge beterel minket a kápolnába, én pedig még egyszer visszanézek az erdőre. A férfiak elvonulnak, lámpásaik fénye kis lyukakat éget az esthomályba. Mind elmennek, egyet kivéve. Kartik még itt van, egy fa mögött rejtőzködik, és szótlanul vigyáz ránk.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Fontolóra veszem, hogy mégsem megyek el. Majdnem egy órán át gyötrődöm. Elképzelem Fee és Ann arcát, amikor legközelebb a birodalmakba látogatunk, és Pippának egyszerűen nyoma vész. Vajon hogy boldogulnak nélküle a gyári tűzben elpusztult munkáslányok? Fogalmam sincs, vajon ez-e a helyes út, de ígéretet tettem, így mennem kell.

Megvárom, míg Ann mély álomba merül, aztán lesettenkedem a lépcsőn, és imádkozom, hogy Brigid, Nightwing, Felicity vagy bárki más ne kapjon rajta. A Keleti Szárny állványzatának árnyékában a titkos ajtóra teszem a kezem. Életre kel és egyedül belopódzkodom a birodalmakba. Futok, amíg oda nem érek a megbeszélt helyre.

Pippa a szederfalnál vár. - Hát eljöttél! - Képtelen vagyok megállapítani, hogy megkönnyebbülés vagy félelem csendül-e ki a hangjából. Talán mindkettő.

- Igen.

- Fee sosem tudja meg - mondja, mintha olvasna a gondolataimban.

A kertbe vezető ösvényen elsétálunk a folyóig. Sejtelmem sincs, mit kellene tennem. Talán mondanom kellene valamit, egy imát vagy egy varázsigét? Ha igen, nem tudom mi lenne az. Ezért lehunyom a szemem egy pillanatra, és némán így fohászkodom: Kérlek! Kérlek, segíts a barátnőmön, Pippán!

A csomóban növő, hosszú szárú gólyahír mögött egy kis csónak bukdácsol a vízen. A mocsaras fűben odagázolunk, és magamhoz húzom a csónakot.

Pip letép egy gólyahírt, és a kezében forgatja. - Olyan gyönyörű itt! Néha meg is feledkezem róla.

- Elég, ha akkor megyünk, amikor készen állsz - jegyzem meg gyöngéden.

A füle mögé tűzi a virágot. - Készen állok. Elhelyezkedünk az ingatag csónakban, és ellökjük magunkat a parttól. Éltem már át kalandot, örömöt és félelmet is ezen a folyón, de egyik utazásomat sem kísérte ilyen melankólia. Örökre kell búcsút mondanom, és bár érzem, hogy így helyes, mégis nagyon nehéz elengednem őt. Folyton azt a Pipet látom, aki azelőtt volt, és aki a barátjának tekintett.

A túlsó part felé kormányozok, ahol a láthatár mindig narancs naplementében ég. Ólmos álmosság lesz tőle úrrá rajtam, mintha a napon szundítanék. A csónak hirtelen megáll. Nem megy tovább.

- Miért álltunk meg?

- Nem tudom. - Próbálom továbblökni, de hiába.

- Azt hittem hatalmadban áll, hogy átvidd a lelkeket - mondja Pippa rémülten.

- Még sosem csináltam ilyet. Te vagy az első. Azt hiszem, nem tudlak továbbvinni. Tartok tőle, hogy az út hátralevő részét egyedül kell megtenned.

Pip szeme kitágul. - Nem! Nem léphetek be a vízbe! Kérlek, ne kényszeríts rá!

- Dehogynem - biztatom, és reménykedem, hogy a hangom nem árulja el az idegességemet. - Majd segítek. Tessék, kapaszkodj a karomba!

Beengedem a vízbe, és eleresztem. A szoknyája szétterül a vízen, mint a lótusz szirmai. - Isten veled, Gemma! - kiáltja, ahogy a sodrással szemben tapossa a vizet. Nézem, ahogy elmegy, és mintha önmagam egy részét látnám távozni. A számra szorítom a kezemet, nehogy elkiáltsam magam: - Ne! Gyere vissza! Kérlek! - A fény elnyeli távolodó alakját. Könnyek áztatják az arcomat. Isten veled, Pip!

Pippa nagyot rándul, és a víz alá bukik, a karjával vadul csapkod. Felbukkan a feje, vizet köhög fel, és kétségbeesetten kapkod levegő után.

- Gemma! - sikoltja halálra rémülten. - Segíts!

Elfog a pánik. Így kellene történnie? Lehetetlen! Láttam már más lelkeket is átkelni, hasonló kínok nélkül. - Pip! - kiáltom. Messze kihajolok a csónakból. Megragadja a kezem, én pedig behúzom magam mellé.

- Menjünk vissza! - nyögi két köhögés között. - Menjünk vissza!

Amíg szerencsésen el nem érjük a partot, és Pippa térdre nem

rogy a kertben, egyenetlenül veszi a levegőt.

- Mi történt? - kérdezem.

- Nem tudtam átkelni - kiabálja. - Nem hagyott. - A szeme kitágul a félelemtől. - Nem engedett!

- Nem kelhet át - siklik felénk a Gorgó. - Késő.

Pippa őrjöngve kapaszkodik a karomba. - Mit... mond?

- Ettél a bogyókból - sziszegi a Gorgó. - Ahogy múlt az idő, hatni kezdett rád a varázslatuk, és a birodalmak nevében jogot formáltak rád. Most már közénk tartozol.

Visszagondolok arra a borzalmas napra, amikor Pippa itt maradt, miközben mi elmenekültünk. Emlékszem, hogy a teremtmény bekergette a folyóba. Arra, hogy később kihűlve és sápadtan találtunk rá a vízben. És emlékszem a végzetes pillanatra, amikor úgy döntött, hogy marad, és megette a bogyókat. Miért hagytam itt? Miért nem harcoltam még elkeseredettebben, hogy megmentsem?

Pippa a Gorgóra támad, és ökölbe szorított kézzel nekiesik. A kígyók bömbölve életre kelnek, sziszegnek. Az egyik megcsípi Pippát. Pippa felsikolt, és a kezét dajkálva a fűre rogy. Könnyei úgy hullnak, mint a záporeső.

- Úgy érted... azt akarod mondani... hogy itt kell maradnom? Örökre?

A Gorgó sárga szeme nem árul el érzelmeket. - Eldőlt a sorsod. Alkalmazkodnod kell. Fogadd el, és élj tovább!

- Képtelen vagyok rá! - jajdul fel Pippa. Zokogás közben fuldokolva ejti ki a szavakat. - Gemma... te... te... azt mondtad... át... kell... kelnem!

- Bocsáss meg, azt hittem...

- Most... meg... azt mondod, itt kell maradnom... örökre... a birodalmakban! Egyes-egyedül!

Pippa magába roskadva fekszik a földön. A fejét ide-oda forgatja a hűs fűben.

- Nem vagy egyedül. Itt van még Bessie, Mae és a többiek. -Kétségbeesetten próbálok valami reményt adni, de még én is hallom, milyen üresen csengenek a szavaim.

Felkapja a fejét, a szeme könnyesen csillog. - Igen, azok a borzalmas lányok, a visszataszító égési sebeikkel és a durva modorukkal! Miféle barátok ezek? Arra jók, hogy eltöltsem az időt, de sosem léphetnek Fee, te és Ann helyébe. Kérlek, ne hagyj itt, Gemma! Vigyél vissza! Kérlek, kérlek, kérlek... - Apró kezével marokszám tépi ki a füvet és úgy zokog, mintha a szíve akarna megszakadni. Én is alig tudom visszatartani a könnyeimet.

Leülök mellé, és megpróbálom a haját simogatni. - Ugyan, ugyan, Pip.

Ellöki a kezem. - A te hibád!

Még sosem éreztem ilyen iszonyatosan magam, még sosem voltam ilyen elkeseredett. - És... mi lenne, ha varázslattal segíthetnél magadon? - bököm ki zokogva.

Pippa könnyei kezdenek elapadni. - Varázslat? Mint régen?

- Igen...

A Gorgó félbeszakít. - Mindenható! Válthatnék veled néhány szót?

A hajóhíd lágy recsegéssel partot ér. Felkapaszkodom a fedélzetre és letelepszem az arca közelében, a kedvenc helyemre. - Miről van szó?

A Gorgó édeskés sziszegéssel suttogja: - Óva intenélek az elhamarkodott döntéstől, Mindenható.

- De nem hagyhatom itt ilyen állapotban! Közénk tartozott!

- A lány maga választott így. Most el kell fogadnia a feltételeket. Választhatja a Télvidéket, vagy más utat. Nem kell elbuknia.

Pipre nézek, aki gondosan kettészakítja a fűszálakat. Sápadt a bőre, de az arca kipirosodott a sírástól. Elveszett báránynak látszik.

- Pipnek nincs tehetsége a döntéshozáshoz - válaszolom, és érzem, hogy megint a sírás fojtogat.

- Akkor ideje megtanulnia - jelenti ki a Gorgó.

Úgy viselkedik, mintha az anyám volna, vagy Miss Moore és Miss McCleethy. Elegem van azokból, akik megmondják, mit tegyek. Tomból, nagymamából és Mrs. Nightwingből. Olyan sokan vannak, akik legszívesebben jó szándékuk fojtogató fűzőjébe préselnének!

A Gorgót nem hatják meg a könnyeim. - Az együttérzés, áldás és átok is lehet. Vigyázz, hogy a tied ne ejtsen csapdába! Ez az ő harca, nem a tiéd.

- Kőszívű vagy! Nem csodálom, hogy fajtád utolsó példánya vagy

- vetem oda, de rögtön meg is bánom. Ám a baj már megtörtént. A Gorgó általában kiismerhetetlen arcán fájdalomra emlékeztető érzés suhan át. A kígyók puhán leheverednek, és az arcához simulnak, mint a vigasztalásra vágyó gyerekek.

- Nem ez a módja - mondja a Gorgó.

- Nem ez volt! De minden változik, és most, hogy ezzel a hatalommal rendelkezem, én is változásokat akarok bevezetni -vágom a fejéhez.

A Gorgó örökkévalóságnak tűnő ideig fürkészi az arcomat. Végül lehunyja a szemét, mintha kizárna. - Tégy, amit akarsz!

Megsértettem. Később majd gyógyírt kell kennem a sebére. Most azonban Pippán kell segítenem. A parton elnyúlva zokog, összeszorított öklében megfojtja a fűszálakat. Most dühödten ül fel. -Mindannyian továbbléptetek! Táncmulatságokra és estélyekre jártok, férjhez mentek, gyerekeket szültök. Boldogok lesztek, míg én örökre itt maradok, és nem lesz velem senki, csak ezek az elviselhetetlen munkáslányok, akik még sosem voltak ötórai teán.

Összecsuklik, és előre-hátra ingatja a felsőtestét, mint egy kisgyerek. Képtelen vagyok elviselni a fájdalmát, sem a bűntudatomat, mert elsősorban én hoztam el a birodalmakba, és most képtelen vagyok segíteni rajta. Bármit megtennék, bármit mondanék, hogy levegyem róla ezt a terhet.

- Csitt, Pip! - kérlelem. - Add ide a kezed!

- M... miért? - hüppögi.

- Bízz bennem!

A keze hideg és vizes, de erősen fogom. Érzem, ahogy szokás szerint egy jókora húzással kiáramlik belőlem a varázslat. Pár másodpercre egyesülünk. Látom az emlékeit és az érzelmeit, amelyek úgy suhannak el a szemem előtt, mint vonatablakból a táj. A kis Pip a zongoránál, ahogy kötelességtudóan skálázik. Ahogy megadóan tűri, hogy az anyja kíméletlenül kefélje a haját, és minden nehezen elviselt mozdulat után fényesen csillognak a fürtjei. Pippa a Spenceben, ahogy Felicitytől várja az irányítást, mert csak így tudja, mikor kell nevetni egy tréfán, vagy mikor kell szándékosan keresztülnézni valakin. Világéletében kérdezés nélkül azt tette, amire mások megkérték. Egyetlen lázadása az a maroknyi bogyó volt, amit megevett, és emiatt került csapdába ebben az idegen, kiszámíthatatlan világban. Érzem az örömét, a szomorúságát, a félelmét, a büszkeségét, a sóvárgását. Felvillan Fee arca, a fény aranyba vonja. Érzem Pip fájó szeretetét a barátnőnk iránt. Pippa arcán elragadtatott mosoly. Fehér fény sziporkáiban fürödve változik át a szemem előtt.

- Emlékszem... Ó, milyen csodálatos ez a hatalom! Megváltozom!

Szorosan lehunyja a szemét, és vad elszántsággal préseli össze az

ajkait. Lassan rózsásra gyúl az arca, sűrű, fekete csigái visszatérnek. Mosolya visszanyeri korábbi fényét. Csak a szeme nem változik. Ibolyakék és a nyugtalanító kékesfehér között ingadozik a színe.

- Hogy festek? - kérdezi.

- Gyönyörű vagy.

A nyakamba ugrik, és leránt a földre. Néha olyan, mint egy gyerek. De talán éppen ezt szeretjük benne.

- Jaj, Gemma! Igaz barát vagy. Köszönöm - mormolja a hajamba.

- Istenem, valamit kezdenem kell ezzel a ruhával! - kacag. És most az egyszer örülök neki.

- Képzelted-e valaha is, Gemma, hogy ekkora hatalmad lesz? Hát nem csodálatos? Gondolj csak bele, azt tehetsz, amit csak akarsz!

- Feltehetően - lágyulok meg.

- Ez a végzeted! Nagyságra születtél!

Szeretném azt válaszolni, hogy a kijelentése pirulásra késztet, és gyorsan elhessegetem, mint botorságot. De titkon nagy becsben tartom. Kezdek rádöbbenni, hogy szeretném különlegesnek érezni magam. Szeretnék nyomot hagyni a világban. És nem akarom, hogy ezért szabadkoznom kelljen.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Pippával a pipacsmezőn válunk el. - Hamarosan találkozunk, drága barátnőm. És ne aggódj: megőrzöm a titkunkat! Azt mondom majd, hogy ez a változás magától ment végbe bennem. Csoda történt.

- Csoda - csatlakozom hozzá, és igyekszem megfeledkezni a rossz előérzeteimről. Képtelen vagyok a végtelenségig varázslatot ajándékozni Pippának.

Integet és csókot dob, mielőtt visszafut a Határvidékre.

- Gemma...

- Ki szólít? - perdülök meg, de senkit sem látok.

Megint hallom: halk kiáltás, amit a szél hoz. - Gemma...

A Sóhajok Barlangjai felé nyújtogatom a nyakamat, ahol a Templom és az örökkévalóság kútja van. Meg kell bizonyosodnom!

Tovább tart a kapaszkodás a hegytetőre, mint ahogy emlékeztem. Por tapad a lábamra. Amikor átlépek a színes füstfüggöny szivárványán, Asha, az Érinthetetlenek vezetője már ott vár, mintha tudná, hogy jövök. Egy könnyű szellő félrefújja sötétvörös száriját, és előtűnik torz, felhólyagzott lába. Vigyázok, hogy a pillantásom elkerülje őt is, és a többi Érinthetetlent is, vagy, ahogy ismerik őket, a Hadzsint, de nehezemre esik. Betegség torzította el őket, és ezért ócsárolják őket a birodalmakban, ezért tekintik őket rabszolgánál is alacsonyabb rendűnek.

Asha a szokott módon üdvözöl: két tenyerét, mintha imádkozna, összeérinti, és kicsit meghajol. - Isten hozott, Lady Hope.

Viszonzom az üdvözlését. Bekísér a barlangba. Két Hadzsin két szakajtó élénkvörös pipacsot cipel be, amiket a lenti mezőn szedtek. Átválogatják őket, és félreteszik a hibátlanokat, amelyeket nagy mérlegen lemérnek, mielőtt a füstölőkre dobnák őket. Amikor elmegyek mellettük, az Érinthetetlenek barátságosan fogadnak, virágot ajánlanak fel, és mosolyognak.

- Azért jöttél, hogy visszaadd a varázslatot a Templomnak? -kérdezi Asha.

- Még nem. De megteszem majd - biztosítom.

Asha meghajol, de nem mosolyog, és ebből tudom, hogy nem hisz nekem. - A Hadzsin hogy lehet a segítségedre?

- Szeretném felkeresni az örökkévalóság kútját.

- Szembe akarsz nézni a félelmeiddel?

- Van egy kétségem, amit el akarok oszlatni - felelem.

Lassan megcsóválja a fejét. - Nem olyan könnyű a kétséget eloszlatni. De nyugodtan beléphetsz.

Vízfal választ el attól, ami odabent vár. Csak át kell lépnem rajta, és bizonyosságot szerezhetek. Az ajkam kiszáradt a félelemtől. Megnyalom, hogy megnedvesítsem, és összeszedem magam. Visszafojtott lélegzettel átlépek a víz bőrén, és ott vagyok a Templom megszentelt szívében.

Középen áll az örökkévalóság kútja. Mély vize néma. A szívem hangosan kalapál. Lassan odamegyek a kúthoz, amíg az ujjam a káva durva felszínét nem érinti. Alig tudok levegőt venni. A nyelvem a szájpadlásomhoz tapad. Erősen megragadom a kútkávát, és belenézek. A víz jéggé fagyott. Homályos felszíne visszatükrözi az arcomat. Az ujjammal követem a körvonalát.

Egy női arc nyomódik a jégpáncélhoz, én pedig halk sikollyal hátratántorodom. Kirké vonásai emelkednek ki a kút sötét mélyéből.

A szeme, a szája csukva, mintha halott volna. A bőre fakó. A haja úgy lebeg a jég alatti vízben, mint egy sötét nap sugarai. Kirké szeme kipattan. - Gemma... hát eljött! Még tovább hátrálok, és a fejemet rázom. Felfordul a gyomrom, hányinger kerülget, de a félelem még ebben is megakadályoz.

- Meghalt... - suttogom. - Megöltem.

- Nem. Élek. - A hangja fojtott suttogás. - Amikor a varázslatot magához kötötte, csapdába ejtett a kútban. Akkor halok meg, amikor visszaadja a varázslatot.

- És ennek n... nagyon örülök - dadogom. A vízfal felé sietek, ami a Sóhajok Barlangjait elválasztja ettől a rettenetes teremtől.

Kirké kísérteties hangja úgy visszhangzik a barlangban, mint a démonok képzelt mormolása. - A Rend összeesküvést sző maga ellen. Maga nélkül akarják visszaszerezni a birodalmakat.

- Hazudik - borzongok meg.

- Elfelejti, Gemma, hogy egy darabig közéjük tartoztam. Bármit megtesznek, hogy visszaszerezzék a hatalmat. Nem bízhat bennük.

- Magában nem bízhatok!

- Nem én öltem meg Nell Hawkinst - nevezi meg a lányt, akinek a vére a kezemhez tapad.

- Nem hagyott más választást! - De késő. Rátapintott a gyenge pontomra, és sót szór a sebbe, amit Nell halála ejtett rajtam.

- Mindig van választás, Gemma. Míg az idő engedi, megtaníthatom, hogyan használhatja ki a hatalmát, hogyan kényszerítheti engedelmességre. Azt akarja, hogy a hatalom vezérelje önt, vagy ön akarja irányítani a hatalmát?

A kúthoz merészkedem. - Anyám is megtaníthatott volna erre. De nem volt rá esélye. Megölte őt, mielőtt megtehette volna.

- Ő ölte meg magát.

- Hogy a lelkét megóvja magától, és attól a borzalmas télvidéki teremtménytől, a nyomkövetőtől! Nem akarta, hogy a lény megrontsa! Én is ezt tettem volna.

- Én nem. Egy olyan gyermekért, mint maga, az utolsó lélegzetvételemig küzdöttem volna. De Mary sosem volt igazi küzdő szellem, nem úgy, mint maga.

- Nincs joga az anyámról véleményt formálni! - csattanok fel. Lopva odapillantok, és egy másodpercre azt látom az arcán, aki egykor volt, a régi tanárnőmet, Miss Moore-t. De aztán ismét beszélni kezd, és a hideg fut végig a hátamon.

- Nem kell miattam aggódnia, Gemma. Én sosem bántanám. De még mindig segíthetek magának. És csak annyit kérek cserébe, hogy még egyszer megízlelhessem a varázslatot. Csak egyetlenegyszer, mielőtt meghalok.

A szavai egy pillanatra kétséget ébresztenek a lelkemben. De nem bízhatok meg benne! Csak ügyesen manőverezik, hogy megszerezze a hatalmat. Semmit sem változott. - Megyek.

- A terv kivitelezése már elkezdődött. Elképzelni sem tudja, micsoda veszélyekkel kell szembenéznie. Nem bízhat a Rendben. Csak én segíthetek magának.

Rosszul tettem, hogy eljöttem. - Tőlem ugyan semmit sem kap. Ami engem illet, nyugodtan megrohadhat itt.

A víz árnyakkal teli felszíne alá siklik, és mielőtt eltűnik, még utoljára meglátom fehér kezét, mellyel mintha utánam akarna nyúlni.

- Visszatér majd hozzám - suttogja olyan jeges hangon, mint maga a víz. - Amikor már senki másban sem bízhat, kénytelen lesz visszatérni.

*

- Megtaláltad, amit kerestél, Lady Hope? - kérdezi Asha, amikor visszamegyek a Sóhajok Barlangjaiba.

- Igen - válaszolom keserűen. - Mindent tudok, amit tudnom kell.

Asha végigvezet a megfakult freskókkal díszített folyosón, és

bekísér a barlangba, amire jól emlékszem. Buja csípőjű nőkről és érzéki férfiakról készült faragások ékesítik. A látvány vonz, bár a meztelenségük pirulásra késztet. Észreveszek valamit, amire korábban nem figyeltem fel. A vésett, tökéletes kör közepén két kéz fonódik össze. Ismerősnek tetszik, bár meg nem mondanám miért; olyan érzés, mint egy álomban megpillantott kép. A kövek mintha szólnának hozzám: álmok helye azoknak, akik hajlandóak látni. Tedd a kezed a körbe, és álmodj!

- Hallottad? - kérdezem.

Asha elmosolyodik. - Különleges helyen vagyunk. Szeretőként ezt kereste fel a Rend és a Raksana.

A szó lázas pirulásra késztet, ami nem múlik.

- Együtt a kör közepébe tették a kezüket, hogy egymás álmában megjelenjenek. Megbonthatatlan köteléket kovácsoltak így. A kör az örökkévaló szerelmet jelképezi, mert nincs kezdete és vége. Érted?

- Igen - válaszolom, és végigsimítom a kört az ujjammal.

- Idejöttek, hogy próbára tegyék a szerelmüket. Ha nem jelentek meg egymás álmában, akkor a sors nem szánta őket szerelmeseknek.

Asha végigvezet a Templom színpompás folyosóján. Várom, hogy feltegye a kérdéseit a varázslattal és a szövetséggel kapcsolatban, de nem szól. - Valóban szövetséget akarok kötni, és mindannyiunkhoz szeretném kötni a varázslatot - magyarázkodom anélkül, hogy kérdezne. - De előbb a magam világában kell intézkednem néhány ügyben.

Asha csak mosolyog.

- Megosztom veletek. A szavamat adom.

- Hát persze, Lady Hope - válaszolja Asha, és utánam néz, ahogy távozom.

Egyedül gyalogolok végig a pipacsmezőn, majd leereszkedem a fűzek zöld csipkebaldachinja alatt rejtőző poros úton. A törékeny levelek megnyugtatóan söprik a földet. Mély levegőt veszek, és megpróbálom kiüríteni a fejemet, de nem sikerül. Kirké figyelmeztetése gyökeret vert a gondolataim között. Nem kellett volna odamennem. Még egyszer nem követem el ezt a hibát. És Pippa? Talán okkal képtelen átkelni. Talán még van remény, hogy megmentsük. Ettől a gondolattól fürgébben szedem a lábam. Már majdnem elérem az út végét, amikor messziről meghallom a halk patadobogást.

A zöld fűzfüggönyön át sebes, fehér villanást látok. Egy ló? Vagy tíz? Lovasokkal? Hányan lehetnek? A levelek suhognak, és már semmit sem látok. Felkapom a hálóingem szegélyét, és teljes erőmből futásnak eredek; érzem, ahogy a talpam alatt keményen döng a föld. Besurranok két fa között, és a búzamezőbe vetem magam; kézzel választom szét a nekem csapódó szálakat. Még most is hallom. A szívem ritmusra üti a refrént: ne nézz hátra, ne állj meg, csak fuss, fuss, fuss!

Már majdnem elérem a háromarcú istennő szobrát, ami a titkos ajtóhoz vezető kaptatót jelzi. Levegő után kapkodva fordulok be a sarkon. Cikcakkban futok az őrkövek, a figyelő asszonyok között. Előttem a magasban, a mohos hegyoldalban semmi nyoma az ajtónak. Mögöttem egyenletesen dobog a láthatatlan lovas. Nagy lendülettel a hegynek rontok. Nyílj ki, nyílj ki, nyílj ki...

Megjelenik az ajtó, és átnyomakodom rajta. A lovak dobaja elhalkul. Átszaladok a szentjánosbogár ragyogású folyosón, ki a fűre. A fény elhalványul, az ajtó eltűnik, mintha sosem lett volna ott.

A Spence tetején a vízköpők magaslati helyükön ülnek, és mindent figyelnek. A hold fényének támaszkodó, homályba vesző hátukkal szinte elevennek tűnnek, mintha bármelyik pillanatban kiterjeszthetnék a szárnyukat, és felrepülhetnének.

A kezemből bizsergés indul ki, és mire ismét levegőt vennék, már olyan erővel fut végig az ereimen, hogy kis híján térdre kényszerít. Nagyon erős a varázslat. Úgy rohan át rajtam, mint egy állat, mely örök vágtára ítéltetett. Pánikba esem: ha nem engedem szabadon, felfal.

A rózsakertbe botorkálok, és végighúzom a kezem a szunnyadó bimbókon. Ott, ahol a kezem végighúzom, a virágok soha nem látott színszimfóniában bomlanak szét: mélyvörös, tüzes rózsaszín,

krémfehér és a nyári naphoz hasonló sárga tombol előttem. Mire befejezem, a tavasz minden rózsát megérintett. És engem is, mert fenségesen érzem magam: erősnek és élettel telinek. Színek bomlanak ki bennem, újonnan felfedezett öröm jár át.

- Ezt én tettem! - Vizsgálom a kezemet, mintha nem is az enyém volna. Pedig az. Én keltettem életre vele a világomban a rózsákat. És ez még csak a kezdet. Meg sem lehet jósolni, hogy e hatalom birtokában mennyi mindent megváltoztathatok mindabból, ami változásra vár az életemben - és Felicity és Ann életében. És ha sikerül biztosítanunk a jövőnket, akkor megkötjük a szövetséget a birodalmakban is.

A varázslat a Keleti Szárny felé hajt. A kezemet a félig felépített toronyra teszem, és érzem, ahogy átfolyik rajtam az energia, mintha eggyé váltam volna a földdel. A föld hirtelen megvilágosodik. Vonalak jelennek meg, mintha térképen látható ösvények volnának. Az egyik a hegyeken túlra vezet, a munkások táborába. A másik a fák között kígyózik a kápolna felé. A harmadik a régi barlangok környékére kanyarog, ahonnan először merészkedtünk át a birodalmakba. De ott ragyog legerősebben, ahol állok. Lelassult az idő. A titkos ajtó szélein fény szivárog át. Érzem, ahogy magához húz. A másik kezem is ráteszem, és a testemen végigszáguld az energia.

A fejemben olyan sebesen váltogatják egymást a képek, hogy meg sem tudom ragadni őket, és csak a vezérfonal marad: Eugenia amulettje, amit odadob anyám kezébe, fekete homok repül a sziklás hegyek mellett, és egy kopár, szépséges fa.

Az energia hirtelen elenged, és a földre rogyok. Visszatér az éjszaka nyugalma, csak a szívem ver izgatottan.

A hajnal rózsás riadót fuj. Már megjelent a fák fölött, és elhozta az új reggelt és az új énemet.

Második felvonás Dél

A lelkűnkben káoszra van szükség, hogy táncoló csillagot szüljünk.

- Friedrich Nietzsche

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Most, hogy a tavasz már több egy állhatatlan udvarló fogadkozásánál, és az egymást követő meleg napok a boldog bizonyosságot hordozzák, hogy a tél végre menekül, Nagy-Britannia rengeteg vásárral ünnepel. Az után az éjszaka utáni délelőtt, hogy Pippát meglátogattam, Nightwing és LeFarge felterel minket egy vonatra, és élénken csevegünk a nagy acélszörny gyomrában, miközben hosszú, sűrű, fekete füstcsíkot húzva végigvágtat a buja, zöld tájon; a füst nyomában korom pettyezi a szoknyánkat és a kesztyűnket. Időbe telik, mire Felicity előző éjszakával kapcsolatos rosszkedvét eloszlatom, de megígérem neki, hogy ma éjjel egészen biztosan bemegyünk a birodalmakba, és ezért mindent megbocsát. És amint elnyerem Felicity bocsánatát, Anné sem marad el.

Egy kisvárosban szállunk le, nyomunkban az elemózsiás kosarakkal. Falusiak, gazdálkodók, szabadnapos szolgálók, izgatott gyerekek és munkát kereső férfiak boldog társaságában bandukolunk, míg egy tágas főtérre nem érünk, ahol vásárosok verték fel a sátraikat.

A szabadtéri piac csaknem fél mérföldön terül el. Ahány bódé, annyi új kísértés: ropogós héjú kenyér, tej, vastag tejszínnel a tetején, finom főkötők és cipők. Sóvárogva nézzük végig, itt-ott megízlelve a cheddar sajt csípős ízét, vagy futó pillantást vetve a tükörbe, amikor felpróbálunk egy új kendőt. Az emberek ünneplőbe öltözve érkeztek, hogy kivegyék a részüket a délutáni táncból és mulatozásból. Még Nightwing is enged a csábításnak, és végignézi a kakasviadal víg látványosságát.

Az egyik sarokban többen állnak sorban: kovácsnak vagy birkanyírónak akarnak elszegődni. Még egy hajóskapitány is akad, aki matróznak vesz fel fiatalembereket; ételt, italt és tengeri kalandokat ígér. A megállapodást aláírással, kézfogással és a szerződés jelképéül egy pennyvel pecsételik meg.

Mások azért jöttek, hogy haszonállatot vegyenek. A birka- és lóistállók körül nyüzsögnek, és hallgatják a kereskedők bizonykodását.

- Nem találnak ennél jobbat, uraim, ezt szavatolhatom! - dörgi egy bőrkötényes, hosszú csizmás férfi a két gazdálkodónak, akik a díjnyertes birkáját vizsgálgatják. A gazdák végigsimítják az állat véknyát. A birka hangosan béget, a - szerintem - legteljesebb megaláztatástól hajtva.

- Nekem sem tetszene - morgom a bajuszom alatt. - Iszonyatosan durva eljárás.

Mindent összevetve boldogító érzés látni az állatokat, az embereket, ahogy a gazdasszonyok kiabálnak: - A legjobb sajt egész Angliában! Földiszeder-lekvár, édes, mint az anyai csók! Kövér liba! Tökéletes a húsvéti asztalra!

Délután a folyóparton uzsonnázunk, ahol az emberek összegyűltek, hogy az evezősversenyt nézzék. Brigid főtt tojást, barna kenyeret, vajat, málnadzsemet és ribiszkés tortát készített a piknikes kosarunkba. Ann-nel vastagon megkenjük vajjal és dzsemmel a vastag héjú kenyeret, míg Felicity a süteményért nyúl.

- Levelet kaptam anyámtól - harap bele boldogan Felicity a gyümölcsbe.

- Ez általában nem szokott ilyen jókedvre deríteni - jegyzem meg.

- Általában nem is szokott ilyen nagyszerű hírrel megörvendeztetni - válaszolja rejtélyesen.

- Rendben van. Ki vele! - adom fel a találgatást.

- Megnézzük Lily Trimble-t a Macbethben, a Drury Lane Színházban.

- Lily Trimble-t! - kiált fel Ann teli szájjal. Egyben lenyeli a falat kenyeret, az arca megrándul. - Nagyon szerencsés vagy.

Felicity tisztára nyalja az ujjait. - Elvinnélek, Ann, de anya sosem egyezne bele.

- Megértem - hagyja rá Ann tompán.

Mrs. Worthington nem felejtette el Ann karácsonyi csalását, amikor Felicityéknél vendégeskedett. Az sem számít, hogy mindhármunk keze benne volt abban, hogy az egész családdal elhitettük: Ann egy herceg leánya. Mrs. Worthington úgy véli, hogy mi ketten Felicityvel feddhetetlenek vagyunk, és csupán áldozatul estünk Ann fondorlatos tervének. Bámulatos, hogy az anyák mit el nem hisznek, csak hogy mentsék magukat, noha minden jel ellentmond a látszatnak.

- Önmagad képében nem mehetsz, Ann - tűnődöm -, de máséban igen.

Furcsállva néz rám.

- A varázslat - suttogom. - Hát nem érted? Ez lesz az első alkalmunk, hogy megváltoztassuk a sorsunkat.

- Éspedig anya orra előtt - vigyorodik el Felicity. Elég maga a kísértés, hogy felkeltse az érdeklődését.

- És ha nem sikerül? - kérdezi Ann.

- Mióta akadályozott ez meg bennünket bármiben is? - vetem ellen.

Felicity kinyújtja a kezét. - Benne vagyok. Ann ráteszi az övét, én pedig a tetejére fektetem a magamét. - A jövőre!

Izgalom hullámzik végig a vásárra érkezettek tömegén: feltűntek az evezősök. Az emberek a partra sereglenek, hogy biztassák őket. Lemászunk egy szirt alá, ahol közelebb vagyunk a folyóhoz, de Nightwing éber tekintetétől rejtve maradunk. Három hajó küzd az első helyért, míg a nyomukban gyengébb evezősök haladnak. A férfiak könyékig feltűrték az ingujjukat, és ahogy elsiklanak előttünk, látjuk megfeszülő, izmos karjukat. Szorosan markolják az evezőt, és egy emberként húzzák előre és hátra, előre és hátra, mint egy hatalmas, izomból és húsból megalkotott motor. Hipnotikus a mozgásuk, és mi engedünk az igézetének.

- Ugye, milyen erősek? - jegyzi meg ábrándosan Felicity.

- Igen - értek egyet. - De még mennyire!

- Melyikhez mennél hozzá? - firtatja Ann.

Lelki szemeim előtt kéretlenül is Kartik arca villan fel; megrázom a fejem, hogy elhessegessem a képét, mielőtt hatalmába kerít a mélabú. - Az elöl ülőt választanám - intek a fejemmel egy szőke hajú, széles mellkasú, csinos férfire.

- Elragadó! - áradozik Ann. - Mit gondolsz, van számomra egy fivére?

- Igen - válaszolom. - És Umbriába mentek majd nászútra.

- És természetesen gazdag is - nevet Ann.

- Természetesen - visszhangzom. A játék máris vidámabbá tett. Nesze neked, Kartik!

- Neked melyik tetszik, Felicity? - faggatja Ann.

Felicity jóformán rájuk sem pillant. - Egyik sem.

- Meg sem nézted őket - panaszolja Ann.

- Ahogy óhajtod. - Felicity felugrik egy sziklára. Összefonja a karját, és tüzetesen szemügyre veszi a férfiakat. - Hm. Az ott kopaszodik. A hátul ülőnek meg éppen csak pelyhedzik a szakálla. A hozzánk legközelebb eső... ó, istenem, azok fülek vagy szárnyak?

Rekedtesen kacagok fel. Ann kuncogás közben eltakarja a száját.

- De a fénypont a jobbra ülő - mutat Felicity egy kerek, fakó képű alakra, akinek nagy, vörös orra van. - Olyan az arca, hogy inkább a folyóba vetem magam, mint hogy hozzámenjek.

- Azért nem olyan rossz - nevetek, pedig az ellenkezője igaz. Ahányszor csak a férfiak szépségünk szerint osztályoznak minket, mi sem teszünk másképp.

Felicity szeme baljósan csillog. - Hogy is állhatnék közéd és igaz szerelmed közé, Gemma? Gondolom, ő a jövendőbelid.

- Szó sincs róla!

- De mennyire, hogy ő! - heccel Felicity kántáló hangon. - És gondolj csak bele, milyen ijesztő gyermekeitek lesznek! Mindnek nagy, húsos, vörös orra lesz, mint az övé!

- Nem viselem el az irigységedet, Fee. Legyen a tied! Kérlek! Ragaszkodom hozzá.

- Nem, nem. Nem érdemlek meg ilyen szépséget. A tied kell, hogy legyen.

- Inkább meghalok.

- A halál biztosan kevésbé fájdalmas - ugrik le Felicity, és meglengeti a zsebkendőjét. - Jó napot! - kiáltja oda olyan vakmerően, ahogy csak lehet.

- Fee! - sikkantok zavartan. De már késő. Már csak ránk figyelnek, és nincs hova futnunk. A versenyt elfelejtik, a csónakjuk a vízen lebeg, miközben nekünk, szirt alatt álló fiatal hölgyeknek kiáltoznak és integetnek.

- Maga ott, uram - mutat Fee a szerencsétlen fickóra. - A kedves barátnőm túlságosan tartózkodó, és nem meri megvallani az ön iránt táplált csodálatát. Nem marad hát más választásom, mint a nevében önhöz fordulni.

- Felicity! - nyögöm fojtottan, és egy szikla mögé iszkolok. Szegény fickó feláll a csónakban, és szomorúan látom, hogy széle-hossza egy; nem is férfi, inkább nadrágot viselő hordó.

- Szeretnék megismerkedni a hölggyel, ha lenne olyan szíves, és előjönne.

- Hallod, Gemma? Az úr szeretne megismerkedni veled. -Felicity a karomat rángatja, hogy talpra állítson.

- Nem! - suttogom, és elhúzódom tőle. Messzire ment ezzel az ostobasággal.

- Sajnos, uram, a barátnőm nagyon félénk. Talán ha lenne kedves udvarolni neki.

A férfi egy szonettet szaval, melyben a nyári naphoz hasonlít engem. - „Kedvesebb vagy és mértékletesebb” - szavalja, bár e tekintetben szánalmasan félreismer. - Árulja el a nevét, szép hölgy!

Kicsúszik a számon, mielőtt meggondolhatnám magam. - Miss Felicity Worthington vagyok Mayfairből!

- Worthington admirális lánya?

- Személyesen! - kiáltom vissza.

Felicity most azért rángatja a karomat, hogy elhallgattasson. Két másik fickó nagy lelkesedésükben, hogy szót válthassanak velünk, szintén felugranak, és felborítják a csónak kényes egyensúlyát. Mindenki nagy derültségére hangos kiáltással zuhannak a hideg vízbe.

Őrült kacagás közepette futunk el; leszaladunk a sziklaszirten, és a magas sövény mögött keresünk menedéket. Ragadós a nevetésünk: amint a kacarászás alábbhagy, az egyikünk újra kezdi, és az egész kezdődik elölről. Végül leheveredünk a fűbe, és átadjuk magunkat a késő márciusi szellő simogatásának, ami magával hozza a távoli társaság vidám kiáltásait.

- Csúnya dolgot műveltünk, nem? - kuncog még mindig Ann.

- De vidámat - válaszolom. A fejünk felett kövér felhők úsznak el tele ígéretekkel.

Ann hangjába aggodalom költözik. - Mit gondoltok, Isten megbüntet minket az ilyen komiszságért?

Felicity rombuszt formál a hüvelyk- és a mutatóujjaiból, és a nap felé tartja, mintha el akarná kapni. - Ha Istennek nincs jobb dolga, mint iskolás lányokat egy sületlen tréfáért megbüntetni, akkor ki nem állhatom!

- Felicity... - Ann dorgálni kezdi, de aztán elhallgat. - És tényleg azt hiszed, Gemma, hogy varázslattal megváltoztathatjuk az életünk folyását?

- Legalábbis megpróbáljuk. Máris elevenebbnek érzem magam. Éberebbnek. Ti nem?

Ann elmosolyodik. - Amikor bennem van, úgy érzem, bármire képes vagyok.

- Bármire - mormolja Felicity. Oldalt fordulva felkönyököl. Alakja gyönyörű S-betűt formál. - És Pip? Érte mit tehetünk?

Eszembe jut Pippa, ahogy tehetetlenül csapkod a vízben. - Nem tudom. Nem tudom, hogy az ő sorsán változtathat-e a varázslat. Azt mondják...

- Azt mondják! - horkan fel gúnyosan Felicity. - Az a fontos, hogy mi mit mondunk! Most nálad van az összes varázslat, Gemma. Bizonyára a birodalmakban is megváltoztathatunk egyet s mást. Pippa számára is.

A gondolataimban a Gorgó szavai visszhangoznak: Nem kell elbuknia. Egy katicabogár a hátára fordulva küszködik. Az ujjammal visszafordítom, mire addig ballag a fűszálak között, míg ismét a hátára nem fordul, és meg nem reked.

- Olyan keveset tudok a birodalmakról, a varázslatról és a Rendről! Csak azt, amit másoktól hallok. Ideje, hogy mi járjunk utána, mit lehet, és mit nem - jelentem ki.

- Megegyeztünk - bólint Felicity.

Hátradőlünk a fűben, és hagyjuk, hogy a nap felmelegítse téltől elcsigázott arcunkat, ami már önmagában is egy varázslat.

- Bárcsak mindig így lenne! - sóhajt fel Ann.

- Talán lehet is - válaszolom.

Közelebb húzódunk egymáshoz, fogjuk egymás kezét, és figyeljük a felhőket, ezeket a dagadó szoknyás, boldog hölgyeket, akik táncolnak, bókolnak, és végül valami egészen mássá alakulnak át.

A piacon délutánra csökkent a forgalom, és már több vásáros is összepakolt. Elérkezett a tánc és a mulatság ideje. A gyerekeket bűvészek szórakoztatják a nehézkedési erőnek ellentmondó mutatványaikkal. A férfiak szolgálóknak csapják a szelet, akik élvezik, hogy egy ritka szabadnap erejéig megfeledkezhetnek kemény munkájukról. Mímesek társulata élőképet mutat be Szent Györgyről. Jókedvű, féktelen látványt nyújtanak parafával kipirosított arcukkal és tunikáikban. Mivel nemsokára húsvét, a városka parkjának szélső végében egy allegorikus színművet is színpadra visznek a munkafelvételi bódéktól nem messze. Nightwing odakísér minket, hogy megnézhessük a darabot, és a tömegben állva figyeljük, ahogy egy zarándok a lelke legsötétebb óráin át eljut a reggelig.

A szemem sarkából észreveszem Kartikot a hajóskapitány bódéjánál, és megremeg a gyomrom.

- Felicity! - suttogom, és megrángatom a ruhaujját. - Most fedeztem fel Kartikot. Muszáj beszélnem vele. Ha Nightwing vagy LeFarge keresne, mondd azt, hogy elmentem a kakasviadalt nézni.

- De...

- Kérlek!

- De siess! - bólint Felicity.

Fürgén, mint egy nyúl, átsiklom a tömegen, és éppen akkor csípem el Kartikot, amikor a megállapodásuk megpecsételéseképpen kezet ráznak. Elszorul a szívem.

- Bocsásson meg, uram, válthatnánk pár szót?

A bizalmas hangnem hallatán néhány gazda felesége szörnyülködni kezd; bizonyára nem értik, mi dolga van egy jól nevelt lánynak egy indiaival.

A kapitányra pillantok. - Tengerre száll?

Kartik bólint. - Igen. Őfelsége hadihajója, az Orlando fedélzetén. Hat hét múlva indul Bristolból, és én is rajta leszek.

- De hát... matróz lesz? Azt mondta, nem szereti a tengert! -Hirtelen gombóc lesz a torkomban annak az első éjszakának emlékétől, amikor a kápolnában beszélgettünk.

- Ha csak a tenger marad, beérem azzal - vesz elő a zsebéből egy kopott, vörös kendőt, amivel korábban jeleztünk egymásnak. Ha beszélnem kellett vele, az ablakomba akasztottam, ő pedig az ablak körül növő repkényre kötötte, ha szüksége volt rám. Most a nyakához szorítja.

- Mi történt, Kartik? - suttogom. - Amikor Londonban elváltunk, hűséget fogadott nekem és a szövetségnek.

- Az a Kartik már nem létezik - válaszolja, és elsötétül a tekintete.

- Valami köze van a Raksanához? A sorsot emlegette meg a többit...

- Már nem hiszek a sorsban - mondja remegő hangon. - Ha emlékszik, már nem tartozom a Raksana jó hírű tagjai közé. Nincs helyem, és a tenger nagyon is megfelel.

- Miért nem jön velem a birodalmakba?

- Nem látom viszont a birodalmakat. - A hangja suttogásnál alig több. - Soha többé.

- De miért nem?

Nem néz rám. - Megvan rá az okom.

- Akkor mondja meg, mi az!

- Az ok csak rám tartozik, csakis rám. - Félbeszakítja a kendőt, és a felét a kezembe nyomja. - Tessék, fogja! Hogy mindig emlékezzen rám.

A gyűrött rongycsomóra nézek. Szeretném hozzávágni, és diadalittasan elsétálni. Ehelyett a markomban szorongatom, és gyűlölöm magam a gyengeségemért.

- Nagyszerű matróz válik majd magából - vetem oda élesen.

Már majdnem lemegy a nap, amikor a vásárban vett holmikkal megrakva visszatérünk a Spencebe. Mr. Miller emberei ekkor végeznek aznapra. Piszkosan, izzadságtól átnedvesedett ingben rakják fel a szerszámaikat egy szekérre, és vödrökből mosakodnak, melyeket a konyhalány hagyott kint nekik. Brigid hideg limonádéval kínálja őket, és a munkások mohón, nagy kortyokkal hajtják fel. Mrs. Nightwing a munkavezetővel nézi végig, mennyit haladtak.

- Hé, Mr. Miller! - kiált oda az egyik munkás. - A földben az a régi kő! Szétrepedt.

Mr. Miller leguggol, hogy megnézze. - Egen. - Piszkos kezét erős combjához dörzsöli. - Fogalmam sincs, hogy történhetett, amilyen vastag és kemény. - Nightwinghez fordul. - Csak éktelenkedik itt, assz'nyom. Emeljük ki?

- Rendben van - egyezik bele Mrs. Nightwing, és egy kézmozdulattal elküldi őket.

A munkások lapátot és csákányt ragadnak, és a kő körüli átázott földbe vágják őket. Visszafojtom a lélegzetemet, és azon tűnődöm, vajon megjelenik-e a titkos ajtó, vagy az erőfeszítéseik korlátoznak-e abban, hogy bejussunk. Nem tehetek semmit, csak reménykedhetek. Az emberek felfeszegetik a kődarabokat, és felteszik őket a szekérre.

- Valahun pénzt kaphatunk érte - morfondírozik Mr. Miller.

Elena anya botladozik felénk az erdőn át. - Nem szabad ezt

tenniük! - kiáltja, és most jövök rá, hogy mindvégig ott rejtőzött, és minket figyelt. Végigfut a hátamon a hideg, bár nem tudom pontosan, miért. Elena anya megtébolyodott, és mindig is furcsa dolgokat beszélt.

Néhány munkás is felfigyel rá. Abbahagyják az ásást.

- Folytassátok, cimborák! - dörren rájuk Mr. Miller. - És maga, cigányasszony; elég volt a halandzsájából!

- Menjen innen, anya! - hessegeti Brigid, és elindul az öregasszony felé.

De Elena anya nem várja meg. Hátrálni kezd. - Két út - motyogja.

- Két út. Átkot hoznak mindannyiunkra.

TIZENHATODIK FEJEZET

Nem kell éjfél utánig várnunk, hogy elszökjünk a Spenceből. A vásár annyira kimerített mindenkit, hogy a folyosók zengnek a horkolásuktól. De mi hárman éberebbek vagyunk, mint valaha; megrészegültünk a várakozástól. A nagyteremben találkozunk. Még egyszer megpróbálom felidézni a fényajtót, de úgy tűnik, nem járok sikerrel. Érzem, hogy Fee és Ann buzgalma lassan elkeseredéssé válik, ezért lemondok erről a módszerről egy másik kedvéért.

- Menjünk! - vezetem ki a nyájamat a kertbe.

Az éjszaka élő, lélegző, lehetőségekkel teli lény. A felhőtlen égen több ezer csillag sziporkázik; mintha előre hajtanának minket. A hold kövéren és elégedetten ül közöttük.

Kinyújtom a kezem, és magam elé képzelem az ajtót. Az energiájától remegni kezd a kezem. A titkos ajtó jól láthatóan, csillogva jelenik meg, én pedig megkönnyebbülten fújom ki a levegőt.

- Mire várunk? - vigyorog Fee, és nevetve kergetjük végig egymást a fénylő folyosón. Kiérünk a birodalmakba. Kart karba öltve nekivágunk az ösvénynek, ami a kövek között kanyarog. Óvatosan osonunk, hogy ne keltsünk feltűnést, és körbelesünk, nem fenyegete valahonnan baj.

- Ó, Télvidék teremtményei - kántálja Felicity, amikor a Határvidékhez közeledünk -, bújjatok elő rejtekhelyetekről!

Ann próbálja elhallgattatni. - N... nem h... hiszem, h... hogy ezt k... kellene...

- Hát nem látod, hogy eltűntek? Vagy történt velük valami. Amikor Gemma elvitte a varázslatot a Templomból, talán végük lett.

- Akkor Pip miért nem... - A mondat elenyészik az ajkamon.

- Mert nem tartozik közéjük - csattan fel Felicity.

Amikor a Határvidékhez érünk, óvatosan átlépünk a tüskefalon. Most könnyebb a hurkaiból szabadulni, és karcolás nélkül sikerül átkelnünk rajta. Hu-húúú! Hu-húúú!

A kiáltás visszhangzik az erdőben. Bottal a kezében Bessie Timmons és Mae Sutter ugrik elő egy-egy fa mögül, és Felicity ijedten felkiált.

- Semmi szükség erre, csak mi vagyunk - rója meg őket.

- Az ember nem lehet elég elővigyázatos - válaszolja Bessie.

- Én nem bánom, hogy ilyen szemtelenek - súgja oda nekem Felicity. - Sem azt, hogy ilyen közönségesek.

Pippa a toronyból integet le. - Ne menjetek el! Lejövök!

- Pip! - Felicity a kastélyajtóhoz vezeti a társaságot. Mercy nyit ajtót, és behív minket. A kastély tisztábbnak tűnik, mint legutóbb volt. Látni, hogy igyekeztek. Felsöpörtek, tüzet gyújtottak. A hangulat majdnem barátságos. Még az indák sem olyan félelmetesek, maszlagos nadragulya virágaik szép bíborszínnel virítanak az omladozó kövön.

Pippa szalad be a terembe. - Láttalak benneteket a szederfalnál! Számoltam a másodperceket, amíg ideértetek. Pontosan kétszázharminckettő volt!

Pippa ruhája ismét csupa rongy, de ezt leszámítva még most is elbűvölő. A varázslat kitartott nála, ami nagyon furcsa, mert amikor adtam a varázslatból Ann-nek és Felicitynek, legjobb esetben is csak pár óráig tartott ki.

- Valósággal ragyogsz! - öleli meg Felicity.

Pippa titkon rám pillant. - Igen! Bizonyára az öröm teszi, hogy megint együtt lehetek a barátnőimmel. Egészen másnak érzem magam. Jaj, Gemma, segítesz gyújtóst hozni?

- Persze - válaszolom, és nem veszek tudomást Fee kíváncsi pillantásáról.

Pip a falikárpit mögé, a régi kápolnába vezet.

- Hogy vagy? - kérdezem.

Megremeg az ajka. - Hogy lehetnék? Arra ítéltek, hogy örökre itt éljek! Örökre ennyi idős maradjak, miközben a barátnőim egyre idősebbek lesznek, és elfelejtenek!

- Sosem felejtünk el, Pip - biztosítom, de hamis vigasznak érzem.

Pippa a karomra teszi a kezét. - Reményt nyújtott, hogy újra

érezhettem a varázslatot, Gemma! De most elhagy. - Foszlányokban lógó ruhájára mutat. - Nem adnál még? Annyit, hogy jókedvű maradjak, mialatt igyekszem megbékülni a sorsommal? Kérlek!

- N... nem tehetem ezt örökké - válaszolom akadozva, mert félek, mi történik, bármelyik megoldást is választom.

- Nem is kértelek rá, hogy örökké ezt tedd. - Kivesz egy aszott bogyót a tálból, és fintorogva megeszi. - Mellesleg te ajánlottad fel. Kérlek, Gemma! Számomra a világot jelenti! Ha el kell viselnem ezt a helyet...

A könnyeit törli, én meg hitvány barátnak érzem magam. Összevissza hetvenkedek, hogy mi mindenen fogok változtatni, akkor hát miért habozok, amikor Pippáról van szó? Ha változtatni tudnék a sorsán, azzal nem éppen azt bizonyítanám, hogy korlátok nélküli új világ, új remény nyílt meg?

- Add a kezed! - válaszolom, és Pippa megölel.

- Sosem felejtem el! - csókol arcon, aztán a homlokát ráncolja: -Nem adnál ezúttal többet, hogy tovább tartson?

- Nem tudom befolyásolni, hogy meddig tartson - magyarázom. -Még csak most próbálok tisztába jönni vele.

Megfogjuk egymás kezét, és a szál ismét összeköt bennünket. Érzem, amit Pippa érez. Látom gyönyörű báli ruhában, ahogy boldogan táncol a barátnőivel, Fee karja alatt forog, és közben egyfolytában nevet. Mögötte azonban valami nyugtalanító van. Elengedem a kezét.

- Tessék - mondom, és remélem, nem hallja ki a hangomból, milyen ideges lettem.

Pippa a feje fölé nyújtja a karját, és megnyalja az ajkát, ami már kezd rózsás lenni. Ez alkalommal gyorsabban változik át, és a változás ragyogóbbá varázsolja. Csillog a szeme. - Gyönyörű vagyok?

- Te vagy a legszebb a világon - válaszolom, és ez is az igazság.

- Jaj, Gemma, köszönöm! - Úgy ölel meg megint, mint egy hálás gyerek, és a bája elérzékenyít.

- Szívesen, Pip.

Pippa ragyogó tekintettel ugrál be a nagyterembe. - Drágáim! Bessie úgy emelkedik fel, mintha Pip a szeretett uralkodónője volna.

- Miss Pip! Nagyszerűen néz ki!

- Úgy is érzem magam, Bessie. Tulajdonképpen újjászülettem! Nézd! - Bessie nyakához emeli a kezét, és hirtelen egy bársonyszalagra fűzött gyönyörű kámea lóg a lány nyakában.

- El sem hiszem! - sikítja Bessie.

- Igen, varázserőm van! - jelenti ki Pippa, és rám néz. -Gemmától kaptam. Most az ő birtokában van a birodalmak összes hatalma.

Felicity a legnagyobb meglepetésemre megcsókol. - Tudtam, hogy tisztességesen helyrehozod a dolgot - súgja oda.

A lányok kérdésekkel bombáznak. Honnan van a varázserő? Hogy működik? Mit lehet vele tenni?

- Bárcsak én is többet tudnék róla! - rázom a fejem. - Néha nagyon erős, máskor meg alig érzem. És úgy tűnik, nem tart sokáig.

- Nekünk is tud adni belőle? - kérdezi csillogó szemmel Mae, mintha változtatni tudnék a sorsán.

- Én... inkább... - dadogom. Hirtelen rádöbbenek, hogy nem akarok sokat adni belőle. És ha csökken a hatalmam? Vagy kiderülne, hogy nem segíthetek magunkon a mi világunkban? A gyári tűzben meghalt lányok rám szegezik a tekintetüket.

Bessie Timmons felhorkan. - Na, persze, nem akarja megosztani a magunkfajtával.

- Nem igaz! - kiáltom, de a szívem mélyén tudom, hogy nem téved. Miért ne lehetne nekik is varázserejük? Csak azért, mert gyárban dolgoztak? Mert más akcentussal beszélnek?

- Mink nem vagyunk hölgyek, mint ők, Bessie - jegyzi meg a kis Wendy szelíden. - Nem várhatjuk el.

- Úgy van, mindannyian valóban nem várhatjuk el - teszi hozzá Felicity, mintha egy cselédlányhoz beszélne.

Pippa felugrik a gazzal felvert padlóról. - Majd én adok neked, Mae. Nyújtsd ide a kezed, úgy, ni!

- Nem érzek semmit - mondja egy pillanat múlva Mae, és örülök, hogy sejtelmük sincs, milyen nagy kő esett le a szívemről. Szeretem ha csak én rendelkezem a varázserő felett.

Pip arcán csalódottság tükröződik. - Én is csak most kaptam. Ha tehetném drágám, biztosan adnék belőle.

- Tudom én, Miss Pip - feleli kedveszegetten Mae, és ismét rám tör a szégyenkezés. Hogy lehetek olyan szívtelen, hogy a lányok iszonyatos égési sérülései és szánalmas állapota láttán megtagadok tőlük egy kis boldogságot?

- Helyes! Akkor most, hogy itt vagyunk, érezzük jól magunkat! -kiáltom, és megfogom mindegyikük kezét, csak Wendyét nem, mert erősködik, hogy nem akar játszani. Hamarosan ragyogó erőtől duzzadunk, és még a falak sem tudnak ellenállni ujjongó kiáltásainknak. Nyikorognak és nyögnek, ahogy az indák szorítása erősödik.

Felicity és Ann megmutatja a munkáslányoknak, hogyan változtassák rongyaikat drága, gyöngyökkel és hímzéssel díszített selymekké, mintha a legfényűzőbb párizsi üzletekből kerültek volna ki.

Wendy kivételével mindenki vidám. A kislány egy sarokban ül, és átkarolja felhúzott térdét.

Leülök mellé a hideg, gazos padlóra. - Mi baj, Wendy?

- Félek - válaszolja, és szorosan öleli a térdét.

- Mitől?

- Hogy túlságosan vágyom rá, kisasszony. - A ruhaujjába törli az orrát. - Aszonta, nem tart örökké. De ha eccer belekóstolok... -Könnycsepp gördül le piszkos arcán. - Mi van, ha nem tudok úgy élni, mint régen?

- Egy tanárnőm azt mondta egyszer, hogy hátrafelé nincs út, csak előre - szajkózom Miss Moore szavait még abból az időből, amikor Miss Moore-ként és nem Kirkéként gondoltam rá. - Nem kell megtenned.

Bólint. - Talán csak egy kicsit? Nem sokat...

Keveset adok neki, és abbahagyom, amikor érzem, hogy elhúzódik.

- És mi az első, Wendy? Báli ruha? Vagy rubin fülönfüggő? Királyfi? - Nagyot nyelek, és vak szeméhez érintem az ujjam. -Vagy talán...

Bólint. - Ha lenne kedves, kisasszony.

Eltakarom a szemét, és a kívánt célra összpontosítom a varázserőmet. - Látsz...? - kezdem.

Keskeny vonallá szorítja össze a száját. - Bocsásson meg, kisasszony!

- Nem látsz?

Megrázza a fejét. - Túl nagy kívánság lett vóna.

- Soha, semmi nem túl nagy ahhoz, hogy reménykedjünk benne -válaszolom, de nehéz a szívem. A varázserőm most ütközik először akadályba: úgy látszik, nem gyógyít. - Van valami más? Bármi?

- Mingyár megmutatom - válaszolja, és kézen fog. Tapogatódzva kivezet a kastélyból, és az épületet megkerülve egy kis dércsípte, füves tisztásra visz. Letérdel, a tenyerével a fűre támaszkodik. A földből egy tökéletes szépségű fehér rózsa kígyózik elő. Szirmain sötét, vérvörös csík fut körbe.

Mélyen beszívja az illatát, és mosoly suhan át az arcán. - Itt van?

- Igen. Gyönyörű.

- A mamám rózsákat árult a kocsmában. Mindig is szerettem az illatukat.

Édes kis barna nyuszi ugrál el mellettünk, sebesen mozgó orrát a földhöz nyomva szimatol.

- Ne mozdulj, Wendy! - suttogom.

Leseprem a deret egy csokor gyógyfűről, és odanyújtom a nyuszinak. Kíváncsian közelebb ugrál, és a karomba veszem.

- Tessék - teszem le Wendy közelében. - Simogasd meg! - Így tesz és mosoly ragyog fel az arcán. - Hogy hívjuk?

- Maga adjon nevet neki! - erősködik a kislány.

- Rendben van. - Közelebbről szemügyre veszem szimatoló orrát. Van valami nemes és tartózkodó benne. - Szerintem nevezzük Mr. Darcynak!

- Mr. Darcy. Teccik.

Gallyakból, indákból és egy kis varázslatból kalitkát készítek a kis jószágnak, és beleteszem. Wendy úgy kapaszkodik a kalitkába, mintha legkedvesebb álmait őrizné benne.

Bár nehéz a búcsú, az éjszakának vége kell, hogy szakadjon, és vissza kell térnünk a magunk világába. Másnapra szóló ígéretekkel, öleléssel köszönünk el, és Pippa meg a többiek a szederfalig kísérnek minket. A titkos ajtó felé tartunk, amikor a föld paták dobajától kezd remegni.

- Siessetek! - kiáltom. - Gyorsan!

- Mi ez? - kérdezi Ann, de közben futásnak eredünk, és nincs időm válaszolni.

- Elzárják az utunkat - kiabálom. - A kertbe!

Lélekszakadva rohanunk, a lovasok a nyomunkban, de

gyorsabbak nálunk. Mire megpillantjuk a folyót, már tőrbe is csaltak minket.

- Használd a varázserőt! - könyörög Felicity, de annyira megrémülök, hogy nem bírok úrrá lenni rajta. Átszalad rajtam az erő, míg térdre nem hullok.

Pompás kentaurok lépnek elő a buja páfrányok mögül. Egy Creostus nevű vezeti őket. Nem szereti a halandókat, engem pedig különösen nem.

Izmos karját összefonja széles mellkasán, és megvető tekintettel mér végig. - Jó napot, papnő! Úgy vélem, látogatással tartozol a népemnek.

- Igen. Hozzátok készültünk - hazudom.

Creostus közelebb hajol. Vastag a szemöldöke, széles, kegyetlen mosolya alatt csutaknyi keskeny kis szakáll csúcsosodik. Föld- és izzadságszaga van. - Hogyne!

- Minden készen áll, Mindenható. Most elviszlek Philonhoz -siklik elő a Gorgó, és rögtön tudom, hogy neki is köze van ehhez. Mindegy, milyen áron, de szeretné, ha megkötném a szövetséget.

- Látod? Már indulófélben voltunk - mondom, és egy pillantást vetek a Gorgóra, amiről nem vesz tudomást. Leengedi a hajóhidat, de a tekintetét a kentaurra szegezi.

Creostus elengedi Annt és Felicityt, de engem megállásra kényszerít. A fülemhez hajol, a hangja rekedt mormolás, amitől libabőrös lesz a nyakam. - Ha elárulsz minket, papnő, nagyon megbánod.

Amikor felérek a hajóra, Felicity félrevon. - Muszáj ezzel a nagyra nőtt kecskével utaznunk?

Felsóhajtok. - Van más választásunk?

- És ha most akarnak szövetséget kötni, mielőtt igazán alkalmunk lett volna bármit is megváltoztatni? - kérdezi Ann, és tudom, hogy a saját életéről beszél.

- Csak tárgyalunk velük - biztosítom őket. - Még semmi sem dőlt el. A varázslat egyelőre még a miénk.

- Rendben van - egyezik bele Felicity. - De kérlek, ne maradjunk sokáig! És nem ülök Creostus mellé. Visszataszító.

*

Végighajózunk a folyón, és igyekszünk levegőnek nézni Creostust és a kentaurjait, akik úgy lesik minden mozdulatunkat, mintha meg akarnánk szökni a hajóról. A Gorgó végül egy ismerős kanyar után az erdei népség otthona felé úszik. Csillogó vízfátyol rejti el szem elől a szigetüket. A hajó szétválasztja a függönyt, és amikor áthaladunk a hűs, friss párán, a víz drágakövekként csillogó pettyekkel szórja tele a bőrünket, amitől aranylányok leszünk.

Felemelkedik a köd. Az erdei népség üdén zöldellő partja tűnik fel, a sűrű zöld olyan hívogató, mint egy puha dunyha. Masszív hajónk kiköt, az erdei gyerekek abbahagyják a játékot, és odasereglenek, hogy megbámulják a szörnyűséges és egyszersmind csodálatos Gorgót. A Gorgó nincs elragadtatva attól, hogy a szemüket meresztik rá. Feléjük fordul, és a kígyók messzire előrenyúlva sziszegnek; a nyelvük gyors, piros, villás ostorcsapás a tengernyi zöld között. A gyerekek sikítva menekülnek az erdő védelmébe.

- Nem volt szép tőled - szidom meg. Még most is dühös vagyok, hogy az ittlétünket elárulta Philonnak.

- Semmirekellők - veti oda síkos hangján a Gorgó. - Varangyos békáknál nem jobbak.

- Csak gyerekek!

- Nem terhel az anyai ösztön - dorombolja. A kígyók nyugovóra térnek. A Gorgó lehunyja a szemét, és elhallgat.

Az erdőben élő libegő fények intenek, hogy kövessük őket. Átvezetnek minket a karácsony reggeli illatot árasztó magas fák között. A fűszeres illattól csöpögni kezd az orrom. Végül elérjük a zsúpfedeles kunyhókkal teli falut. Alkonyszínű asszony caplat nagy keservesen, a kezében csillogó, szivárványszínű vízzel teli vödröket cipel. Elkapja a pillantásomat, és egy szemvillanás alatt úgy változtatja meg az alakját, hogy saját tükörképemre bámulok.

- Gemma! - sikolt fel Ann.

- Hogy csináltad? - kérdezem. Furcsa, hogy kettő van belőlem.

Elmosolyodik - a mosolyom egy másik arcon! -, és ismét

átalakul: most hajszálpontosan olyan, mint Felicity - ugyanaz a telt száj, halványszőke haj. Felicityt nem mulattatja a dolog. Felkap egy követ, és a tenyerébe fogja.

- Azonnal hagyd abba, különben megbánod!

A nő alkonyi énjét veszi fel, majd éles kotkodácsolással felemeli fénylő vödreit, és továbbsétál.

Philon az erdő szélén fogad minket. Se nem férfi, se nem nő, hanem valami köztes. Az alakja magas és karcsú, a bőre hamvas orgonavirág-színű. Ma vastag tavaszi levelekből varrt köpenyt visel. Sötét árnyalatuk kiemeli tágra nyílt, mandulavágású szeme élénkzöld színét.

- Hát eljöttél végre, papnő. Már kezdtem azt hinni, hogy megfeledkeztél rólunk.

- Nem felejtettelek el - motyogom.

- Örömmel hallom, mert nem szívesen gondolnánk arra, hogy te sem vagy jobb szívvel hozzánk, mint a Rend előtted járó papnői -jegyzi meg, és összenéznek Creostusszal.

- Eljöttem - ismétlem meg.

- Akkor ne töltsük az időt udvariaskodással! - vicsorítja ki a fogát Creostus.

Követjük Philon hajlékony, kecses alakját a zsúpfedeles kunyhóhoz, ahol először beszélgettünk. Pontosan olyan, ahogyan az emlékezetemben élt: aranyszínű szalmából font, pompás matracok borítják a padlót. A szobában még négy másik kentaur és fél tucat erdei népség vár minket. Nem látom Ashát vagy az Érinthetetleneket, de talán már úton vannak.

Leülök az egyik szalmazsákra. - Találkoztam egy nővel, aki a szemem láttára alakult át. Hogy lehetséges ez?

- Ja, Neelára gondolsz! - Philon piros folyadékot önt egy ezüst kehelybe. - Ő alakváltoztató.

- Alakváltoztató? - ismétli Ann. Nehezen tudja megőrizni az egyensúlyát a matracon. Kétszer is nekem dől, mielőtt sikerül középen vízszintes helyet találnia.

- Képesek voltunk más alakot ölteni. Ez a képesség jó szolgálatot tett nekünk a ti világotokban. Bárki halandó képzeletében megfogant alakot fel tudtuk venni. A halandók olykor úgy döntöttek, hogy követnek minket ebbe a világba, hogy a játékszereink legyenek. De ez nem volt a Rend és a Raksana ínyére. - Philon látható sajnálkozás vagy a legcsekélyebb lelkifurdalás nélkül számol be erről.

- Halandókat loptatok el a világunkból! - szörnyedek el.

Philon szürcsöl a kehelyből. - A halandóknak volt választási lehetőségük. Ők velünk akartak jönni.

- De megigéztétek őket!

Philon vékony ajka önelégült mosolyra húzódik. - Hagyták, hogy elbűvöljük őket.

Philon a szövetségesünk, de a most tudomásomra jutott dolog nyugtalanít, és eltűnődöm, vajon kinek is tettem ígéretet.

- Mivel nem éltünk vele, ez a képesség sokunkban megszűnt. De egyesekben, mint például Neelában, megmaradt.

Amint kimondja, az alkonyi asszony belép a sátorba. Rólunk Philonra és Creostusra siklik a tekintete, aztán a nyelvükön mond valamit Philonnak. Philon ugyanazon a nyelven válaszol; Neela gyanakvó pillantást vet rám, aztán helyet foglal Creostus mellett. A kentaur hátára teszi a kezét, és puha szőrét simogatja. Philon két hosszú lépéssel átszeli a szobát, és letelepszik a pálmalevelekből készült nagy székbe. Figyeljük, ahogy meggyújt egy hosszú, karcsú nádszálat, és a füstjét mélyen leszívja, míg a pillantása el nem lágyul, és a tekintete üveges nem lesz.

- Meg kell vitatnunk a birodalmak jövőjét, papnő. Segítségedre siettünk, amikor szükséged volt rá. És most fizetséget várunk.

- Ideje megkötnünk a szövetséget - dörgi Creostus. - Elmegyünk a Templomba, és megfogjuk egymás kezét. Akkor a varázslat mindannyiunké lesz, és aszerint kormányozzuk magunkat, ahogy alkalmasnak találjuk.

- De más szempontok is vannak - jegyzem meg; nem hagy nyugodni a tudat, hogy saját szórakoztatásukra halandókat csaltak csapdába.

- Mifélék? - vonja fel a szemöldökét Philon.

- Az Érinthetetlenek - válaszolom. - Hol vannak? Itt kellene lenniük.

- Az Érinthetetlenek! - köp ki Neela. - Ugyan!

Philon kifújja a füstöt, ami a szobára telepszik. - Üzentem nekik. Nem jöttek el, de tudtam, hogy így lesz.

- Miért? - kérdezem.

- Félnek a változástól - válaszolja Philon. - Ellenvetés nélkül szolgálnak.

- Gyávák! Mindig is a Rend rabszolgái voltak! Beteg csőcselék! -üvölti Creostus. - Ha tehetném, megszabadítanám tőlük a birodalmakat!

- Creostus! - dorgálja Philon, és átnyújtja neki a pipát. A kentaur megvetéssel üti félre. Philon azonban zavartalanul pipázik tovább, és a szobát erős, csípős illat tölti meg, amitől szédülni kezdek. - A birodalmakon belül sok törzs van, papnő. Soha nem fogsz összhangot teremteni közöttük.

- Honnan tudjuk, hogy egyáltalán értesítettétek-e az Érinthetetleneket a találkozóról? - kérdi vádlón Felicity.

Philon füstfelhőt fúj az arcába, és Felicity köhögni kezd, majd bátran felszegi a fejét, dacolva a füsttel.

- Csak az én szavamra hagyatkozhattok - feleli Philon.

A szikár és nyughatatlan Creostus faltól falig járkál. - Miért osztoznánk azokkal a parazitákkal, az Érinthetetlenekkel? A Rend mocska. Beteg, gyáva férgek. Megérdemlik a sorsukat.

Neela Philon mellé ül és az ujjaival fésülni kezdi a teremtmény selymes haját. - Hadd bizonyítsa a hűségét irántunk! Parancsold meg neki, hogy most rögtön vigyen minket a Templomhoz!

- Nem lépek veletek szövetségre, amíg nem beszéltem Ashával.

- A füst megoldotta a nyelvemet.

Creostus dühösen morog. A patájával felrúg egy asztalt, ami darabokra törik. - Újabb időhúzási taktika, Philon! Mikor veszed már észre, hogy nem köthetsz előnyös megállapodást ezekkel a boszorkányokkal?

- Maguknak tartják meg a varázslatot, és kizárnak bennünket belőle - sziszegi Neela.

Creostus olyan képet vág, mint aki a porba akar taposni minket.

- Meg kellene védenünk az érdekeinket!

Neela dühösen mered rám. - Elárul majd, ahogy a többiek is tették. Honnan tudjuk biztosan, hogy most nem fúj egy követ a Renddel?

- Nyim syatt! - üvölti Philon. A kunyhó falai megremegnek a hangjától. Mindenki összehúzza magát. Creostus lehajtja a fejét.

Philon nagy füstfelhőt fúj, és rám szegezi macskaszemét. -Megígérted papnő, hogy megosztod velünk a hatalmat. Visszavonod az ígéreted?

- Erről természetesen szó sincs - válaszolom, de már nem vagyok biztos benne. Tartok tőle, hogy túl hamar bíztam meg bennük, és túl sokat ígértem. - Csak még egy kis időt kérek, hogy jobban értsem a birodalmakat és a kötelességeimet.

- Azért kér időt, hogy összeesküvést szőhessen ellenünk - jegyzi meg gúnyosan Neela.

Creostus mellém lép. Hatalmas és félelmetes.

- Felajánlhatom, hogy átmenetileg megosztom veletek a varázslatot - jelentem ki, mert úgy érzem, ki kell engesztelnem őket.

- Ajándék a jóhiszeműség jelképeként.

- Ajándék? - vicsorog Creostus, és közelről mered az arcomba. -Az nem ugyanaz, mintha rendelkeznénk vele! Ha felruházol vele, az nem ugyanaz, mint birtokolni! Koldulnunk kell majd tőled is a varázslatot, mint annak idején a Rendtől?

- Nem tartozom a Rendhez! - remegek.

Philon hűvös tekintettel méreget. - Mondod te. De egyre nehezebb különbséget tenni.

- Én... csak segíteni akartam.

- Nincs szükségünk a segítségedre - fúj rám Neela. - A nekünk járó részt akarjuk. Végre magunk szeretnénk irányítani a népünket.

Philon fogva tartja a tekintetemet. - Kóstolónál többet akarunk, papnő. Tedd, amit tenned kell! Időt adunk...

- De Philon...! - háborodik fel Neela.

- Időt adunk - ismétli meg Philon, és keményen ránéz Neelára, aki Creostus mellé somfordál, és dühösen mered mindannyiunkra.

- De ezúttal nem hagyom, hogy kisemmizz, és nélkülöznöm kelljen, papnő. Teljesítenem kell a népem iránti kötelességemet. Hamarosan ismét találkozunk. Barátként vagy ellenségként.

- Ugye, nem akarsz valóban csatlakozni ezekhez a borzalmas lényekhez? - szegezi nekem a kérdést Felicity, miközben a magas fűben gázolunk a part és a Gorgó felé.

- Mi mást tehetnék? A szavamat adtam nekik. - És most már nagyon bánom. A gondolataim olyan felhősek, mint a látóhatár, és lassan vonszolom magam. Beszívom a fák erős illatát, hogy száműzzem a fejemből Philon csípős füstjét.

- Tényleg eltüntettek halandókat? - kérdezi Ann. Szereti gyűjteni az ilyen hátborzongató tényeket.

- Borzalmas - ásít Felicity. - Nem érdemlik meg, hogy kapjanak a varázslatból. Csak rosszra használnák.

Szörnyű bajban vagyok. Ha nem lépek szövetségre Philonnal, az ellenségemmé teszem az erdei népséget és az őket támogató törzseket. Ha megosztom velük a varázslatot, lehet, hogy nem lesznek érdemesek a bizalmamra.

- Gemma!

Régen nem hallottam ezt a lágy hangot. Megáll a szívverésem. Az úton az anyám áll, kék ruhájában. Szélesre tárja a karját.

- Gemma! Drágám!

- Anya? - suttogom. - Te vagy az?

Ragyogóan mosolyog, a mosolya aztán nevetésbe csap át. Az alakja változik, cserélődik, valami egészen más lesz, és egyszer csak Neela áll előttem.

Hosszú, virágszárhoz hasonló ujjait a szája elé tartja, miközben kuncog.

- Gemma, drágám! - Anyám hangját hallom ennek az undok kis lénynek a szájából.

- Miért csináltad? - fakadok ki.

- Mert képes vagyok rá - vonja meg a vállát.

- Ne merészeld még egyszer megtenni! - förmedek rá.

- Különben mi lesz? - kérdezi kihívóan.

Az ujjaim viszketnek a varázslattól. Néhány másodpercen belül az erő úgy söpör végig rajtam, mint egy megáradt folyó, és a testem reszket fenséges erejétől.

- Gemma! - karol át Felicity, hogy megtámasszon. Képtelen vagyok visszatartani, ki kell engednem! Felicity vállára teszem a kezem, és az erő figyelmeztetés és irányítás nélkül áramlik át Felicitybe. Változások hullámzanak át rajta: királynő, valkűr, páncélinges harcos. Négykézláb a földre zuhan, és levegő után kapkod.

- Jól vagy, Fee? - futok oda hozzá, de nem érintem meg. Nem merem.

- Igen - válaszolja vékonyka hangon, miközben egy utolsó változás fut végig rajta, és ismét önmaga lesz.

A hátam mögött Neela nevetését hallom. - Sok ez neked, papnő! Nyakig benne vagy. Nálad ügyesebbre kellene hagynod, hogy az bánjon vele. Szívesen levenném rólad ezt a terhet.

- Fee - szólongatom, tudomást sem véve Neeláról. - Sajnálom. Nem tudtam úrrá lenni rajta.

Ann talpra segíti Felicityt. Fee a gyomrára szorítja a kezét, mintha megütötték volna. - Ilyen rövid idő alatt ennyi változás - jegyzi meg elgyöngülten - Nem készültem fel rá.

- Bocsáss meg! - kérlelem, és ezúttal a vállamra teszem Felicity karját, hogy megtámasszam. Így botorkálunk a Gorgó felé.

- Papnő! - kiált utánam a teremtmény. Amikor visszafordulok, az én alakomban látom. - Mondd csak: hogy harcolsz majd, ha nem is látsz?

- Hogy érzed most magad, Fee? - kérdezem, amikor végigmegyünk az agyagba vágott, halvány fényű-szívverésű, kanyargós folyosón.

- Jobban. Nézd! - Harcos szűzzé változik át, a páncélja ragyog.

- Legyen ez az új Spence egyenruhám?

- Inkább ne.

Kilépünk az ajtón a Spence parkjába. Éberebbek az érzékeim. Valaki van itt. Az ajkamra teszem az ujjam, hogy csendre intsem őket.

- Mi az? - suttogja Ann.

A Keleti Szárnyhoz osonok. Egy alak húzódik be az árnyékok közé, és eltölt a rettegés. Lehet, hogy megláttak minket.

- Akárki is volt, már elment - válaszolom. - De bújjunk gyorsan ágyba, mielőtt tényleg alaposan rajta nem kapnak minket.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Mrs. Nightwing másnap reggel, a legkellemetlenebb órában hív össze bennünket a nagyteremben. A lányok siettükben félregombolt ruhában és félig befont hajjal botladoznak be. Sokan álmosan dörgölik a szemüket. De nem merünk ásítozni. Mrs. Nightwing nem hívna ide pusztán teázni és csacsogni. Szemrehányás érződik a levegőben, küszöbön áll valami szörnyűség, és attól félek, tényleg megláttak minket tegnap éjjel.

- Remélem, nincs köze a tiszteletünkre rendezett álarcosbálhoz -idegeskedik Elizabeth, de Cecily csendre inti.

Öt perccel a kijelölt időpont után Mrs. Nightwing olyan komor arccal siet be a terembe, amitől valamennyien úgy sorakozunk fel, mintha karót nyeltünk volna. Megáll előttünk, a kezét összefonja a háta mögött, a szeme éles, mint egy sasé.

- Nagyon súlyos kihágás történt, amit a jövőben nem fogunk eltűrni - jelenti ki az igazgatónőnk. - Tudják, miről van szó?

A fejünket rázzuk, aggodalmas nemet jelezve. A páni félelemtől a rosszullét kerülget.

Mrs. Nightwing ránk szegezi parancsoló tekintetét. - A Keleti Szárny köveit megszentségtelenítették - közli, minden szót külön hangsúlyozva. - Különös jeleket festettek rájuk... vérrel!

Az ijedt sikoly egyik lányról a másikra terjed, mint a bozóttűz. Szörnyülködés és elragadtatás keveredik benne: a Keleti Szárny! Vér! Titkos bűntett! Legalább egy hétre tápot ad a pletykáknak.

- Csendet kérek! - csattan fel Mrs. Nightwing. - Van valakinek tudomása a bűncselekményről? Ha a hallgatásukkal egy társnőjüket védik, nem tesznek neki szolgálatot.

A tegnap estére gondolok, a sötétben látott alakra. De nem mondhatom el Mrs. Nightwingnek, mert akkor azt is el kellene magyaráznom, hogy mit kerestem az ágyamon kívül.

- Senki sem jelentkezik? - sürget bennünket Mrs. Nightwing. Nem szólunk. - Rendben van. Ha nincs beismerő vallomás, mind büntetést kapnak. A délelőttöt vödörrel és kefével a kézben töltik, és addig sikálnak, míg a kövek tisztán nem csillognak.

- De Mrs. Nightwing! - kiáltja túl Martha az aggódó sustorgást. -Valóban muszáj... vért... mosnunk?

- Attól tartok, hogy el fogok ájulni - mondja könnyes szemmel Elizabeth.

- Semmi ilyet nem tesz, Elizabeth Poole! - Mrs. Nightwing fagyos tekintete rögtön felszárítja Elizabeth könnyeit. - A Keleti Szárny rendbetétele nagyon fontos. Évekig vártunk rá, és senki sem fogja megakadályozni a munka előrehaladását. Hát nem azt szeretnénk, ha a Spence a legszebb formájában ragyogna az álarcosbálra?

- De igen, Mrs. Nightwing - feleljük kórusban.

- Gondoljanak csak bele, micsoda nagyszerű pillanat lesz, amikor évek múltán, talán a lányaikkal visszatérnek, és elmondhatják: „Itt voltam, amikor ezeket a köveket a helyükre illesztették”. Mr. Miller és az emberei nap, mint nap keményen dolgoznak, hogy helyreállítsák a Keleti Szárnyat. Esetleg ezen is eltűnődhetnek sikálás közben.

*

- „Amikor visszatérnek a lányaikkal” - gúnyolódik Felicity. -Biztosíthatlak benneteket, hogy én nem térek vissza.

- Érinteni sem bírom! - ráncolja az orrát Elizabeth. Úgy néz ki, mint akit valóban az ájulás kerülget.

Cecily kis körökben súrol. - Nem értem, miért kell mindannyiunkat megbüntetni!

- Már fáj a karom - nyűgösködik Martha.

- Pszt! - pisszeg Felicity. - Hallgassátok!

Mrs. Nightwing a park gyepén ádázul faggatja Brigidet, Mr. Miller pedig összefont karral áll mellette. - Maga tette, Brigid? Csak őszinte választ várok.

- Nem, assz'nyom! Esküszöm! Úgy éljek, hogy nem én voltam.

- Nem engedem, hogy a lányokat a bűbáj jeleivel, tündérekről és hasonlókról szóló mesékkel riogassák!

- Igenis, assz'nyom.

Mr. Miller a homlokát ráncolja. - A cigányok vótak. Nem lehet megbízni bennük. Minél hamarább kidobja őket, annál jobban alszunk mindnyájan. Tudom, az önök kényes érzékenysége...

- Biztosíthatom, Mr. Miller, hogy az én érzékenységem egyáltalán nem kényes - csattan fel Mrs. Nightwing.

- Akárhogyan is, assz'nyom, egy szavába kerül, és az embereimmel elintézzük ön helyett a cigányokat.

Az igazgatónőnk arcára kiül az undor. - Szükségtelen, Mr. Miller. Biztosra veszem, hogy ez a kis csíny nem fordul elő többször.

- Mrs. Nightwing mérgesen ránk néz, mire leszegjük a fejünket, és teljes erőből súrolunk.

- Mit gondoltok, ki tette? - kérdezi Felicity.

- Lefogadom, hogy Mr. Millernek igaza van: a cigányok voltak. Haragszanak, hogy nem kaptak munkát - véli Cecily.

- Ugyan, mit várhatunk az efféléktől? - szajkózza Elizabeth.

- Lehet, hogy Brigid volt. Tudjátok, milyen különösen viselkedik, miket mesél - teszi hozzá Martha.

- Elképzelni sem tudom, hogy Brigid éjjel elhagyja az ágyát, hogy megjelölje a köveket. Éjjel-nappal a hátfájására panaszkodik -emlékeztetem őket.

Cecily a zavaros, vörös vízzel teli vödörbe meríti a kefét. - Biztos csak csel. És ha valójában boszorkány?

- Tényleg sokat tud a tündérekről meg hasonlókról - szúrja közbe Martha tágra meresztett szemmel.

A gyanú játékká válik.

Felicity ugyanúgy mereszti a szemét, mint Martha, és közelebb hajol. - Ha jobban belegondolok, a kenyér ma reggel nem olyan ízű volt, mint a kisgyerekek lelke? Mindjárt elájulok! - emeli a homlokához a kezét.

- Komolyan beszélek, Felicity Worthington! - rója meg Martha.

- Ugyan, Martha, te sosem beszélsz komolyan! - ugratja Felicity.

- De miért jelölnék meg a Keleti Szárnyat vérrel? - tűnődöm fennhangon.

Cecily magában tanakodik. - Bosszúból. Hogy elijesszék a munkásokat.

- Vagy gonosz szellemeket idézzenek meg - veti fel Martha.

- És ha... ez egy boszorkány, vagy... vagy az ördög jele? -suttogja Elizabeth.

- Védelmül is szolgálhat - jegyzi meg Ann, aki még mindig súrol.

- Védelmül? - csúfolódik Elizabeth. - Mi ellen?

- A gonosz ellen - válaszolja Ann.

Cecily összehúzza a szemét. - És ezt honnan veszed?

Ann most jön csak rá, mibe sétált bele. - O... olvastam ilyesmit a... B... Bibliában.

Cecily tekintete keményen villan. - Ugye, te voltál?

Ann a vödörbe dobja a kefét, és a zavaros víz a kötényére fröccsen. - N... nem.

- Ugye, nem bírod elviselni a boldogságunkat, hogy estélyekről és ötórai teákról beszélgetünk? El akarod rontani!

- N... nem! - Ann kiveszi a kefét, és folytatja a súrolást, de a bajsza alatt motyog valamit.

Cecily maga felé fordítja Annt. - Mit mondtál?!

- Hagyd abba, Cecily! - szólok rá.

Ann elvörösödik. - S... semmit.

- Mit mondtál? Szeretném tudni!

- Én is - tódítja Martha.

- Jaj, komolyan, Cecily! Légy szíves, hagyd már békén! -avatkozik közbe Felicity is.

- Jogom van hallani, hogy mit sustorogsz a hátam mögött - jelenti ki Cecily. - Gyerünk, Ann Bradshaw! Ismételd meg! Követelem!

- A.. .azt m.. .mondtam, hogy egy n.. .nap m.. .még m.. .megbánod - suttogja Ann.

Cecily felkacag. - Megbánom? És könyörgöm, mégis mit teszel velem, Ann Bradshaw? Egyáltalán mit tehetnél velem?

Ann a kövekre mered. Ugyanazon a helyen le-fel húzkodja a kefét.

- Mindjárt gondoltam. Egy hónap múlva elfoglalod a téged megillető helyet, mint szolgáló. Kizárólag erre születtél. És itt az ideje, hogy beletörődj.

*

Befejeztük a munkát, kiöntjük az undorító vizet a vödrökből, és kimerülten, piszkosan baktatunk a Spence felé. Az álarcosbálra terelődik a beszélgetés, hogy milyen jelmezt viselünk majd. Cecily és Elizabeth királylány akar lenni. Választhatnak a selymekből és a szaténokból, melyekből csinos ruhát varrathatnak. Fee kiköti, hogy valkűrként jelenik meg. Én azt mondom, hogy Miss Austen Elizabeth Bennetjeként szeretnék elmenni, de Felicity azt válaszolja, hogy a jelmezek történetében ennél unalmasabb nem is létezik, és különben sem tudja majd senki, ki vagyok.

- Azt kellett volna mondanom Cecilynek, hogy ugorjon a tóba -motyogja Ann.

- És miért nem tetted? - kérdezem.

- És ha azt mondta volna Mrs. Nightwingnek, hogy én festettem le a köveket? És ha Mrs. Nightwing hitt volna neki?

- Mi lett volna, ha... - ismétli Felicity, és ingerülten felsóhajt.

- És ha most az egyszer szembeszálltál volna vele?

- Az övék minden hatalom - panaszolja Ann.

- Mert nekik adod!

Ann sértetten fordul el Felicitytől. - Nem várhatom el tőled, hogy megértsd.

- Igazad van, nem várhatod el. Soha nem fogom megérteni, hogy hajlandó lennél csak úgy lefeküdni és meghalni - mondja nyersen Felicity. - Nem vagyok képes együtt érezni veled, ha nem próbálsz meg legalább küzdeni.

A napi beosztásunkra katonai fegyelem jellemző. A franciaóra után zene, majd örömtelen, főtt tőkehalból álló ebéd következik. Délután táncóránk van. A francianégyest és a keringőt tanuljuk. Mivel mosásnap van, a mosókonyhába kell mennünk leadni a szennyesünket a mosónőnek, akinek egy shillinget adunk fizetségképpen. Mondatokat másolunk Mr. Dickens Nicholas Nicklebyéből, hogy a szépírásunkat tökéletesítsük. Mrs. Nightwing a takarosan sorjázó padok között sétál, szemügyre veszi az írásunkat, kritizálja a hurkokat és a kacskaringókat, amelyek szerinte nem felelnek meg az előírásnak. Ha pacát ejtünk - és csepegő tollhegyeinkkel, fáradt kezünkkel szinte lehetetlen, hogy ne ejtsünk -, akkor újra kell kezdenünk azt az oldalt. Amikor kijelenti, hogy végeztünk, a szemem majdnem keresztbe áll, és úgy érzem, sosem áll ki a borzalmas görcs a kezemből.

Amikor lassan beköszönt az este, már jártányi erőnk sincs. Még sosem örültem jobban az ágyamnak. Az államig húzom fel a takarót, és amint a fejem a párnára ereszkedik, az álmok kusza labirintusában találom magam.

A levendulaszínű ruhát viselő hölgy felém int a londoni ködből. Követem egy könyvárushoz. Vadul rángatja le a köteteket a polcokról, és addig keresgél, míg meg nem találja, amit akar. Kinyitja, és rajzolni kezd; az oldalt különös vonalak és jelzések borítják, amiről térkép jut az eszembe. A lehető leggyorsabban telerajzolja a tollával a lapot, de lódobogás szakít félbe minket. A hölgy szeme tágra mered a félelemtől. Az ablakot jég borítja be. Hideg köd szivárog be az ajtóréseken át. Hirtelen kivágódik az ajtó, és egy rongyos köpenybe burkolt, nyomorúságos szörny szimatol bele a levegőbe. .. egy télvidéki nyomkövető.

- Az áldozat... - morogja.

Felriadok, és ekkor látom csak, hogy az összes könyvet lerángattam a polcról. Nagy halomban fekszenek a padlón.

Ann álomittas hangon szól oda. - Miért csapsz ekkora ribilliót, Gemma?

- R.. .rosszat álmodtam. Bocsáss meg!

A másik oldalára fordul, és újra elalszik. Még mindig vadul zakatoló szívvel fogok neki, hogy visszarakjam a könyveimet. A bíborvörös dolgozószobának (Sir Arthur Conan Doyle) csak pár lapja kunkorodott fel, de a Jane Eyre-ben (Charlotte Bronté) egy csúnya szakadást találok. Úgy megsiratom a sérülést, mintha rajtam ejtettek volna sebet. Mr. Kipling A dzsungel könyve című művét összegyűrtem. Miss Austen Büszkeség és balítélet című regénye is leesett, de azért sértetlen maradt. Az egyetlen könyv, amivel semmi sem történt, A titkos társaságok története, és úgy érzem, hálásnak kellene lennem, hogy túlélte éjszakai ámokfutásomat.

Szépen, gerincükkel kifelé felteszem őket a polcra, kivéve a Büszkeség és balítéletet, mert szükségem van egy régi barát vigasztaló szavaira. A lámpavilágnál Miss Austen tart társaságot egészen reggelig, amikor végre elnyom a buzgalom, és csak Mr. Darcyról álmodom, és ennél szebb álmot egyetlen lány sem remélhet.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- El sem hiszem, hogy én, Ann Bradshaw, látni fogom Lily Trimble-t a legnagyobb szerepében!

- Látod, ez igaz. De nem mint Ann Bradshaw látod majd -, szorgoskodom a fésülködőasztalomnál. Felpróbálok egy egyszerű szalmakalapot, melyet sötétzöld szalag díszít. Nem változtat ellenállhatatlan szépséggé, de egészen csinosan fest. - Sajnálom, hogy nem jöhetsz a saját alakodban, Ann.

Rezignáltan bólint. - Nem számít. Végre láthatom, csak ez érdekel.

- Átgondoltad, milyen illúziót választasz? - kérdezem.

- De mennyire! - ragyog fel az arca.

- Rendben. Akkor próbáljuk meg, helyes?

Megfogom Ann kezét. Még van benne egy kis varázslat, és ez most összekeveredik azzal, amit átadok neki. Átragad rám a boldogsága, hogy láthatja a bálványát. Úgy érzem, a kezemből átvándorol az övébe, aztán vissza hozzám, mint egy láthatatlan szál, amely összeköt minket.

- Gyerünk! Alakítsd át magad bárkivé, akivé csak akarod! -mosolyodom el. - Megvárunk.

- Egy pillanat az egész! - kiáltja ujjongva. Az arca máris rózsás.

- Ígérem.

- Semmi kétség, hogy balul sül el - morogja Felicity, amikor lemegyek a lépcsőn. A nyakán megkötött masnival bajlódik. Megérintem a masnit, ami üdén és csinosan feszül meg.

- Te szoktad mondani, hogy a varázslat csak akkor ér valamit, ha itt felhasználhatjuk - emlékeztetem.

- Nem az olyan kis kiruccanásokra gondoltam, mint színházba menni, vagy új kalapot venni - vág vissza éles hangon.

- Ann-nek ez rengeteget jelent - válaszolom.

- Nem látom be, hogy egy matiné mennyiben változtatna az életén

- zsörtölődik. - Ahelyett, hogy nevelőnő lenne, most egy színházat látott nevelőnő lesz.

- Én sem látom be, de kezdetnek megteszi.

- Jó napot!

Ann hangjára sarkon fordulunk, de nem Ann áll egy lépcsőfokkal feljebb. Valaki egészen mást látunk: egy tökéletes nőideált, aki körülbelül húszéves, fényes, sötét fürtjei, fitos orra és zafírkék szeme van. A mi Annünknek nyomát sem fedezzük fel ebben a teremtésben. A ruha, amit visel, akár a La Mode Illustrée-ben is szerepelhetne. Fekete, habos selyemmel szegett, széles csipkegalléros, barackrózsaszín selyem összeállítás, amelynek ujjai vállban puffosak, de csukló felé elkeskenyednek. Az öltözéket egyetlen tollal díszített, karamellszínű bársonykalap koronázza meg, és finom napernyő egészíti ki.

Pózba vágja magát a lépcső tetején. - Hogy festek?

- Egyszerűen tökéletesen - feleli leesett állal Felicity. - Nem hiszek a szememnek!

Ann kíváncsian néz rám. - Gemma?

Válaszra vár. Szó sincs arról, hogy ne lenne elbűvölő, mert az. Csak éppen már nem Ann. Keresem a vonásokat, amelyeket olyan megnyugtatónak találok a barátnőmben: a kövérkés arcot, a félénk mosolyt és a gyanakvó tekintetet, de semmit sem találok. Ann helyén egy különös teremtés van, akit nem ismerek.

- Nem tetszik - harap az ajkába.

- Csak olyan más lettél! - mosolyodom el.

- Hisz ez a lényeg! - mondja. Felcsippenti a szoknyáját, és körbeperdül. - És biztos, hogy senki sem fedezi fel?

- Nem tudom - válaszolom őszintén. Elkomorul a tekintete. - És meddig tart az illúzió?

- Fogalmam sincs. Néhány órát bizonyosan. Talán egész nap. Mindenesetre elég hosszan, hogy a céljainknak megfeleljen.

- Bárcsak örökké tartana! - érinti kesztyűs kezét új arcához. Cecily csupa mosoly arccal, páváskodva lép ki. A nyakában egy csodálatos gyöngy nyaklánc, finom kámeával. - Jaj, Fee, nézd csak meg! Hát nem csodálatos? Anyám küldte. Nem szabadna a szezon előtt viselnem, de nem állhattam meg. Ó! Nagyon örvendek! - veszi észre Annt.

Felicity gyorsan közbelép. - Cecily, az unokatestvérem, Miss...

- Nan Washbrad - mutatkozik be hűvösen Ann. Felicityvel majdnem kirobban belőlünk a nevetés, mert csak most eszmélünk rá, hogy ez Ann Bradshaw nevének anagrammája.

A varázserő nagyszerűen beválik Ann-nél. Cecily láthatóan annyira el van bűvölve Felicity „idősebb kuzinjától”, mintha egy hercegnővel beszélgetne.

- Velünk uzsonnázik, Miss Washbrad? - kérdezi lélegzetvisszafojtva.

- Sajnos nem tehetem. Miss Lily Trimble-t nézzük meg a Macbethben.

- Nagy csodálója vagyok Miss Trimble-nek - búgja Cecily. Habug! Ann úgy viselkedik, mint egy macska, aki sarokba szorította az egeret. - Milyen szép nyaklánc! - Merészen végigsimítja a gyöngysort, majd a szemöldökét ráncolja. - Ó, de hisz hamis!

Cecily elszörnyedve kapja a kezét a nyakához. - Lehetetlen!

Ann egyszerre szánakozó és megvető pillantást vet rá. - Nagyon jól értek az ékszerekhez, kedvesem, és igazán mély sajnálattal kell közölnöm, hogy az ékszere utánzat.

Cecily elvörösödik, és attól félek, elsírja magát. Leveszi, és szemügyre veszi a nyakláncot. - Ó, istenem! Mindenkinek megmutattam! Bolondnak hisznek majd!

- Vagy csalónak. Hiszen nem is olyan régen hallottam egy lányról, aki nemes kisasszonynak adta ki magát, és amikor a bűne napvilágra került, tönkrement. Nem örülnék neki, ha ilyen sors érné magát is - jelenti ki Ann keményebb hangon.

Cecily pánikba esik, és a markába szorítja a gyöngysort, hogy elrejtse. - Mit tegyek? Végem van!

- Ugyan, ugyan - paskolja meg Ann Cecily vállát. - Ne aggódjon! Majd én elrejtem a nyakláncot. Mondja nyugodtan az anyjának azt, hogy elvesztette.

Cecily az ajkába harap, és a gyöngyökre pillant. - De nagyon dühös lesz!

- Jobb, mintha bolondnak tartanák, vagy valami még annál is rosszabbnak, nem?

- Valóban - motyogja Cecily. - Köszönöm a jó tanácsot. -Vonakodva adja át a gyöngysort Ann-nek.

- Megszabadulok tőle ön helyett, és nyugodt lehet, hogy senkinek sem jut soha a tudomására.

- Igazán nagyon kedves, Miss Washbrad - törli le Cecily a könnyeit.

- Van önben valami, ami kihozza belőlem a kedvességet -dorombolja Ann, és a mosolya ragyogó, mint a nap.

- Bámulatos hamisítvány - jegyzem meg, amikor magunkra maradunk. - Honnan tudtad megállapítani, hogy nem valódi? Megesküdtem volna, hogy az.

- Valódi - mondja Ann, és felkapcsolja a gyöngysort. - Én vagyok a bámulatos hamisítvány.

- Nahát, Ann Bradshaw! - kiált fel Felicity. - Zseniális vagy!

- Köszönöm - ragyog Ann.

Egymás kezét fogjuk, és egy emberként élvezzük a pillanatot. Ann végre fölébe kerekedett a visszataszító Cecily Temple-nek. Áttetszőbbnek érezzük a levegőt, olyannak, amilyen eső után szokott lenni, és biztos vagyok benne, hogy egy boldogabb jövő felé tartunk.

Mademoiselle LeFarge közli, hogy előállt a hintó. Bemutatjuk neki „Nan”-t, és lélegzetvisszafojtva lessük a reakcióját. Vajon átlát-e az illúzión?

- Hogy van, Miss Washbrad?

- K.. .köszönöm, nagyon jól - válaszolja Ann elakadó hangon. Erősen szorítom a kezét, mert attól félek, hogy a legcsekélyebb önbizalomhiány is gyengíti az illúziót, amit teremtett. Teljes szívvel hinnie kell benne.

- Furcsa, de úgy érzem, hogy már találkoztunk. Van önben valami ismerős, bár nem tudnám megmondani, mi - mondja Mademoiselle LeFarge.

Megszorítom Ann kezét, és ezzel megerősítem a kötelékünket. Nan Washbrad vagy. Nan Washbrad. Nan Washbrad.

- Gyakran összetévesztenek másokkal. Egyszer még egy félénk kis egérkével is, aki bentlakásos iskolába járt - mondja Ann, és Felicityből kitör a kacagás.

- Elnézést kérek - szabadkozik, amikor összeszedi magát, most értettem meg egy viccet, amit a múlt héten meséltek.

- Örülök, hogy megismerhetem, Miss Washbrad - mondja LeFarge. - Kérem, jöjjenek! Vár a hintó.

Kifújom a levegőt, amit addig visszafojtottam. - A végén kicsit több volt a kelleténél, nem? - suttogom, amikor a kocsis kinyitja előttünk a hintó ajtaját.

Ann elmosolyodik. - De elhitte! Nem szimatolta meg, hogy bármi baj volna. Sikerült a tervünk, Gemma!

- Úgy van - paskolom meg a karját. - És ez még csak a kezdet. De őrizzük meg a hidegvérünket!

- Istenem, milyen gyönyörű nyaklánc! - jegyzi meg Mademoiselle LeFarge. - Milyen gyönyörű gyöngyök!

- Köszönöm - pironkodik Ann. - Olyasvalakitől kaptam, aki nem méltányolta kellően az értéküket.

- Milyen kár! - cöcög a tanárnőnk.

Az utunk Londonba még sosem volt ilyen izgalmas a vonaton. Felajz, hogy ilyen hatalmas titkunk van. Kicsit furdal ugyan a lelkiismeret LeFarge miatt, akit kedvelek, de szükség volt arra a kis cselre. És nem tagadhatom, hogy felpezsdít a tudat, hogy ilyen könnyen biztosíthattam a szabadságunkat. Szabadság! Még több is lesz belőle. Különös, de úgy találom, hogy amikor felhasználom a varázserőt, jobban érzem magam: elevenebbnek és éberebbnek. Szinte megmámorosít.

- Mivel tölti ma a napot Londonban, Mademoiselle LeFarge? -kérdezem.

- Intézkednem kell. Az esküvővel kapcsolatban - válaszolja boldog sóhaj kíséretében.

- Feltétlen el kell mesélnie mindent - erősködik Felicity, és kérdésekkel ostromoljuk a tanárnőnket. Lesz-e a kezében legyező? Visel-e csipkét? Lesz-e fátyol a fején? Hímeztete szerencsét hozó narancsvirágot a ruhájára, ahogy Viktória királynő tette?

- Nem, semmi ilyen nagyszabásút nem tervezünk - tiltakozik, és lesüti a szemét széles ölében nyugvó kövérkés kezére. - Egyszerű vidéki esküvőt szeretnénk a Spence kápolnájában.

- És továbbra is a Spenceben marad? - kérdezi Ann. - A házasságkötése után is?

- Mr. Kenttől függ - feleli, mintha ez eldöntené a kérdést.

- De szeretne ott maradni? - faggatja tovább Felicity.

- Új életet szeretnék az esküvő után. Ami azt illeti, a felügyelő úr már kezdi kikérni a véleményemet az eseteivel kapcsolatban, mert szeretné női szemszögből is látni őket. Tudom, hogy egy feleség kötelességei között ez nem szokott szerepelni, de bevallom, nagyon izgalmasnak találom.

- Nagyszerű! - sóhajtja Ann. A rá jellemző romantikus módon mosolyog, és tudom, hogy lelki szemei előtt már magát látja, amint a konyhában sürög-forog, és csókkal bocsátja útjára munkába igyekvő férjét. Megpróbálom elképzelni, hogy nekem menynyire felelne meg egy ilyen élet. Unatkoznék? Áldásnak vagy átoknak érezném?

Kartik felé kalandoznak a gondolataim, hogy milyen volt az ajka, a keze, amikor egyszer megcsókolt. Elképzelem, hogy a kezemmel megsimogatom az ajkát, és érzem a kezét a tarkómon. Az altestemben meleg fájdalom árad szét. Lángra lobbant bennem valamit, aminek nem tudok nevet adni, és hirtelen olyan érzés fog el, mintha egy látomásban volnék. Kartikkal egy kertben állunk. A kezemet hennával festették meg, mint egy indiai menyasszonynak. Kartik a karjába vesz, és a szüntelenül szitáló virágszirmok esőjében megcsókol. Gyöngéden lejjebb engedi a szárimat, és lemezteleníti a vállamat, az ajka egyre lejjebb vándorol a bőrömön, és tudom, hogy minden megváltozik majd.

Hirtelen zökkenek vissza önmagamba. Nehezen veszem a levegőt, és úgy érzem, tetőtől talpig kipirultam. Láthatóan senkinek sem tűnt fel ez a kínos állapot, és mindent elkövetek, hogy összeszedjem magam.

- Soha nem megyek férjhez - jelenti ki Felicity pajkos mosollyal.

- Párizsban élek majd, és festőmodell leszek.

Meg akar botránkoztatni minket, és Mademoiselle LeFarge az elvárt „Csak nem, Miss Worthington!”-nal válaszol, ám ezt követően egészen más útra tereli a beszélgetést.

- Nem vágyik férjre és gyermekekre, Miss Worthington? -kérdezi őszintén, mintha az utazás alatt kislányokból fiatal hölgyekké váltunk volna, akik már elég érettek hozzá, hogy más témákról is beszélgessenek. Mademoiselle LeFarge bizalma majdnem olyan erős és hatalmas, mint a varázslat.

- Nem - feleli Felicity.

- És miért nem? - firtatja LeFarge.

- Mert... szeretnék magamnak élni. Nem akarok csapdába esni.

- Nem kell mindenkinek csapdába esnie. A közösen vállalt terhekkel és örömökkel gazdaggá tehetjük az életünket!

- Én nem ezt tapasztaltam - mormolja Felicity.

Mademoiselle LeFarge elgondolkodva bólint. - Azt hiszem,

megfelelő férj szükséges hozzá, aki a barátunk, és nem a parancsolónk. Egy férj, aki apró, mindennapos kedvességekkel kényezteti a feleségét, és bizalommal megosztja vele a gondolatait. És a feleség cserébe ugyanilyen barátja lehet.

- Nem válna belőlem jó feleség - suttogja Felicity olyan halkan, hogy a vonat zakatolása csaknem elnyomja a hangját.

- Mit szeretne ma vásárolni? - szorítja háttérbe Ann a nagyvilági Nant egy kislányos kérdéssel.

- Ó, hát ezt-azt, de egyik sem lesz olyan szép, mint a nyaklánca.

Ann lecsatolja a gyöngysort, és odanyújtja LeFarge-nak. -

Szeretném, ha elfogadná tőlem.

Mademoiselle LeFarge eltolja a kezét. - Nem, nem, ön igazán túl kedves!

- Szó sincs róla - pirul el Ann. - Az esküvőn úgy szokás, hogy az ember visel valami olyasmit is, amit kölcsönkapott, nem?

- Nem tehetem - tiltakozik Mademoiselle LeFarge.

Megfogom a kezét, és elképzelem menyasszonyi ruhában, a nyakában a gyöngysorral. - Fogadja el! - mormolom, és a varázslat szárnyán szálló kívánságom villámgyorsan átröppen hozzá, és befészkeli magát a lelkébe.

- Egészen biztos benne? - pislog Mademoiselle LeFarge.

- De mennyire! - mosolyodik el Ann. - Semmi sem tehetne boldogabbá.

Mademoiselle LeFarge felcsatolja a gyöngyöket. - Milyen? -kérdezi.

- Gyönyörű - feleljük kórusban.

Ann, Felicity és a tanárnőnk fesztelen beszélgetésbe merül. Kinézek a vonat ablakán az elsuhanó hegyekre, és szeretném megkérdezni tőlük, mit tartogat számomra a jövő: helyreáll-e apám egészsége? Begyógyulnak-e a családom sebei? Túlélem-e az első báli szezonomat? Rátermettnek bizonyulok-e a birodalmakban, és megfelelek-e az elvárásoknak, kivált a magaménak?

- Meg tudjátok-e mondani? - suttogom az ablakon át, és a lélegzetem ködös hópehelymintát rajzol az üvegre, amely gyorsan elolvad, mintha egy szót sem ejtettem volna ki a számon. A vonat lassít, és a hegyek eltűnnek a gomolygó gőzfelhőben. A hordár az állomás nevét kiabálja. Megérkeztünk, és most kezdődik csak az igazi próbatételünk.

Mademoiselle LeFarge a peronon átad minket Mrs. Worthingtonnak, aki szőke hajával és hűvös, szürke szemével pontosan olyan, mint a lánya, csak még finomabb jelenség. Az arcvonásai nem olyan merészek és érzékiek, mint a lányáé, és ez törékeny szépséget kölcsönöz neki. A férfiaknak megakad a szemük bájos arcán. Amikor elmegy mellettük, megfordulnak utána, vagy egy másodperccel tovább tartják fogva a tekintetét, mint illendő lenne. Sosem lesz meg bennem az ilyesféle szépség, hogy egyengesse az utamat.

Mrs. Worthington szívélyesen üdvözöl bennünket. - Milyen szép napunk lesz! Nagyon örülök, hogy ismét láthatom, drága Nan! Kellemesen utaztatok?

- Ó, igen, nagyon kellemesen! - válaszol Ann. Udvarias csevegésbe kezdenek. Felicityvel összenézünk.

- Tényleg azt hiszi, hogy Ann a kuzinod - jegyzem meg halkan és kárörvendően. - Fel sem tűnt neki, hogy valami hibádzik!

- Soha nem tűnne fel neki - gúnyolódik Felicity.

Az utcán elhaladunk Mrs. Worthington egyik ismerőse mellett. Mrs. Worthington megáll kicsit beszélgetni. Tétlenül álldogálunk: nem látnak, nem hallanak minket, nem figyelnek fel ránk. Néhány méterre egy másik csoport - csupa nő - az emberek figyelmét próbálja felkelteni. Hirdetőplakátot viselnek, melyen sztrájkot jelentenek be. Tűz a Beardon Főkötőgyárban. Hat ártatlant gyilkoltak meg pénzért. Igazságot kell tenni! Tisztességes fizetést, tisztességes bánásmódot! Oda-odakiabálnak a járókelőknek, és kérik őket, hogy álljanak az ügyük mellé. A színházba vagy a klubjukba tartó jómódú emberek elfordulnak, az arcukon undor tükröződik.

Tizenöt éves forma kislány siet oda hozzánk, a kezében bádogdoboz. A kesztyűje kész nevetség: a rongyos lyukak úgy rágják bele magukat, mint a himlő. A lyukakon át kilátszanak kivörösödött, véresre dörzsölt bütykei. - Kérem, kisasszony! Adna egy garast az ügyünk támogatására?

- Miféle ügyről van szó? - kérdezi Ann.

- A Beardon-féle Főkötőgyárban dolgozunk, kisasszony, és annál nyomorúságosabb hely nincs a földön - mondja. Sötét árnyékok vannak a szeme alatt. - A barátnőink meghaltak egy tűzben. Borzalmas tűzvész volt! A gyárajtókat bezárták, hogy ne tudjunk kimenekülni. Mi esélyük volt, kisasszony?

- Bessie Timmons és Mae Sutter - suttogom magam elé.

A lánynak elkerekedik a szeme. - Ismerte őket, kisasszony?

Gyorsan megrázom a fejem. - B...biztos a beszámolókban olvastam róluk.

- Jó lányok vótak, kisasszony. Azér' sztrájkolunk, hogy többé ne fordulhasson elő ilyesmi. Tisztességes bért és bánásmódot követelünk. Hogy a haláluk ne legyen hiábavaló.

- Biztos vagyok benne, hogy bárhol is vannak a barátnőitek, büszkék az igyekezetetekre - mondom, és egy shillinget dobok a dobozába.

- Köszönöm, kisasszony.

- Gyertek, lányok! - dohog Mrs. Worthington, és továbbterel minket. - Miért álltatok szóba azokkal a szerencsétlen lányokkal?

- Sztrájkolnak - magyarázom. - A barátnőik odavesztek egy gyári tűzben.

- Milyen rettenetes! Nem szeretek ilyesmit hallani. - Egy úriember megy el mellettünk, és lopott pillantást vet Mrs. Worthingtonra, aki ezt elégedett mosollyal nyugtázza. - Úgy illene, hogy férjük legyen, aki gondoskodik róluk.

- És ha nincs? - csattan fel éles hangon Felicity. - És ha senkijük sincs? És ha gyerekeik vannak, akiket etetniük kell, és fát kell venniük, hogy tüzet gyújthassanak? És ha csak magukra számíthatnak? Vagy ha... ha nem is akarnak férjhez menni? Önmagukban semmit sem érnek?

Döbbenten látom Felicity tekintetében a lobogó szenvedélyt, bár erősen kétlem, hogy ez az előadás egy reformista lelkesedéséből fakad. Azt hiszem, csak az anyját akarja bosszantani. Ann-nel nem merünk a vitájukba bonyolódni, inkább lesütött szemmel állunk.

- Szegények mindig lesznek, drágám. Nem látom be, mit tehetnék ez ellen. Nekem is megvannak a magam kötelességei. - Mrs. Worthington addig igazgatja a stóláját, míg az a nyakához nem simul, és puha világában puha páncélként meg nem óvja. - Gyertek hát! Ne beszélgessünk ilyen kellemetlen dolgokról egy ilyen csodálatos tavaszi napon! Ó, egy cukrászda! Menjünk be, és nézzük meg, milyen nyalánkságokat árulnak! Tudom, hogy a fiatal lányok szeretik a ritka élvezeteket. - Cinkosan ránk mosolyog. - Egykor én is fiatal lány voltam.

Mrs. Worthington belép az üzletbe, és Felicity ellenséges pillantással néz utána.

- Mindig is az maradsz - suttogja keserűen.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Mrs. Worthington örökkévalóságnak tűnő ideig válogat az édességek között, és szinte az utolsó pillanatban érünk a Drury Lane-be. Körülvesz bennünket a színházakra jellemző félhomály, a romantikus alkony, amely elfeledteti velünk a gondjainkat, és lehetségessé teszi a lehetetlent. A Drury Lane híres az előadásairól, és most sem okoz csalódást. Félrehúzzák a hatalmas függönyt, és feltárul a pazar színpadkép: az erdő hihetetlenül valóságosnak tűnik. A színpad közepén három boszorkány sürgölődik az üst körül. Dörgés hallatszik. A hangot egy férfi kelti, aki egy rézlemezt ver, de a hideg így is végigfut a hátunkon. Az aszott banyák így kántálnak:

Új találkánk vészjele

Zápor lesz? Vagy ég tüze?

Az, hogy a tánc véget ér

S győz vagy bukik a vezér.

Mielőtt leszáll az éj.

Hol?

A pusztán legyetek.

Ott találjuk Macbethet.

Várj meg, Mióka!

Varangy hív.

Megyek.

Szép a rút és rút a szép:

Sicc, mocsokba, ködbe szét!'[5]

- Hát nem nagyszerű? - súgja oda elragadtatottan Ann, és örülök annak, amit tettünk.

Amikor színpadra lép Lily Trimble, a közönség feszültebben figyel. Miss Trimble impozáns jelenség: gesztenyebarna haja dús hullámokban omlik bíbor palástjára. A hangja mély és nyájasságtól csepegő. Büszkén lépdel és kelleti magát, cselt sző, és olyan hévvel jajveszékel, hogy el sem hisszük, hogy a valóságban ő nem Lady Macbeth. Képtelenek vagyunk levenni a szemünket róla, amikor alva jár, és gonosztettei miatti lelkifurdalástól gyötörve zokog, és Ann mindvégig a széke szélén kuporog, és odaadó figyelemmel kíséri. Amikor vége az előadásnak, és Lily Trimble meghajol, Ann mindenkinél hangosabban tapsol. Még sosem láttam ilyen lelkesnek, ilyen elevennek.

A lámpákat ismét felkapcsolják és fényárban úszik a színház.

- Hát nem csodálatos? - áradozik ragyogó arccal Ann. -Bámulatosan tehetséges, hiszen valóban elhittem neki, hogy ő Lady Macbeth!

Mrs. Worthington unott arcot vág. - Nem valami kellemes darab, ugye? Sokkal jobban tetszett a Bunbury! Az olyan vidám volt.

- Biztosra veszem, hogy azok az előadások meg sem közelítették azt, amit most láttunk Miss Trimble-lel - vélekedik Ann. - Milyen tüneményes volt! Ki kell találniuk egy jelzőt Miss Trimble-re, mert a meglevők nem szolgáltatnak igazságot neki. Bármit megadnék, hogy találkozhassak vele. Bármit.

Miközben elvegyülünk a tömegben, Ann vágyakozva néz vissza a színpadra, ahol egy fiatalember sepreget, eltüntetve a nyomokat az előadás után, amely úgy rabul ejtette Annt.

Magam elé engedek egy férfit és a feleségét, hogy elválasszanak Mrs. Worthingtontól. - Valóban találkozni akarsz vele, Ann? -súgom oda.

- Ez minden vágyam! - bólint.

- Akkor így is lesz.

Felicity nyomakodik oda, félrelökve egy matrónát, aki hangos „Nahát!”-tal szidja le az udvariatlanságáért.

- Miben mesterkedsz, Gemma? - kérdezi. Felébredt a kíváncsisága.

- Odavisszük Annt, hogy megismerkedhessen Lily Trimble-lel. Mrs. Worthington a nyakát nyújtogatja az izgatott tömeg fölött, és

minket keres. Eltévedt madárra emlékeztet.

- Helyes. De hogy szabadulunk meg az anyámtól?

Csak pár perc szabadságra van szükségünk. Valami figyelemelterelőre. Összpontosítanom kell, de nehezemre esik a körülöttem hömpölygő tömegben. A gondolataik betörnek az enyémek közé, amíg már alig látok tőlük.

- Gemma! - suttogja Felicity. Ann-nel kétfelől belém karolnak. Keserves igyekezettel kapaszkodom eredeti szándékomba. Némán

ismételgetem, miközben Mrs. Worthington felé közeledünk: Megpillantja egy barátnőjét a tömegben. Oda kell mennie hozzá. Mi megleszünk itt magunkban. Addig szajkózom, míg magam is elhiszem.

- Ó! - kiált fel hirtelen Mrs. Worthington. - De hiszen ez az én kedves, jó barátnőm Párizsból, Madame LaCroix! Hogy utazhatott ide anélkül, hogy írt volna nekem? Jaj, mindjárt eltűnik! Bocsássatok meg! Egy perc, és visszajövök!

Mint egy megszállott, veti bele magát a tömegbe, hogy megkeresse kedves barátnőjét, aki kétségkívül most is, mialatt mi itt állunk, Párizsban van.

- Mit tettél? - ujjong Felicity széles jókedvében.

- Elég volt egy aprócska sugallat. És most lássuk, hogyan ismerkedhetünk meg Lily Trimble-lel, helyes?

A színfalak mögött más világ fogad bennünket. Munkások nyüzsögnek a kellékekkel, és a gépekkel foglalatoskodnak. Tagbaszakadt férfiak hosszú, festett vásznakat cipelnek ide-oda. Mások köteleket húznak, egy lapos nemezkalapos férfi pedig a fogai közé szorított szivar mellett parancsokat ordít. Végigosonunk egy keskeny folyosón, és Lily Trimble-t keressük. A Banquo-t játszó színész köntösben, a legcsekélyebb szégyenérzet nélkül megy el mellettünk.

- Jó napot, kedveseim! - néz végig rajtunk.

- Nagyon tetszett a játéka - dicséri meg komolyan Ann.

- A következő előadásomra az öltözőmben kerül sor. Kérem, jöjjön el rá! Ön igazán nagyon bájos.

- Miss Trimble-t keressük - húzza össze a szemét Felicity.

A férfi mosolya halvány árnyékká foszlik. - Balra találják. Ha mégis meggondolná magát, az öltözőm jobbra van.

- Hogy egyesek milyen pimaszak! - füstölög Felicity, és magával vonszol minket.

- Hogy érted? - kérdezi Ann. Felicity nagy léptekkel halad, és alig tudunk a nyomában maradni.

- Most tett illetlen ajánlatot neked, Ann.

- Tényleg? - álmélkodik Ann, aztán hirtelen elmosolyodik. - Jaj, de nagyszerű!

Végre ráakadunk Miss Trimble ajtajára. Bekopogunk és várjuk, hogy kiszóljanak. Egy szobalány nyit ajtót, a karja tele jelmezekkel. Átnyújtom a névjegyemet. Egyszerű, üres kártya a boltból, de édes mindegy, mert a szeme elkerekedik, amikor az illúziót elolvassa.

- Ó, bocsásson meg méltóságod - mondja, és pukedlizik. - Egy kis türelmét kérem.

- Mit tettél a kártyára? - kérdezi Felicity.

- Olyasmit, amivel bebocsáttatást nyerünk.

A szobalány visszatér. - Ha volnának szívesek erre fáradni.

Bevezet minket Lily Trimble öltözőjébe. A látvány mindhármunkat lenyűgöz: egy damasztselyemmel bevont sezlon, egy lámpa, amelyre vörös selyemkendőt dobtak, egy szégyentelenül közszemlére tett, selyem köntösökkel, ruhákkal és harisnyákkal teleaggatott paraván, egy öltözőasztal, ahol krémek és arcvizek sokasága mellett egy ezüst hajkefe és egy kézitükör hever.

- Miss Doyle, Worthington és Washbrad keresték fel önt, Miss Trimble - jelent be bennünket a szobalány.

Ismerős, rekedtes-füstös hang válaszol a paraván mögül: -Köszönöm, Tillie. És okvetlen tegyen valamit kedvesem, a parókámmal. Olyan, mintha egy darázsfészket viselnék!

- Igenis, kisasszony - válaszolja Tillie, és magunkra hagy minket.

Lily Trimble sötétkék bársony köntösben lép ki a paraván mögül,

melyet aranybojtos övvel köt meg a derekán. A hosszú, lobogó haj csak paróka volt, az igazi haját, mely fénytelen gesztenyebarna, egyszerű varkocsba fonva viseli. Ann-nek leesik az álla, hogy egy ilyen nagy sztárral találkozhat. Amikor Miss Trimble megfogja a kezét, Ann úgy pukedlizik, mintha a királynőt üdvözölné.

A színésznő kacagása olyan, mint a szivarfüst, és éppoly mámorító is. - Szokatlan fogadtatás, nemde? - jegyzi meg szellemesen, amerikai akcentussal. - Bevallom, életemben eddig nem sok hercegnővel ismerkedtem meg. Melyikük Doyle hercegnője?

Felicity pajkos mosollyal jutalmaz a hamisságomért, de Lily Trimble-ből olyan őszinteség árad, hogy képtelen vagyok hazudni neki.

- Vallomást kell tennem. Sajnos, egyikünk sem hercegnő!

Felvonja a szemöldökét. - Valóban?

- Az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájáról jöttünk.

Feltűnik neki, hogy nincs velünk gardedám. - Istenem! A hölgyek oktatása drámaian megváltozott az én időm óta. Nem mintha az olyan régen lett volna.

- A világon a legjobb színésznőnek tartjuk, és muszáj volt találkoznunk önnel! - böki ki Ann.

- És hány színésznőt láttak már? - kérdezi Miss Trimble, aki látja Ann pirulását. - Hm. Mindjárt gondoltam. - Leül a tükre elé, és gyakorlott mozdulatokkal krémet ken az arcára.

- A mi Annünk, jobban mondva Nanünk is egész tehetséges -mondom kapkodva.

- Valóban? - kérdezi Miss Trimble, de nem fordul hátra.

- Igen! És gyönyörűen énekel - teszi hozzá Felicity.

Ann elszörnyedve néz ránk, és egy pillanatra megremeg az illúzió. Megrázom a fejem, és rámosolygok. Látom, hogy hirtelen lehunyja a szemét, és minden olyan lesz, amilyen volt. Lily Trimble kinyit egy ezüstdobozt, és elővesz egy cigarettát. Még sosem láttunk nőt dohányozni. Hihetetlenül botrányos! Az ajkai közé teszi a cigarettát, és rágyújt.

- És felteszem, állást szeretne a társulatnál?

- S...sosem m...mernék ilyesmit kérni - dadogja Ann elvörösödve.

- Gyakorlatból tudom kedvesem, hogy aki nem kér, nem is kap.

Ann alig bírja kikényszeríteni a szavakat. - Szeretném... megpróbálni.

A színésznő a felszálló cigarettafüstön át méri végig a barátnőnket. - Elég csinos ahhoz, hogy színpadra lépjen. Valaha én is ilyen csinos voltam.

Előrehúzza a copfját és szorosan markolja egyik kezével, míg a másikkal a hosszú hajvéget keféli.

- Senki sem olyan gyönyörű, mint ön, Miss Trimble.

Lilly Trimble újabb rekedtes nevetésre fakad. - Ugyan már, drágám, nem meghallgatásra jött hozzám. Ne pazarolja rám a hízelgését! A hízelgésről jut eszembe, mit szól ehhez az anyja?

Ann halkan megköszörüli a torkát. - Nincs anyám. Senkim sincs.

Lily elgondolkodva szívja a cigarettáját, aztán füstkarikát fuj.

- A magunk kezét fogjuk az életben legtovább. - A tükörbe néz, először magára, aztán elkapja és fogva tartja Ann pillantását. - Ez az élet, Miss Washbrad, nem a bátortalanoknak való. Cigányélet. Nincs férjem, sem gyermekem. De a magam ura vagyok. Az emberek tisztelnek és megtapsolnak. Az én szívemet ez tartja melegen éjjelente.

- Igen - nyögi ki Ann. - Köszönöm.

Lily jobban szemügyre veszi. Kifújja a füstöt, és szavai füstgomolyagok kíséretében hagyják el ajkát. - Egészen biztos, hogy ezt akarja?

- Igen! - csicsergi Ann.

- Gyors válasz. - Az öltözőasztalán dobol az ujjaival. - Az elkapkodott válasz gyakran vezet gyors megbánáshoz. Semmi kétség, hogy visszatér az álomiskolájába, egy ötórai teán megismerkedik egy tiszteletre méltó úriemberrel, és megfeledkezik erről az egészről.

- Szó sincs róla. - Ann válaszában van valami, ami felett lehetetlen elsiklani.

Lily bólint. - Rendben van. Kérek önnek egy meghallgatást Mr. Katztól.

- Mr. Katztól? - ismétli meg Ann.

Lily Trimble egy réz hamutartóba teszi a cigarettáját, mely végig ott parázslik, míg a színésznő a haját hozza rendbe. - Igen. Mr. Katztól. A társulatunk tulajdonosától.

- Mr. Katz tehát zsidó? - kérdezi Ann.

Miss Trimble szeme elkeskenyedik a tükörben. - Van valami kifogása a zsidók ellen, Miss Washbrad?

- N...nem, kisasszony. Legalábbis nem hinném, ugyanis még sosem találkoztam eggyel sem.

A színésznő váratlanul hangosan felnevet. A vonásai kellemes álarccá rendeződnek. - Bőven lesz alkalma többet is megismerni közülük. Most is egy zsidóval beszél.

- Ön zsidó? - szalad ki Felicity száján. - De hiszen nem is látszik annak!

Lily Trimble felvonja tökéletes ívű szemöldökét, és farkasszemet néz a barátnőmmel, amíg Felicity el nem fordítja a tekintetét. Eddig ritkán láttam Felicityt meghunyászkodni. A tökéletes boldogság pillanata ez, és én mérhetetlenül élvezem.

- Lilith Trotsky a New York állambeli New Yorkból, az Orchard Streetről. Azt tanácsolták, hogy a Trimble név jobban cseng a színpadon, és a jó házból való patrónusok fülének is, akik eljönnek, hogy híres színésznőket lássanak - jegyzi meg szárazon.

- Hazudik nekik - veti oda kihívóan Felicity.

Lily dühösen mered rá. - Mindenki szeretne valaki más bőrébe bújni, Miss Worthless Nekem szerencsém van, itt legalább megfizetnek érte.

- Worthington, nem Worthless - szűri a szót a fogai közül Felicity.

- Worthless, Worthington... Őszintén szólva nekem teljesen mindegy. Önök mind egyformák. Nannie, legyen olyan angyal, és adja ide a harisnyámat, kérem!

Ann, aki általában ki sem ejt olyan pajzánságot a száján, hogy harisnya, most siet Lily Trimble kedvére tenni. Királyoknak és isteneknek járó hódolattal helyezi a nő karjára a kért ruhadarabot.

- Parancsoljon, Miss Trimble - mondja.

** worthless: értéktelen; szójáték Felicity Worthington nevére. A vezetéknév első tagja (worth) érdemest, értékest jelent - a ford.

- Köszönöm, édes. Most pedig kérem, távozzanak! Egy hódolómat várom. Üzenni fogok önnek a meghallgatással kapcsolatban. Mit is mondott, Spence Akadémia?

- Igen, Miss Trimble.

- Nagyszerű. Addig is - nem minden arany, ami fénylik! - Ann zavartan ráncolja a homlokát, így Lily felvilágosítja: - Vigyázzon magára! - Azzal lesújtó pillantást vet rám és Felicityre. - Az az érzésem, hogy szüksége lesz erre a jó tanácsra.

Két úriember egy hosszú, festett vásznat cipel, miközben visszaosonunk Felicity édesanyjához. A kép ilyen közelről egyáltalán nem emlékeztet a birnami erdőre, csak színes pacákat és ecsetvonásokat látok. Ann folyamatosan lelkendezik, mióta kiléptünk Miss Trimble öltözőjéből.

- Ugye, milyen félelmetesen okos? „Mindenki szeretne valaki más bőrébe bújni” - utánozza Miss Trimble durva amerikai akcentusát. Nem tudom eldönteni, hogy idegesít, vagy inkább szórakoztat ez a szokása.

- Szerintem közönséges - horkant Felicity -, és túl színpadias.

- De hát színésznő! Színpadiasnak kell lennie! - védi kedvencét Ann.

- Remélem, hogy te sohasem leszel ilyen. Ez elviselhetetlen! -csúfolódik Felicity. - De Ann, ugye nem gondolod komolyan ezt a színház dolgot?

- Miért is ne? - válaszolja Ann. A hangja elkomorul, iménti jókedve elpárolog.

- Mert az nem tisztességes lányoknak való. Egy színésznő! -kiáltja lesajnálóan Felicity.

- Miért, van más választásom? Legyek nevelőnő életem végéig?

- Természetesen nem - mondom, és Felicityre meredek. Képtelen felfogni Ann dilemmáját. Nem látja, hogy Ann olyan csapdában vergődik, amelyből nehéz a szabadulás.

Az előcsarnokba érünk, ahol még mindig kisebb tömeg tolong. Látom, hogy valamivel távolabb Mrs. Worthington bennünket keres.

- Mellesleg, momentán van ennél nagyobb gond is, Nannie -mondja Fee, szándékosan a Miss Trimble által adományozott becenevet használva. - Nan Washbradként, egy másik lányként járultál elé, nem pedig Ann Bradshaw-ként. Ezt hogyan fogod megoldani?

Ann ajka megremeg. - Nem hiszem, hogy színpadra küldenének egy olyan lányt, mint én, úgy értem, az igazi önmagamat. - Minden önbizalma semmivé lesz, és Nan Washbrad illúziója vibrálni kezd.

- Ann... - figyelmeztetem.

Semmi értelme. A felismerés, hogy mit tett, és hogy ez milyen következményekkel jár majd, teljesen összezúzza. Az illúzió gyorsan halványul. Nem változhat vissza Ann-né! Legalábbis nem itt és nem most. Az katasztrófa lenne.

- Ann, halványodsz - suttogom neki lázasan, és egy földig érő bársonyfüggöny mögé lököm.

A szeme elkerekedik rémületében. - Jaj! Jaj, ne! - Dús, fekete haja fénytelenné, világosbarnává fakul. A magára álmodott ruha lassan szürke gyapjúruhává alakul. Ijedten figyeljük, ahogy a változás az ujjaitól a dereka felé halad.

- Ha az anyám meglát így, végünk van! - vicsorogja Felicity.

- Ann, vissza kell változnod! - mondom. A szívem gyorsan ver.

- Nem tudok! Már nem látom magamat! - Túlságosan meg van rémülve. A varázslat nem működik. A szép ruhája már eltűnt, a kalapjával együtt. Tennem kell valamit, hogy leállítsam, méghozzá azonnal. Nem kérek tőle engedélyt, megragadom a kezét, és rákényszerítem a varázslatot. Elképzelem, hogy Nan Washbrad áll előttem.

- Már érzem - suttogja Ann. Folytatja, amit elkezdtem, és néhány másodperc múlva Nan visszatér közénk, fején a hetyke aranysárga kalapkával. - Köszönöm, Gemma! - mondja még mindig remegve, amikor kilépünk a függöny mögül.

- Hát itt vagytok! - dorombolja Mrs. Worthington. - Már attól féltem, elveszítettelek benneteket. Nagyon furcsa. Azt hittem, hogy Madame LaCroix-t látom, de amikor odaértem hozzá, még csak nem is hasonlított rá. Indulhatunk?

Az utcán egy szendvicsember szórólapokat osztogat, egy az Egyiptomi Csarnokban rendezett kiállításról. - Elképesztő és csodálatos! Ön is tekintse meg a látványosságok látványosságát! Franciaország és Párizs után egy hétig csak az Egyiptomi Csarnokban látható a fantasztikus Wolfson fivérek híres laterna magicája! Mozgó képek! Ámulatba ejtő csoda! Legvadabb álmaiban sem látott még ilyet! Parancsoljon, kisasszony! Ugye, ön sem szeretné kihagyni?

Egy szórólapot nyom a kezembe. A Wolfson fivérek bemutatják: Tavaszi áldozat. Fantazmagória. - Igen, köszönöm - mondom, és összehajtogatom.

- Jaj, ne! - torpan meg Felicity.

- Mi az? - kérdezem.

- Lady Denby és Lady Markham - suttogja, és közben az utcát fürkészi. Én is megpillantom őket a délutáni tömegben. Lady Denby, Simon Middleton édesanyja impozáns asszony. A termete is, és a híre is. Ma megint az egyik híres kalapját viseli, olyan széles a karimája, hogy eltakarja a napot. Elszántan menetel, mint egy tengernagy. Lady Markham olyan vékony, mint egy bot, és alig tud lépést tartani barátnőjével. Bőszen bólogat, miközben Lady Denby szónoklatát hallgatja.

Ann-nek elakad a lélegzete. Lady Denby fedte fel Ann színjátékát karácsonykor, főleg azzal a céllal, hogy Mrs. Worthingtont megalázza. Megragadom a karját, hogy össze ne rogyjon. Nem kockáztathatok még egy megingást.

- Lady Markham, Lady Denby - mondja Mrs. Worthington szélesen mosolyogva. - Micsoda öröm, hogy láthatjuk önöket! Milyen kedves meglepetés!

- Igen, bizonyára. - Lady Markham nem fogadja el Mrs. Worthington kinyújtott kezét. Helyette Simon anyjára néz.

- Jó napot, Mrs. Worthington - mondja Lady Denby. Ő nem mosolyog.

- Éppen a színházból jövünk, és teázni indultunk. Csatlakoznának hozzánk? - kérdezi Mrs. Worthington, és kicsit elpirul.

- Nos... - mondja Lady Markham, és Felicityre pillant.

- Attól tartok, ez lehetetlen - válaszol Lady Denby helyette is. -Kedves kuzinom, Miss Lucy Fairchild, megérkezett Amerikából, és már alig várom, hogy bemutathassam Lady Markhamnek.

- Igen, természetesen - halványul el Mrs. Worthington mosolya. Kétségbeesés költözik a hangjába. - Lady Markham! Felicity és én szívesen felkeresnénk húsvétkor, amennyiben lenne olyan kedves fogadni bennünket.

Lady Markham nyugtalanul egyik lábáról a másikra áll, és egy lopott pillantást vet dölyfös barátnőjére. - Igen, nos, úgy tűnik, elég elfoglalt leszek akkoriban...

Lady Denby gondolatai betörnek az enyémek közé. Így jár, aki nem a szabályok szerint játszik. A lányod fogja megfizetni az árát. Senki sem fogja bemutatni az udvarnál, így elveszíti az örökségét.

Szeretném felpofozni Lady Denbyt. Hogy is gondolhattam róla valaha, hogy jószívű asszony? Kicsinyes és zsarnoki, de nem fogom hagyni, hogy tönkretegye a barátnőm jövőjét.

Összeszedem a bátorságomat, lehunyom a szememet, és a mondanivalómat Lady Markham fejébe plántálom: Felicity

Worthington a legcsodálatosabb lány a világon. Be akarod mutatni -nem, ragaszkodsz ahhoz, hogy bemutathasd - az udvarnál. Még egy elegáns estélyt is rendezel a tiszteletére, ugye?

- ...de természetesen nagyon szeretném fogadni önöket - mondja hirtelen felvillanyozódva Lady Markham. - És hogy van a mi drága Felicitynk? Jaj, hogy te micsoda gyönyörűség vagy!

Felicity úgy bámul, mintha egy polcnyi könyv esett volna a fejére. Bizonytalanul mosolyog. - Jól vagyok, köszönöm, Lady Markham.

- Persze, hogy jól vagy. Húsvétkor várlak, akkor majd a debütálásodról is beszélünk... és estélyt is rendezek!

- Lady Markham, indulnunk kell! - mondja Lady Denby. Állkapcsa megfeszül.

- Viszlát! - csicsergi Lady Markham vidáman. Lady Denby elmasírozik, kényszerítve barátnőjét, hogy kövesse.

Mindenkinek jó a kedve, miközben a vonatra várunk, hogy visszavigyen bennünket a Spencebe. A megkönnyebbült Mrs. Worthington Mademoiselle Lefarge-zsal beszélget, aki az ölében szorongatja azokat az apróságokat, melyeket vásárolt. Cecily gyöngyei a nyakában ragyognak.

- Egész életemben emlékezni akarok Lady Denby arckifejezésére

- mondja Felicity.

- Egészen elképesztő volt, igaz? - nevetek egyetértően.

- „Lady Markham, indulnunk kell!” - mondja Ann. Tökéletesen utánozza Lady Denby fellengzős modorát.

- Gemma, még mindig nálad van az a butaság? - mutat Felicity az Egyiptomi Csarnok szórólapjára.

- Hé, az nem is butaság! - mondom tettetett komolysággal. - A Wolfson fivérek fantazmagóriája!

Ann felhúzza a szemöldökét. - Azt határozottan kijelenthetem, hogy a birodalmakhoz még csak nem is fogható!

- De itt több is áll! - védekezem, és felolvasom az apró betűs írást, hogy még ki mindenki fog kiállítani vagy fellépni a csarnokban. Minél jelentéktelenebb valaki, annál kisebb betűkkel szedték. Sorban olvasom a listán szereplőket. Ann és Felicity vihog.

A lap alján, ott találom dr. Theodore Van Ripple illuzionista mester nevét.

HUSZADIK FEJEZET

Felicity a tűz fényénél próbálja kibetűzni a szórólapot. - El kell mennünk az Egyiptomi Csarnokba!

- Hogyan csináljuk? - kérdezi Ann. Már nem Nan többé, de marad annyi varázslat benne, hogy a szeme fényesen ragyogjon. Olyan, mint a tündérmesék hercegnője, aki egy átok hatására álomba merül, és most ébredezik. - Gemma, mindenkit elaltatsz a Spenceben, vagy hagyjuk hátra az illúziónkat, hogy senkinek se tűnjön fel a távollétünk? Vagy akár be is ültetheted a bogarat Nightwing fülébe, és akkor ő is el akar majd menni, és bennünket is magával visz!

- Arra gondoltam, megkérem Mademoiselle LeFarge-t, hogy vigyen el bennünket. Ő szereti az effajta látványosságokat.

- Ó... - mondja Ann csalódottan.

Felicity kibont egy karamellát és bekapja. - Szerinted ez a dr. Van Ripple mesél majd a látomásaidban feltűnő hölgyről?

- Remélem. Mindig vele látom. Talán tud a Holtak Fájáról is.

- Halljátok? - kérdezi Ann.

Lovak közelednek. Kilenc óra van. El sem tudom képzelni, ki érkezhet ilyenkor.

- Mrs. Nightwing! Egy hintó! - kiált egy kisebb lány.

Félrehúzzuk a függönyt és kipislogunk. Valóban egy hintó tűnik

fel a távolban. A szobalányok kiszaladnak, és lámpásaikkal felsorakoznak a bejáratnál. Mi, lányok is könyörgünk, hadd mehessünk ki, és Mrs. Nightwing végül megengedi.

A hűvös éjszakai levegő végigfut a nyakamon, és a fülembe súgja a szél titkait. Az úton porfelhő száll. A hintó megáll, a kocsis az ajtajához teszi a lépcsőt. Az utas megjelenik: egy karcsú nő száll ki a hintóból, jól szabott szürke kosztümben. Amikor felemeli a fejét, azonnal felismerem: sötét, kutató szemek a dús szemöldök alatt, éles arcvonások közé ékelt keskeny száj és egy párduc kecsessége. Miss Claire McCleethy visszatért.

Kényszeredett mosollyal üdvözli az igazgatónőt. - Jó estét, Lillian! Elnézést a késői óra miatt, de nagy sár volt az utakon.

- Nem számít, fő, hogy megérkeztél - válaszolja Mrs. Nightwing. A szobalányok körülötte sertepertélnek, Brigid kurta parancsokat osztogat és behívja a kocsist a konyhába egy késői vacsorára. A fiatalabb lányok Miss McCleethyhez futnak, hogy üdvözöljék. Én próbálok elbújni előle, de magas vagyok, így nem tudok sokáig rejtőzködni. Miss McCleethy szeme rám talál. Már ettől is gyorsabban ver a szívem.

- Hölgyeim, engedélyezek egy újabb órát, hogy Miss McCleethyt méltóképpen üdvözölhessék - hirdeti ki Mrs. Nightwing a felbolydult lányseregnek.

A nagyteremben ismét fellobban a tűz. Kekszet és teát kínálnak körbe. Együtt ünnepeljük Miss McCleethy visszatértét. A lányok elárasztják a Spence-beli kalandjaikkal, a londoni báli szezon előkészületeivel, és mesélnek neki a jelmezekről, amelyeket majd a jelmezbálban fognak viselni. Miss McCleethy mindenkit meghallgat, de magáról nem mond semmit, nem árulja el, hol töltötte az elmúlt három hónapot.

Fél tizenegykor Mrs. Nightwing takarodót fúj. A lányok vonakodva indulnak a lépcső felé. Már majdnem én is odaérek, amikor Miss McCleethy megállít.

- Miss Doyle, beszélhetnék önnel?

Felicity, Ann és én ijedt pillantásokat váltunk.

- Igenis, Miss McCleethy. - Lenyelem a torkomban keletkező gombócot, és elnézem, ahogy a barátnőim a biztonság felé lépegetnek, míg én magamra maradok az ellenséggel.

A fogadószobában ülünk le, a kis bársony kanapéra, és a kandallópárkányon álló aranyozott óra tiktakolását hallgatjuk. Más hang nem töri meg az egyre elviselhetetlenebbé váló csendet. Amikor Miss McCleethy sötét szeme rám villan, leizzadok.

- Milyen kellemes érzés ismét a Spenceben lenni! - mondja.

- Igen, gyönyörű a kert - válaszolom. Olyan ez, mint a tenisz, csak mi nem ugyanazt a labdát adjuk vissza.

Tik-tak, tik-tak, tik-tak.

- Izgatott a báli szezon miatt, gondolom.

- Igen, eléggé. Tik. Tak. Tik.

- Van egy másik dolog is, amiről beszélnünk kell. A birodalmak ügye.

Tak.

- Miss Doyle, elkezdtem felkutatni a Rend még élő tagjait. Nem tudom, hogy hányan lehetnek, és hogy mennyi erő van még bennük, de nagyon remélem, hogy a birodalmak és a testvériség hamarosan a régi dicsőségükben fognak pompázni.

Tik-tak-tik-tak-tik-tak.

Miss McCleethy kiprésel egy mosolyszerűséget magából. -Láthatja, önnek akarok segíteni.

- Önmagának segít - javítom ki.

- Így lenne? - mondja, és rám függeszti mindent látó szemeit. - A Raksana nem zaklatta, ugye, jól tudom?

- Nem - mondom meglepetten.

- És soha nem tette fel a kérdést, hogy vajon miért nem?

- Én...

- Miattam, Miss Doyle. Én tartottam féken őket, a saját eszközeimmel. De nem tarthatom őket távol öntől örökre.

- Hogyan tudta megállítani a Raksanát?

- Gondolja, hogy ezt a véletlenre bíznám? Vannak kémeink közöttük, mint ahogy az ő embereik is bejutottak a Rend soraiba -hangsúlyozza. Görcsbe rándul a gyomrom, amikor eszembe jut Kartik utolsó, szörnyűséges feladata a Raksanában. A testvériség megparancsolta neki, hogy öljön meg. - Hadd emlékeztessem önt, hogy korábban is túl gyorsan formált véleményt.

- Mit akar tőlem? - csattanok fel.

- Miss Doyle, Gemma... Még mindig nem érti, hogy a barátja vagyok. Segítenék önnek, ha megengedné.

Könnyedén megérinti a vállamat. Azt kívánom, hogy bár ne lenne rám semmilyen hatással ez az apró anyai gesztus - de nem így van.

Érdekes, mennyire nem hiányzik a gyengédség, amíg nincsen, de ha valaki megajándékoz vele, akkor semennyi sem elég belőle. A legszívesebben megmártózna benne az ember.

Visszapislogom kitörni készülő könnyeimet. - Egyszer azt mondta, hogy ne akarjam, hogy az ellenségem legyen.

- Meggondolatlanul beszéltem. Csalódott voltam, mert nem csatlakozott hozzánk - mondja Miss McCleethy, és megfogja a kezemet. Csontosak az ujjai, a keze könnyű, és olyan érzésem támad, hogy nem szokott egy másik kéz érintéséhez. - Jóval többre volt képes, mint bárki korábban. Újra megnyitotta a birodalmakat. Helyettünk is legyőzte Kirkét.

Kirké nevének hallatára felgyorsul a szívverésem. Egy nagy, barnás foltra meredek a padlón, ahol a parketta fája megvetemedett.

- És a barátnőim? Mi a helyzet Felicityvel és Ann-nel?

Miss McCleethy elhúzza tőlem a kezét. Körbe-körbe jár a szobában, a háta mögött összefűzött ujjakkal, mint egy gondolataiba merült prédikátor. - Ha a birodalmak nem választották ki őket, én nem tudok mit tenni. Nem erre az életre szánta őket a sors.

- De hát ők a barátaim! - mondom. - Segítettek nekem. Csak úgy, mint néhány törzs és teremtmény a birodalmakban.

Miss McCleethy lesöpör egy láthatatlan pihét a kandallópárkányról. - Nem csatlakozhatnak hozzánk. Sajnálom.

- Nem fordítok hátat a barátaimnak!

- Dicséretre méltó a hűsége, Gemma. Igazán az. Csak éppen érdemtelenekre pazarolja. Nem játszott még el a gondolattal, mi lenne, ha szerepet cserélnének? Ha nekik lenne lehetőségük arra, hogy a Rend tagjai legyenek, vajon ők is ragaszkodnának önhöz?

- Ők a barátaim - ismétlem.

- Azért a barátai, mert önnél van a hatalom. Láttam már, mi mindenre képes az erő... - Miss McCleethy egy öblös karosszéket választ velem szemben. Leül. A tekintete az enyémbe fúródik. - Az édesanyja nagyon bátran harcolt az ügyünkért. Nem szeretné beszennyezni az emlékét, nem akar neki csalódást okozni, ugye?

- Nem engedem, hogy az anyámat belekeverje! - A hajam az arcomba hullik. Dühödten visszaigazítom a fülem mögé, de nem marad ott.

Miss McCleethy mély hangja határozottan töri meg a csendet. -Nem engedi? Ő egy volt közülünk, a Rend nővére. Az ön védelmében halt meg, Gemma. Az ő emlékét tisztelem meg azzal, hogy védelmet nyújtok önnek.

- Ő nem akarta, hogy a Rend tagja legyek. Ezért rejtett el Indiában!

Most Miss McCleethy simítja gyengéden a fülem mögé a kósza hajtincset, amely áruló módon az ő kezének engedelmeskedik, és ott marad. - Az édesapját viszont arra kérte, hogy küldje ide önt, ha vele valami történne.

Eddig annyira biztos voltam magamban, de most mintha sűrű ködben tapogatóznék, nem látok tisztán. Mi van, ha nekik van igazuk, mi van, ha én tévedek?

- Mit szándékozik tenni, Gemma? Hogy fog boldogulni egyedül?

- Hiszen ön huszonöt éve nem is járt odabenn - mondom, mikor magamhoz térek. - Önnek elképzelése sincs arról, mi folyik a birodalmakban.

Megmerevedik. Az anyai mosoly elhal az ajkán. - Bölcsebb lenne, ha hallgatna rám, Miss Doyle. Lehet, hogy azt hiszi, nagylelkű lehet ezekkel a teremtményekkel, hogy barátkozhat velük, hogy szövetkezhet velük, de ne áltassa magát! Elképzelni sem tudja, milyen szörnyű tettekre képesek. Az árulójává válnak majd. Mi vagyunk a barátai, a családja. Csak egyféleképpen lehet cselekedni, úgy, ahogy mi akarjuk - és kivétel nélkül mindenkinek tennie kell a dolgát.

Az óra üt egyet. A parkettán lévő barna folt növekedni látszik. Érzem magamon Miss McCleethy pillantását, az enyémet keresi. A hangja megint anyai duruzsolássá lágyul.

- Gemma, generációk óta mi óvjuk a varázslatot. Ismerjük, értjük a működését. Hadd viseljük mi a terhet! Úgy fogadjuk majd a Rendben, mint közénk tartozót. Elfoglalhatja az önt megillető helyet.

- És ha nemet mondok?

Miss McCleethy hangja vág, mint a borotva. - Akkor nem védhetem meg többé.

Meg akar ijeszteni. De nem adom fel olyan könnyen.

- Miss McCleethy, be kell vallanom valamit - mondom, és a padlót bámulom. - Nem tudok belépni a birodalmakba. Már nem.

- Ezt meg hogy érti?

Összeszedem magam, és a szemébe nézek. - Megpróbáltam, de nincs hatalmam többé. Elhagyott. Féltem, nem akartam megmondani. Nem az vagyok, akinek képzelnek. Sajnálom.

- De én azt hittem, magához kötötte a varázslatot!

- Én is azt hittem. De tévedtem. Vagy a varázslat zár ki magából.

- Értem - mondja.

Életem leghosszabb pillanata ez. Miss McCleethy a szemembe néz, próbálom nem megadni magamat. Az óra tiktakolása pedig könyörtelen szószólója kimondatlan gyűlöletünknek. Végül egy kisasztal szélén álló apró, porcelán angyalra esik a pillantása.

- Miss Doyle, ha hazudik, úgyis megtudom. Ekkora hatalom nem marad rejtve sokáig.

- Sajnálom, hogy csalódást okozok - mondom.

- Feleannyira sem sajnálja, mint én.

Beljebb akarja tolni az angyalkát, majdnem leejti. A kis szobor bizonytalanul inog, majd megáll.

- Lefekhetek? - kérdezem. Egy intéssel elbocsát.

- Gemma! Cssssst! - Felicity az. Ann és ő Ann ágyában bújt el. Felül, mint egy hajszalagos keljfeljancsi. - Mi történt? Miss McCleethy beléd eresztette a vámpírfogait?

- Úgy is mondhatjuk - mondom, és a cipőm fölé hajolok. Kiakasztom a kis kampókat a lyukakból. - Azt akarta, hogy lépjek be a Rendbe, és kövessem az utasításaikat.

- Úgy érted, azt akarta, hogy add át nekik a hatalmat - gúnyolódik Felicity.

- Azt nem említette, hogy mi is beléphetünk a Rendbe? - kérdezi Ann.

- Nem - mondom, és a harisnyámat a földre dobom. - Csak engem akart.

Felicity szeme összeszűkül. - Nemet mondtál neki. - Nem kérdezi, állítja.

- Megmondtam neki, hogy már nincsen hatalmam, és hogy nem tudok többé belépni a birodalmakba.

Felicity vidáman kiált fel. - Ügyes vagy, Gemma!

- Nem hiszem, hogy bevette - figyelmeztetem. - Nagyon óvatosnak kell lennünk.

- Nekünk ő nem ellenfél! - Felicity kipattan Ann ágyából. - A reggeli viszontlátásra, mes amies[6]

- Mawah meenon ne lepluspoohlala - mondom, és meghajolok.

Felicity nevet. - Megmondanád, hogy mi volt ez?

- Franciául szóltam. Meg kell állapítanom, hogy egyre jobban megy.

Ann perceken belül álomba zuhan, én a plafonon végigfutó repedésekre meredek. Mi van, ha Miss McCleethynek igaza van? Mi van, ha a birodalmak tényleg nem akarják a barátaimat vagy az erdei népeket? Kit fognak ők ezért okolni? Viszont Miss McCleethy már korábban is ki akarta kényszeríteni, hogy bevigyem a birodalmakba. Bármit képes lenne állítani vagy tenni azért, hogy a birodalmakat visszaszerezze a Rend számára.

Mennyi döntés, mennyi felelősség, és nincs egyértelmű út. Az ablakon túl a táj sötétségbe burkolózik, csak a cigánytábor tüze világít. Van egy dolog, amit ma lezárhatok, és legalább azokkal a válaszokkal tisztában leszek.

Leosonok a lépcsőn, igyekszem nem csapni zajt. A nagyterembe vezető ajtó félig nyitva áll. Még ég bent a lámpa. Suttogó hangokat hallok. Lehajolok, és hallgatózom.

- Biztos vagy benne?

- Csak így lehet. Nem bízhatjuk a véletlenre. Túl kockázatos.

- Ennyire hiszel ebben a tervben? Hiszen még bizonyítékunk sincsen...

- Ne kételkedj bennem! Nélküled nem tudom megcsinálni.

- Hű vagyok. Tudod, hogy az vagyok.

- Tudom.

Az ajtó kinyílik. A magas cserepes páfrány mögé bújok. Látom, hogy Miss McCleethy és Mrs. Nightwing felmegy a lépcsőn, a gyertya fénye megnyújtja az árnyékukat a falakon és a plafonon, mintha minden felett ők uralkodnának. Még akkor is várok, amikor a párnázott ajtó zárja kattan. Mikor biztos lehetek abban, hogy már nem térnek vissza, mezítláb surranok ki a cigánytáborba.

Lopva közelítem meg a tábort, keresem a legbiztonságosabb utat. Bárcsak hoztam volna ételmaradékot a kutyáknak! Jobbra megzörren egy ág, és hirtelen az avaron találom magam, egy másik test súlya leszorít a földre.

- Sikoltani fogok - lihegem, de alig tudok beszélni, mert nem kapok levegőt.

- Miss Doyle! - Kartik felemel a földről. - Mit keres maga itt?

- Mit képzel... csak úgy földhöz vág... mint egy... ősember? -Leseprem a leveleket a szoknyámról, és megpróbálok levegőt juttatni megkínzott tüdőmbe.

- Bocsánatot kérek. De nem kellene éjszaka egyedül járkálnia az erdőben. Nem biztonságos.

- Azt látom - felelem.

- Nem válaszolt a kérdésemre. Mit keres itt?

- Beszélni akartam önnel. - Kicsit szaggatottan veszem a levegőt, de ennek már nincs köze a korábbi incidenshez. - Választ akarok kapni a kérdéseimre, és nem megyek el, amíg meg nem kapom őket.

- Nincs mit mondanom - mondja, és elfordul.

Mellé lépek. - Nem megyek haza. A segítségére van szükségem. Várjon már! Hová megy?

- Megetetem a lovakat - válaszolja, de nem áll meg.

- De a Rendnek van egy titkos terve! - tiltakozom.

- Az nem változtat azon a tényen, hogy a lovak éhesek, és meg kell etetnem őket. Útközben mesélhet.

Lépést tartok vele. - Miss McCleethy ma éjjel visszatért.

- Ott van? - nyújtogatja a nyakát Kartik a Spence felé.

- Igen - mondom. - De alszik. Biztonságban vagyunk.

- Attól a nőtől sosem - motyog Kartik. - Mit mondott magának?

- Azt akarta, hogy lépjek be a Rendbe, de visszautasítottam. És mielőtt elindultam, meghallottam egy beszélgetést Miss McCleethy és Mrs. Nightwing között. Valami tervet emlegettek. Miss McCleethy azt is mondta, hogy ő tartotta tőlem távol a Raksanát, és hogy ha nem lépek be a Rendbe, többé nem áll módjában megvédeni.

- Lopva Kartikra pillantok. - Kém van a soraikban. Tud róla?

Kartik nem lassít. - Nem az én soraim. Már nem vagyok a Raksana tagja.

- Akkor semmit sem hallott?

- A Raksana számára halott vagyok. Szeretném, ha ez így is maradna.

Megállok. - Miért? Mit akar ezzel mondani?

- Van néhány dolog, amiről jobb, ha nem beszélünk - mondja, és szaladnom kell, hogy utolérjem.

Elérünk egy kis tisztásra, ahová a lovakat kipányvázták. Kartik elővesz egy almát a zsebéből, és egy almásszürke kanca felé nyújtja.

- Tessék, Freya! Jó étvágyat! Ez Ithal lova. Rendes öreglány -mondja, és a ló orrát simogatja. - Soha nem okozott gondot.

Keresztbe teszem a karomat. - Szóval ettől lesz egy lány rendes? Ha nem okoz gondot?

Megrázza a fejét, és szinte már elmosolyodik. - Nem. Ettől lesz egy ló remek ló.

- Szóval mit gondol arról, amit elmeséltem? - Megsimogatom Freya puha sörényét. Hagyja.

- Gemma... - Hangnemet vált: - Nem szabadna a birodalmakról mesélnie nekem. Már nem ismerem a titkaikat.

- De én...

- Kérem! - mondja, és van valami a pillantásában, ami miatt elhallgatok.

- Jól van. Ha ezt akarja...

- Ezt akarom - mondja megkönnyebbülten.

Egy sündisznó mászik elő a biztonságot jelentő bokrok alól. Megriaszt. Szörnyen siet, elszalad mellettünk. Kartik a kis szúrós teremtés felé biccent. - Ne is törődjön vele! A barátnőjéhez siet.

- Honnan tudja?

- A legjobb tüskéit vette fel.

- Ó, észrevehettem volna! - mondom, és boldogan megyek bele a játékba. Bármit boldogan játszanék vele. Egy fa törzsébe kapaszkodom, és megpördülök körülötte, a testem élvezi a gravitáció erejét. - És miért vette fel a legjobb tüskéit?

- Tudja, eddig Londonban volt, és most visszatért szíve hölgyéhez

- folytatja Kartik.

- Mi van akkor, ha a hölgy dühös rá, mert sokáig volt távol?

Kartik mögöttem köröz. - Meg fog neki bocsátani.

- Tényleg? - kérdezem csípősen.

- Reméli, hogy bocsánatot nyer, mert nem akarta megbántani a hölgyet - válaszolja Kartik, és már nem vagyok biztos abban, hogy a sündisznókról beszélünk.

- És boldog, hogy újra látja a hölgyet?

- Igen - mondja Kartik. - Szeretne tovább maradni, de nem lehet.

A fa kérge feldörzsöli a tenyeremet. - Miért nem?

- Megvan rá az oka, és reméli, hogy a hölgye megérti majd. -Kartik irányt váltott. A fa másik oldala felől közelít hozzám. Szemben állunk egymással. A holdfény átnyúlik az ágak között, és az arcát simogatja.

- Ó... - mondom, és vadul ver a szívem.

- És mit mondana erre a sündisznó hölgy? - kérdezi. A hangja halk és bársonyos.

- Azt mondaná... - kezdem, és hangosan nyelek egyet.

Kartik közelebb lép. - Igen?

- Azt mondaná - suttogom -, hogy „Kérem, én nem is sündisznó vagyok, hanem mormota.”

Szomorú mosoly villan fel Kartik ajkán.

- Milyen szerencsés a sündisznó, hogy ilyen bölcs a hölgy -mondja, én meg azt kívánom, hogy bárcsak visszaforgathatnám az időt. Máshogyan játszanék.

Még több almát adunk Freyának, aki mohón behabzsolja. Kartik a sörényét simogatja, a ló elpilled az érintése alatt, és orrával Kartikot böködi. Körülöttünk az éjszaka minden teremtményének van mondanivalója. Tücskök és békák szimfóniáját hallgatjuk. Egyikünk sem érzi szükségét a beszédnek, szerintem ez az egyik olyan tulajdonság, ami miatt szeretek Kartikkal lenni. Együtt is lehetek vele egyedül.

- Kész is van - mondja, és a nadrágjába törli a kezét. - Nincs több, Freya.

Kartik ásít, és nyújtózkodni kezd. Az inge kibomlik a nadrágjából. A karjaival együtt emelkedik, megpillantom az izmos hasát fedő sötét szőrszálakat.

- Fá-fáradtnak tűnik - dadogom, és hálát adok az úrnak, hogy a sötétben nem látja, mennyire elpirultam. - Le kellene feküdnie.

- Nem - mondja. - Arra gondoltam, hogy elsétálok a tóhoz. Velem tart?

- Természetesen - mondom, és boldog vagyok, hogy megkért rá.

A tó békés hullámai a partot nyaldossák. A távolban bagoly

huhog. Egy könnyű fuvallat az arcomba fújja a hajamat, csiklandoz. Kartik leül, egy fának veti a hátát. Mellé telepszem.

- Mit értett azon, hogy a sorsunk már nincs összefonódva? -kérdezem.

- Mindig azt hittem, az a sorsom, hogy Raksana legyek. De tévedtem. Most már nem tudom, mi a sorsom. Azt sem tudom, higgyek-e a sorsban.

Korábban feldühített Kartik arroganciája, magabiztossága. Most hiányzik. Fáj, hogy ilyen elveszettnek látom.

Ismét elhallgatunk. A szeme le-lecsukódik, de küzd az álmosság ellen. - Egy dolgot tudnom kell. Többé nem fogom megkérdezni. Találkozott Amarral?

- Nem. Esküszöm, hogy nem.

Megkönnyebbültnek tűnik. - Jól van. Nagyon jó. - Lecsukódik a szeme, és néhány másodperc múlva már alszik is. Mellette ülök, hallgatom a lélegzete ritmusát, és lopva elgyönyörködöm benne: a hosszú, sötét szempillák árnyékot vetnek az arcára, markáns orra alatt az ajkai teltek, álmában kissé ki is nyitja őket. Azt mondják, hogy illetlenség, ha egy hölgy vágyat érez magában. De hogy ne éreznék? Ha alvajáróként tengetném is napjaimat, azok az ajkak magukhoz húznának.

Óvatosan megérintem. Kartik egyből felriad, levegőért kapkod, és nagyon meg van ijedve. Felkiáltok, de megragad és nem ereszt.

- Kartik! - kiáltom, de dulakodik velem. - Kartik, elég!

Magához tér, elenged. - Nagyon sajnálom. Jönnek ezek az álmok... - zihálja. - Szörnyű álmok!

- Milyen álmok? - Még mindig érzem a szorítását a karomon.

Reszkető ujjaival a hajába túr. - Amart látom egy fehér lovon, de

nem olyan, mint ahogyan emlékszem rá. Egy borzalmas, elátkozott teremtmény lett belőle. Próbálom utolérni, de mindig előrébb van. A köd leszáll, elveszítem. Aztán, amikor a köd végre eloszlik, egy hideg, kietlen tájon találom magamat - szörnyű, csodálatos hely. Elveszett lelkek hada tűnik elő a ködből. Rám néznek, én pedig hatalmasnak érzem magam. Hatalmasabbnak, mint azt valaha elképzeltem.

Megtörli a homlokát.

- Ennyi az egész?

- Én... - mondja, és lopva rám pillant. - Az ön arcát is látom.

- Az enyémet? Benne vagyok?

Bólint.

- Nos... mi történik?

Nem néz rám.

- Meghal. Libabőrös lesz a karom. - Hogyan?

- Én... - Elhallgat. - Nem tudom.

A tó felől egy újabb szellő borzongat meg. - Ezek csak álmok.

- Hiszek az álmokban - mondja.

Megfogom a kezét, és nem érdekel, hogy ez esetleg illetlenség.

- Kartik, miért nem lép be velem a birodalmakba, és keresi meg Amart személyesen? Ha bizonyosságot szerez, talán az álmok is eltűnnek.

- De mi van, ha az álmok igazat mondanak? - Elhúzza a kezét.

- Nem. Abban a pillanatban, hogy megfizettem a cigányoknak a segítségükért, Bristolba megyek, és felszállok az Orlandóra.

Felállok. - Meg sem próbál küzdeni? - kérdezem, és lenyelem a torkomban keletkező gombócot.

Kartik maga elé bámul. - Kösse meg a szövetséget nélkülem, Gemma! Egyedül is boldogul majd.

- Elegem van abból, hogy mindig egyedül vagyok!

A könnyeimet törölgetve bemasírozok az erdőbe. A cigánytábor mellett meglátom, hogy Elena anya egy nehéz vödröt cipel a Spence irányába.

- Mit csinál? - kérdezem tőle. Elragadom tőle a vödröt, a sötét színű folyadék a vödör falához verődik. - Mi ez?

- A jelet vérrel kell felírni - mondja. - Csak így véd.

- Maga festette össze a Keleti Szárnyat, igaz? Miért?

- Védelem nélkül mind eljönnek - mondja.

- Ki fog eljönni?

- Az elátkozottak. - A vödör felé kapkod, de elhúzom előle.

- Nem fogok még egy délelőttöt takarítással tölteni - mondom.

Elena anya összehúzza magán a kendőjét. - Két út! A pecsétet

feltörték. Miért engedi ezt Eugenia? Ő tudja... ő tudja!

Eljön az a pillanat, amikor elegem lesz ennek a szörnyű éjszakának minden percéből. Úgy emelkedik bennem a düh, mint egy kóbor kutyában, aki hirtelen elunja, hogy állandóan gúnyolják. -Eugenia Spence halott. Már huszonöt hosszú éve halott! Nem fogja még egyszer összefesteni az iskolát, Elena anya, vagy megmondom Mrs. Nightwingnek, hogy maga volt az! Abban a percben ki fogja tiltani a cigányokat ebből az erdőből! Örökre! Ezt akarja?

Az öregasszony arca sírásba torzul. - Látta az én Carolinámat?

- Nem - mondom nagy sóhajjal.

- Ügyesen tud elbújni!

- Nem bú... - Nem fejezem be a mondatot. Semmi értelme világosan beszélni vele. Őrült, és ha még sokáig itt maradok, én is könnyen megőrülök. Kiborítom a vödör tartalmát a fűre, és visszaadom neki. - Nem szabad ezt tennie, Elena anya.

- Eljönnek! - morogja, és elsántikál, az üres vödör egyszerre csörren a karkötőivel.

Észrevehetően hűvösebbre fordult az idő, amikor visszaindulok a Spencebe. Átkozom magam, hogy nem hoztam a kendőmet. Pont olyan idétlen dolog ez is, mint az, hogy megpróbáltam rávenni Kartikot, hogy gondolja meg magát. Valami elrepül a fejem mellett. Felsikoltok.

- Kár! Kár! - károgja, és felrepül. Egy nyavalyás holló. A rózsakertben ereszkedik le, a bimbókat csipkedi.

- Hess! Hess! - A szoknyámmal csapkodok, próbálom elűzni, sikerül is. Aztán egy nagyon furcsa dolgot veszek észre. Néhány rózsabimbó megfagyott. A félig kinyílt virágok halva születetten ülnek szárukon, elkékülve a hidegtől.

- Kár! Kár!

A holló leszáll a Keleti Szárny tornyának romjaira, és engem néz. Döbbenten figyelem, amint elrepül a birodalmakba vezető titkos ajtót jelző kő felett, és eltűnik.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Másnap este, a húsvéti szünet előtti utolsó éjszakán, amit a Spenceben töltünk, mindenképpen be akarunk menni a birodalmakba. Már nem próbálkozom azzal, hogy elővarázsoljam a fényajtót, tudom, hogy felesleges lenne, és különben is, van más módja a bejutásnak. Miután meggyőződünk arról, hogy a tanáraink lefeküdtek, azonnal a Keleti Szárnyban rejtőzködő titkos ajtóhoz rohanunk, és belépünk a Határvidékre. Már nem érdekel a kert. Milyen gyerekes dolog... pillangókat varázsolunk kavicsokból, mintha kislányok lennénk. Most inkább a Határvidék kékes alkonyszíne vonz a pézsmaillatú virágokkal és a Télvidékről áradó, mágnesként húzó erővel. Minden játék egy lépéssel közelebb visz az ismeretlen messzeségtől elválasztó hatalmas falhoz.

Már a kastély sem tűnik olyan fenyegetőnek. A virágzó nadragulya színt varázsol a falakra - a Mayfair szalonjaiban lehet ilyen egzotikus tapétákat látni. Az indákkal átszőtt kapun keresztül berontunk, és Pip nevét kiáltjuk. Már jön is, és sikongat örömében.

- Végre itt vagytok! Hölgyeim! Hölgyeim! Az estély megkezdődhet!

Miután a varázslat áldott egységbe ölel bennünket, miénk az éjszaka. Kinőttük a kastély falait, bevetjük magunkat a kékesen sötétlő erdőbe. Bújócskázunk a fenyők és az áfonyabokrok között, vidáman futunk át a fagyos földet pókhálóként átszövő indák felett.

Ann énekelni kezd. Szép hangja van, de itt a birodalmakban ráadásul olyan szabadon csenghet, mint a mi világunkban soha. Gátlások nélkül dalol, olyan az éneke, mint a bor, kótyagosak leszünk tőle.

Bessie és a gyári tűzben meghalt munkáslányok ünneplik. Nem a szalonokban megszokott, udvarias, visszafogott tapssal, hanem a csak koncerttermekben tapasztalható vad eksztázissal. Bessie, Mae és Mercy fantasztikus ruhákat, cipőket és ékszereket álmodtak magukra. Soha életükben nem volt ilyen szép holmijuk, és nem számít, hogy most is csak varázslat az egész, elhiszik, és a hit mindent meg tud változtatni. Jogunk van álmodozni, és úgy gondolom, ebben rejlik a varázslat legnagyobb ereje: a hit, hogy a lehetőség a fán terem. Csak fel kell nyúlni érte... Remény tölt el bennünket. A változások felpezsdítik a vérünket. Bármi lehet belőlünk.

- Akkor most hölgy vagyok? - kérdezi Mae, és fel-alá galoppozik vadonatúj, égszínkék selyemruhájában.

Bessie gyengéden hátba vágja. - Sába idétlen királynője! - Mae visszaüt, nem is olyan gyengéden. - És akkor te mi vagy? Albert herceg?

- Naaa! - korholja őket Mercy. - Ölég! Ez egy boldog pillanat, nem?

Felicity és Pip vidáman keringőzik. Mr. Fajankó és Miss Ostobácska táncát adják elő. Felicity nevetséges orrhangon a rókavadászat előnyeit ecseteli: - Boldog lehet az a róka, aki fegyverünk csöve elé kerül, mert hiszen az ország legmívesebb fegyvereivel gyakorolnak ezen az alsórendű teremtményen. A szerencse fiai, igazán! - Pippa a szempilláit rezegteti, és csak ennyit mond: - Igen, Mr. Fajankó, ha ön mondja, biztosan így is van, mert az tény, hogy nekem nincsen véleményem ebben a témában.

- Mintha Punch és Judy[7] elevenedett volna meg, és úgy nevetünk, hogy a könnyünk is kicsordul. De a viccet félretéve, gyönyörűen táncolnak. Tökéletes könnyedséggel, kecsesen, pontosan követve a másik lépéseit forognak körbe-körbe. Pip gyémántjai csillognak a felkavart porban.

Pippa mindannyiunkat elkap egy körre. Vidám bikkfaverset énekelget: - Van nekem egy drágám, egy drágám, ki megfizet majd drágán...

Megnevetteti vele Felicityt. - Jaj, Pippa!

Pippának csak ennyi bátorításra van szüksége. Még mindig dalolva újabb táncra kéri Fee-t. - És ha a drágám nem fizet drágán, meghalok árván...

Pip bűbájos ebben a percben, ellenállhatatlan. Nem szerettem mindig. Ugyanolyan bosszantó tud lenni, mint amilyen vonzó. De szörnyű sorstól mentette meg ezeket a lányokat. Távol tartotta őket a Télvidéktől, és megfogadta, hogy gondoskodni fog róluk. A régi Pip sohasem látott messzebbre az orránál, ezért sohasem látta, ki szorul segítségre, tehát a változás szembetűnő.

Amikor végre elfáradunk, az erdő fagyos földjére rogyunk. A fenyők őrt állnak. A csipkézett levelű bokrokon vannak még bogyók, alig nagyobbak egy borsószemnél. Szegfűszeg-, narancs- és pézsmaillatot árasztanak. Felicity Pip ölébe hajtja a fejét, Pip hosszú copfokat fon a hajából. Bessie Timmons nyomorultul érzi magát. Nehéz lehet kiesni Pippa kegyeiből.

Szikrázó fények lobbannak fel egy fenyő vastag ágain.

- Ez meg micsoda? - szalad oda Mae a fához. A fények most egy másik ágon gyúlnak ki.

Követjük őket. Közelebbről megvizsgálva látom, hogy igazából nem fények, hanem apró, tündérszerű teremtmények. Ágról ágra szállnak, a fa susogó hangja közvetíti a mozgásukat.

- Van bennetek varázslat! - kiáltják. - Érezzük.

- És akkor mi van? - kérdezi Felicity kihívóan.

Két aprócska lény a tenyeremre száll. Olyan zöld a bőrük, mint a frissen nyírt fű. Csillog is, mintha harmatos lenne. A hajuk olyan, mint a fonott arany, a tincsek szivárványszínű hátukra omlanak.

- Te vagy az... benned van a varázslat - búgják elragadtatva.

- Gyönyörű vagy! - suttogják kedvesen. - Adj nekünk is a varázslatból!

Ann áll meg a hátam mögött. - Jaj, megnézhetem őket? -Közelebb hajol, de az egyik tündérke az arcába köp.

- Menj el! Nem te vagy a gyönyörű! Nem te vagy a varázslatos!

- Ezt azonnal fejezzétek be! - mondom nekik.

Ann letörli a nyálat az arcáról. A bőre ragyog, ahol a nyál érte.

- Nekem is van varázserőm - mondja.

- Talán agyon is csaphatnád vele ezeket! - mondja Felicity.

A tündérek óbégatva az ujjaimba csimpaszkodnak. Úgy dörgölőznek hozzám az arcukkal, mint a háziállatok. Megérintem az egyiket. Olyan tapintású a bőre, mint a halaké. Csillogó pikkelyek maradnak az ujjamon.

- Mit akartok? - követeli a választ Felicity. Megpöcköli az egyiket a körmével, mire az hanyatt esik.

- Gyönyörű... - mormogják a tündéri teremtmények újra és újra.

Tudom, hogy nem úgy vagyok szép, mint Pippa, és hiányzik

belőlem a delej, ami Felicityben megvan. De a szavaik új reményt ébresztenek bennem. Hinni akarok nekik, már ez is elég ahhoz, hogy figyeljek rájuk. A nagyobb tündér előrelép. Csábító kecsességgel mozog, mint ahogyan a kobrák táncolnak mesterük intésére: szolgálatkészek, de bármelyik pillanatban készek lecsapni is. Szeretném újra hallani, hogy azt mondják, gyönyörű vagyok. Hogy szeretnek. Furcsa dolog ez. Minél többször mondják, annál inkább azt érzem, hogy egy űr keletkezik bennem, amit meg kell töltenem.

Az apró lények megragadnak. - Igen, igen, szép és kedves a mi fehér bőrű asszonyunk. Imádunk téged. Annyira szeretünk téged, hogy szeretnénk magunkkal vinni valamit belőled.

Megérintem a fejüket. A hajuk puha, mint a kukorica bajsza. Csukott szemmel, vibráló testtel érzem, ahogyan elindul a varázslat. Türelmetlenek. A pici kezecskék az ujjaim után nyúlnak. Bőrük pikkelyes durvasága meglepetésként ér, és egy pillanatra kiesem a szerepemből.

- Ne! Bolond halandó! - A hang bántja a fülemet. Amikor lenézek rájuk, látom, hogy vágyakozva... és gyűlölettel telve néznek vissza rám. Mintha meg akarnának gyilkolni, el akarnának emészteni, ha tudnának. Ösztönösen elkapom a kezemet.

Ugranának az ujjaim után. - Add vissza! Ajándékot akartál nekünk adni!

- Meggondoltam magam - helyezem vissza őket egy ágra.

A legragyogóbb zöld színt ölti a bőrük. - Sohasem remélhetjük, hogy olyan naggyá válhatunk, mint te vagy, fehér bőrű. Szeress minket úgy, mint ahogyan mi szeretünk téged!

Mosolyognak, táncolnak nekem, de a szavaik már nem kábítanak el. Kiérzem a rosszindulatot a mézesmázos szavak mögül.

- Csak azt szeretitek, amit tenni tudnék értetek - javítom ki őket.

Nevetgélnek, de hűvösen. Mint ahogyan egy haldokló ember

köhécsel. - A te hatalmad semmi a Holtak Fájának hatalmához képest.

Villámgyorsan megfordulok. - Mit mondtatok?

Lelkesen sóhajtoznak. - Csak egy érintés, és tudni fogod, milyen az igazi hatalom. Minden félelem megszűnik, minden vágy teljesül.

Nyakon ragadom az egyiket. Küzdeni próbál. A félelem szörnyű maszkká torzítja az arcát.

- Engedj el, engedj el!

A másik teremtmény leugrik, és beleharap a hüvelykujjamba. Elhessentem, a levegőben szaltózik, és elkap egy ágat, nehogy lezuhanjon.

- El foglak engedni! Ne mocorogj már! Csak a fáról szeretnék többet hallani!

- Nem mondok neked semmit.

- Facsarj belőle dzsúszt! - noszogat Felicity.

A lény szája néma sikolyra húzódik. - Kérlek, mindent elmondok...

Felicity elégedetten mosolyog. - Látod, így kell elérni, hogy megkapd, amit akarsz.

A tenyerembe veszem a tündért. - Szóval mi ez a Holtak Fája?

A lény megkönnyebbülten ellazul. - Nagyszerű varázslat fészke, mélyen bent a Télvidéken.

- De én azt hittem, hogy a Templom az egyetlen varázslattal bíró hely a birodalmakban.

A lény vigyora olyan, mint egy halotti maszk. Felugrik egy ágra, messzebb tőlem.

- Várj, ne menj el! - hívom vissza.

- Ha többet akarsz tudni, menj el a Télvidékre, és keresd meg önmagad! Hogyan uralkodhatnál a birodalmakban, ha még nem láttad legtökéletesebb szépségét? Hogyan uralkodhatnál, ha csak az érem egyik oldalát ismered?

- Tudom, amit tudnom kell a Télvidékről - válaszolom nem túl meggyőzően. Van igazság a kis szörnyeteg szavaiban.

- Csak azt tudod, amit elárultak neked. Elfogadod igaznak, kételkedés nélkül? Anélkül, hogy magad megnézted volna? Arra nem gondoltál, hogy szándékosan tartanak távol az igézetétől?

- Takarodj! - mondja Felicity, és fúj egy nagyot. A teremtmény egy kiáltással lepottyan, ágról ágra huppan, míg egy szélesebb levél fel nem fogja.

- Bolond vagy! Érted? Bolond! - zihálja. - A Télvidéken dől el minden. Tudni fogod, milyen az igazi hatalom, és akkor majd reszkethetsz...

- Visszataszító kis szörnyek! Majd én megmutatom, ki fog reszketni! - mondja Felicity, és üldözőbe veszi. A megrettent lény eltűnik a fák között.

- Takarodj! Hagyj magunkra bennünket, bolond halandókat!

A kis Wendy lekucorodik, és a fülére szorítja a kezét. - Megint itt van má' az a sikóttozás...

Mr. Darcy vadul ugrál a ketrecében, Wendy magához szorítja.

- Wendy, hagyd má' abba! - szidja Mae. - Nincsen sikóttozás!

- Jóvan, jóvan, fogd meg a kezem! - vigasztalja Mercy, és átöleli Wendyt.

Messze távolban, valahol a Télvidéken, a szürke eget vérvörös csíkok tarkítják. Felizzanak egy pillanatra, majd eltűnnek.

- Láttad? - kérdezi Ann.

- Menjünk közelebb! - kiáltja Bessie, és keresztülrohan a nádason, amely az erdőt és a Télvidéket őrző falat elválasztja. A nehéz köd beszivárog a Határvidékre, lepelként takar el bennünket, míg olyanná nem válunk, mint a nedves festéken a tenyérnyomok. Alig valamivel a fal előtt állunk meg. A kapuk másik oldalán ónixfekete hegycsúcsok szaggatják az eget a ködfelhő felett. Jég és hó fedi őket. Az ég szürkén kavarog, egy véget nem érő vihar. Megborzongok. Tiltott gyümölcs. Nagy a csábítás.

- Érzi? - kérdezi Mae. - A bőre alá kúszik, ugye?

Pippa tűnik fel mellettem, megfogja a kezem. Felicity Pippa dereka köré fonja a karját, Ann a másik kezemért nyúl.

- Te tényleg elhiszed, hogy létezik egy ilyen varázslatos hely a Télvidéken? - kérdezi Pippa.

A Holtak Fája él. Ezt írta a titokzatos hölgy a táblára. De korábban még senki sem említette nekem. Ismét szembesülök azzal, milyen keveset tudok arról a furcsa világról, amit segítenem kell kormányozni.

- Milyen csend van... Nem láttunk senkit Télvidékről, mióta visszatértünk. Szerinted mi van most odaát? - kérdezi Ann.

Pippa hízelegve a vállamra hajtja a fejét. - Meg kellene néznünk. A saját szemünkkel.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Reggel az előcsarnok megtelik csomagokkal és bőröndökkel, a lányok hazautaznak húsvét hetére. Úgy összeölelkeznek búcsúzáskor, mintha sohasem látnák újra egymást - messze van a jövő péntek.

Az utazásra legalkalmasabb ruhámban megyek le - a barna gyapjúszöveten nem látszik majd a piszok és a korom. Ann a szokásos drapp útikosztümjét viseli. Felicityt természetesen nem lehetett felülmúlni. Egy moaréselyem ruha van rajta, kék színe tökéletesen illik Felicity szeméhez. Úgy nézek ki mellette, mint egy mezei egér.

Hozzák a hintókat, amelyek az állomásra visznek bennünket. A lányok a gardedámjaikat keresik. Mindenki remek hangulatban van, de az igazi izgalmat a Mrs. Nightwing és Mr. Miller között lezajló párbeszéd okozza.

- Eltűnt az egyik emberünk tegnap éjjel - mondja Mr. Miller.

- Az ifjú Tambley.

- Mondja, Mr. Miller, hogy lehet az, hogy én képes vagyok iskoláskorú lányokra vigyázni, maga meg felnőtt emberekkel sem boldogul?

Brigid felpillant az egyik hintó mögül, ahol éppen az inast idegesíti azzal, hogyan is kell biztonságosan rögzíteni a csomagokat.

- A whisky! Az ördög itala! - mondja, és bólogat.

Mrs. Nightwing felsóhajt. - Brigid, ha megkérhetném...

Mr. Miller határozottan rázza a fejét. - Nem a whisky vót az, assz'nyom. Tambley őrségben vót az erdőben, a temető mellett, ahonnan hangokat hallott. Mos' meg eltűnt. - A fogai között sziszegi:

- Mondom én, a cigányok...

- ...és természetesen az eső az oka, hogy a Keleti Szárny még nem készült el, ha jól emlékszem. Mindig más a hibás, mindig van kifogás - húzza fel az orrát Mrs. Nightwing. - Biztos vagyok benne, hogy az ifjú Tambley előkerül majd. Fiatal még, ahogy maga állítja, és a fiatalok hajlanak a lázadásra.

- Lehet, hogy igaza van, assz'nyom, de nem vall Tambley-re, hogy csak úgy eltűnik.

- Bízzon bennem, Mr. Miller! Majd előkerül.

Felicity és én megöleljük Annt. Mi Londonba megyünk, míg Ann a borzalmas unokatestvéreinél tölti a szünetet, vidéken.

- Ne hagyd, hogy azok az elkényeztetett kölkök kihozzanak a sodrodból! - mondom Ann-nek.

- Életem leghosszabb hete lesz - sóhajtja.

- Anyám ragaszkodni fog a látogatásokhoz, hátha megkedveltetjük magunkat - mondja Felicity. - Kiállítanak, mint valami undok porcelánbabát.

Körülnézek, de Miss McCleethy sehol sincsen. - Jól van - fogom meg a kezüket. - Egy kis bátorítás, hogy kibírjátok!

A varázslat máris a bőrünk alatt kúszik, szebben ragyog a szemünk, pirosabb az orcánk. Egy holló repül el mellettünk, és hangos károgással ül le a toronyra, ahonnan Miller egyik embere elhessegeti. Eszembe jut az a madár, amit előző éjjel láttam, és amelyik eltűnt. Eltűnt? Késő volt - mondom magamnak. - Meg sötét is, az egyik is elég lenne ahhoz, hogy olyan dolgokat vizionáljak, ami nem is létezik. Különben is, most, hogy a varázslat az ereimben száguld, jól érzem magam, túl jól ahhoz, hogy aggódjak.

A hintónk besorakozik a többi mögé a feljárón. Visszapillantok a Spence-re - a férfiakra, akik az állványokon állva köveket tesznek a helyükre, Mrs. Nightwingre, aki a kaput őrzi, a segítőkész Brigidre, a dús pázsitra és a rikító, sárga nárciszokra. Esőfelhők gyülekeznek az égen. Felfújják magukat, és a lányok máris a kalapjaik után szaladnak. Nevetek. A varázslat meleg ölelésében úgy érzem, nem eshet bántódásom. Még a vízköpőknek feszülő sötét felhők sem jelentenek veszedelmet.

Aztán hirtelen a vér felgyorsul az ereimben, már csak a dobolását hallom a fülemben - bumm, bumm, bumm, bumm. A világ, mint egy körhinta, egyre gyorsabban forog velem. A viharfelhők siklanak, nyújtózkodnak és táncolnak az égen. Pislogok, mintha ágyút sütöttek volna el a fülem mellett. A holló repül. Pislogok. A vízköpő fejére ül. Pislogok. A vízköpő feje is körbe forog. Nem kapok levegőt, és a vízköpő éles fogaival felém kap. Könnyűnek érzem a fejemet. A szemhéjam olyan gyorsan rebeg, mint a holló szárnya.

- Gemma... - Felicity hangja mintha víz alól szólna hozzám, majd egészen tisztán. - Gemma! Mi a baj?

A vérem ismét rendesen zubog az ereimben.

Felicity rémülten néz rám. - Gemma, elájultál!

- A vízköpő - mondom reszketve. - Megelevenedett!

A hintóban ülő másik két lány gyanakodva figyel. Mind a négyen a nyakunkat tekergetve lesünk ki az ablakon az iskola teteje felé. Néma és mozdulatlan, puszta kő. Egy kövér esőcsepp pont a szemembe hull.

- Óh! - mondom, és visszaülök a helyemre. Kitörlöm a vizet a szememből. - Pedig olyan valóságosnak tűnt! Tényleg elájultam?

Felicity bólint. Aggodalmasan ráncolja a homlokát. - Gemma -súgja -, a vízköpők kőből vannak. Biztosan csak hallucináltál. Nincs ott semmi, biztosíthatlak. Semmi.

- Semmi - visszhangzom.

Egy utolsó pillantást vetek hátra, olyan nap ez is, mint a többi húsvét előtt, futó zápor érkezik keletről. Vajon tényleg láttam, amit láttam, vagy csak azt hittem? Vagy a varázslat egy újfajta játékot játszik velem? Az ujjaim reszketnek az ölemben. Felicity egy szót sem szól, de a kezébe veszi az enyémet, hogy a félelmemet csitítsa.

Azt mondják, hogy Párizs tavasszal olyan boldogító, mint Isten dicsősége, az ember halhatatlannak érzi magát tőle. Nekem mindegy, én még sohasem jártam ott. Azt viszont tudom, hogy London teljesen más. Eső kopog a hintó tetején. Az utcák szmogos ködben fuldokolnak. Két fiatal utcaseprőt majdnem elcsap egy omnibusz, miközben a mocskot próbálják eltakarítani a macskakövekről, hogy a divatos dámák átkelhessenek az úton. Az omnibusz kocsisa durván szidalmazza őket. De a kocsis átka semmi ahhoz képest, amit a lovak hagynak maguk után. Takaríthatnak a fiúk eleget. Bár vannak fenntartásaim afelől, mi várhat rám Belgráviában, hálás vagyok a sorsnak, hogy nem utcaseprőnek születtem.

Mire elérjük a házat, tele vagyok zúzódással a hintó rázkódása miatt, és a szoknyám legalább két centi magasan sáros lett. Egy szobalány lehúzza a cipőmet a bejáratnál, nem tesz megjegyzést a jobb nagylábujjamnál tátongó lyukra.

Nagymama jön elő a szalonból. - Az isten szerelmére! Hát te meg hogy nézel ki? - kiált fel, amikor megpillant.

- A londoni tavasz - magyarázom, és egy nedves hajfürtöt a fülem mögé simítok.

Becsukja a szalon ajtaját maga mögött, és egy hatalmas festmény mellé, egy csendes zugba vezet. A képen három görög istennő táncol egy ligetben egy remetelak mellett, míg Pán a közelben fújja a sípját, kis kecskepatái vidáman lépegetnek a lóherék között. Olyan ízléstelen, hogy a lélegzetem eláll tőle. Elképzelni sem tudom, mi szállta meg nagymamát, amikor nemcsak hogy megvette, de büszkén ki is állította. - Ez meg mi?

- A három grácia - mondja. - Nekem nagyon tetszik.

Én még nem láttam ennél rettenetesebb festményt. - Egy

kecskeember népitáncol.

Nagymama büszkén dicséri. - Az anyatermészetet képviseli.

- De hát nadrágban van!

- Gemma, de igazán... - morogja nagymama. - Nem azért vontalak félre, hogy művészetekről cseverésszek veled, amelyről láthatóan egyébként sem tudsz sokat. Az édesapádról szeretnék veled beszélgetni.

- Hogy van? - kérdezem, a kép már nem is érdekel.

- Törékeny. Ez most egy békés látogatás lesz. Nem tűrök

semmiféle kirohanást, semmiféle allűrt, semmit, ami

elszomoríthatná. Értetted?

Allűr. Ha tudná... - Természetesen.

Átöltözöm tiszta ruhába, és csatlakozom a többiekhez a szalonban.

- Á, itt is van a mi Gemmánk! - mondja nagymama.

Apám felemelkedik a kandalló melletti karosszékből. - Istenem, ez a gyönyörű és elegáns teremtés az én kislányom lenne? - Gyenge a hangja, a szeme sem csillog úgy, mint régen. Még mindig nagyon vékony, de a bajuszát széles mosoly kanyarintja fel. Amikor kitárja a karját, hozzáfutok, megint az ő kicsi lánya vagyok. Majdnem elerednek a könnyeim, de visszapislogom őket.

- Isten hozott itthon, apám!

Az ölelése nem olyan erős, mint régen, de forró. Majdcsak felerősítjük őt is! Apám tekintete ellágyul. - Egyre jobban hasonlítasz rá.

Tom duzzogva üldögél, teát tölt, és aprósüteményt vesz a tányérjára. - A tea már biztosan kihűlt, Gemma.

- Nem kellett volna megvárnotok - mondom, még mindig apám karjából.

- Én is ezt mondtam - panaszolja Tom.

Apám egy székre mutat. - A lábamnál ültél, amikor kislány voltál. De már nem vagy gyermek, hanem ifjú hölgy, akinek a megfelelő helyen kell ülnie.

Nagymama teát tölt mindannyiunknak. Tom feleslegesen morgott, nem hűlt ki. - Meghívtak bennünket, hogy vacsorázzunk a héten a Hippokratész Társaságnál Chelsea-ben, és Thomas elfogadta a meghívást.

Thomas haragosan összevonja a szemöldökét, és két nagy kanál cukrot tesz a teájába.

- Milyen kedves tőlük - mondom.

Apa hagyja, hogy a nagymama tejet töltsön a csészéjébe, a tea zavarossá válik. - Remek úriemberek, Thomas, én mondom neked. Dr. Hamilton maga is tag.

Tom beleharap a süteményébe. - Igen, a vén dr. Hamilton...

- A Hippokratész sokkal inkább illik a jelenlegi helyzetedhez, mint az Athenaeum - mondja apa. - Ideje lenne felhagyni ezzel a sületlenséggel.

- Nem sületlenség - duzzog Tom.

- De az, te magad is tudod - köhögi apa. Zörög a mellkasa.

- Nem túl hideg a tea? Kérjek még egy kannával? Jaj, hová tűnt már megint az a lány? - Nagymama feláll, leül, megint feláll, míg apa le nem inti, és akkor ismét leül. Idegesen remegő ujjai a szalvétából hajtogatnak kis, szabályos négyzeteket.

- Tényleg nagyon hasonlítasz rá - mondja megint apa. Könnyes a szeme. - Hogyan jutottunk idáig? Hol romlott el minden?

- John, ismét nem vagy magadnál - mondja nagymama. Reszket az ajka.

Tom kétségbeesetten a padlót bámulja.

- A lelkemet is eladnám, ha mindent elfelejthetnék - suttogja apa a könnyein keresztül.

Földrengés sújtotta vidékre emlékeztet, és a törésvonalak keresztülfutnak mindannyiunkon. Úgy érzem, megszakad a szívem. Csak egy kis varázslat kellene ahhoz, hogy a helyzet megváltozzon.

Nem, eszedbe ne jusson, Gemma!

De miért is ne? Miért nézzem a szenvedését, amikor akár véget is vethetnék neki? Képtelen vagyok egy egész nyomorult hetet eltölteni a társaságukban. Lehunyom a szememet, a testem beleremeg a titkaiba. Valahonnan a távolból hallom, hogy a nagymama a nevemen szólít, össze van zavarodva, aztán az idő lelassul, míg a család egy furcsa csoportképpé nem merevedik: apa a kezébe hajtja a fejét, nagymama minden aggodalma elkavarodik a teában, Tom morcos arca pedig elárulja, mit is gondol a családtagjairól. Hangosan mondom ki a kívánságaimat, közben megérintem őket.

- Apa, feledkezz meg a fájdalmadról!

- Thomas, nem vagy már kisfiú, nőj fel! Légy férfi!

- Ó, és nagymama, mi lenne, ha remekül szórakoznánk?

De a varázslat nem éri be ennyivel. Belém lát, tudja, hogy arra vágyom, hogy visszakaphassam a családomat, azt a családot, amelyet széttéptek azok az erők, amelyeket képtelen voltam uralni. Egy pillanatig látom magamat, boldognak és gondtalannak India kék ege alatt. A nevetésem visszhangzik a fejemben. Ó, ha lehetne, mennyire szeretnék még egyszer ilyen boldog lenni! A vágy ereje térdre kényszerít. Könnyeket csal a szemembe. Igen, szeretnék megint úgy élni. Szeretném biztonságban érezni magamat. Érezni, hogy óvnak.

Hogy szeretnek. Ha a varázslat visszahozza nekem, akkor igenis akarom.

Mély lélegzetet veszek, majd reszketve kiengedem. - Rendben van, kezdjük elölről!

Az idő előreszalad. A családtagok felemelik a fejüket, mintha egy olyan álomból ébrednének, amely jó, hogy véget ér.

- Miről is beszéltünk? - kérdezi apa.

Nagymama pislog a nagy szemeivel. - Milyen furcsa, nem emlékszem! Ha! Hahahaha! Vén csont lettem!

Tom vesz még a süteményből. - Hű, de finom!

- Thomas, gondolod, hogy a mieinknek van esélye a skótok ellen a mai bajnoki fordulón?

- Természetesen Anglia fog nyerni! Krikettben mi vagyunk a legjobbak!

- Jó gyerek!

- Apa, már nem is vagyok gyerek!

- Tényleg nem! Már jó ideje nem láttam rajtad rövidnadrágot! -Apa felnevet, Tom egy pillanattal később csatlakozik hozzá.

- Az urak Isten dicsőségére fognak játszani holnap - teszi hozzá Tom. - Gregory remek játékos.

Apa a bajuszát simogatja. - Gregory? Valóban pompás fickó. Viszont nem olyan jó, mint W. H. Grace. Amikor a doktor játszott, a hideg futkosott a hátamon. Nem láttam még hozzá foghatót.

Apa bekap két kekszet, és csak egyszer köhög. Nagymama teletölti a csészéinket, majdnem túlcsordul.

- Ez a szoba fényt kíván! Fény kell! - Nagymama nem hívja be a házvezetőnőt, maga botladozik oda az ablakokhoz, és elhúzza a nehéz függönyöket. Az eső elállt. London szürke egén halvány napsugár fénylik át. Mint a remény.

- Gemma! - mondja nagymama. - Kedvesem, mi történt? Miért sírsz?

- Nincs semmi - mosolygok a könnyeimen át. - Tényleg semmi.

Nem sok ilyen boldog estére emlékszem. Apa kihív minket egy menet whistre[8], és késő estig játszunk. Dióban fogadunk, de mivel olyan finomak, lopva meg-megeszünk egyet, és nemsokára nincs mivel emelni a tétet, így abba kell hagynunk a játékot. Nagymama a zongoránál foglal helyet, és vicces dalokat énekeltet velünk. Mrs. Jones gőzölgő csészékben hozza a forró csokoládét, még őt is a zongora mellé parancsoljuk, hogy velünk énekeljen néhány nótát. Ahogy az este lassan véget ér, apa rágyújt arra a pipára, amit tőlem kapott karácsonyra. A dohány illata gyermekkori emlékeket idéz, amelyek beborítanak, mint egy meleg takaró.

- Bárcsak anyátok is itt ülhetne a tűz mellett! - mondja apa. Visszatartom a lélegzetemet, és attól tartok, hogy a kártyavár, amit építettem, most fog összeomlani. Még nem állok készen arra, hogy a frissen szerzett boldogságnak búcsút intsek. Megérintem apát.

- Milyen furcsa! - derül fel az arca. - Volt egy emlékem az anyátokról, de már nem emlékszem rá, nem tudom visszaidézni.

- Talán így a legjobb - mondom.

- Igen. A feledés... - mondja. - Na, ki szeretne egy mesét hallani?

Mindannyian szeretjük apa történeteit, mert azoknál

szórakoztatóbbat még nem hallottunk.

- Meséltem már azt, amikor az a tigris - kezdi, és már vigyorgunk is. Ismerjük a történetet, már vagy százszor mesélte, de nem számít. Ülünk és hallgatjuk, megint rabul ejt a meséje, mert úgy tűnik, a remek történetek varázsa sohasem múlik el.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A húsvét olyan szikrázóan kék reggeli éggel köszön be hozzánk, hogy belevakulunk a tisztaságába. A délelőttöt a templomban töltjük, majd nagy egyetértésben átvágunk a Hyde Parkon a Ladies' Mile[9] felé. Az utcát elárasztják a kinyitott, csipkés, fehér napernyők, melyek védelmet nyújtanak a gyenge brit napsütés ellen. Utóbbi lehet bármilyen erőtlen, előhozza a szeplőket, pedig a bőrünkön éppúgy nem eshet folt, mint a jó hírünkön. Az én bőrömet máris apró, barna pöttyök borítják, a nagymama legnagyobb bánatára.

A húsvéti ruhatárat felvonultató hölgyek úgy feszítenek, mint a pávák. Napernyőjük védelméből árgus szemekkel figyelik Lady Pazarló vadonatúj, prémmel szegett kabátját és Mrs. Kortalanvagyok kétségbeesett kísérletét, hogy fiatalabbnak mutassa magát a valódi életkoránál, miközben majdnem megfullad a fűzőjében. Ítéletüket csak egy pillantás, vagy ajakbiggyesztés formájában nyilvánítják ki. A szülők mögött dajkák és nevelőnők tolják a babakocsit, és feddik meg az elcsatangoló aprónépet.

A park fái még épp csak kibontották leveleiket, de már ez is lenyűgöző. Sok hölgy a fűre húzatta a székét, hogy beszélgetni is tudjon, de közben a lovakat is szemmel tarthassa. Ez az út azoké akik nyeregben akarnak bizonyítani. Helyenként egy lovagló hölgy megugrik a többiektől, hajtja a versenyszellem. Aztán eszébe jut, ki is ő, és honnan jött. Udvarias ügetéssé lassul a vágta. Milyen kár! Én úgy szeretném látni, ahogy végigszáguldanak a Hyde Parkon, a szemükben vad tűz ég, arcukat pedig vidám, határozott mosoly deríti fel.

Szerencsétlenségemre egy gazdag kereskedő lányával sétálok, aki valószínűleg halálosan retteg a csendtől, mert egy pillanatra sem hallgatna el. Magamban Miss Szószátyárnak hívom. - És aztán négy táncot is neki ígért! El tudod képzelni?

- Felháborító! - mondom gépiesen.

- Pontosan! Mindenki tudja, hogy csak hármat lehet - válaszolja, fel sem fogva, hogy mit értek a megjegyzés alatt.

- Vigyázz! Itt jönnek a harcos özvegyek! - figyelmeztetem.

Azonnal álszentül ártatlan kifejezést öltünk. Az öreg, vastagon

púderezett, habcsók méretűre puffasztott hölgyek alig méltatnak egy biccentésre, amikor elvonulnak mellettünk. A tömeg kissé megritkul, nekem meg majdnem megáll a szívem. Simon Middleton közelít felénk, szinte vakít a hófehér öltönye és matrózkalapja. Már el is felejtettem, milyen jóképű - magas, csinos, barna a haja és tengerkék a szeme. Van a pillantásában valami pimaszság, amitől minden lány azonnal meztelennek érzi magát, és meglepve tapasztalja, hogy nem is bánja. Simon mellett egy bájos, barna lány sétál. Olyan apró és törékeny, mint a zenedobozok táncoló figurái. A gardedámja ott lépdel mellettük, senki sem találhat kivetnivalót a képben.

- Ki az a lány Simon Middletonnal? - suttogom.

Miss Szószátyárt szétveti az öröm, hogy megoszthat velem egy pletykát. - A neve Lucy Fairchild, távoli unokatestvér - tájékoztat kifulladva. - Amerikai, és nagyon-nagyon gazdag. Újgazdag, természetesen, de rengeteg pénze van, és az apja azért küldte ide, hátha megfog magának egy szegény másodszülöttet, és nemesi címmel tér haza, ami majd patinát kölcsönöz a bankszámlának.

Tehát ő Lucy Fairchild. A bátyám képes lenne a lovak elé vetni magát, csak hogy felkeltse a figyelmét. Bármelyik fiatalember megtenné. - Gyönyörű.

- Hát nem maga a megtestesült tökéletesség? - mondja Miss Szószátyár sóvárogva.

Azt hiszem, azt reméltem, tiltakozni fog majd. - Á, szerintem nem is olyan csinos. Görbe a nyaka, és olyan fura alakú orra. Ám a szépsége kétségbevonhatatlan. De vajon miért van az, hogy ez a szépség árnyékot vet rám, mintha minden fény egyszerre aludt volna ki?

Miss Szószátyár tovább mesél. - Már eljegyzésről szólnak a pletykák.

- Kivel?

A társnőm felvihog. - Jaj, te! Hát Simon Middletonnal, természetesen. Remekül festenek együtt, nem?

Eljegyzés. Karácsonykor Simon engem kért meg. De visszautasítottam. Most az jut eszembe, hogy talán túlságosan kapkodva hoztam meg a döntést.

- De az eljegyzés csak pletyka - mondom.

Miss Szószátyár lázasan körbepillant, majd úgy fordítja a napernyőjét, hogy takarásban legyünk. - Nos, nem szabadna továbbadnom, de történetesen tudom, hogy a Middletonok anyagi helyzetében változás állt be. Pénzre van szükségük. És Lucy Fairchild elképesztően gazdag. Szerintem akármelyik pillanatban bejelenthetik az eljegyzést. Á, ott van Miss Hemphill! - kiált fel Szószátyár izgatottan. Mivel rátalált valakire, aki sokkal befolyásosabb személyiség, mint én vagyok, egy szó nélkül továbbáll, amiért füleim csak hálásak lehetnek.

Míg nagymama egy idős hölggyel taglalja a kertszépítés fortélyait és a reumára ajánlott gyógymódokat, meg minden olyan témát, amely bízvást szerepelhet az Amiről Minden Idős Hölgy Beszél című iromány fejezeteiben, én a Rotten Row[10] mellett álldogálva a lovakat nézem, és nagyon nyomorultul érzem magam.

- Kellemes húsvéti ünnepeket, Miss Doyle! Remekül néz ki. -Simon Middleton áll mellettem. Izmos, sugárzó, és ahogy mosolyog, az arcán gödröcskék jelennek meg... és egyedül van.

- Köszönöm. Öröm újra látni önt - mondom.

- Én is örvendek a találkozásnak.

Megköszörülöm a torkomat. Mondj már valami okosat, Gemma! Valamit, ami nem ekkora közhely, az isten szerelmére! - Szép napunk van, nemde?

Simon vigyorog. - Meglehetősen. Lássuk csak... ön, kisasszony, remekül fest. Remek dolog, hogy újra összefutottunk. És természetesen az időjárás is meglehetősen remek. Hiszem, hogy minden remek dolog remekül terítékre került.

Megnevettet. Ehhez nagyon ért. - Ne haragudjon, hogy ilyen szörnyű beszélgetőpartner vagyok.

- Egyáltalán nem. Sőt, ön... remek beszélgetőpartner.

Néhány lovas üget el mellettünk, Simon hangos ovációval köszönti őket.

- Úgy hallom, hamarosan gratulálhatok. - Ezt talán nem kellett volna mondanom.

Simon egyik szemöldöke a magasba szökik. Gonoszul elmosolyodik, amitől csak még vonzóbbnak találom. - Ugyan mihez?

- Azt mondják, komolyan udvarol Miss Fairchildnak -válaszolom, és az ösvényre pillantok, ahol Lucy Fairchild éppen nyeregbe pattan.

- Lassan azt kell képzelnem, hogy nem a krikett Anglia nemzeti sportja - mondja Simon. - Hanem a pletyka.

- Nem kellett volna megemlítenem. Nagyon sajnálom.

- Ne sajnálja! Legalábbis miattam ne. Imádom a kendőzetlen őszinteséget. - Már megint az a gonosz mosoly... Elvarázsol, máris könnyebbnek érzem magam tőle. - Különben is, egy másik lányt szemeltem ki magamnak.

A gyomrom görcsbe rándul. - Igen?

- Igen. A neve Bonnie. Ott is van! - Egy ragyogó gesztenyebarna kancára mutat, amelyet a startvonalhoz vezetnek. - Egyesek szerint lófogai vannak, de nem értek velük egyet.

- Képzelje, mennyit spórolhat a kertészen, Bonnie rendben tartja a gyepet is - mondom neki.

- Feltétlenül. Nyerő páros leszünk. Vagy nyerítő? - mondja, én meg nevetek.

- Szeretnék önnel beszélni valamiről, ha szabad - mondom neki vontatottan. - Az édesanyjáról van szó.

- Tényleg? - Csalódottnak tűnik. - Mit csinált már megint?

- Miss Worthingtonnal kapcsolatban.

- Á, Felicity! És ő mit csinált már megint?

- Lady Markham szeretné bemutatni az udvarnál - mondom, és figyelmen kívül hagyom a szavaiban rejlő gúnyt. - De az édesanyja tiltakozik ez ellen.

- Az anyám nem lelkesedik Mrs. Worthingtonért, és a karácsonyi meglepetés Miss Bradshaw-val csak megerősítette ebben. Úgy érezte, hogy a jó hírnevét sértették meg.

- Nagyon sajnálom. De Felicitynek debütálnia kell. Tehetek valamit, hogy segítsek rajta?

Simon gonoszul végigmér, a nyakamig elpirulok. - Maradjon ki ebből!

- Nem lehet - esedezem neki.

Simon bólint. Legalább fontolóra veszi a dolgot. - Akkor Lady Markham érzelmeit kell elnyerni. Mondja meg Felicitynek, hogy bűvölje el a vén sárkányt meg a kölykét, azt a Horace-t is. Elvileg ennyi elég az udvari bemutatáshoz és az örökség elnyeréséhez is. Igen - teszi hozzá, mikor meglátja az arckifejezésemet -, tisztában vagyok vele, hogy csak akkor jut hozzá az örökségéhez, ha bemutatkozhat az udvarnál. Mindenki tudja. És sokan vannak itt Londonban, akik szívesebben látnák a pimasz Felicity Worthingtont az apja felügyelete alatt.

A Ladies' Mile távolabbi végén nők sorakoznak fel lovaikon. Egyenesen ülnek a nyeregben, ők a megtestesült mérséklet és elegancia, szemellenzős lovaik prüszkölnek és toporzékolnak. Indulni akarnak, hogy megmutathassák, mi rejlik bennük.

- Örülök, hogy találkoztunk, Gemma. - Simon leheletfinoman végigsimítja a karomat. - Kíváncsi vagyok, meg van-e még a doboz a titkos rekesszel, amit tőlem kapott, és hogy még mindig abban tartogatja-e a titkait.

- Még megvan - mondom neki.

- A titokzatos Gemma Doyle.

- Miss Fairchildnak is vannak titkai? - kérdezem.

Arrafelé néz, ahol Lucy Fairchild ül kihúzott derékkal a csődöre nyergében. - Ő... nagyon nyugodt.

Nyugodt. Gondtalan. Az ő lelkének nincsen sötét bélése.

A kar int. A lovak elindulnak. Felverik az út menti port, de még a por sem ködösítheti el a lovasok arcán tükröződő meztelen sóvárgást, a szemükben villódzó vadságot. Mind nyerni akar. Lucy Fairchild lova halad át először a célon. Simon rohan, hogy gratuláljon neki. Lucy arca poros, illik a csata győzteséhez. A szeme tűzben ég. Ettől kétszer olyan szép. De amikor megpillantja Simont, gyorsan lerázza magáról a vadságot, és édesen szemérmes arckifejezéssel simogatja a lova nyakát. Simon felajánlja, hogy lesegíti a lóról, és bár Lucy egyedül is le tudna szállni, elfogadja a segítséget. Tökéletes pas de deux-t[11].

- Gratulálok - mondom, és kezet nyújtok a lánynak.

- Miss Doyle, hadd mutassam be Miss Lucy Fairchildot Chicagóból, Illinois államból.

- Örvendek. - Sikerül kinyögnöm. Hibákat kutatok az arcán, de egyet sem találok. Igazi rózsabimbó.

- Miss Doyle - mondja kedvesen -, mennyire örülök, hogy megismerhetem Simon egy barátját!

Simon. A keresztnevén szólítja. - Nagyszerűen lovagol - ütöm fel a labdát.

Lehajtja a fejét. - Nagyon kedves. De túloz.

- Gemma! - Megkönnyebbülten látom, hogy Felicity tart felénk. Selyemvirágokkal díszített, apró bársonyfőkötőt visel. Gyönyörűen keretezi az arcát.

- Már csak ez hiányzott - morogja Simon a mosolya mögött.

Felicity melegen üdvözöl. - Kellemes ünnepeket! Azt hittem, a

szentbeszédnek sohasem lesz vége! Őszintén szólva nem tudom, miért kell még mindig templomba járnunk. Helló, Simon! - mondja, szándékosan vétve az etikett ellen. - Helyre kis kalapot szereztél! Hol vetted, a trafikosnál?

- Kellemes ünnepeket, Miss Worthington! Ugyan, árulja már el, mikor is lesz az az estély, amelyet Mrs. Markham ad a tiszteletére? Mert nem emlékszem, hogy anyám említette volna.

Felicity szeme felizzik. - Hamarosan. Biztos vagyok benne.

- Természetesen - mondja Simon, és győztesen vigyorog.

- Simon, nem mutattál be bájos kísérődnek - dorombolja Felicity, és vonzereje teljes eszköztárával Lucy Fairchild felé fordul.

- Nem, nem mutattalak be.

- Na de, Simon! - suttogja Lucy megsemmisülve.

Közbelépek. - Felicity, ez Miss Lucy Fairchild. Miss Fairchild,

hadd mutassam be Miss Felicity Worthingtont!

- Örvendek - nyújtja a kezét Lucy. Felicity határozottan megragadja.

- Miss Fairchild, mennyire örülök, hogy megismerhetem! Engedje meg, hogy Miss Doyle és én gondoskodjunk önről, amíg Londonban tartózkodik! Biztos vagyok benne, hogy Simon - vagyis Mr. Middleton - azt szeretné, hogy jó barátok legyünk, nemde, Simon?

- Milyen kedves! - válaszolja Lucy Fairchild.

Felicity arca győzelmet sugároz, a legyőzött Simon pedig apró biccentéssel nyugtázza a vereséget.

- Legyen óvatos, Miss Fairchild! Ha elfogadja Miss Worthington gondoskodását, az olyan, mintha befeküdne az oroszlánok közé.

Felicity felnevet. - Jaj, a mi Simonunk olyan vicces, ugye, Miss Fairchild?

- Kellemesen társalogtunk, de attól tartok, anyám már türelmetlenül vár bennünket - mondja Simon, és felhúzza a szemöldökét. - Sok szerencsét az erőfeszítéseihez, Miss Doyle!

*

- Ezzel meg mit akart mondani? - kérdezi Felicity, miközben a parkban sétálunk, biztonságos távolságban a családunktól. Gyönyörű idő van. Néhány gyerek karikát hajt. A ragyogó tavaszi virágok friss szirmaikkal örvendeztetnek meg bennünket.

- Ha mindenképpen tudni akarod, segítséget kértem Simontól, hogy járjon közben az érdekedben Mrs. Markhamnél és az anyjánál. Nem segíti a jó ügyet, ha állandóan kigúnyolod.

Felicity úgy néz rám, mintha azt mondtam volna neki, hogy ezentúl csak férgeket és chutney-t ehet. - Udvaroljak egy Middletonnak, hogy szívességet tegyen? Soha! Gyűlöletes nőszemély, Simon meg egy kujon, akitől jó, hogy megszabadultál.

- Meg akarod kapni az örökségedet, ugye? A szabadságot?

- Az anyám az, aki szívességet koldul. Én csak a királynő előtt vagyok hajlandó meghajolni - mondja Felicity, és a napernyőjét forgatja. Lady Denby felé meresztgeti a szemét. - Igazán, Gemma, nem átkozhatnánk el, hogy holnap reggel tömött bajusszal ébredjen?

- Nem.

- Téged még mindig érdekel Simon. Mondd, hogy nem!

- Nem - mondom.

- Dehogynem! Jaj, Gemma! - mondja Felicity, és megrázza a fürtjeit.

- Ami történt, megtörtént. Választottam.

- Visszakaphatnád, ha akarnád.

Simonra pillantok. Ő és Lucy körbejár, és mosolyogva üdvözlik az ismerőseiket. Elégedettnek látszanak. Nyugodtnak.

- Nem tudom, hogy mit szeretnék - mondom.

- Tudod, hogy én mit szeretnék? - kérdezi Felicity, és lehajol egy margarétáért.

- Mit?

- Bárcsak Pip itt lehetne velünk! - Egyenként tépi ki a margaréta szirmait. - Nyáron Párizsba akartunk menni. Annyira tetszett volna neki!

- Sajnálom - mondom.

Elfelhősödik az arca. - Vannak dolgok, amelyeken nem változtathatunk akkor sem, ha nagyon akarjuk.

Nem értem, mit akar ezzel mondani, de Fee nem hagy időt arra, hogy sokáig törjem a fejem rajta. Rejtélyes mosollyal kitépi az utolsó szirmot is.

- Szeret - mondja.

Árnyék hull ránk. Felicity apja, Worthington admirális áll elénk, és eltakarja előlünk a napot. Jóképű, szívélyes férfi. Ha nem tudnék róla semmit, engem is elbűvölne, mint mindenki mást. A gyámleánya, a még csak hétéves Polly kezét fogja.

- Felicity, nem vigyáznál Pollyra egy pillanatra? A nevelőnő rosszul lett a melegtől, az anyád meg mással van elfoglalva.

- Természetesen, papa - mondja Felicity.

- Jó kislány. Vigyázzatok a napon! - figyelmeztet az admirális, mi pedig kötelességtudóan felemeljük a napernyőinket.

- Gyerünk! - mondja Felicity a gyermeknek, amikor az apja már messze jár.

Polly két lépéssel mögöttünk gyalogol, a babáját a porban húzza maga után. Karácsonyra kapta, de máris tiszta kosz.

- Mi a babád neve? - kérdezem tőle, azt színlelve egy percre, hogy értek a kisgyerekekhez.

- Nincs neve - mondja morcosan Polly.

- Nincs neve? - mondom. - Miért nincs?

Polly durván egy kőhöz csapja a babát. - Mert rossz kislány.

- Nekem nem tűnik olyan rossznak. Miért lenne rossz?

- Mert hazugságokat terjeszt a bácsijáról.

Felicity elsápad. Lehajol, és Pollyt is a napernyő védelmébe húzza. - Emlékszel arra, hogy mit mondtam neked, Polly? Hogy zárd be az ajtódat a szörnyek elől minden éjjel?

- Igen, de a szörnyek így is bejutnak. - Polly lehajítja a babát, és belerúg egyet. - Mert ez itt olyan rossz kislány!

Felicity felveszi a babát, és lesöpri az arcát. - Nekem is volt egyszer egy ilyen babám. Nekem is azt mondták róla, hogy rossz kislány. Pedig nem is volt az. Kiderült, hogy jó és igazmondó baba volt. A tiéd pont ilyen, Polly.

A kislány ajka reszket. - De hát hazudik...

- A világ hazudik - suttogja Felicity. - Nem te vagy én...

Odanyújtja a babát a gyermeknek, és Polly magához öleli.

- Egy nap majd nagyon gazdag leszek, Polly. Párizsban fogok élni a papa és a mama nélkül. Te is velem lakhatnál. Szeretnéd?

A gyermek bólint, és megfogja Felicity kezét. Együtt indulnak el az úton, és dacos arccal, frissen szerzett sebeiket takargatva köszöntik a szembejövőket.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A Hippokratész Társaság Chelsea egy bájos, bár kissé lelakott épületében székel. A komornyik elveszi a kabátunkat, és egy tágas szalonon át - ahol úriemberek cigarettáznak, sakkoznak és politikai eszmecserét folytatnak - egy akkora könyvtárterembe vezet, amekkorát még életemben nem láttam. Innen-onnan összeszedett székek állnak a sarkokban. Néhányan a pattogó tűz köré gyűlnek, és élénken vitatkoznak. A perzsaszőnyegek olyan öregek, hogy helyenként lyukak éktelenkednek rajtuk. Minden könyvesszekrény tele van, képtelenség lenne még bármit elhelyezni bennük. Orvosi szövegek, tudományos folyóiratok, görög, latin és más klasszikus művek állnak a polcokon. Hetekig tudnám bújni őket.

Dr. Hamilton üdvözöl bennünket. Hetven év körüli lehet, ősz hajából már csak néhány szál meredezik a feje búbján. - Á, itt is vannak! Nagyszerű, nagyszerű. A szakács remek vacsorát készített. Ne várassuk meg!

Tizenketten ülünk az asztalnál. Orvosok, írók, filozófusok és a feleségeik. A társalgás élénk és szórakoztató. Egy szemüveges úriember az asztal végén heves vitába keveredik dr. Hamiltonnal.

- Én mondom neked, Alfréd, a jövő útja a szocializmus! Csak gondolj bele! Gazdasági és társadalmi egyenlőség minden ember között. Nincs többé osztálykülönbség, megszűnhet a szegénység. Teljes harmónia a társadalomban. Végre megvalósulhat egy utópia, uraim, amit szocializmusnak hívnak!

- Wells, öregem, inkább az írással foglalkozz, a fantasztikus történetekhez nagyon értesz! Tetszett az időutazásos meséd. Bár kissé zavaros a vége azzal az Eloi-jal.

Egy vörös arcú, nagy hasú férfi is felszólal. - Wells, talán összekeversz bennünket a Fabianus Társasággal!

Mindenki jót nevet ezen. Néhányan tósztra emelik a poharukat. -Halljuk, halljuk! - mondják.

A szemüveges férfi kimenti magát. - Nagyon sajnálom, hogy távoznom kell, és nem érvelhetek az álláspontom mellett. De innen folytatjuk, amikor legközelebb találkozunk.

- Ki volt az az úriember? - kérdezem csendesen.

- Mr. Herbert George Wells - feleli a vörös arcú férfi. - Hallott már H. G. Wellsről, az íróról? Remek ember. Nagyon bölcs. Bár a szocializmussal kapcsolatban nincs igaza. Ne legyen királynő? Ne legyenek földesurak, alakuljanak szövetkezetek? Anarchiába fúlna az ország, én mondom. Tiszta őrület! Á, itt is van a desszert.

Az inas némán szolgálja fel a szuflét, a férfi jó étvággyal belekanalaz.

Az asztalnál tudományról és vallásról, könyvekről és gyógyszerekről, valamint a báli szezonról meg a politikáról folyik a szó. Apám vezeti a társalgást, bölcsessége és indiai történetei mindenkit rabul ejtenek.

- És van még az a tigrises történet is, de máris attól tartok, hogy túl sokáig raboltam el a figyelmüket - mondja apa, és szemeibe visszaköltözik a fény.

A vendégek azonban kíváncsiak. - A tigrist is! - kiabálják. - El kell mesélnie!

Apa jókedvűen előredől. A hangja szinte suttogássá halkul.

- Kivettünk egy házat egy hónapra Lucknow-ban, mert Bombay-ban már elviselhetetlenné vált a hőség.

- Lucknow! - kiált fel egy gyapjas hajú férfi. - Remélem, hogy nem találkoztak lázadó indiai szipojokkal!

Az egybegyűltek azonnal vitába bonyolódnak az évtizedekkel ezelőtt lezajlott indiai felkelésről.

- Azok a vademberek ártatlan briteket gyilkoltak meg! Azok után, amit értük tettünk! - kotyogja az egyik asszony.

- A mi hibánkból, kedves hölgyem. Kinek jutott eszébe, hogy megparancsolja a hindu és muzulmán harcosoknak, hogy a szájukkal nyissák ki a disznó- és marhazsírral bekent puskaporos tasakokat?[12] Arra kényszerítették őket, hogy vallásos meggyőződésük ellenére cselekedjenek! - érvel dr. Hamilton.

- Ugyan már, öregfiú! Csak nem igazolást keresel a tömeggyilkosságra? - tiltakozik a gyapjas hajú.

- Természetesen nem - mondja dr. Hamilton. - Azonban, ha meg akarjuk tartani a birodalmat, megértést kell tanúsítanunk mások kultúrája és gondolkodása iránt.

- Szeretném meghallgatni Mr. Doyle történetét a tigrisről -emlékeztet bennünket az eredeti témára egy tiarás hölgy.

A vendégek egyetértenek vele, így apa folytathatja a történetet. -Gemmánk hatéves lehetett. Szeretett a kert végében, az erdő szomszédságában játszani, míg Sarita, a házvezetőnőnk, teregetett és vigyázott rá. Azon a tavaszon faluról falura járt a hír, hogy egy bengáli tigris, egy képtelenül bátor példány bemerészkedik a falvakba. Az állat lerombolt egy piacot Delhiben, és egy egész regimentet halálra ijesztett. Száz font sterlinget ajánlottak fel annak, aki elkapja. Nem is álmodtuk volna, hogy a tigris felénk is járhat.

Minden fej apa felé fordul, ő pedig szinte lubickol a figyelemben.

- Egy nap Sarita a mosott ruhákért indult, Gemma meg a kertben játszott. Éppen lovagnak képzelte magát, még egy fából faragott kard is volt a kezében. Ijesztően nézett ki, bár akkor még magam sem tudhattam, mennyire. A dolgozószobámban ültem, amikor kiáltozást hallottam odakintről. Rohantam, hogy megnézzem, mi ez a zűrzavar. Sarita kiáltott értem, a szeme tágra nyílt a rémülettől. - Jaj, Mr. Doyle, nézze! Ott! - A tigris betévedt a kertbe, és pontosan arrafelé tartott, ahol Gemma hadakozott. Mellettem a háziszolga, Raj, olyan gyorsan rántotta elő a tőrét, mintha valaki belevarázsolta volna a markába. De Sarita lefogta a kezét. - Ha odarohansz tőrrel a kezedben, csak felingereled a tigrist! - figyelmeztette. - Várnunk kell.

Az asztal felett mintha angyal szállt volna el. A vendégeket rabul ejti apa története, apa pedig örül, hogy hallgatóságra lelt. Remekül érzi magát a mesemondó szerepében.

- Meg kell jegyeznem, ez volt életem leghosszabb perce. Megmoccanni sem mertünk. Még levegőt sem vettünk. Eközben Gemma vidáman játszott, észre sem vette az állatot, csak amikor az feltűnt előtte. Gemma megállt, és a tigris szemébe nézett. Úgy méregették egymást, mintha kíváncsiak lettek volna arra, mi lakozik a másikban, mintha megérezték volna, hogy rokon lélekre bukkantak. Végül Gemma letette a földre a kardot. - Kedves tigris - mondta -, ha békével jöttél, úgy szabadon távozhatsz. - A tigris a kardra, majd Gemmára nézett. Aztán nesztelenül eltűnt a dzsungelben.

A vendégek megkönnyebbülten kuncognak. Többen gratulálnak apának, hogy milyen remek történeteket tud. Nagyon büszke vagyok rá.

- És a felesége, Mr. Doyle? Ő nem hallotta a sikoltozást? -kérdezi az egyik hölgy.

Apa arca megnyúlik. - Szerencsére a drága asszony éppen a kórházban végzett önkéntes munkát. Gyakran megtette.

- Biztosan nagyon jó és vallásos lélek volt - mondja a hölgy együtt érzően.

- Úgy van. Senki nem szólhatott egy rossz szót sem a megboldogult Mrs. Doyle-ra. A szívek megnyíltak a neve hallatára. Minden otthonban melegen üdvözölték. A jó híre megkérdőjelezhetetlen volt.

- Milyen szerencsés, hogy ilyen édesanya mellett nőhetett fel -mondja egy hölgy a jobb oldalamon.

- Igen - felelem kényszeredett mosollyal. - Nagyon szerencsés vagyok.

- Betegeket ápolt - magyarázza nekik apa. - Éppen kitört a kolera. „Mr. Doyle!” - mondta - „Képtelen vagyok ölbe tett kézzel üldögélni, amikor ezek az emberek szenvednek. Ott akarok lenni velük!” Mindennap meglátogatta őket, vitte az imádságos könyvét. Addig olvasott nekik, addig törölgette az izzadságot a homlokukról, amíg ő is meg nem betegedett.

Ez a történet is pontosan úgy hangzik a szájából, mint a többi meséje. Viszont míg azokat csak itt-ott színezgette ki, ebből egyetlen szó sem igaz. Anyámnak sok arcát ismertem: erős, mégis hiú, olykor szeretetteli, máskor azonban könyörtelen asszony volt. Semmi köze nem volt ahhoz az önfeláldozó szenthez, aki egyetlen szó nélkül gondoskodott a családjáról és a betegekről, ahogy apa leírta.

Nézem az arcát, hátha egy rezzenéssel elárulja az igazi érzéseit, de nem, ő maga is elhiszi, amit mond, minden egyes szót. Elhitette magával.

- Milyen kedves, nemes lélek! - mondja a tiarás hölgy, és megpaskolja nagymama kezét. - Igazi lady.

- Senki sem mondhatott semmi rosszat az anyámra - ismétli meg apa szavait Tom.

Feledkezz meg a fájdalmadról! Ezt kívántam, amikor tegnap este megfogtam apa kezét a szalonban, és ezt kértem ma este is. De nem így értettem. Óvatosabbnak kell lennem. Igazából nem a varázslat ereje zavar, nem az, hogy mindannyian elhitték, amit hallottak. Az nyugtalanít, hogy én magam is szeretnék hinni benne.

Hozzák a hintókat: jelzés, hogy vége az estének. A klub előtt gyülekezünk. Apa, Tom és dr. Hamilton beszélgetésbe merül. Nagymama néhány hölgy társaságában körsétára indult az épületben, még nem tértek vissza. Én a kertbe tartok, amikor valaki beránt a sötétbe.

- Szíp az este, ugyi?

A támadó mélyen a homlokába húzta a kalapját, de felismerem a hangját, és az arcán futó vörös heg is összetéveszthetetlen. Mr. Fowlson az, a Raksana hűséges kutyája.

- Ne visítson! - tanácsolja, és megragadja a karomat. - A megbízóm üzenetét szeretném tolmácsolni.

- Mit akar?

- Nahát, milyen visszafogott a kedves hölgy! - A vigyora vicsorrá torzul. - A varázslatot. Tudjuk, hogy magához kötötte! Azt akarjuk!

- A Rendnek adtam. Most már náluk van.

- Nocsak, nocsak! Füllentgetünk. - A szája sör- és halszagú.

- Miből gondolja, hogy nem az igazságot mondom?

- Többet tudok, mint gondóná, kiskedves - suttogja.

A tőre megvillan a hűvös éjszakában. Apát keresem a szememmel, aki lelkesen beszélget dr. Hamiltonnal. Olyan, amilyennek mindig szerettem. Nem tehetem kockára ezt a törékeny boldogságot.

- Mit akarnak tőlem?

- Már megmondtam. A varázslatot akarjuk.

- Én is megmondtam. Nincs nálam.

Fowlson a tőr lapjával megsimogatja a karomat. Beleborzong a testem.

- Legyen, ahogy akarja! Jáccadozzunk egy kicsit! - mondja, majd apa és Tom felé pillant. - Milyen remek, hogy az apja újra a régi! És a bátyja... Úgy hallom, a lehető legrosszabb módon akar nevet szerezni magának. Az öreg Tom. A jó, öreg Tom. - Fowlson lenyisszantja a kesztyűm egy gombját a tőr hegyével. - Tán el kéne traccsójak vele egy kicsit, mi lenne, ha elárúnám neki, hová tűnik a kishúga, amikor láccólag nem figyel? Bele a fülébe... maga meg megy a Bedlambe.

- Tom sohasem tenne ilyet.

- Biztos benne? - Fowlson egy újabb gombot vág le, mely végigpattog a macskaköveken. - Ajj, láttam én olyan cselédeket, akiket már nem kellett leszíjazni, elég vót szöget verni az agyukba, az meggyógyította űket. Vagy jobb szeretné egy szobában leélni az életét, ahonnan a külvilág csak egy kis lyukon keresztül látható?

A varázslat felizzik bennem, minden erőmre szükség van, hogy tompítsam a lüktetését. Fowlson nem tudhatja meg, hogy nálam van. Nem lenne biztonságos.

- Aggya nekem a varázslatot! Gondoskodom róla, hogy jó kezekbe kerüljön.

- A saját jó kezéről beszél, igaz?

- És hogy van a barátunk, Kartik?

- Ezt önnek jobban kellene tudnia, én már jó ideje nem láttam -hazudom neki. - Ugyanolyan gazember, mint a többi.

- Jó, öreg Kartik... Ha legközelebb talákozik vele - mán ha talákozik vele - mondja meg neki, hogy az öreg Fowlson kérdezősködött utána.

Kartik azt mondta, hogy a Raksana halottnak hiszi. Ha Fowlson szerint életben van, akkor nagy veszély fenyegeti.

Fowlson hirtelen visszadugja a tőrét a hüvelybe. - Megjött a hintaja, kisasszon. Még találkozunk. Abba' biztos lehet!

Lök rajtam egyet. Tom integet, fogalma sincs, mi zajlott le az előbb. - Gyere, Gemma!

Az inas hozza a fellépőt.

- Jövök már! - felelem neki. Mikor megfordulok, Fowlson már nincs ott, eltűnt az éjszakában, mintha itt sem járt volna.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Amikor felébredek, nagymama áll az ágyam mellett, és mosolyog.

- Ébresztő, Gemma! Vásárolni megyünk!

Megdörzsölöm a szememet, biztos, hogy álmodom. De nem. Még mindig ott áll. Mosolyog.

- Először a Castle and Sonshoz megyünk, ott varratunk ruhát. Aztán meglátogatjuk Mrs. Dolling Sweet Shoppe-ját egy kis édességért.

A nagymama sétálni visz. Engem. Hát ez fantasztikus! Ebben a pillanatban Mr. Fowlson fenyegetése nem több rossz emléknél. Meg akar ijeszteni? Valóban? Magamhoz kötöttem a birodalmak minden varázslatát, és erről se a Rend, se a Raksana nem fog tudni, amíg el nem végeztem a dolgomat. Végül is, a saját családomnál működik a csoda, igaz?

- Ó, olyan régen nem jártam Mrs. Dollingnál! Azok a torták... -pislog nagymama. - De miért is nem voltam nála? Nem érdekes. Ma elmegyünk, és annyit eszünk, amennyit akarunk, és... Gemma! Miért nem vagy még felöltözve? Rengeteg dolgunk van!

Nem kell még egyszer szólnia. Repülök, hogy összeszedjem a holmimat, és olyan gyorsan rántom ki a ruhát a szekrényből, hogy minden kiborul.

Csodás napot töltök a nagymamával. Most nem szigorú és félelmetes. Jó kedve van. Mindenkit mosolyogva és apró biccentéssel üdvözöl, a süteményeinket becsomagoló kisinastól kezdve az utcán sétáló idegenekig. Megsimogatja egy cipőpucoló fiú fejét, aki nem tud mit kezdeni egy ilyen nagyanyai gesztussal, már régen elmúlt nyolcéves.

- Gemma, nézd azokat a kalapokat! Azok a helyes tollak! Beugorhatnánk a divatárushoz, és mi is... - mondja, és már meg is indul a bejárat felé. Szorosan megragadom a karját.

- Talán majd máskor, nagymama.

A hintó már úgyis annyira megtelt a csomagjaival, hogy alig maradt hely a számunkra. Nagymama néhány extra shillinget adott a kocsisnak, és hazaküldte. Ragaszkodott ahhoz, hogy mi az egyfogatúval menjünk vissza Belgraviába.

- Milyen csodálatos, ugye? Nem is tudom, miért nem utaztunk vele korábban is! - Megpaskolja a karomat. - Jó napot! - kiáltja vidáman a tejesembernek. Úgy viselkedik, mint egy bolondos nagynéni, aki kiszabadult a padlásszobából. - Jaj nekem! Nem valami beszédes, igaz? Uram, azt mondtam, hogy jó napot!

- Jó napot önnek is, asszonyom! - mondja a tejesember. Óvatosan elmosolyodik, és megpöccinti a kalapja szélét, de a szeméből nem tűnik el a gyanú.

- Na, így már sokkal jobb! - mosolyog nagymama. - Látod? Csak egy kis biztatásra van szükség, és máris kibújnak a csigaházból!

Castle and Sons, a szabóság, a Regent Streeten van, hozzájuk jöttünk megrendelni az udvari belépőruhámat. Egy elkínzott segéd, akinek a haja bármelyik pillanatban kiszabadulhat a hajtűk alól, újabb és újabb vég hófehér selymet hord nagymama kritikus szeme elé. Leveszik a méreteimet. Amikor a szalag a mellem felett szalad át, a varrónő megrázza a fejét, és együtt érzően rám mosolyog. A jóindulatom gyorsan elpárolog. Nem lehet mindenki Gibson lány![13] Miután minden egyes porcikámat feltérképezik, leülök nagymama mellé a díványra. Gombokkal, csipkékkel, szalagokkal és tollakkal járulnak elénk, de a nagymama mindent visszaküld. Félő, hogy egész Londonban nem lesz az enyémnél szegényesebb báli ruha.

Az eladókisasszony egy olyan gyönyörű ruhát mutat a nagymamának, amilyet még életemben nem láttam. Nagyot sóhajtok. A derekán selyemrózsák futnak az egyik váll felé, a rövid ujjakat masnik díszítik. Az uszályt, amely több mérföld hosszúnak tűnik, fodor szegélyezi. Hercegnőhöz méltó ruha, és pontosan ilyenre vágyom.

Nagymama végigfuttatja a kezét a gyöngyökkel kivarrott selymen.

- Mit gondolsz, Gemma? - Nagymama még soha semmiben nem kérte ki a véleményemet.

- Ez a legszebb ruha, amit valaha láttam! - felelem neki.

- Ugye? Igen, mi is pontosan ilyet szeretnénk.

Legszívesebben a nyakába ugranék és megcsókolnám.

- Köszönöm, nagymama.

- Igen, nos, nyilván nagyon, de nagyon drága mulatság - morogja.

- De hát csak egyszer vagyunk fiatalok...

Már öt óra is elmúlt, amikor kilépünk a londoni félhomályba. Lassan sötétedni kezd, az utcákra ködként telepszik a gázlámpák füstje, megköhögtet. Nem törődöm vele. Újjászülettem. Selyemrózsákat fogok viselni, és strucctollas legyező mögé bújok. És sütit is veszünk az édességboltban. Kit érdekelnek ilyenkor a fojtogató gázlámpák?

A sarkon nagymama és én átkelünk az úton, és Mrs. Dolling Sweet Shoppe-ja felé tartunk, amikor a világ hirtelen a feje tetejére áll. Felforrósodik a bőröm. A homlokomon izzadság üt ki. A varázslat úgy zubog a véremben, mint egy áradó folyó. Gondolatok, sebek, vágyak és titkok borítanak el. Minden mellettem elhaladó ember belső világa a lelkembe hatol.

- ...vég nélküli, hosszú napok. Valamikor szeretett...

- ...gyönyörű otthonunk lesz, szép kis kerttel a ház előtt...

Nem tudok gondolkozni. Lélegezni. Álljon már le! Én...

- ...szívesen hanyatt döntenék egy magadfajta...

Körülnézek, de nem tudom, melyik oldalról jön a sértés. Túl sokan vannak.

- ...ma este megkérem a kezét, és én leszek a legboldogabb ember...

- ...eltemettük szegény kicsi gyermekemet, de vajon tudják-e, hogy legbelül én is meghaltam...

- ...egy új ruhát, hozzá való főkötővel...

Legyen már vége! Nem bírom. Nem tudok lélegezni. Én...

Körülöttem minden lelassul. Nagymama fél lába a macskakő felett lebeg. A járdaszegélynél a kintornás kínzó lassúsággal játszik hangszerén. Egy hang egy örökkévalóságig tart, a dallam a gyászindulókat idézi, és igazodik a Big Ben harangjának lelassult zúgásához. A szekerek és hintók, a hölgyek és az urak, az utcai gyógyfüves, aki valamiféle csodaszert akar rásózni az emberekre -mintha mind egy pantomim szereplői lennének.

- Nagymama? - kérdezem, de nem hallja.

A szemem sarkából mozgást észlelek. A levendularuhás hölgy masírozik felém, a tekintete dühtől lángol. Megragadja a csuklómat, a bőröm ég durva érintésétől.

- Mi... mit akar? - kérdezem.

Kinyújtja a karját, és felhúzza a ruhája ujját. Szavak vannak a bőrébe karcolva: Miért vesz semmibe?

A félelem fémes ízét érzem a nyelvemen. - Nem veszem én semmibe, csak azt nem értem, hogy...

Maga után rángat az utcán.

- Várjon! - küzdök vele. - Hová visz?

A szememre fekteti az ujjait, és osztozok vele egy látomáson. Gyors, túl gyors. A hangversenyterem színpadának fényei. Egy illuzionista. Egy hölgy a táblára ír: A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság. Egy nő a teázóban. Megfordul és rám mosolyog. Miss McCleethy.

Hallom, hogy lovak patája kopog a macskakövön. A látomásbeli hölgy felkapja a fejét, vadul körbetekintget. Egy négylovas fekete hintó tűnik elő London sötétjéből, végigsuhan az utcán. Az ablakaiban fekete függönyöket fúj a szél.

- Állj! - kiáltom, de a lovak felgyorsulnak. A hintó már majdnem elért minket. El fognak taposni!

- Engedjen el! - sikoltom, és a hölgy elrepül a levegőben szálló levelekkel. A hintó átrobog rajtam, mintha semmiből lennék, és eltűnik a ködben. A világ a helyére zökken, én meg az utca közepén állok, mozgó szekerek és egyfogatú kocsik között, melyek próbálnak kikerülni. Egy inas azt ordítja, hogy menjek már le az útról.

Nagymama megrettenve néz fel. - Gemma Doyle! Mit csinálsz?

Odabotorkálok hozzá. - Te nem láttad? - zihálom. - Egy hintó tűnt elő a semmiből, és aztán, amilyen gyorsan jött, el is ment.

Nagymamában a döbbenet és a varázslat harcol egymással. - Ez esetben kénytelenek leszünk lemondani az édességről - biggyeszti le az ajkát.

- Tényleg láttam! - motyogom. Még mindig a hintó és a hölgy nyomát kutatom az utcákon. Nyomuk veszett, és már abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán láttam őket. De egy dologban biztos vagyok: Miss McCleethy ott volt a látomásomban. Nem tudom, ki lehet a hölgy, de ismeri a tanárnőmet.

Apa ment ki a szobafogságból. Megkér, hogy csatlakozzam hozzá a kis dolgozószobában, a második emeleten. A szoba tele van a papírjaival, és távoli vidékek térképeivel - ahol egykoron kalandozott. Az asztalán csak három fénykép áll. Az egyik egy kis dagerrotípia: anya van rajta az esküvőjük napján, egy másikon Thomas és én vagyunk láthatóak, a harmadikon apa egy indiai férfival, amint épp sátrat vernek egy vadászexpedíció alkalmával. Mindkettejük arca eltökéltséget és elszántságot sugall.

Apa felnéz a madarásznaplójából, épp most fejezett be egy új bejegyzést. Tintától foltosak az ujjai. - Mi ez az egész dolog az ámokfutó hintókkal London utcáin?

- Látom, nagymama sietett elmesélni - mondom sötéten.

- Aggódott miattad.

Elmondjam neki? Mit tenne, ha elmondanám? - Tévedtem. A ködben nem láttam jól.

- Azt mondják, hogy a Himalájában sokan eltévednek, ha leszáll a köd. Könnyen elveszítheti a térérzékét az ember, és olyan dolgokat láthat, ami valójában nincs is ott.

Apa lábához ülök. Nem csináltam ilyet kicsi lány korom óta, de most vigasztalásra van szükségem. Gyengéden megveregeti a vállamat, miközben a naplóját rendezgeti.

- Az asztalodon levő kép a Himalájában készült?

- Nem. Egy vadászexpedíción Lucknow mellett - magyarázza apa, de többet nem fűz hozzá.

Anya képére nézek, önmagamat keresem az arcában.

- Mennyit tudtál anyáról, mielőtt feleségül vetted?

Apa rám kacsint: - Tudtam, hogy elég bolond ahhoz, hogy igent mondjon, ha megkérem.

- Ismerted a családját? Vagy, hogy hol lakott korábban? -feszegetem tovább a kérdést.

- A családja tűzbe veszett. Legalábbis ezt mondta. Nem akart erről a kellemetlen emlékről többet mesélni, én meg nem erőltettem.

Így megy ez a családunkban. Nem beszélünk arról, ami kellemetlen. Mert akkor nem létezik. Amennyiben mégis felütné a ronda fejét valahol, gyorsan letakarjuk, és továbblépünk.

- Akkor lehet, hogy neki is voltak titkai.

- Hmm?

- Lehet, hogy voltak titkai.

Apa dohányt tömköd a pipájába. - Minden nőnek vannak titkai.

Arcommal még mindig a lábához dörgölőzök. - Tehát elképzelhető, hogy volt egy titkos élete is. Talán cirkuszi bohóc volt. Vagy kalóz. - Nagyot nyelek. - Vagy varázsló.

- Na, ez az utolsó nekem is tetszik! - mondja apa, és szív egyet a pipáján. A füst édes illatú ködbe vonja a szobát.

- Igen - folytatom, egyre merészebben. - Varázslónő, aki beléphetett egy titkos világba. Akkora hatalma volt, hogy nekem, az egyetlen lányának is jutott belőle.

Apa tenyerébe fogja az arcomat. - Az biztos.

A szívem gyorsabban ver. Elmondhatnám neki. Elmondhatnék neki mindent. - Apa...

Apa köhög és köhög. - Nyavalyás dohány! - morgolódik, miközben a zsebkendőjét keresi.

A házvezetőnő belép, és kérés nélkül odahozza apa brandyjét.

- Á, Mrs. Jones! - mondja apa, és kortyol egyet az italból. -Mindig megjelenik, ha szükség van önre. Mint egy könyörületes angyal.

- Szeretné esetleg most elfogyasztani a vacsoráját, uram? -kérdezi Mrs. Jones.

Apa nem vacsorázott velünk. Azt mondta, nem éhes. De olyan sovány... remélem, hogy azért eszik valamit.

- Egy tányér levest megköszönnék, úgy gondolom.

- Nagyon helyes, uram. Miss Doyle! A nagymamája kéri, hogy csatlakozzon hozzá a szalonban.

- Köszönöm - mondom, és nagyot dobban a szívem. Még nem akarok találkozni vele.

Mrs. Jones olyan nesztelenül távozik, ahogyan a jó cselédek szoktak. Még arra is vigyáz, nehogy a szoknyája suhogását meghallják, mert azzal felhívná magára a figyelmet.

Apa feltekint a naplójából, arca kipirult a köhögéstől. - Gemma, szerettél volna még valamit mondani, kincsem?

Varázserőm van. Apa, akkora hatalom van a kezemben, hogy még magam sem értem egészen! Egyszerre áldás és átok. Tartok tőle, ha tudnál róla, már nem lennék a kincsed.

- Nem, semmit - mondom neki.

- Rendben van. Akkor menj csak! Én a helyedben nem várakoztatnám meg a nagymamát ma este.

Lehajtja a fejét, és már el is tűnik a madarai, a térképek és a csillagképek között. Ezek a dolgok megfigyelhetőek, leírhatóak és megérthetőek.

Nem is veszi észre, mikor magára hagyom.

*

Nagymama a karosszékében ül, ujjai buzgón forgatják a hímzőtűt, én kártyavárat építek.

- Nagyon elszomorított a ma délutáni viselkedésed, Gemma. Mi lett volna, ha meglát egy ismerős? Gondolnod kell a jó híredre... és természetesen a család jó hírére is.

Egy kártyalapot az építmény tetejére állítok. - Semmi más nem számít annyira, mint az, hogy mások mit gondolnak rólunk?

- A nő értékét a híre határozza meg - magyarázza nagymama.

- Így nem lehet élni. - Felteszem a szívkirálynőt is. A kártyafalak megremegnek, a tákolmány összeomlik a frissen ráhelyezett súly alatt.

- Nem is tudom, miért foglalkoztat ez - fintorog a nagymama. A tű dühödt sebességgel jár az ujjai között. Amikor szidással nem éri el a kívánt eredményt, a lelkiismeretemre akar hatni.

Újra felépítem a várat, igyekszem jobban egyensúlyozni.

- Maradj! - suttogom. Felteszem az utolsó kártyát, és várok.

- Csak ezzel tudod elfoglalni magadat? Kártyavárat építesz? -fitymál a nagymama.

Felsóhajtok, és a leheletem okozta kis szellő pont elég ahhoz, hogy lerombolja a várat. A kártyák rendetlen kupacban állnak az asztalon. Ehhez nekem most nagyon nincsen kedvem. A délután eseményei önmagukban is elég nyugtalanítóak voltak, és ha már vigaszt nem lelhetek, legalább legyen békesség körülöttem. Egy kis varázslattal eltüntethetem a csalódottságát. Meg az enyémet is.

- Nagymama, elfelejtesz mindent, ami a szabóság után történt. A szeretett unokád vagyok, boldogok vagyunk, mindannyian... -zsolozsmázom.

Nagymama tehetetlenül mered az ölében fekvő hímzésre: - No nézd csak! Elfelejtettem, milyen öltés következik.

- Segítek - mondom neki, és vezetem a kezét, amíg magától nem megy neki.

- Jaj, istenem! Köszönöm, Gemma. Mindig te vagy a támaszom. Mi lenne velem nélküled?

Nagymama mosolyog, én megpróbálom viszonozni, és legbelül azt gondolom, hogy tulajdonképpen egy hazugságokkal teli életet cseréltem le egy másik ugyanolyanra.

Óriási ricsaj riaszt fel az éjszaka közepén. Nagyon rosszkedvű leszek tőle. Kitörlöm az álmot a szememből, és lebotorkálok a lépcsőn. Tom zörög ennyire. Igen jókedvűen tért haza, énekelve lép be a szalonba. Természetellenes jelenség, mintha egy kerékpározó kutyát látnék.

- Gemma! - kiált boldogan. - Hát ébren vagy!

- Igen, képtelenség aludni ebben a hangzavarban.

- Nagyon sajnálom! - hajol meg, de túl gyorsan emelkedik fel. Belebotlik egy kisasztalba, és lever egy virágvázát. A víz nagymama kedvenc perzsaszőnyegére ömlik. Tom a váza megmentésén fáradozik, de az folyton kicsúszik a kezéből.

- Tom! Mit csinálsz?

- Ez a szegény edény nincs jól. Segítenem kell rajta.

- Nem a beteged - mondom, és elveszem tőle.

Vállat von. - Akkor sincs jól.

Tom egy karosszékbe roskad, és félrecsúszott nyakkendőjét ide-oda rángatva próbálja megmenteni méltósága romjait. A lehelete erősen bűzlik a szesztől.

- Te részeg vagy - suttogom.

Tom feltartja a mutatóujját, mint egy ügyvéd, aki rendreutasít egy tanút. - Ez nagyon osz... oszb... oszc... sértő volt.

- Obszcén - mondom a helyes választ.

Bólint. - Pontosan.

Emiatt az idióta miatt keltem fel. Most szépen visszabújok az ágyamba, hadd ugráltassa a cselédeket. Reggel meg fészkelődhet a bíráló tekintetek tüzében. Nyilvánvaló, hogy megszűnt a varázslat, amit Tomnak adtam. Megint az a lehetetlen alak lett, aki korábban volt.

- Gyerünk, kérdezd meg, hol töltöttem az estét! - kiáltja.

- Tom, ne olyan hangosan! - suttogom neki.

Tom a fejét csóválja. - Mindig ez van, mindig ez van. Csendes, mint egy kisegér. Ez vagyok én. Na és most... kérdezz! - Majdnem pofon vágja saját magát, amikor összefonja a karját maga előtt.

- Rendben van - mondom. - Hol töltötted az estét?

- Megtettem, Gem. Megmutattam, ki vagyok. Felkértek, hogy legyek tagja egy nagyon exkluzív klubnak. - Az exkluzív szóba beletörik a nyelve. Értetlen arcomat látva összeráncolja a homlokát. -Most gratulálnod kellene.

- Az Athenaeumnak? Azt hittem...

Elkomorul az arca. - Ja, azok a... - Elhessegeti a gondolatot. - Ők nem vesznek fel magamfajtákat. Nem hallottad? Nem vagyok elég jó nekik. - Az alkohol csak feltüzelte a keserűségét. - Nem, ezek mások. Mint a templomos lovagok. Keresztesek! Vitézek! - Szélesen gesztikulál, amitől a váza megint veszélybe kerül. Gyorsan megmentem.

- Az esetlen jelző jobban illene rájuk - morgom. - Rendben, felcsigáztál. Szóval mi ez a szentek klubja?

- Nem, nem mondhatom el. Még nem. Most még magánügy -mondja Tom, miközben az ujját a szájára próbálja igazítani. Megvakarja az orra hegyét. - Titok.

- Pontosan ezért beszélsz róla ilyen nyíltan, gondolom.

- Te most csúfolódsz!

- Természetesen. Pedig nem szabadna, túl könnyű préda vagy.

- Nem hiszed el, hogy van olyan klub, amelyik engem is felvesz?

- Megrebben a szemhéja, a feje egy pillanatra lekókad. Egy perc, és aludni fog. - Nos, ma éjjel...

- Mi történt ma éjjel? - noszogatom.

- ...kaptam egy kitűzőt. Megklü... megklüböntöztető jelzést. Azt mondták, ez megvéd a .. .káros .. .befolyástól...

- Mitől? - kérdezem, de feleslegesen. Tom a karosszékben horkol. Nagyot sóhajtva elveszem a takarót a kanapéról, és a lábára terítem. Felhúzom az álláig, és megfagy bennem a vér. A gallérján ott van az ismerős kitűző - a Raksana koponyás-kardos ismertetőjele.

- Tom, hol szerezted ezt? - kérdezem, és felrázom álmából.

Mocorog a széken, de nem nyitja ki a szemét. - Mondtam már,

felkértek, hogy legyek tagja ennek az úri társaságnak. Legalább apánk büszke lesz rám, bebizonyítom neki... hogy férfi vagyok.

- Tom, nem bízhatsz bennük! - suttogom, és megragadom a kezét. Szeretném, ha a hatalmam segítségével egymásra találhatnának a gondolataink, ehelyett én érzem magamon az alkohol hatását. Elhúzódom tőle, kissé szédülök.

Fowlson betartotta az ígéretét. Epés ízt érzek a számban, félelem söpör át rajtam. Beleestem a csapdájába: ha elmondom Tomnak a titkomat, azt fogja gondolni, hogy megőrültem. Ha használom a varázslatot, a Raksana tudni fogja, hogy még mindig nálam van, és eljönnének értem, még mielőtt teljesíthetném a feladatomat.

Egyelőre nem bízhatok meg a bátyámban. Beállt közéjük.

*

Másnap reggel Tom kivisz a vasútállomásra, ahol találkoznom kell Mrs. Chaunce-szal, nagymama egy régi ismerősével, aki aprócska juttatásért cserébe a Spence-ig utazik velem. Tom nagyon rosszul néz ki. Nem szokott inni, erről sápadt arca is tanúskodik. Rossz a kedve, de meg is érdemli.

Folyamatosan a zsebóráját nézegeti, és kesereg: - Hol van már? Nők! Mindig elkésnek.

- Tom, az a klub, ahová felesküdtél... - kezdem el a mondandómat, de abban a percben befut Mrs. Chaunce, és Tom szinte a karjaiba lök.

- Cheerio Gemma, jó utat!

Mrs. Chaunce-szal váltunk néhány udvarias szót, örömmel konstatálom, hogy pont annyira nem érdeklem őt, mint amennyire ő is közömbös a számomra. El is megy a csomagokat intézni. Egy pennyt ajánl a hordárnak a szolgálataiért. A hordár hüledezve néz rá, én meg a retikülömben kotorászok, hátha van nálam még legalább két penny. Mrs. Chaunce nem a gardedámok gyöngye, már el is tűnt. Aztán meglátom, hogy éppen felszáll a vonatra. Sietek utána.

- Ezt elejtette, kisasszony.

Megfordulok, és szembe találom magam Mr. Fowlsonnal, aki egy zsebkendőt lobogtat a kezében. Nem az enyém, de mit számít, csak ürügyet keresett a beszélgetésre.

- Tartsa távol magát a bátyámtól, vagy...

- Vagy micsoda, kiskedves?

- A hatóságokhoz fordulok.

Felnevet. - És mit mond nekik? Hogy a bátyja belípett egy klubba, és ez magácskának nem tetszik? Húha, ezért biztosan börtönbe zárnak!

- Hagyja békén, vagy... én... - sziszegem neki.

Már nem mosolyog, keményen a szemembe néz. - Ön mi? Használni fogja a hatalmát? Hiszen már nincs is önnél, ugye, kiskedves?

A varázslat felágaskodik bennem, mint egy vágtára kész ló, és minden erőmre szükségem van, hogy kordában tartsam. Nem engedhetem szabadon. Most még nem.

Mrs. Chaunce egy nyitott ablakon keresztül hívogat, a vonat gőze megköhögteti. - Miss Doyle! Miss Doyle! Siessen!

- Kedves fiú a bátyja. Nem a legjobb utat választotta a megbecsüléshez. De már lehet valamit kezdeni vele. Ambíció kontra varázslat. Jó utat, Miss Doyle! Hamarosan látjuk egymást.

Elhelyezkedem a fülkében Mrs. Chaunce-szal, és a vonat elindul. Fowlson fenyegetése nem megy ki a fejemből. Bárcsak lenne itt valaki, akinek beszélhetnék róla! A vonat olyan emberekkel telik meg, akik már alig várják, hogy megérkezzenek valahová, akik boldogan maguk mögött hagynak valamit vagy valakit. Beszélgetnek egymással, az anyukák ennivalót adnak a gyerekeiknek, hogy azok csendben legyenek, az apák gyönyörködnek bennük, az utazó hölgyek pedig izgatottan mosolyogva csodálják az elsuhanó tájat. Már nem tudom visszatartani a varázslatot, a gondolataik a fejembe nyomakodnak, attól tartok, meg fogok bolondulni. Próbálom megfékezni, de túl nehéznek bizonyul, túl sok benyomás ér. Így aztán az egyetlen dolgot teszem, amire bármikor képes vagyok: azt kívánom, hogy bárcsak ne hallanék semmit. Hamarosan egy csendes burokban üldögélek, bár az élet tovább zajlik mellettem.

Azon gondolkozom, mire jó a hatalom, ha még magányosabb leszek tőle?

Harmadik felvonás Hajnal

A teljhatalom teljes korrupcióra hajlamosít.

- Lord Acton

(ford.: Fodor Mihályné)

HUSZONHATODIK FEJEZET

KÉT NAPPAL KÉSŐBB

Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája

Az eső megint ellenünk játszik. Már második napja szobafogságban szenvedünk miatta, az erdő felázott, a pázsitot sár borítja. Az esőcseppek a hálószoba ablakán is kopognak. Leveszem, és elrejtem a párnám alá a kopott, vörös kendőt, amit még akkor akasztottam ki az ablakba, amikor megérkeztem Londonból. A jelre Kartik korábban mindig megjelent, de most nem jelentkezett. Először az jut eszembe, hogy talán elment Bristolba, és kihajózott az Orlando fedélzetén. De nem, tegnap láttam az ablakból. Észrevette a vörös kendőt, de otthagyta, még csak vissza sem pillantott rá. Azóta három különböző levél megírásába fogtam bele.

Kedves Mr. Kartik!

Attól tartok, véget kell vetnem ismeretségünknek. Levelemhez csatolom önnek a kendőt. Használja a könnyei felszárítására - már ha vannak! Kezdek ebben is kételkedni.

Üdvözlettel,

Gemma

Kedves Kartik,

Sajnálattal értesültem arról, hogy megvakult. Ez nyilvánvaló, hiszen ha nem így lenne, akkor meglátta volna az ablakomra

akasztott vörös kendőt, és megértette volna, hogy sürgősen beszélni kívánok önnel. Szeretném, ha tudná, hogy erősen emlékeztet Mr. Rochesterre, de a barátja maradok, és igyekszem felkeresni majd remetelakában.

Őszinte együttérzéssel, Gemma Doyle

Mr. Kartik,

Ön a leghaszontalanabb barát. Amikor férjhez menvén a saját lábamra állok, egyetlen főhajtás nélkül fogok ön mellett elmenni az utcán. Ha az Orlandóval is csak ennyit törődik majd, bizonyosan elsüllyed.

Sajnálattal, Miss Doyle

A kezem megremeg a papírlap felett, keresem a szavakat, amelyekkel az érzéseimet leírhatnám, de csak ennyi telik tőlem: Kedves Kartik... miért? Apró darabokra tépem a papírt, a fecnik elégnek a gyertya lángjában. Nézem, amint belekap minden fájdalmas szóba, a megfeketedett papírszélek felpöndörödnek, és minden kínom sötét, szürke hamuvá porlik.

Ann és Felicity is visszatért végül, mind együtt vagyunk a nagyteremben. Felicity a Lady Markhamnél tett látogatásáról mesél, Ann pedig beszámol Lottie és Carrie gaztetteiről. De a gondolataim máshol járnak. Kartik, Fowlson és Tom miatt nem vagyok a legfényesebb hangulatban.

- És akkor Lady Markham bemutatta a fiát, Horace-t, aki olyan együgyű, mint egy vizeskancsó. Bár valószínűleg egy vizeskancsóval is jobban eltársalogtam volna, mint vele.

Ann felnevet. - Tényleg ennyire rossz volt?

- Tényleg ennyire. Viszont igyekeztem kedvesen mosolyogni és nem bandzsítani, így aztán valahogy eltelt az idő. Azt hiszem, sikerül elnyernem Lady Markham rokonszenvét és szíves támogatását.

- Tudod, mit mondott Charlotte? - kérdezi Ann. - „Amikor a nevelőnőm leszel, azt csinálok, amit akarok. És ha nem teljesíted a parancsaimat, azt mondom majd anyámnak, hogy hozzányúltál az ékszereihez. És akkor majd kihajít az utcára, mint egy értéktelen rongyot!”

Még Felicity is megbotránkozik. - Milyen rossz gyerek! A lábánál fogva kellene felakasztani egy fára! Biztosan örülsz, hogy nem leszel a nevelőnője.

- Csak ha sikerül a megbeszélés Mr. Katzcal - mondja Ann a körmét rágva. - Remélem, hamarosan megérkezik az a levél.

- Biztos vagyok benne - mondja Felicity, és nagyot ásít.

- Gemma, és neked hogy telt a szünet? - kérdezi Ann.

- Fowlson meglátogatott - mondom. - Azzal zsarol, hogy ha nem adom a Raksanának a varázslatot, akkor beléptetik a bátyámat, Tomot, a testvériségbe. Félek attól, mi mindent tehetnek vele, csak hogy engem meggyőzzenek.

- A Raksana! - kiált Ann.

- Miért nem változtatod Fowlsont hatalmas kecskebékává, vagy kívánod azt, hogy tűnjön el Calcutta dzsungeleiben? - harsogja Felicity.

- Hát nem értitek? Abban a pillanatban, ahogy rájönnek, hogy nálam van a varázslat, elveszik tőlem! Nem tudhatják meg!

- Mit fogsz tenni? - kérdezi Ann.

- Más is van. Londonban volt egy újabb látomásom. Miss McCleethyt láttam benne. - Mesélek nekik a hölgyről és a kísérteties hintóról. Felicity sátrának függönyén démontáncot járnak az árnyak.

- McCleethy - mondja Ann reszketve. - Mit jelenthet mindez?

- No, igen. Mire jó egy hírnök, aki érthetetlen üzenetet közvetít? -zsémbel Felicity. - Miért nem lehet az, csak most az egyszer, hogy valamelyik kísértet így szól: „Helló, Gemma, elnézést kérek a zavarásért, de gondoltam, jobb, ha tudja, Mrs. X-szel nagyon vigyáznia kell... még a végén kikanalazza a szívét. Csirió!”

A szememet forgatom. - Nagyon hasznos hozzászólás. Köszönöm szépen. Tartok tőle, hogy a látomások másképpen működnek. Nekem kell kibogoznom az értelmüket. Nem mintha képes lennék rá. De hallottam valakiről, aki esetleg igen. El kell mennünk a kiállításra az Egyiptomi Csarnokba, hogy felkeressük ezt a dr. Van Ripple-t! Amint tudom, rábeszélem LeFarge-ot.

- Egyetértek - mondja Ann és Felicity egyszerre.

- Mutatni akarok nektek valamit. - Felicity kinyit egy dobozt, és félrehúzza a selyempapír rétegeit. A dobozban egy gyönyörűséges köpeny van éjkék bársonyból, a gallérján hófehér szőrmével és selyemszalag megkötőkkel.

- Ó - rebegi Ann -, milyen szerencsés vagy, Fee!

Felicity eltartja magától a köpenyt. - Apám el akar utazni a kis Pollyval. Tiltakoztam. Cserébe ezt vette nekem.

- Miért tiltakoztál? - kérdezi Ann, miközben le nem venné a szemét a köpenyről.

Fee és én egymásra pillantunk, majd gyorsan lesütjük a szemünket. Mindketten tisztában vagyunk azzal, mit jelent az, ha az admirális utazni viszi a gyámleányát. Az iszony megnémít.

- Pipnek adom - mondja Fee, és óvatosan visszahajtogatja a köpenyt a dobozba.

Ann rémülten eltátja a száját. - Az édesanyád nem lesz mérges?

- Hát aztán? - mondja Felicity, és a szája keskeny vonallá szűkül.

- Majd azt mondom neki, hogy a mosónő tönkretette. Biztosan mérges lesz, és azt mondja majd, hogy nem vigyázok a dolgaimra. De akkor én is megmondom neki, hogy ő sem vigyáz az övéire!

Felicity betolja a dobozt a széke alá. - De mi lesz a ma estével, Gemma? A birodalmakkal?

Mindketten reménykedve néznek rám.

- Nos igen, a birodalmak... - Elhúzom az egyik függönyt, hogy megleshessük Miss McCleethyt. Nightwinggel és LeFarge-zsal ücsörög, teáznak és beszélgetnek. Nightwing néha lopva az órára tekint, tudom, hogy már várja a napi betevő sherryjét. Abban biztosak lehetünk, hogy ő legalább aludni fog, amikor útra kelünk. De McCleethy nehezebb eset. Alig várja, hogy hibázzak valahol, hogy eláruljam magam, és kiderüljön, nálam van a varázslat. A látomásom után kétszer olyan óvatosnak kell lennem vele.

- A fenébe McCleethyvel! - vicsorogja Felicity. - Mindent el fog rontani!

Ann az alsó ajkát rágcsálja, gondolkodik. - Mi lenne, ha ma éjjelre megbűvölnénk? Legyen olyan álmos, hogy napokig ki se keljen az ágyból.

Felicity horkant egyet. - Megőrültél? Élve fog megnyúzni bennünket, ha rájön!

- Nem - mondom. - Egy picinyke varázslatot sem használhatok, különben rá fog jönni. Most nem kockáztathatunk semmit. Nem gyaníthatja, mit forgatunk a fejünkben. Attól tartok, várnunk kell, amíg magától elalszik. Csak akkor léphetünk be a birodalmakba.

- Egyáltalán nem tűnik álmosnak - siránkozik Ann.

Mademoiselle LeFarge végre feláll.

- Fő az óvatosság! - mondom, és én is felállok.

A könyvtárban érem utol a tanárnőnket, ahol valami olvasnivalót keres magának.

- Bonsoir, Mademoiselle LeFarge - nyökögöm. - Ööö... com-ment allez-vous?

Anélkül javítja a kiejtésemet, hogy felnézne. - Koman-tálé-vú.

- Igen, tanárnő. Azt hiszem, jobban kellene igyekeznem.

- Miss Doyle, engem már az is boldoggá tenne, ha egy kicsit is igyekezne.

Vigyorgok, mint egy pojáca. - Igenis, igaza van. - Grandiózus felütés a beszélgetéshez. Talán az is jobb lenne, ha egy másik nyelven kezdenék el szónokolni, vagy csúfot űznék a ruhájából, vagy, ne adj isten, énekelnék. - Szép esténk van, nem igaz?

- Esik - jegyzi meg tömören.

- Igen, tényleg. De hát esőre szükség van, nemde? A virágok olyan szépen nőnek tőle, és...

Mademoiselle LeFarge mindentudó tekintete belém fojtja a szót. -Ki vele, Miss Doyle! Szerintem valami mást akar mondani.

Úgy látom, eljegyzése Kent felügyelővel sokat javított a tanárnő megfigyelőképességén.

- Arra gondoltam, hogy a tanárnő elvihetne bennünket erre a kiállításra.

Kihajtogatom az Egyiptomi Csarnok szórólapját, és odaadom neki. A fény felé fordítja. - Laterna magica bemutató? Hiszen ez holnap délután lesz!

- Szenzációsnak ígérkezik! Tudom, hogy a tanárnő mennyire kedveli az effajta látványosságokat.

- Az igaz... - Nagyot sóhajt, és összehajtogatja a lapot. - De ezt most aligha oktatási célzattal szervezték.

- Igen, de...

- Attól tartok, nemet kell mondanom, Miss Doyle. Egy hónap múlva ismét Londonban lesznek, kezdődik a báli szezon. Akkor majd oda mennek, ahová csak kívánnak. Most viszont azt gondolom, hogy hasznosabb időtöltés lenne, ha tökéletesítenék a pukedlizést. Végül is, az uralkodójuk színe elé kívánnak járulni. Életük legfontosabb pillanata elé néznek.

- Remélem, nem - morgom magamban.

A tanárnő tanácsa mellé egy kedves mosolyt is mellékel, én viszont átkozom a balszerencsét. Hogyan fogunk így eljutni az Egyiptomi Csarnokba dr. Van Ripple-hez?

Természetesen rávehetnem, hogy azt tegye, amit akarok. Nem, ennek még a gondolata is szörnyű. De létezik más megoldás? Rendben van, csak most az egyszer.

- Kedves Mademoiselle LeFarge - mondom neki, és megfogom a kezét.

- Miss Doyle, maga meg mit...

A varázslat elnémítja.

- El szeretné vinni Felicityt, Annt és engem holnap délután az Egyiptomi Csarnokba. Ez a leghőbb kívánsága. Tanulságos lesz... ezt megígérhetem - zsolozsmázom neki.

Valaki bekopog. Szerencsére még időben elkapom a kezemet. Miss McCleethy jelenik meg az ajtóban.

- Gemma, már ágyban kellene lennie - mondja Miss McCleethy.

- I-i-i-igen, má-má-máris - dadogom neki. Remeg a kezem. Felbolydult bennem a varázslat, ki akar törni. Kétségbeesetten próbálom uralni.

Mademoiselle LeFarge úgy lobogtatja a szórólapot, mint egy szerelmes levelet. - Hát nem nagyszerű? Holnap laterna magica bemutató lesz az Egyiptomi Csarnokban. Megkérem Mrs. Nightwinget, hogy magammal vihessek néhány tanulót. Nagyon tanulságosnak ígérkezik.

- Egy laterna magica bemutató? - mondja Miss McCleethy nevetve. - Aligha...

- Nézze meg ön is! A Wolfson fivérek jönnek! - LeFarge Miss McCleethy orra alá nyomja a szórólapot. - Miss Doyle hívta fel rá a figyelmemet, és nagyon örülök, hogy megtette. Máris beszélek Mrs. Nightwinggel. Bocsásson meg!

Egyedül maradok Miss McCleethyvel.

- Lefekszem.

- Egy pillanat - mondja, amikor megpróbálok elsurranni mellette.

- Beteg, Miss Doyle?

- Ne-em - krákogom. Nem merek ránézni. Vajon látszik rajtam? Kiolvasható az arcomból? Illatozik, mint egy parfüm?

- Milyen hirtelen történt! Kíváncsi lennék, mivel sikerült a tanárnő figyelmét ennyire felkeltenie.

- Mademoiselle LeFarge sze-szereti az i-ilyesmit. - Alig tudok beszélni. Verejték gyöngyözik a homlokomon. A varázslat ki akar szabadulni. Bele fogok őrülni, ha még sokáig kell viaskodnom vele.

Életem egyik leghosszabb pillanata következik, egyikünk sem szól egy szót sem. Végül Miss McCleethy töri meg a csendet. -Rendben van. Ha ennyire tanulságosnak ígérkezik a bemutató, én is magukkal tartok.

A pokolba!

Sikerül elmenekülnöm Miss McCleethy átható pillantása elől, elbotorkálok a szobámig, a visszafojtott erő megöklendeztet. Kivágom az ablakot, kihajolok a párkányon, puha eső áztatja az arcomat. Ettől se könnyebbülök meg. A varázslat hív.

Repülj! - parancsolja.

Felállok a keskeny párkányra, megkapaszkodom az ablakkeretben. Mélyen kihajolok. Aztán elengedem magam. A karjaim kékesfekete hollószárnyakká válnak, felrepülök a Spence épülete fölé. Mámorító érzés. El tudnék így létezni örökkön-örökké.

Elszállok a munkások táborhelye mellett. A férfiak kártyáznak, és egymással bunyóznak. Távolabb az úton egy csapat pantomimes dülöngél, mind részeg, egy whiskysüveg jár körbe. A cigánytábort is megtalálom. Ithal van őrségben ma éjjel, Elena anya a sátrában nyugtalanul forgolódik, egy nevet emleget álmában.

A csónakházban fény pislákol. Tudom, hogy ki van ott. Óvatosan leszállok, és lerázom magamról a holló alakot. A maszatos ablakon keresztül látom, hogy a lámpás fényénél olvas. Megkapom tőle, amit akarok?

Belépek az ajtón, Kartik végignéz rajtam - kipirult arc, kócos haj.

- Gemma? Mi történt?

- Álmodsz - mondom neki, és a szemhéja megrebben a varázslattól. Amikor újra kinyitja a szemét, az ébredést az alvástól elválasztó mezsgyén jár.

- Miért nem jöttél el hozzám? - kérdezem.

A hangja távoli. - Veszélyt jelentek önre.

- Nem akarok biztonságban lenni! Csókolj meg! - mondom. Teszek egy lépést előre. - Most azonnal!

Két lépéssel átszeli a szobát. A csókja erejétől elakad a lélegzetem. A hajamat simogatja, a fejem hátravetem. Immár a nyakamat csókolja, egyszerre mindenhol.

Ez csak varázslat, nem valóság. Ne, ne gondolj erre! Csak a csókra gondolj! Csak ez a valóság. Csak ez. Csókolj!

Az ajkaim közé csúsztatja a nyelvét. Meglep vele, ijedten elhúzódom tőle. De ő egy még az előzőnél is éhesebb csókkal visszaránt magához. A nyelve hegyével apró felfedezéseket tesz. Végigsimít a derekamon, majd megragadja a mellemet, és felnyög. Alig kapok levegőt. Sem a varázslat, sem az érzelmeim felett nem tudok uralkodni.

- Ha-hagyd abba! - kérem. Elenged. Nehezen állom meg, hogy ne vessem magam újból a karjai közé. - Aludj!

Lerogy a padlóra, és becsukja a szemét.

- Kellemes álmokat! - mondom.

Kiosonok a csónakházból, az ujjammal végigsimítok a csókjaitól duzzadt ajkamon. A bennem fortyogó varázslat ellenére sem tudom elnyomni azt a kéjes mosolyt, ami az arcomra kiül.

Amikor elérjük a Határvidéket, a gyári tűzben meghalt lányok ismerős Huhú!-ja fogad. Hasonlóképpen válaszolunk. Egyenként tűnnek elő a fák és bokrok közül, mintegy varázsütésre. Mae és Bessie szoknyáját vörös csíkok szennyezik.

- Fácánt fogtunk - mondja Bessie, amikor elkapja a pillantásomat.

- Kébzejje! - Elmosolyodik, a fogai hegyesek.

- Hát visszajöttetek! - kiáltja Pippa. Feltűzte a szoknyáját a derekáig, abba szüreteli a bogyókat. Mindannyiunkat megölel. Amikor hozzám ér, kedvesen a fülembe suttogja: - Gyere velem a kápolnába!

- Pip, ajándékot is hoztam neked! - mondja Felicity, és felé nyújtja a dobozt.

- Alig várom, hogy megtudjam, mi az! Csak egy percet kérek!

Felicity arca csalódást tükröz, amikor Pip magával rángat a romos

katedrális felé, miközben egy vidám dallamot dúdolgat. Amikor eltűnünk a rothadó kárpitok mögött, egy nagy tálba üríti a bogyókat, és megragadja a karomat. - Rendben, készen állok a varázslatra.

Elhúzódom tőle. - És neked is jó napot, Pip!

- Gemma - mondja, és átkarolja a derekamat -, tudod, mennyire szeretlek, igaz?

- Engem vagy a varázslatot?

Pippa megsértődik, az oltárhoz siet, és gyökerestől tépi ki a körömvirágokat a kő rései közül, majd félrehajítja őket. - Nem tagadnál meg tőlem egy kis boldogságot, ugye, Gemma? Különben örökre itt ragadok ezekkel a nyers, közönséges lányokkal.

- Pippa - mondom gyengéden -, én is azt szeretném, hogy boldog légy. Tényleg. De egy napon, egy közeli napon vissza kell adnom a varázslatot a Templomnak, és szövetséget kell kötnöm másokkal, hogy biztonságba helyezzük. A varázslat nem lesz mindig egyérintésnyi távolságra tőlünk. Gondoltál már arra, hogyan fogod tölteni hátralévő napjaidat?

Könnycseppek gyülekeznek a szemében. - Nem csatlakozhatnék én is a szövetséghez?

- Nem tudom - válaszolom neki. - Te nem vagy... - Elharapom a mondat végét, mielőtt kibukna belőlem.

- Élő? Vagy tagja a törzsnek? - Kövér könnycsepp gurul le az arcán. - Nem tartozom egyik világhoz sem. Még a Télvidékhez sem! Sehová sem tartozom. Tudod te, milyen érzés ez?

Mintha a vesémbe látna. De gyakran érzem én is pontosan ugyanezt!

Pip a kezébe temeti az arcát. - Fogalmad sincs róla, milyen életem van itt, Gemma. Miként számolom az órákat, miközben hármótokra várok...

- Ugyanígy érzünk mi is - biztosítom a hűségünkről. Mert amikor négyen együtt vagyunk, nincsen számunkra lehetetlen, miénk a végtelenség. Örökké így kellene élnünk, táncolva, dalolva, az erdőben kacagva. Már a puszta gondolat elég ahhoz, hogy a keze után nyúljak, és megosszam vele a varázslatot.

- Na, gyere! - mondom neki. Kinyújtom felé a karomat, és Pip odaszalad hozzám.

- Pip, ajándékot hoztam! - ismétli meg Felicity, amikor visszatérünk. Kibontja a szőrmegalléros köpenyt.

- Jaj! - kiált fel Pip, és magához öleli az ajándékát. - Milyen csodálatos! Drága Fee! - Megcsókolja Felicityt, aki úgy mosolyog, mintha a világ legboldogabb ifjú hölgye lenne.

Bessie Simmons befurakodik közéjük. Felkapja a köpenyt, és megvizsgálja. - Szerintem nem is olyan különleges.

- Bessie, Bessie - korholja Pip, és kiveszi a köpenyt a lány kezéből. - Ilyet nem illik mondani. Egy úrinő vagy mond valami kedveset, vagy nem szól egy szót sem.

Bessie egy gyomokkal benőtt, omladozó márványoszlopnak dől. -Asszem, akkor befogom.

Pippa megemeli a haját, Felicity pedig megköti a köpeny szalagjait kecses nyaka körül. Pip boldogan masírozik fel-alá új szerzeményében.

Ann és a munkáslányok elfoglalják az oltárt. A Macbetbről mesél nekik. A történet úgy hangzik a szájából, mintha valami kísértethistória lenne, valószínűleg az is.

- Én még nem vótam szénházban - mondja Mae Sutter, amikor Ann befejezi a mondókáját.

- Majd itt csinálunk színházat - ígéri Pippa. Olyan méltósággal foglalja el helyét a trónon, mint aki oda született.

Felicity talál egy régi szövetet. Olyan köpenyt hajtogat belőle, mint amilyet most ajándékozott Pipnek. Jól sikerül, de amikor Pippa mellé ül, látszik a különbség. Az igazihoz semmi sem fogható. - A mi Annünknek Lily Trimble-nél lesz meghallgatása!

- Ugyan má'! - csúfolódik Mae.

- Tényleg! - mondja Ann. - A West Enden!

- Pont ott? - kérdezi Mercy, egyszerre rajongva és féltékenykedve. - Hé, Wendy! Emlékszel arra a sült krumplira, amit szerdánként ettünk ott?

- Naná! Jó zsíros vót.

- Csöpögött a zsírtól, és égette az ujjamat. - Mercy mosolya eltűnik. - Hiányzik.

- Nekem viszont nem! - Bessie Simmons felugrik a tűz mellől, és előrenyomakodik. - Csak a nyomorúság! Munka látástól vakulásig. Otthon se vót jobb, várt a mama meg a sok íhes száj, amit nem lehetett betömni.

Mercy a csizmája orrát nézi. - Nem is vót olyan rossz az. A húgom, Gracie, nagyon édes lyány. És nekem nagy álmaim vótak. -Már folynak is a könnyei, szipog, és az orrát törölgeti.

Bessie lehajol, és a lány arcába vicsorog. - Éhség meg fagyos, béna ujjak, azok vótak neked, Mercy Paxton! Kár ríni értük!

Mae közbelép. - Mercy, itt mindenünk megvan. Hát nem látod?

- Mercy, gyere ide! - parancsolja Pippa. A lány feltápászkodik a padlóról, és odaoldalog hozzá. Pippa a kezébe veszi a lány arcát, és rámosolyog. - Mercy, kár a kiömlött tejbe sírni, szárítsd fel a könnyeidet! Most itt vagyunk, és mindenünk meglesz, amiről valaha álmodhattunk! Ígérem.

A lány a ruhája ujjába törli az orrát, most tűnik csak fel, milyen fiatal. Nem lehet több tizenhárom évesnél. Szörnyű belegondolni, hogy a gyárban húzta az igát hajnaltól késő éjszakáig.

- Nos, ki szeretne részt venni egy vidám kalandban? - kérdezi Pippa.

A lányok lelkes kiáltozásban törnek ki. Még Mercy is mosolyog.

- Milyen kaland? - kérdezi Ann.

Pippa felkacag. - Bízz bennem! Hunyjátok le a szemeteket, és kövessetek! De ne leselkedjetek, hékás!

Kézen fogva követjük Pipet. Mintha papírból vágták volna ki a sort. Elhagyjuk a kastélyt. A Határvidék hűvös levegője megcsapja a bőrömet.

- Kinyithatjátok! - dirigálja Pip.

Egy hatalmas sövény magasodik előttünk, jóval több, mint két méter magas. Az egyik végén bejáratot fedezek fel.

Ann elvigyorodik. - Labirintus?

- Igen - mondja Pip, és tapsikol. - Hát nem remek? Ki játszik?

- Én! - mondja Bessie Timmons. Befordul a sarkon, és már el is nyelte a labirintus.

- Én is! - Mae rohan utána.

- Imádok bújócskázni! Keress meg, Fee! - Pippa megragadja a szoknyája szélét, Felicity meg nevetve üldözni kezdi. Én lépek be utoljára. Nem értem, hogyan tűnhettek el a többiek mellőlem ilyen gyorsan. Jobbra-balra keringek, de csak színfoszlányokat látok, semmi többet. A sövényfal különleges, még sohasem láttam ilyet. Kúszóheréből és apró, fekete virágokból szőtték, és megesküdnék rá, hogy mozog. Amikor hátrapillantok, az átjárók más helyen vannak. Az elszigeteltség riasztó gondolatokat szül bennem, felgyorsítom a lépteimet.

- Ann! - kiáltom.

- Itt vagyok! - felel. A hangja mindenhonnan egyszerre szól, nem vagyok biztos benne, merre kellene indulnom. Suttogást is hallok. Fentről jön?

Egy saroknál megpillantom Felicityt és Pippát, szemben állnak egymással, összeér a homlokuk, egymás kezét fogják. Halkan mormolnak, csak egy-egy szót, félmondatot tudok elkapni a beszélgetésükből.

- ...annak is megvan a módja...

- ...de hogyan...

- ...lehetne... együtt... érted?

- ...Pip...

- ...ígérd meg, hogy...

- ...ígérem...

Rálépek egy letört ágra. Hangos reccsenéssel törik ketté. A két lány azonnal elengedi egymást, és bűbájos, bár kissé kapkodó mosollyal fordulnak felém.

- Nem szabadna ilyen hangtalanul settenkedned, Gemma! -korhol Felicity kipirult arccal, kezét a szívéhez szorítva.

Pippa mosolyogva közbeszól. - Fee éppen azt tanította nekem, hogyan kell pukedlizni a királynő előtt. Szörnyen nehéz, de Fee olyan ügyes! Ugye, Fee?

Felicity azonnal megragadja a szoknyája szélét, és lehajtott fejjel pukedlizik. Hűvös tekintete azonban fel-felröppen felém.

- A meghajlásról beszélgettetek? - kérdezem ostobán.

- Igen - hazudja Pippa mosolyogva.

- Nem számít. Nem kell elmondanotok - mondom, és megfordulok.

- Gemma, ne butáskodj! - szól utánam Felicity. - Tényleg a meghajlásról beszéltünk!

Hallom, ahogyan suttognak a hátam mögött, miközben továbbállok. Rendben van. Nem érdekelnek a kis titkaik. Próbálok kijutni a labirintusból. A varázslat gomolyog, örvénylik bennem. Legszívesebben bekebelezném a világot, egészben be tudnám kapni. Rohannom kell. Ütni akarok! Fájdalmat okozni, és ugyanakkor gyógyítani.

Hajt a vágy, már nem tudok ellenállni neki. Fürge lábakon az erdőbe szökellek. Amit megérintek, újjászületik. Furcsa, embermagasságú virágok nyílnak. Fekete cirmos, fényes aranyszárnyú pillangók szállnak. Az ágakon sötétbíbor, kövér gyümölcsök teremnek. Egyet kifacsarok az ujjaim között, a dús lé férgekké változik. Gyorsan elhajítom a gyümölcsöt, de az undorító teremtmények befúrják magukat a földbe, amelyből azonnal gyönyörű vadvirágok bújnak elő.

Fények pislákolnak a fákon, és egy tündéri lény tűnik fel. -Micsoda erő! - mondja elámulva.

Szédülök, a varázslat szabadon árad bennem. De hirtelen úgy érzem, meg kell szabadulnom tőle. - Gyere! - mondom a kis teremtménynek, és a fejére teszem a kezemet. Jéghideg érzés, ahogy megérintem, és áthatolhatatlan sötétséget látok, mielőtt elhúzódnék tőle.

A lény bukfencezik az égen, csillámot húz maga után. - Ó, ismerlek ám! - dorombolja, és az ujjával keresztet rajzol a szívem fölé.

Megrázom a fejem. - Engem senki sem ismer.

A teremtmény addig körözik körülöttem, amíg beleszédülök. -Létezik egy hely, ahol majd mindenki ismerni fog. Mindenki szeretni fog. - Fülemen érzem hűvös leheletét. - Mindenki téged akar. Csak követned kell.

Eltűnik a Télvidéket homályba borító ködfelhőben. Üldözőbe veszem, hagyom, hogy elnyeljen a köd. A barátaim kiáltozása lassan a távolba vész. Tovább merészkedem, mint korábban bármikor. Nyálkás indák tekeregnek a meztelen talpam alatt, mintha kígyókon járkálnék. Megállok, megpróbálok egyenletesen lélegezni.

A tündéri teremtmény a vállam közelében lebeg, a szeme fekete gyémánt. - Hallgasd! - suttogja.

Egy hangot hallok a Télvidék felől, olyan lágyat, mint egy édesanya elalvás előtti csókja: - Mondd el nekünk, mi bánt, mondd el, hogy mit kívánsz...

Valahol legbelül úgy érzem, válaszolnom kell. Mintha ráleltem volna egy olyan részre önmagamból, amiről eleddig nem is tudtam, hogy hiányzik.

Megint hallom a hangot: - Ide tartozol, itt a végzeted. Semmitől sem kell tartanod...

A tündér ajka mosolyra húzódik. - Hallottad?

Bólintok, de képtelen vagyok megszólalni. Erős a vonzás. Menni akarok, együtt akarok lenni azzal, ami a másik oldalon vár.

- Én tudom az utat a Holtak Fájához - mondja az aranyszárnyú lény. - Ott megismernéd az igazi hatalmat. Soha többé nem lennél magányos.

Az indák a bokámat simogatják, az egyik felkúszik a lábszáramon. A köd kettéválik, és feltűnik a Télvidék kapuja. Teszek egy lépést felé.

A kis lény apró pókujjacskáival bökdös. - Ez az! Menj csak!

- Gemma! - A nevem áthatol a ködön. Megtorpanok.

- Ne hallgass rájuk! Gyerünk! - sziszegi a tündér, de a barátaim újra a nevemet kiáltják, és most már mást is hallok: vágtató lovakat.

Hátat fordítok a Télvidéknek és a tündérnek, rohanok a kastély felé, ahogy a lábam bírja. A köd eloszlik, megérkezem. A lányok egymás után bújnak elő a labirintusból. - Mi az? Mi történt? - kiáltja Ann. Wendy karját szorongatja.

- Ott, nézzétek! - kiabálja Felicity, és a szederfal felé rohanunk. Egy csapat kentaur tűnik fel az úton, Creostus vezeti őket. Amikor

meglátnak minket, lelassítanak.

Creostus rám mutat: - Papnő! Te velünk jössz!

- Nem megy sehová a fajtátokkal! - mondja Felicity, és harciasan a jobbomra áll.

A kentaur fel-le járkál hosszú lábain. - Philon hívatja. Kötelező megjelennie.

- Veled megyünk, Gemma! - ígéri Ann.

- De olyan jót játszottunk! - biggyeszti az ajkát Pippa.

- Elkísérjünk? - kérdezi Felicity, de nem engedi el Pippa kezét. Eszembe jut, ahogy ott sugdolóztak a hátam mögött, apró titkokat

osztottak meg egymással, engem kihagyva. Nos, mi lenne, ha nekem is lennének titkaim?

- Nem, egyedül megyek - mondom, és lehajtott fejjel átbújok a szederindákon.

- Igen, Gemma majd mindent megold, ugye, Gemma? - mondja Pippa, és a labirintus felé rángatja Felicityt.

Creostus majd felfalja Wendyt a szemével. - Ha velem jössz, te leszel a királynőm! Lovagoltál már kentaur hátán?

Mae a háta mögé húzza Wendyt. - Hátrább az agarakkal, uram! Mi úrihölgyek vagyunk!

- Igen, tudom. Úrihölgyek. A kedvenceim.

- Creostus, amennyiben befejezte az udvarlást Wendy kisasszonynak, akár indulhatunk is Philon elé - szólok közbe, és azon jár az eszem, vajon mi lehet ilyen sürgős.

Creostus mélyen zengő nevetésétől libabőrös lesz a karom. Közelebb poroszkál hozzám. - Féltékeny vagy, papnő? Meg akarsz küzdeni értem? De szeretném látni!

- Abban biztos vagyok. De előbb halsz meg, mint hogy lásd. Így aztán, ha nincs ellenedre, induljunk Philonhoz, kérlek!

- Hiába, odavan értem! - mondja Creostus, és kacsint egyet. A legszívesebben főkötőt húznék a fejére, és lefesteném, amint dudaszóra táncol. Biztosan jól mutatna egy divathölgy szalonjának főfalán.

- Creostus, indulunk vagy sem?

Hozzám dörgölőzik. - Alig várod, hogy kettesben maradjunk, igaz?

- Katicabogárrá változtatlak, esküszöm!

Creostus minden erőfeszítés nélkül a hátára emel. Miközben az erdő felé vágtatunk, szorosan átölelem a derekát. Nem tudom, miért kell meglátogatnom Philont, de érzem, hogy valami nincs rendben. Alattunk rohan a folyó, megpillantom a Gorgót, aki fújtatva próbál lépést tartani velünk.

Nem, valami nagyon nincs rendben.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Megváltozott az erdő hangulata. Egyetlen lény sem henyél, a gyerekek nem játszanak. Mindenki szorgosan dolgozik. Néhányan botokat hegyeznek, mások a kezdetleges nyílpuskákat próbálgatják. Nyílzápor zúg el a fejem felett, be kell húznom a nyakamat. Messzi fák puha kérge a cél. A Gorgó a partra csusszan, szaladok hozzá.

- Gorgó, mi a baj?

- Azt nem árulhatom el, Mindenható. De valóban baj van.

Philon felénk lépdel. Gallyacskákból és levelekből szőtt,

állógalléros, a kezét szinte teljesen eltakaró, denevérujjú kabátot visel. Macskaszeme összeszűkül, amikor meglát.

- Elárultál bennünket, papnő.

- Ezt meg hogy érted? Elárultalak? Hogyan?

Az erdei népek Philon köré gyűlnek. Látok néhány dárdát is. Neela Creostus hátára pattan, az ajkait megvetően lebiggyeszti.

- Látták, hogy a Templomban titkos megbeszélést folytattál a Hadzsínnal - vádaskodik Philon.

- Én nem tettem ilyet! - tiltakozom.

Philon és Creostus egymásra pillant. Philon csapdába akar csalni? Ez valami trükk? Vagy próba?

- Tehát tagadod, hogy jártál a Templomban?

Csak Kirkét látogattam meg, de ezt nem kötöm az orrukra.

- Voltam a Templomban - mondom óvatosan. - Ott fogunk szövetségre lépni, nem igaz?

Neela felmászik egy fatuskóra, és lekuporodik. Fénylő, kék haja elfeketedik, majd visszaváltozik kékké, miközben beszél. -

Csatlakozni fog hozzájuk, elárul bennünket a Rendnek! Újra felépítik majd a rúnákat! - kiáltja. - Amíg mi itt robotolunk, a mocskos Hadzsín uralkodik a pipacsmezők felett, nekünk meg alkudoznunk kell a termésre!

Az elégedetlenség hulláma söpör végig a gyülekezeten.

Neela önelégülten vigyorog. - Philon azt kéri, hogy várjunk, de közben a Hadzsín titkos szövetségre lép a Renddel! Minden hatalom az övék lesz! Minden marad a régiben, és ezt megint csak az erdei népek szenvedik meg!

- Nyim syatt! - mennydörgi Philon, de az erdei népek vezetőjét ez egyszer túlharsogja a törzs zúgolódása. - Mi lesz a részünkkel? Ezúttal nem hagyjuk magunkat! - kiáltják.

- Szerinted a mi földünkért nem fognak egy nap eljönni? Szerinted nem akarják elvenni tőlünk azt a kis hatalmat is, amink még megmaradt? - kérdezi egy feldühödött kentaur.

Neela visszaül Creostus hátára. - Én azt mondom, harcoljunk! Kényszerítsük rá a papnőt, hogy álljon mellénk!

Philon előkészíti a levélpipát. Hosszú, sötét ujjai összezúzott szirmokat tömködnek a pipa fejébe. - Mit tudsz felhozni ezekre a vádakra, papnő?

- A szavamat adtam, hogy tiszteletben tartom a törzsedet, és meg is tartom az ígéretemet.

Neela a tömeghez intézi a szavait: - Halljátok, milyen behízelgő módon hazudik?

Creostus mögém helyezkedik, elzárja a menekülés lehetőségét. -Megmondtam neked, Philon, hogy nem bízhatunk benne. Közéjük tartozik, szabad akaratából egyikük sem fog megválni egy fikarcnyi varázslattól sem. A Rend... - kezdi gyűlölködő hangon. Beszéd közben fel-alá járkál, mintha a katonáihoz intézné a szót.

- Emlékszem arra, amikor megbüntették a családomat. Mindenünket elvették. Az apáinkat a Télvidékre száműzték. A hideggel már nem bírt megbirkózni a fajtánk. Akik nem fagytak halálra, azokat a Télvidék teremtményei ragadták el. Megkínozták őket, sőt... Egy egész generáció tűnt el. Nem engedhetjük, hogy ez még egyszer megtörténjen! Soha többé!

A kentaurok a földön dobognak és üvöltöznek.

- Elvették tőlem az apámat! Én kettőt ragadok el közülük a becsületemért!

- Becsület... - sziszegi a Gorgó a lagúnából. - Tudod is te, mi az!

Creostus odaüget a hajó orrában lévő hatalmas szörnyhöz.

- Többet tudok róla, mint az, aki a szolgájuk lett! Elmesélted már a papnőnek, hogyan árultad el a tieidet?

- Elég legyen! - morogta mérgesen a Gorgó.

- Philon, ha a Hadzsín terveket sző ellenünk a Renddel, addig kellene lecsapni rájuk, amíg tudunk! Addig, amíg el nem veszik a maradék hatalmunkat is! - érvel Neela.

- A Hadzsín a békét szereti - tiltakozom.

- Árulók és gyáva kutyák - mondja Neela, és közelebb húzódik Philonhoz. Nagyot szív a pipából, majd a füstöt befújja a lény szájába. - Miért tarthatják meg azok a mocskos, elfajzott teremtmények az összes mákot? Miért kellene bármit is felajánlanunk egy kis részesedésért?

- A lázadás óta az övéké a jog - feleli Philon.

- Csak azért, mert a Rend mellé álltak. Most meg ellenünk szövetkeznek. A Rend elveszi majd, ami még a miénk, és az Érinthetetleneknek adja! Nekünk meg nem marad semmi!

- Ennyire nem hiszel bennem, Neela? - mondja Philon, és újra összeszűkül a szeme.

- Nem látsz tisztán. Túlságosan megbízol a lányban. Megkezdődött a háború a birodalmakért. El akarnak pusztítani bennünket. Támadnunk kell, önvédelemből!

- Nem ők támadtak meg minket.

Creostus bömbölni kezd: - Elfelejtetted már, hogy mit tettek velünk?

A tömegből dühös kiáltások hallatszanak, a félelem teljesen megvadítja őket. - Elveszik a földünket! Megölik a gyermekeinket! Támadnunk kell!

Egy nyíl suhan át a fejem felett.

- Nyim!- dörgi Philon. - Nem állunk harcban a Hadzsínnal és a Renddel. Egyelőre legalábbis nem. Ami téged illet, papnő, úgy gondolom, neked is kijár az ártatlanság vélelme. Egyelőre. De be kell bizonyítanod, hogy mellettünk állsz.

- Hogyan?

Philon tekintete kifürkészhetetlen. - Egy jótettet kérek tőled. Azt mondtad, hogy másokat is megajándékozhatsz a varázslattal. Rendben. Elfogadom. Ajándékozz meg, hogy magam is rendelkezhessem varázserővel.

Tényleg ezt mondtam, de most nem vagyok biztos abban, hogy helyesen tettem. - Mit fogsz tenni vele? - kérdezem.

Philon hűvösen méreget. - Én sem kérdezem tőled, te mit teszel a tieddel.

Nem mozdulok. Creostus karba teszi a kezét. Majd szétveti az önelégültség. - Tétovázik. Miféle bizonyítékra van még szükség?

- A varázserő nem tart sokáig - mondom lassan. - Mit tudsz kezdeni vele?

- Csak azért, mert megbűvölted! - köpi a szavakat Creostus.

- Nem! Nincs felette hatalmam!

- Majd meglátjuk. - Philon a távolba mered. - Megajándékozol? Vagy legyen harc?

Az erdei népek a válaszomra várnak. Nem vagyok biztos abban, hogy ez a legjobb megoldás, de van más választásom? Ha nem adok nekik a varázslatból, háború lesz. Ha adok, ki tudja, mire használják majd fel.

De azt senki sem mondta, hogy sokat adjak. Gyorsan megérintem Philon kezét, és amikor elhúzódom tőle, a lény hűvös szemekkel méreget. - Ennyi volt az egész, papnő?

- Megmondtam, hogy nincs uralmam felette!

Philon kezet ráz velem, de a fülembe ezt suttogja: - Most hazudtál először. Ne forduljon elő még egyszer!

Távozóban Neela még utánam kiált. - Boszorkányok vagytok, megbízhatatlanok! Hamarosan eljön a nap, amikor már nem kell az árnyékotokban élnünk!

A Gorgó a kert felé halad. A nyakánál ülök, hallgatom az óriási hajótestet nyaldosó hullámok szelíd csobogását. A Gorgó egy szót sem szólt azóta, hogy elhagytuk az erdőt.

- Gorgó, miről beszélt Creostus?

- Semmiről. Creostus még harcosként találkozott velem.

- De miért döntöttél úgy, hogy ebben a börtönben maradsz? A Gorgó hangja elmélyül. - Megvan annak is az oka. Ismerem ezt a hangszínt. Azt jelenti, hogy a társalgás semerre sem vezet. De nincs kedvem felhagyni a próbálkozással. Többet akarok tudni. - De hát szabad is lehetnél...

- Nem - mondja keserűen. - Sohasem lehetnék igazán szabad! Nem érdemlem meg.

- Dehogyisnem!

A kígyók az arcához simulnak, nem látom a szemét. - Sok arcom van, Mindenható, és nem mindegyik nemes.

Az egyik kígyó közelebb merészkedik hozzám. Vékony, rózsaszín nyelve a kezemet nyalogatja. Ösztönösen elhúzódom, de a veszélyes csókokat még ott érzem a bőrömön.

- Nem a múltról kellene beszélgetnünk, hanem a birodalmak jövőjéről.

Felsóhajtok. - A törzsek maguk között sem tudnak megegyezni. Hogyan akarnak szövetségre lépni, ha egymással is folyamatosan hadban állnak?

- Az igaz, hogy mindig háborúztak. De a közös ügy összebékítheti őket. A viszály akár jól is jöhet. A különbözőség erőt is jelenthet.

- Ezt nem értem. Megfájdul a fejem tőlük. - Kihajolok, és az arcomon érzem a folyó hűvös, édes permetét. - Ó, miért nem lehet mindig ilyen béke, mint most?

A Gorgó oldalra pillant, egyenesen rám. A szája elkeskenyedik. -A béke nem jön magától. A béke olyan, mint a tűz, táplálni kell, hogy életben maradhasson. Éberen kell vigyázni, különben kialszik.

- De miért én kaptam ezt a hatalmat, Gorgó? Még magamat sem tudom irányítani. Néha úgy érzem, hogy a boldogságtól táncolni tudnék, majd hirtelen elkomorulnak, ijesztővé válnak a gondolataim.

- Nem az a kérdés, miért, Mindenható. Az a kérdés, hogy mit teszel, mihez kezdesz majd ezzel a hatalommal?

Egy szűk szoroshoz érkezünk, amelyet mohalepte kövek határolnak. A vízben szivárványszínű pikkelyek csillognak.

Vízinimfák egy csapata emelkedik ki a hullámokból. Egzotikus teremtmények, félig sellők, de kopaszok, az ujjaik hártyásak, a szemükben pedig az óceán mélysége tükröződik. Daluk olyan édes, hogy bármely halandót képes elvarázsolni. A megbűvölt áldozatról aztán szépen lenyúzzák a bőrt.

Már volt szerencsém a hölgyekhez, éppen hogy túléltem. Nem kockáztatok egy újabb találkozót.

- Gorgó... - figyelmeztetem a szörnyet, és a hajó oldaláról csüngő hálókhoz osonok.

- Igen, látom őket - mondja a Gorgó.

De a nimfák nem közelítenek felénk. Lebuknak a víz alá. Ezüstös hátuk nyílvesszőként csillog a folyóban, miközben elúsznak.

- Ez furcsa - mondom, és követem őket a szememmel.

- Minden nagyon furcsa mostanság, Mindenható - válaszolja a Gorgó rejtélyesen, mint mindig.

Visszakucorodok a nyakához. Lassan elérünk a Határvidékre. Köd van, a látóhatár ólomszínű.

- Gorgó, mit tudsz a Télvidékről?

- Nagyon keveset. De az is túl sok.

- Hallottál már a Holtak Fájáról?

A Gorgó megtorpan, a kígyókat megijeszti a hirtelen mozdulat. Felszisszennek.

- Hol hallottad ezt a nevet? - kérdezi a Gorgó.

- Tehát tudsz róla! Hallani akarom, mit tudsz! Gyerünk, ki vele! -parancsolom neki, de a Gorgó hallgat, mint a sír. - Gorgó, tudom, hogy a Rendnek csak az igazat mondhatod!

A szörny kivicsorítja a fogát: - Egy perccel ezelőtt pedig a szabadságomra emlékeztettél.

- Kérlek...

Mély lélegzetet vesz, és lassan kiengedi. - Apáról fiúra szálló mese csak.

- Mely szerint... ? - buzdítom.

- Mely szerint valahol a Télvidék egy zugában van egy hatalmas erővel rendelkező hely, egy fa, amely legalább annyi varázslattal bír, mint a Templom.

- De ha ez így van, a Télvidék teremtményei miért nem használják ezt az erőt arra, hogy megszerezzék az uralmat a birodalmak felett? - érvelek.

- Talán mert nem tudják, hogyan jussanak hozzá a hatalomhoz. Talán a rúnák pecsétjei vagy a Templom gátolták meg őket. - A Gorgó rám sandít sárgás szemével. - Vagy talán nem is létezik. Nem ismerek olyan teremtményt, aki látta volna.

- De mi van akkor, ha létezik? Mi lenne, ha behatolnánk Télvidékre, és magunk nyomoznánk ki?

- Nem - sziszegi a Gorgó. - Tilos!

- Tilos volt! De a varázslat most nálam van.

- Éppen ez az, ami nyugtalanít.

Elérjük a Határvidéket. Szállingózik a hó. Meggyújtották a fáklyákat. Fényük kísérteties ragyogásba vonja a vidéket.

- Ne is gondolj a Télvidékre! Onnan semmi jó sem származik!

- Honnan tudod? Sohasem láttad - mondom keserűen. - Senki sem látta.

- Senki, akiben megbízhatnánk - válaszolja a Gorgó, nekem meg rögtön Kirké jut eszembe.

- Gemma! - kiabál Felicity a parton. Láncinget visel, Pippán meg az ajándék köpeny van. Ragyognak mindketten, mint a gyémánt.

A Gorgó leereszti a hajóhidat. - Mindenható, minél előbb létrehozod a szövetséget, és megosztod a varázslatot, annál jobb lesz mindenkinek.

A Télvidék irányába néz, az eget fürkészi.

- Mire vársz? - kérdezem tőle.

A kígyók nyugtalanul mozgolódnak. A Gorgó sápadt arca elkomorul. - Baj lesz.

- Hurrá, visszatért a mi Gemmánk! - mondja Pippa, és az erdő felé vonszol, ahol a lányok kriketteznek. Egymás kezébe adogatják az ütőt. Ann egy ezüsttakarón pihen. Úgy húzogatja a szálakat, mintha hárfázna, és valóban, csodaszép zeneszó üti meg a fülemet. Wendy Mr. Darcy bolyhos fejét simogatja.

- Hogy vannak azok a szörnyűséges erdei népek? - kérdezi Felicity, és ütésre emeli a kezét.

- Dühösek. Türelmetlenek. Azt hiszik, hogy el akarom árulni őket

- mondom, és Wendy meg Mae mellé ülök.

- Nos, akkor ki kell várniuk, amíg elkészülünk, ugye? - Felicity simán átüti a golyót a karikán.

- Bessie, amikor a három fehér ruhás lánnyal tartottatok a Télvidék felé, tettek említést a Holtak Fájáról? - kérdezem.

Bessie megrázza a fejét. - Nem vótak túl beszédesek.

- És egyikőtök sem látott egyetlen télvidéki teremtményt sem? -kérdezem tőlük.

- Egyetlenegyet sem - válaszolja Pippa.

Akár meg is nyugodhatnék, de egy aprócska hang emlékeztet arra, hogy Pippa és a lányok még mindig itt vannak, és a divatos ruhák alatt az arcuk hullasápadt, a fogaik hegyesek.

Mégsem hasonlítanak azokra a szörnyű nyomkövetőkre, azokra a visszataszító kísértetekre, akik ellopják mások lelkét. De akkor mi lett belőlük? Nem kell elbuknia. Ezt mondta a Gorgó. Van innen valami kiút? Akarom, hogy legyen? Ha ezt a hatalmat átadnám Miss McCleethynek és a Rendnek ma éjjel, nem kellene többet ezzel foglalkoznom, ők eldöntenék, mi legyen, rajtam már nem múlna semmi. Biztos, hogy Pipet a Télvidékre száműznék. Nem, ezt nem tehetem meg vele. Nekem kell kézben tartanom a dolgokat.

- Mitől borult el így az arcod, Gemma? - kérdezi Felicity.

Megrázom a fejemet, mintha kiüríthetném belőle a sötét

gondolatokat. - Semmitől. Hadd próbáljam meg én is!

Elveszem az ütőt, beleütök a labdába, mire az eltűnik a Télvidék ködében.

Vége a látogatásnak, az ismerős úton térünk vissza a titkos ajtóhoz, és belépünk a hosszú, rosszul megvilágított folyosóra. Furcsa érzés fog el, mintha valaki lenne még itt velünk.

- Hallottátok? - suttogom.

- Nem. Mit? - kérdezi Felicity.

Halk neszt hallok, mintha az avar zörögne. Vagy szárnyak surrannának. Néhány lépés múlva megint hallom. Hátraperdülök, és egy ragyogó pontot pillantok meg, valami szentjánosbogárfélét. Csak annyi időre mutatja meg magát, hogy a szárnyait és egy fogat kivehessek a sötétben. Aztán eltűnik.

- Tudom, hogy itt vagy - mondom neki. - Láttalak!

Fee és Ann a sötétségbe mered.

- Én semmit sem látok - mondja Felicity, és vállat von.

- Én viszont igen! - mondom, és körbeforgok. - Esküszöm, hogy láttam valamit!

- Rendben! Mutasd meg magad! - követeli Felicity. A sötétség néma. - Gemma, az égvilágon semmi sincsen itt, én mondom neked. Mozgás!

- Jó, menjünk - értek vele egyet.

Felicity azt a bikkfaverset énekelgeti, amit Pippától tanult. Ann is vele dúdolgat. - Van nekem egy drágám, egy drágám...

Lopva hátrapillantok. A szarufa alatt a Határvidék egyik tündérszerű teremtménye gubbaszt, rám vicsorítja a fogát. Úgy parázslik, mint az égő fa, majd elhamvad a fénye.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Az Egyiptomi Csarnok a Piccadillyn lenyűgöző épület. A homlokzata úgy fest, mintha a Nílus homokbuckái között felfedezett sírkamrába lépnénk be. A bejáratot Izisz és Ozirisz szobrai őrzik. A Wolfson fivérek műsorát hatalmas plakát reklámozza, előadás háromkor és nyolckor. A Dudley Galéria is hirdeti magát, ahol sok művész állítja ki az alkotását.

Az épület belseje is hűen tükrözi a távoli templomok világát. A nagyterem tetejét egyiptomi stílusú, hieroglifákkal teleírt, ókori oszlopok tartják. Meg sem lepődnék, ha felfedezném Kleopátrát a tömegben.

Kézbe kapjuk a ma esti látványosság műsorfüzetét. A borító két oldalán a két Wolfson fivér feszít, középen pedig egy furcsa, háromlábú fémdoboz, egy lebegő asztal, egy rémisztő kísértet és egy saját koponyájával futballozó csontváz rajza látható. Az első oldal azt ígéri, hogy olyan estében lesz részünk, amelyet nem fogunk egyhamar elfelejteni.

A Wolfson fivérek bemutatják:

TAVASZI ÁLDOZAT

Fantazmagória az önök szeme előtt megidézett szellemekkel!

- Jaj, de izgalmas! - kiáltja Mademoiselle LeFarge. - Olyan hálás vagyok Mrs. Nightwingnek, hogy elengedett bennünket! Azt mondják, nem is olyan lesz, mintha fényképeket nézegetnénk! A képek úgy mozognak, mint önök vagy én!

- Na, erre kíváncsi vagyok - mondja Ann.

- Hamarosan kielégítheti a kíváncsiságát - morogja Miss McCleethy, aki unottan legyezgeti magát a műsorral.

Felicity szorosan fogja a karomat. - Hogyan beszélünk dr. Van Ripple-lel, ha ez is itt van? - kérdezi ingerülten.

- Nem tudom... egyelőre - válaszolom.

Néhány kiállító megragadta az alkalmat, hogy önmagát is hirdesse a csarnokban. Felállítottak pár asztalt - néhány díszes standot és apróbb padokat is -, hogy bemutathassák az árujukat. Egyre-másra csalogatnak bennünket, azt sem tudjuk, hová nézzünk.

- Mindegyiket bíróság elé állítanám, a Bow Streetre velük! -motyogja Kent felügyelő, a híres londoni magisztrátust emlegetve.

- Na de, Mr. Kent! - csilingeli Mademoiselle LeFarge.

- Mr. Kent, uram, úgy hallottam, hamarosan megnősül - mondja egy rendőrtiszt, és a kezét nyújtja a felügyelőnek. Mr. Kent bemutatja a menyasszonyát. Itt a remek alkalom, most megléphetünk

- ha sikerül elterelnünk Miss McCleethy figyelmét. Ha használnám a varázslatot, tényleg megsejtené? Vajon ha egy látomást keltenék, átlátna rajta? Elég bátor vagyok ahhoz, hogy megkockáztassam?

- Gemma, mit tegyünk? - suttogja Felicity.

- Gondolkodom - suttogom vissza neki.

Miss McCleethy gyanakodva méreget. - Miről sugdolóznak, lányok? Társaságban nem illik.

- Szeretnénk megnézni a kiállítókat - mondom. - Szabad?

- Csak tessék! Én magam is kíváncsi vagyok rájuk.

- Gratulálok - vicsorog Felicity. - Teljesen ránk tapad.

- Azt mondtam, hogy gondolkodom, ugye?

- Sok kiállítást láttam már itt - meséli egy idősebb hölgy a társának. - Amikor kislány voltam, apám elhozott, hogy megnézhessem a híres Törpe Tomot is. A derekamig ért, pedig még én is gyerek voltam.

- Törpe Tom! - kiáltja Ann. - Milyen érdekes!

- Ez a csarnok már számos remek kiállításnak adott otthont - okít Miss McCleethy. - 1816-ban bemutatták Napóleon hintóját, később pedig kiállították I. Sethi fáraó sírkamrájának kincseit.

- Igen? És még mit? - Ann megpróbálja lefoglalni Miss McCleethyt. Okos kislány. Legalább van egy percem gondolkodni. Mivel lehetne elcsalni Miss McCleethyt mellőlünk? Egy fogait vicsorító, őrjöngő oroszlánnal? Á, valószínűleg örömmel borulnának egymás nyakába, egyik ragadozó felismerné a másikat. A fene egye meg! Mivel lehet elrettenteni a rettenthetetlen Miss McCleethyt?

Gonosz mosolyra húzódik a szám. Egy régi barátra van szükségünk. Kezdem előhívni a varázslatot, aztán abbahagyom. Mi lesz, ha nem tudom uralni? Annyira kiszámíthatatlan! És a tanárnő azt mondta, hogy úgyis rájön, ha használom.

Hát, ezt csak egy módon lehet megtudni, gondolom.

Mély lélegzetet veszek, igyekszem lenyugodni. Miss McCleethy, a barátaim, a kiállítók és a tömeg hangja csendes zsongássá halkul. Viszketnek az ujjaim, a csiklandós érzés elindul felfelé a karomon, a szívem irányába. Vigyázz, Gemma! Koncentrálj a célra! Néhány másodperc múlva Fowlson jelenik meg a tömegben, mert megidéztem - jó, nem őt, hanem a szellemét.

- Miss McCleethy, úgy látom, valaki beszélni szeretne önnel -mondom csendesen, és fejemmel a képzeletbeli Fowlson felé bökök.

Miss McCleethy arcára döbbenet ül ki, mikor az ál-Fowlson a mutatóujját hajlítgatva magához rendeli. Igyekszem teljes közönyt mutatni. Beszívom a levegőt, kifújom a levegőt. Nincs is ennél egyszerűbb dolog a világon.

- Hogy merészel... - mondja Miss McCleethy haragosan. -Hölgyeim, attól tartok, vissza kell kísérjem önöket Mademoiselle LeFarge-hoz egy pillanatra.

- Miss McCleethy, nem várhatnánk itt? Kérem! Meg sem moccanunk! - kérleli a tanárnőt Felicity.

„Fowlson” a csarnok vége felé nyomakodik. - Igen, igen, rendben van, de viselkedjenek úrinőhöz méltóan - csattan fel Miss McCleethy. - Máris itt vagyok!

- Mi történt? - kérdezi Felicity, amikor a tanárnő elsiet.

Szélesen vigyorgok, mikor előadom, mit tettem. - Most már tudjuk, hogy Miss McCleethy hazudik. Nem érzi, mikor használom a varázslatot. Mert éppen megtettem, és egyáltalán nem vette észre!

- Tudtam! - mondja diadalmasan Felicity.

- Rendben, és mostantól sasszem! - parancsolom. - Dr. Van Ripple magas, vékonydongájú férfi sötét hajjal és gondosan nyírt kecskeszakállal.

Közönyös istenek figyelik a lépteinket, miközben a csarnokban bóklászunk, hogy rátaláljunk arra az emberre, aki megjelent a látomásaimban, és aki a reményeim szerint magyarázattal szolgál majd az érthetetlen üzenetekre.

- Akarják látni a Holtak Könyvét? - kérdezi egy borvirágos orrú úriember. A felesége mögötte ül, és könyveket rendezget egy asztalon. A férfi kezében egy sakálfejű istent ábrázoló könyvborítót látok.

- Holtak Könyve? - kérdezi Ann. Felragyog az arca.

A férfi üzletet szimatol, kinyitja a könyvet, és olyan gyorsan lapoz benne, hogy csak egy összefüggő fehérséget látunk. - A Holtak Könyve. Ennek a vastag könyvnek a segítségével mumifikálták halottaikat az ókori egyiptomiak, és készítették fel őket a halál utáni életre. Néhányan úgy vélik, arra is képesek voltak, hogy életre keltsék a halottakat.

Felicity összevonja a szemöldökét. - Említ valamit ez a könyv a gorgókról meg a vízi nimfákról? Esetleg megtudhatjuk belőle, hogyan győzhetnénk le a Télvidék teremtményeit?

A férfi feszengve felnevet. - Természetesen nem, kisasszony.

- Akkor hát nem sok hasznát vesszük, igaz?

Egy turbános férfi felajánlja, hogy tíz shillingért elárulja a jövőnket.

- Gemma, te nem szeretnéd hallani a jövődet? - kérdezi Ann, és tudom, hogy azt akarja, előlegezzem meg neki a pénzt. - Mi van, ha azt állítja ez az ember, hogy egy jóképű idegen vesz feleségül?

- És mi van, ha azt állítja, hogy magányosan halok meg, néhány macska és porcelánfigura társaságában? Nem ezért jöttünk! -emlékeztetem Annt, aki erre lebiggyeszti az ajkát.

Felicity siet felénk. - Ezt látnotok kell!

Az egyik sarok felé szaladunk, ahol egy rozmárbajszos, megtermett férfi bódéja áll. Hölgyek veszik körül. - Lépjenek be! Csak bátran! - invitálja őket a férfi vígan. - Mr. Brinley Smith, a fotográfus áll rendelkezésükre! - Fényképek. Fel nem foghatom, mit talál ebben Felicity olyan izgalmasnak, miért akarja erre vesztegetni a drága időnket.

- Ámulatba ejtő bizonyítékom van arra, hogy létezik élet a halál után. - Állítom, hogy mi hárman jóval többet tudunk a halál utáni életről, mint a kedves Mr. Smith. Kinyit egy fényképekkel teli dobozt, és az egyik képet az első sorban ácsorgó hölgyek egyike felé nyújtja. Megpróbálunk a válla felett leselkedni. Első pillantásra semmi. Egy férfi levelet ír. De amikor újra megnézem, mást is látok. A férfi mellett egy fehér ruhás jelenés áll, egy nő, áttetsző, mint a csipke.

- Ezek igazi szellemképek, hölgyeim. A szellemvilág az önök szeme előtt kel életre! Itt lakozik annak bizonyítéka, hogy a szellemek közöttünk élnek, hogy van élet a halál után!

- Megnézhetném? - kérdezi egy hölgy tőlünk jobbra.

- Megnézni? Tíz jelentéktelen pennyért az öné is lehet! Kápráztassa el családját és barátait! Egy bristoli szeánszon készítettem ezt a képet. - Erőltetett suttogássá halkul a hangja. -Amit ott láttam, megváltoztatta az életemet. Szellemek! Közöttünk!

A hölgyek lélegzete elakad, és sugdolózni kezdenek. Az egyik előhúzza a bugyellárisát. - Én szeretnék egy ilyen bizonyítékot.

- Amelyiket csak óhajtja, asszonyom, van belőle elég.

Megbököm a barátnőimet. - Nincs időnk ilyesmire. Meg kell...

Egy parancsoló hang szakít félbe a hátam mögött. - Ne higgyenek

neki, drága hölgyek! Optikai trükk, semmi más!

Egy sűrű, ősz tincsekkel átszőtt sötét hajú, gondosan nyírt kecskeszakállas úriember lép előre. A szeme és a szája körül mély ráncok vannak, és botra támaszkodik. Jóval idősebbnek tűnik, mint az a férfi, aki a látomásomban megjelent, de kétség sem férhet hozzá, hogy őt keressük: dr. Theodore Van Ripple.

- Ő az! - suttogom a lányoknak.

A doktor közelebb sántikál. - Ez a kísérteties lény csak annyira szellem, mint önök vagy én. Egy közönséges fotóról van szó, amit túl sokáig áztattak az előhívó folyadékban. Trükk. Értik?

- Hazugnak mer nevezni, uram? - háborodik fel Mr. Smith.

A férfi meghajol. - Bocsásson meg, uram, de nem hagyhatom, hogy ilyen kedves, jóindulatú hölgyeket megtévesszen.

Mr. Smith érzi már, hogy a kételkedés meghiúsíthatja a jónak ígérkező üzletet. - Hölgyeim, biztosíthatom önöket, hogy a saját szememmel láttam ezeket a szellemeket. Íme a bizonyíték!

De elkésett. Az elöl álló hölgy már a fejét ingatva kiválik a csoportból. Mások foglalják el a helyét. Ők még hinni akarnak a fotográfusnak.

Felicity dr. Van Ripple-hez nyomakodik. - Igaz ez, uram?

- Ó, igen. Minden bizonnyal. Sokféle illúzióval találkoztam már. Nekem is jó barátom a füst és a tükör. A foglalkozásom bűvész. Ma este már volt egy kis előadásom. Alig pár pillanatig tartott - teszi hozzá keserűen. - De önnek szívesen megmutatom a tudományomat.

Előhúz a zsebéből egy kártyapaklit. - Nézze csak! Húzzon egy lapot! Akármelyiket. A barátnőinek megmutathatja, de ügyeljen rá, hogy én ne lássam.

Nyújtogatom a nyakamat, de Miss McCleethyt sehol sem látom. Kihúzok egy kártyát, a pikk ászt, gyorsan megmutatom Felicitynek és Ann-nek, majd eltakarom a tenyeremmel. Dr. Van Ripple Mr. Smith kezébe nyomja a paklit.

- Megtenné nekem azt a szívességet, kedves uram, hogy megkeveri a lapokat?

Mr. Smithnek nem fűlik a foga a dologhoz, de gyorsan megkeveri a kártyapaklit. Vissza adja dr. Van Ripple-nek, aki újra és újra kever, közben udvariasan elbeszélget a nézőivel. Született mutatványos. Végül a paklira teszi fehér kesztyűs kezét, és kijelenti: - a pikk ász van önnél, drága hölgyem. Igaz?

Megbűvölten felmutatom neki a lapot: - hogy csinálta?

Megvillan a szeme. - Bűvész trükköket inkább nem osztanék meg a közönséggel. Mert amennyiben megismerik az illúzió mibenlétét, többé nem fognak hinni benne.

- Megjelölte a lapokat - puffog Mr. Smith felháborodottan. -Csalás az egész!

Dr. Van Ripple megérinti a kalapját, és egy békát varázsol elő belőle. A béka rögtön a riadozó Mr. Smith vállára ugrik.

- Jaj, nyálkás szörnyeteg! - Mr. Smith majdnem felborítja a saját asztalát, miközben menekülni próbál. A tömeg felnevet.

- Jaj nekem! - mókázik dr. Van Ripple. - Talán máshol kellene beszélgetnünk.

A doktor előttünk sántikál, elvezet bennünket a többi kiállító előtt. Látunk egy festett turbános fejet, amelyik jóslatokat köpköd ki a száján, egy kígyótáncost, aki a vállán tekergő hatalmas állattal próbál egy ütemre mozogni, egy férfit, aki kitömött madárral a kezében hirdet egy természettörténeti kiállítást. Még Madame Romanoffot, azaz a Bow's Béliből származó Sally Carnyt is megpillantom, éppen szeánszot tart. Ezt az ál spiritisztát egyszer véletlenül magammal vittem a birodalmakba. Összeakad a tekintetünk. Sally hirtelen befejezi a jövendölést.

Dr. Van Ripple megáll Ozirisz szobra előtt, és letörli verejtékes homlokát. - A jó öreg Mr. Smith nem több egy hamis fotósnál.

- Az ön kártyatrükkje azonban lenyűgöző volt, uram - mondja Ann.

- Nagyon kedves. Engedjék meg, hogy illendően bemutatkozzam önöknek! Dr. Theodore Van Ripple vagyok, illuzionista, tudós és úriember, szolgálatukra.

- Örvendek. A nevem Gemma Dowd - adom meg neki anyám leánykori nevét. Ann a tőle megszokott módon Nan Washbradként mutatkozik be, míg Felicity a Miss Anthrope nevet veszi fel.

- Dr. Van Ripple, sokat hallottam már magáról - kezdem. - Úgy tudom, az édesanyám jelen volt az egyik előadásán.

A szemében érdeklődés csillan. - Itt, Londonban? Vagy talán Bécsben? Netán Párizsban? Bemutatkoztam az arisztokrácia és az alsóbb rétegek előtt is.

- Itt, Londonban, ebben bizonyos vagyok - mondom. - Azt mesélte, hogy teljesen elbűvölte az előadás. Nagyon tehetségesnek tartotta önt.

A doktor kivirul a hízelgéstől. - Remek! Remek! Mondja, melyik rész tetszett az édesanyjának? Az eltűnt baba vagy a rubint füstös üveg?

- Ööö... izé, azt hiszem, mindkettő egyformán elnyerte a tetszését.

- Az a két trükk a specialitásom. Nagyszerű! - Kiegyenesedik, a tömeget fürkészi. - És önnel van a kedves édesanyja ma este?

- Sajnos nincs - mondom. - De emlékszem rá, hogy volt egy rész, amely különösen mély benyomást tett rá. Egy gyönyörű nőt ejtett transzba, aki aztán mindenfélét írogatott egy táblára.

Dr. Van Ripple gyanakodva figyel. A hangja élesen csendül. - Az a műsorszám az asszisztensem száma volt. Valami médiumféle lehetett. Már nem része az előadásomnak, három évvel ezelőtt a hölgy tragikus módon eltűnt.

- Előadás alatt tűnt el? - kérdezi Ann, akit mintha légszomj fojtogatna.

- Atyaég, dehogy! - feleli dr. Van Ripple. Megigazítja a gallérját. Biztos vagyok benne, hogy fiatalabb korában igazi piperkőc lehetett.

- Mi történt vele? - ösztökélem.

- A munkatársaim szerint megszökött egy tengerésszel. Vagy csatlakozott egy cirkuszi társulathoz. - Megrázza a fejét. - De én másképpen gondolom. Azt állította, sötét erők üldözik. Szerintem meggyilkolták.

- Meggyilkolták! - kiáltjuk egyszerre. Dr. Van Ripple szereti a közönséget, még akkor is, ha csak egy ilyen hihetetlen, légből kapott elméletet készül előadni.

- Úgy van. Annak a nőnek rengeteg titka volt, és bármennyire sajnálom, azt kell mondanom, hogy megbízhatatlannak is bizonyult. Húszéves fiatal lányka volt, amikor hozzám került. Szinte semmit sem tudtam a múltjáról. Csak annyit, hogy árva gyerek, és hogy egy ideig valami intézetben lakott.

- Nem beszélt a múltjáról? - kérdezem.

- Nem beszélhetett róla, drága hölgyem, hiszen néma volt. De tehetségesen rajzolt, és jól értett a szellemíráshoz. - A doktor beleszippant egy lakkdobozkába, majd a zsebkendőjébe tüsszög.

- Mi az a szellemírás? - kérdezi Ann.

- A médium transzba esik, és miközben a szellemekkel kommunikál, az üzeneteiket papírra veti. Jó kis haszonnal dolgoztunk... - mondja köhögve. - Azaz jó hasznunkat vették azok a szerencsétlen gyászoló lelkek, akik a szellemvilágba boldogult szerettükről akartak valamit megtudni.

Egy nap nagyon jókedvűen érkezett a színházba. Amikor megkérdeztem tőle, miért ilyen boldog, azt írta a táblára - egymással is így kommunikáltunk -, hogy a nővére meglátogatta, és hogy kitervelték, „hogyan állíthatnák helyre azt, ami oly régen elveszett”. Nem értettem, mit akar ezzel mondani, ő pedig nem adott magyarázatot. A nővére említése elképesztett, nem is tudtam, hogy él még családja valahol. Kiderült, hogy a kérdéses hölgy kedves iskolatársa volt valamikor. Amikor rákérdeztem, hogy találkozhatom-e ezzel a nővérrel, a lány kitérő választ adott.

„Az lehetetlen!”, írta mosolyogva. Szeretett szurkálódni, biztos voltam benne, hogy úgy érzi, kedves barátnője jóval felettem áll társadalmilag. Nem sokkal ezután nagyon megváltozott. Egy nap a kelléktárban bukkantam rá, magához szorította a tábláját. „A nővérem becsapott engem!”- írta - „Egy szörnyeteg! Gonosz, nagyon gonosz tervet szőtt!” Amikor rákérdeztem, mi dúlta fel ennyire, azt mondta, hogy látomása volt, „a legszörnyűbb látomás arról, ami történni fog, mert amit jónak hittem, velejéig romlott. Minden elveszett!”

- Elmondta önnek, hogy mit látott ebben a látomásban? -erőltetem a témát.

- Sajnos nem - feleli a doktor, és összevonja a szemöldökét. -Meg kell említenem, hogy volt egy nagyon szerencsétlen szokása. A kokain rabja lett. Nem létezett nélküle. Nagy pusztítást végzett benne

- a testében és a lelkében is.

Az apám jut eszembe, meg az az este, amikor rátaláltam az ópiumbarlangban. Görcsbe rándul a gyomrom.

- De hát a kokain teljesen ártalmatlan - mondja Ann. -Üdítőitalokban és cukorkákban is van.

Dr. Van Ripple mosolya kényszeredett. - Ezt állítják róla, de én nem hiszem el. Én láttam, micsoda rombolást végzett abban a lányban. Már nem tudta, hol húzódik a határ valóság és képzelgés között. Gyanakvó lett, kísértetet látott minden sarokban. Azt állította, hogy ő az egyetlen, aki útját állhatja ennek a gonosz tervnek, és sokszor egész éjjel egy titkos, de állítólag nagyon fontos könyvbe körmölt. Egy éjszaka megleptem, jóval éjfél után is dolgozott a szobában, a gyertyája majdnem csonkig égett. Megriadt, és eltakarta a lapokat. Nem mutatta meg nekem. Azt gyanítottam, hogy a bűvész trükkjeim titkairól ír. Elbocsátottam, és hosszú hónapokig nem hallottam felőle. Három évvel ezelőtt, egy tavaszi napon aztán beállított hozzám. Éppen megvacsoráztam, amikor bekopogott.

- Alig ismertem rá, olyan sokkoló volt a megjelenése. A szemében a halálraítéltek reménytelenségét láttam. Már jó ideje nem alhatott és ehetett. A viselkedése is nagyon furcsa volt. Papírt és tollat kért. Adtam neki. „Gonosz vagyok.”, írta. Természetesen arra gondoltam, hogy megbomlott az elméje, és kértem, hogy maradjon. De folyamatosan azt állította, hogy sötét erők munkálkodnak körülötte. „Nem engedik, hogy felfedjem az igazságot”, írta. „Gyorsan kell cselekednem, mielőtt rám találnak!”

- Milyen erőkről beszélt? - kérdezi Ann.

A doktor megtornáztatja az ujjait a botja fején, és úgy illegeti magát, mint egy kakas. - Soha nem fogjuk megtudni. A hölgy elhagyta az otthonomat, azután nyoma veszett.

- Mi történt a könyvvel? - kérdezem.

Mély lélegzetet vesz. - Nem tudom. Talán az a szörnyű titok, amitől rettegett, meghalt vele együtt. De az is lehetséges, hogy az az ördögi terv még mindig működésben van, és a kegyelmére kell bíznunk magunkat. - A doktor úgy mosolyog, mint egy szeretett nagybácsi. Átnyújtja a névjegykártyáját. - Az édesanyjának. Talán egyszer bűvésszel szeretné szórakoztatni a vendégeit. - Amikor átveszem a kártyát, tenyerével lefogja a kezem. - Nyissa ki a tenyerét!

Amikor kinyitom, a kártya nincs ott. - Hogyan csi...

A fülem mögül húzza elő, és diadalmasan a tenyeremre helyezi.

- Á, itt is van! Nagyon rakoncátlan névjegykártyákat csináltattam!

- Dr. Van Ripple a zsebeit tapogatja. - Ó, jaj! Ó, Istenem!

- Mi történt? - kérdezi Felicity.

- Azt hiszem, otthon felejtettem a pénztárcámat! Nem szeretnék tolakodó lenni, de kölcsönöznének nekem néhány shillinget? Úri becsületszavamat adom, hogy holnap visszakapják a pén...

- Hát itt vannak! Hölgyeim, nagyon rám ijesztettek! - kiáltja Mademoiselle LeFarge, és felénk igyekszik, nyomában a fújtató Miss McCleethyvel. Erősen remélem, hogy a laterna magica bemutató csodálatos lesz, különben nagyon megjárom.

Dr. Van Ripple kedvesen mosolyog. - Ne aggódjon, kedves hölgy! Biztosíthatom, hogy a lányait távol tartottam a csőcseléktől.

- Ezek az ifjú hölgyek nem a lányaim, uram. A védenceim -fröcsög Mademoiselle LeFarge. - Tényleg nagyon megrémültem, kishölgyek.

- Valami gond van, kedvesem? - Kent felügyelő cövekeli le magát Mademoiselle LeFarge mellett. Olyan beható tekintetet vet a doktorra, amilyet a rendőrségen kísérletezhetett ki magának.

- Azt hiszem, én megyek is - mondja gyorsan dr. Van Ripple.

- Várjon csak egy percet! Ismerem ezt az arcot... maga Bob Sharpé! Jó ideje nem találkoztunk, de úgy tűnik, vannak dolgok, amelyek sohasem változnak meg! - Kent felügyelő dr. Van Ripple-re mered. - Ugye nem próbált meg pénzt kisajtolni ezekből az ifjú hölgyekből?

- Felügyelő, maga sérteget - mondja dr. Van Ripple. -Tyúkanyóként vigyáztam rájuk.

A felügyelő karba teszi a kezét, és dr. Van Ripple-hez hajol. - Azt akarta mondani, hogy úgy vigyázott rájuk, mint róka a tyúkokra, igaz? Gondolom, nem akaródzik visszakerülnie a börtönbe. Ma este a színét sem látjuk többet, ugye?

- Valóban elköteleztem már magam máshol.

Miss McCleethy tekintetétől megfagy bennem a vér. - Elnézést kérek, Mademoiselle LeFarge, csak egy pillanatra hagytam magukra a lányokat - mondja.

- Hölgyeim, ha nem akarnak örökre a Spence falai között... -korhol minket LeFarge.

- Azt mondja, Spence? Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája? - vágja közbe dr. Van Ripple.

Mademoiselle LeFarge bólint. - Pontosan, uram.

Dr. Van Ripple megveregeti a hátunkat. - Nem venném a lelkemre, ha miattam lemaradnának az előadásról. A legjobb lesz, ha elfoglalják a helyüket. Kellemes estét mindenkinek! Viszontlátásra, felügyelő úr! - mondja az öregúr, és a lehető leggyorsabban elbiceg.

LeFarge a fejét rázza. - Milyen fura fickó!

- Dr. Theodore Van Ripple, született Bob Sharpe. Bűvész, tolvaj és csaló. Először mesélt valami fantasztikus történetet a hölgyeknek, aztán meg hirtelen nem találta a pénztárcáját, nem igaz?

Maflán bólogatunk.

- Egy eltűnt hölgyről mesélt. Az asszisztenséről - mondja Ann. -Szerinte meggyilkolták.

Miss McCleethy a homlokát ráncolja. - Ez már több a soknál!

- Igen, biztosíthatom önt, hogy dr. Van Ripple tehetséges mesélő, és abszolúte megbízhatatlan - mondja Kent felügyelő. - Nos, akkor indulunk megnézni azokat a mozgóképeket?

Úgy tűnik, dr. Van Ripple nem más, csak egy csaló. Nem értem, hogy a látomásaim miért ehhez a koros, élénk fantáziájú, a jó híréhez hasonlóan foltos kabátú bűvészhez vezettek. Ha belegondolok, hogy még a varázslatot is használtam miatta...

- Megtalálta az ismerősét, Miss McCleethy? - kérdezi Felicity, akibe ebben a pillanatban szeretnék belerúgni.

- Igen, igen - mondja a tanárnő. - Először azt hittem, hogy csak a szemem káprázott, mert eltűnt a tömegben, de hála istennek, utána megtaláltam.

Ezt nem értem. Hogyan találkozhatott Fowlsonnal, aki semmivel sem volt több ma este, mint egy szellem? Hazudna? Vagy az igazi Fowlson is itt járna közöttünk?

Elfoglaljuk a helyünket. A székek a fallal szemben helyezkednek el. Betolnak egy furcsa szerkezetet a középső sor elé. Egy fémlábakon álló doboz az, ami úgy néz ki, mint egy nagyobbacska fényképezőgép. Az egyik Wolfson fivér frakkban és cilinderben megáll előttünk, és várakozásteljesen dörzsölgeti fehér kesztyűs kezét.

- Hölgyeim és uraim! Köszöntöm önöket az Egyiptomi Csarnokban! Kivételes látványnak lehetnek tanúi ma délután: megidézett szellemek, kísértetek és koboldok jelennek meg a szemük előtt!

A laterna magica mesterei, a Wolfson fivérek, az illúzió teljes eszköztárát felvonultatva lenyűgöző előadást készítettek önöknek. De vajon tényleg illúzióról van-e szó? Vannak, akik megesküdnének rá, hogy a szellemek közöttünk járnak, és hogy az a gázzal és fénnyel működő csodamasina csak arra való, hogy rászabadítsa őket a világra. Mérlegeljenek belátásuk szerint! Kötelességemnek érzem figyelmeztetni önöket, hogy egyedül Párizsban tizennégy hölgy ájult el az előadás első perceiben, és egy úriember teljesen beleőszült a rettegésbe!

Izgatott suttogás fut végig a közönség sorain - az igazgató nagy örömére.

- Még Maskelyne és Cooke, az illúzió nagymesterei, tiszteletre méltó vendéglátóink is minden képzeletet felülmúlónak találták a mai műsort. Ezért a legnagyobb tisztelettel arra kérném önöket, hogy amennyiben van önök között olyan, akinek gyengébb a szíve, vagy akit más szellemi illetve testi betegség gyötör, most hagyja el a helyiséget, mert a bekövetkező esetleges károsodásokért az igazgatóság nem vállal felelősséget.

Három hölgyet és egy urat kivezetnek a teremből, amitől csak fokozódik az izgalom.

- Rendben van. Nem tudom megmondani, mire számíthatunk ma este. Nem tudom, hogy a szellemek együttműködőek lesznek-e, vagy dühösek a zavarásért. Jó szórakozást kívánok... és sok szerencsét!

A fényeket lekapcsolják, és a teremre majdnem teljes sötétség borul. Középen a vasmasina zümmögve életre kel. Egy képet vetít a távolabbi falra: egy szép arcú lány áll a mezőn. A lány lehajol, leszakít egy virágot, és megszagolja! Mozog! Milyen csodálatos! A közönség örvendezve tapsol.

Ann megszorítja a kezemet. - Olyan élethűnek látszik... mintha itt lenne velünk!

Egy másik képet vetítenek. Katonák lovon. A lovak táncolnak, fel-le jár a lábuk. Egy angyal hajol egy békésen alvó kisgyermek ágya felé. Egyik kép lenyűgözőbb, mint a másik, a gázlámpák fényében minden arc előremered.

A falon új fények gyúlnak. Egy krétafehér arcú hölgy jelenik meg hálóingben - egy alvajáró. Lassan változni kezd: a karjairól eltűnik a hús, az arca halotti maszkká merevedik... végül egy csontvázszerű lény áll előttünk. A közönség moraja is megváltozik. A lény felénk tart.

A félelem apró sikolyai hangzanak fel a sötétben. Valaki kiabál: -A húgom! Elájult! Jaj, állítsák le az előadást!

Kent felügyelő hozzánk hajol. - Ne aggódjanak, hölgyeim! Ez része a műsornak. - Be kell vallanom, örülök, hogy a felügyelő mellettünk ül.

- Szellemek! - kiáltja Mr. Wolfson. - Távozzatok!

A falon kísértetek sora jelenik meg, arcuk a szemünk előtt válik jóindulatúból gonosszá.

- Kérem, maradjanak ülve! Attól tartok, a szellemek már nem hallgatnak a Wolfson fivérekre! Már nem engedelmeskednek nekünk! Legyenek résen, mert nem tudom megmondani, most mi következik!

Az izgalom és a rettegés szinte tapintható. Aztán a jelenés megmozdul. Egyre kisebb lesz. Majd egy aranyos kisgyerek nyújt felénk egy szál virágot. Megkönnyebbült nevetés tölti be a termet.

- Jaj, istenem! - nevet fel Mademoiselle LeFarge is. Észreveszem, hogy Miss McCleethy széke üres. Kizárt dolog, hogy a laterna magica bemutató ijesztette volna meg, az a nő semmitől sem fél.

Megpillantom, ahogy sietősen elhagyja a galériát.

- Gemma, hová mész? - suttogja Felicity.

- A mosdóba, ha bárki kérdezné.

McCleethy egy hosszú termen vág át, majd eltűnik egy függöny mögött, amely csigalépcsőt rejt. Veszek egy mély lélegzetet, és biztonságos távolságból követem. Amikor leérek a lépcsőn, azt hiszem, hogy elvesztettem a nyomát. De nem, hallom a lépteit. Olyan halkan, ahogyan csak tudom, követem. Valószínűleg a csarnok alatt lehetünk egy aluljáróban, mert még mindig hallom a fenti tömeg moraját.

Miss McCleethy egy halványan megvilágított terembe lép be, amely tele van kiállítási tárgyakkal: szobrokkal, egzotikus

öltözetekkel, varázseszközökkel, és a Wolfson fivérek egy plakátja is ott van. Valaki azt festette rá, hogy csalók. Egy oroszlánfejű egyiptomi istennő szobra mögött bújok el.

McCleethy egy árnyékos sarokban vitatkozik valakivel. -Hazudtál nekem. Nem szeretem a hazug embereket. Nem szórakozásból vagyunk itt. Megmentettem az életedet. Tartozol nekem. Vagy elfeledted netán?

Nem hallom a választ, és nem látok semmit. Nem fedhetem fel magamat.

- Mostantól kezdve mindenről tudnom kell - követeli McCleethy.

- Ugye nem kell emlékeztesselek arra, hogy azonnal megölnének, ha rájönnének, hogy itt vagy velem? Ha meg akarod őket menteni, akkor követned kell az utasításaimat. Ez az egyetlen mód.

Hátrasimítja a haját, és addig igazgatja a gallérjára tűzött brosstűt, amíg az egyenesen nem áll. - Huszonöt éve köteleztem el magam az ügy mellett. Sem a Raksana, sem egy tizenhat éves lány nem foghat ki rajtam. Na, indulj, mielőtt meglátnának!

A sötétben álló figura eltűnik. Visszahúzódom a szobor mögé, Miss McCleethy pedig visszaindul azon az úton, amelyen jött. Addig várok, amíg már nem hallom a léptei zaját, majd én is a csarnok felé veszem az utam, ahol a közönség egy táncoló kutyának és egy labdazsonglőr bohócnak tapsol.

Lopva McCleethyre tekintek. A dicsőséget, amelyet azért éreztem, mert sikerült becsapnom, most felváltja az óvatosság. Vajon kivel beszélt? Fowlson volt az? Ő kémkedik a Raksanában? Hazudtál nekem, mondta McCleethy. Miről hazudhatott? És kit akarnak megmenteni?

Végül Mr. Wolfson lekapcsolja a laterna magicát működtető lámpát. A teremben fellobbannak a fények, a kísérteties alakok eltűnnek a falakról. Az én kísérteteim azonban kitartóak.

- Köszönöm szépen a szíves figyelmüket, hölgyeim és uraim! -zengi Mr. Wolfson. - Ezek a képek valóban varázslatosak, de nem többek illúziónál. Gáz és fény keltette őket életre. Kedves vendéglátóink, Maskelyne és Cooke, azt a küldetést vállalták fel, hogy leleplezik a csalókat. Azt tanácsolom önöknek, legyenek mindig résen, ne fogadják el az igazságnak álcázott trükköket! Ma este nyolc órakor, valamint holnap délután háromkor és este nyolckor újra várjuk önöket. Szép estét kívánunk mindenkinek!

Kivezénylik a még mindig izgatottan kiáltozó tömeget a csarnokból, néhányan visszamaradnak ajándéktárgyakat vásárolni. Próbálok távol maradni Miss McCleethytől - a barátnőim karjába kapaszkodom.

- Hol voltál, Gemma? - kérdezi Felicity.

- McCleethyt követtem. Titkos találkája volt valakivel.

- Kivel? - kérdezi Ann.

Hátrapillantok, de McCleethy beszélgetésbe merül LeFarge-zsal és a felügyelővel. - Nem láttam, ki volt az. Talán valaki a Raksanából vagy a Rendből - mondom, és elmesélek nekik mindent, amit hallottam.

Az utcákon teljes a bolondokháza: tömeg, hintók, félhomály és nyüzsgés. Öt órára ígértek hintókat, de túl kevés kocsi állt elő ennyi embernek. Egy örökkévalóságig kell majd várnunk.

- Nézzük, mennyit ér a törvény szava! - mondja Kent felügyelő.

Egyenesen a bérkocsikat irányító úriember felé tart.

- Ne haragudjon, hogy magára hagyom, Mademoiselle LeFarge! -mondja McCleethy. - Biztos benne, hogy elboldogul a lányokkal?

- Természetesen - mondja Mademoiselle LeFarge, és megpaskolja McCleethy kezét.

- Miss McCleethy, hát nem jön velünk? - kíváncsiskodik Felicity.

- Ma este egy barátomnál vacsorázom - válaszolja a tanárnő.

- Ki ez a barát? - kérdezi Felicity, nyilvánvalóan megfeledkezve az illemről.

- No de, Miss Worthington! Az igazán nem a maga dolga! - feddi meg Felicityt Mademoiselle LeFarge. Fee elhallgat. Miss McCleethy nem válaszol a pimasz kérdésre.

- Bízom benne, hogy Mademoiselle LeFarge-nak nem lesz önökre panasza, hölgyeim - mondja. - Holnap találkozunk.

- Nem is tudtam, hogy Miss McCleethynek vannak barátai -morogja Ann, amikor McCleethy otthagy bennünket.

Én sem tudtam, de ma éjjel Miss McCleethy tele van meglepetéssel.

A londoni köd bennünket is magába ölel. Kísértetszerű alakok tűnnek fel, akik csak később kapnak határozottabb, emberi vonásokat: cilindert, kabátot, főkötőt. Majdnem olyan izgalmas ez is, mint a Wolfson fivérek bemutatója.

Ann, Felicity és LeFarge figyelmét egy bizonyos Mr. Pinkney vonja magára. Maga a megtestesült Kalliopé: hangszereket utánoz a hangjával, hozzá dobol.

Dr. Van Ripple alakja emelkedik ki a ködből, gyorsan biceg a botjával. Beleütközik egy férfiba. - Elnézését kérem, uram. Sajnos baj van a lábammal, és ez a köd...

- Semmi probléma - mondja az úriember. Amikor segít, hogy dr. Van Ripple visszanyerhesse az egyensúlyát, látom, hogy a bűvész benyúl a férfi zsebébe, és elemel egy aranyórát.

Illuzionista mester - na, persze. A zsebtolvajlás mestere.

- Elnézést, elnézést... - mondja a doktor, és mindenki utat ad neki. Kivéve engem. Összekapcsolódik a tekintetünk. A doktor megriad.

- Tetszett a bemutató, drága hölgy?

- Melyik bemutató? - kérdezem tőle kedvesen. - A Wolfson fivéreké, vagy az, amelyiknek éppen most voltam szemtanúja? Az aranyóra című?

- Tévedés történt - mondja dr. Van Ripple, és a szeme tágra nyílik rémületében.

- Nem mondom el senkinek - nyugtatom meg. - De cserébe kérnék valamit. Amikor Miss LeFarge a Spence nevet említette, ön feltűnően elsápadt. Miért?

- Mennem kell...

- Hívjam a felügyelőt?

Dr. Van Ripple megfeszül. - Az asszisztensem a Spencebe járt.

- A Spenceben tanult?

- Legalábbis azt állította.

Az arcát kutatom. - Honnan tudhatnám, hogy az igazságot mondja?

A szívére teszi a kezét. - Úriemberi becsületszavamra esküszöm...

Elhallgattatom. - Úgy hiszem, úriemberi becsületszót emlegetni az ön esetében kissé megkérdőjelezhető, uram.

Nem kapja el a szemét. - Akkor bűvész becsületszavamra. Esküszöm, hogy az igazat mondtam.

Megérkezik a hintónk. - Gyerünk, lányok! - hív Mademoiselle LeFarge.

- Ne várassa meg őket! - mondja a doktor, és zsebre vágja az órát.

Hihetek egy tolvaj szavának?

- Dr. Van Ripple... - kezdem, de elhesseget a botjával. - Kérem, uram, csak a nevét szeretném tudni, semmi mást, és akkor többé nem zargatom! Ígérem!

Belátja, hogy nem adom fel. Felsóhajt. - Rendben van. A hölgy neve Mina volt. Miss Wilhelmina Wyatt.

*

Mina, Miss Wilhelmina Wyatt, a Titkos társaságok története szerzője, a látomásbeli hölgy a Spencebe járt, és az egyik nővére elárulta.

Abban a pillanatban, amikor Mademoiselle LeFarge elalszik a hintóban, halkan beszélgetni kezdünk.

- Wilhelmina Wyatt! Ha belegondolok, hogy nálunk van a könyve azokkal a félelmetes titkokkal! - fakad ki Ann.

- De hát olvastuk a könyvet - mondom. - Mit nem vettünk észre? Nincs benne szó semmi veszélyesről.

- Hacsak az nem minősül veszélynek, hogy mindenki elalszik felette - ásít Felicity.

- Felfedeztünk néhány dolgot benne a Rendről - köti az ebet a karóhoz Ann. - Gemma, a könyv nélkül sohasem tudtad volna meg, kicsoda is Kirké igazából - emlékeztet bennünket, és igaza van. Abból a könyvből tudtuk meg, hogy a Rend tagjai gyakran anagrammák mögé rejtették valódi kilétüket. Így jöttünk rá, hogy szeretett mentorunk, Hester Asa Moore, valójában Sarah Rees-Toome volt.

Felicity az ülésen dobol. - Van valami, ami mindig is zavart abban a könyvben. Miért vásárolta meg Miss McCleethy? Ha ő is a Rend tagja, minek neki egy könyv a Rendről?

Karácsonykor követtük Miss McCleethyt az Arany hajnal könyvesboltba a Strandnél. Ezt a könyvet vette meg, így mi is kértünk egy példányt belőle, de egészen eddig azt gondoltam, hogy ez is csak egy Miss McCleethy furcsaságai közül. Nem jutott eszembe, hogy esetleg valami mélyebb, talán sokkal sötétebb titok lappanghat a vásárlás mögött.

- Az egyik látomásomban Miss McCleethy is felbukkant -emlékeztetem a lányokat. - Lehet, hogy ő az a nővér, akit dr. Van Ripple emlegetett.

- Igen, bár azt mondtad, hogy csak az arcát láttad - teszi hozzá Felicity. - Nem láttad őket együtt.

A meztelen faágak nekikoccannak a hintónak. De megmenekülünk az éjszaka karmai közül, már látszanak a Spence fényei. Égnek a lámpák, a kivilágított épület fénylik a sötét éjszakában. Csak a Keleti Szárny fekete. A felhők gyorsan szállnak, előbújik a hold. A tetőről a vízköpők figyelnek, íves szárnyuk ijesztő árnyékot vet a holdfényben. A kőből faragott szörnyetegek mintha megfeszülnének, ugrásra készek. Egy pillanat erejéig eszembe jut az a dermesztő hallucináció, amikor a hintóban ültem Felicityvel. Az a nyitott száj, az összecsukódó, éles fogak, a vékony vérpatak... rájuk sem bírok nézni.

- Nos, én még mindig azt állítom, hogy ha valami nagy titkot rejtene a könyv, már régen megtaláltuk volna - győzködöm őket.

Ann a csillagok sokaságát nézi. - Talán nem jó helyen kerestük.

Egy órával később már Felicity szobájában ücsörgünk, és a Titkos társaságok történetét böngészgetjük a gyertya halovány fényénél.

- Keressetek olyan bekezdést, ami a Holtak Fáját említi! - kérem a lányokat. - Talán először azért nem tűnt fel, mert nem ismertük a jelentőségét.

Egyik idegesítően homályos oldalt a másik után böngésszük, míg a szavak össze nem futnak a szemünk előtt. Sorban felolvasunk a könyvből. Találunk említést a druidákról, a gnosztikusokról, a boszorkányüldözésről és a pogányságról, és van néhány illusztráció is, de ezektől sem leszünk okosabbak. Újra végigolvassuk a Rendről és a Raksanáról szóló sorokat, de semmi újat nem találunk. A Holtak Fáját egyszer sem említi a könyv.

Továbblapozunk, és találunk egy képet egy toronyról. Folytatom az olvasást.

- Glastonbury Tor. Stonehenge. Iona a Hebridákon. A gízai piramisok és a Szfinx. A csillagok és a Föld állása miatt varázzsal teli helyek - olvasom ásítozva. - A Föld megszentelt pontjaira különböző jelzések mutatnak. Utóbbiak lehetnek templomok, temetők, kőből kirakott körök, erdők, kastélyok, csak hogy néhányat említsünk. A legfőbb papnők, a nagy tiszteletű druidák úgy hitték, hogy a szellemek ezeken a helyeken járnak...

- Gemma, itt sincsen semmi - nyűglődik Felicity. A fejét és a karját lelógatja az ágy végénél, mint egy unatkozó gyerek. - Nem mehetnénk most azonnal a birodalmakba? Pip vár.

- Ez a könyv legalább ötszáz oldalas - érvel Felicity javaslata mellett Ann is. - Egész éjjel itt rostokolhatunk felette. Szeretnék a varázslattal játszani!

- Igazatok van - mondom, és becsukom a könyvet. - Irány a birodalmak!

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Miss McCleethy a visszatérése után egyetlen alkalmat sem szalaszt el, hogy a jelenlétére figyelmeztessen bennünket. Állandóan ott csattogtatja az ostorát mellettünk. Kétféleképpen lehet a dolgokat csinálni: jól és rosszul. A jelek szerint jól csak McCleethy módon lehet. Szigora ellenére mégis ő az, aki a tanárok közül szeret nagyokat sétálni. Ahogy kizöldülnek a fák, hálásak vagyunk, hogy legalább a gyalogtúrák ideje alatt nem kell a Spence levegőtlen falai között sínylődnünk.

- Úgy gondolom, az lesz a legjobb, ha ma odakint rajzolgatunk -hirdeti ki a tanárnő. Mivel az idő kivételesen szép, a bejelentést nagy tetszésnyilvánítás fogadja. Főkötőt húzunk, nehogy hófehér bőrünk kiszeplősödjön, bár esetemben ez késő bánat. Eszembe jutnak azok a gyönyörűséges, forró napok Indiában, amikor mezítláb rohangáltam a repedezett földön. A nap ereje apró, barna pöttyök formájában beletetoválta a bőrömbe azoknak az időknek az emlékét. Olyan vagyok, mintha az istenek homokot szórtak volna nedves arcomra és orromra.

- A nap megáldott téged - mondta mindig Sarita. - Nézd, mennyi csókot nyomott az arcodra, hogy aki lát, mind irigyeljen.

- Téged jobban szeret a nap - mondtam neki, és végigsimítottam szőlőindákra emlékeztető, száraz karját. Sarita csak nevetett.

De ez nem India, itt senki sem fogja irigyelni a szeplőimet. A nap nem mutathatja meg, kit szeret.

Miss McCleethy átvág velünk a sáros gyepen, mely teljesen tönkreteszi a cipőnket.

- Hová megyünk? - morog Elizabeth a hátunk mögött.

- Miss McCleethy, messze van még? - kérdezi Cecily.

- A séta magának sem árt, Miss Temple. Ne halljak több nyafogást! - feleli Miss McCleethy.

- Nem is nyafogtam - felesel Cecily, de senki sem csatlakozik a „jó” ügyhöz. Ha siránkozásból bajnokságot rendeznének, Cecily vinné el az első díjat.

Miss McCleethy keresztülvezet bennünket az erdőn. Elhaladunk a tó mellett, amely most a szürke eget tükrözi, és egy keskeny, szeszélyesen kanyargó útra térünk rá, amelyen eddig még soha nem jártunk. Nemsokára egy domb aljához érünk. A dombtetőn egy apró temetőkert van, Miss McCleethy oda irányítja a csapatot. Kiterít egy takarót a sírok között, és ráteszi a piknikkosarat.

Elizabeth összefogja magán a köpenyét. - Miért hozott minket ilyen szörnyűséges helyre, Miss McCleethy?

- Azért, hogy emlékeztessem magukat arra, hogy az élet rövid, Miss Poole - mondja Miss McCleethy, és egy pillanatra összeakad a pillantásunk. - Ráadásul egy piknikhez tökéletes választás. Ki kér süteményt és limonádét?

Széles mozdulattal kinyitja a piknikkosarat, melyből Brigid mennyei almatortájának illata száll fel. Vastag szeleteket kínál körbe. Limonádét is kapunk. Lustán eszegetünk és rajzolgatunk. Miss McCleethy a limonádéját kortyolgatja. Szeme a távolba mered, a zöld domboldalakra és a kopaszodó férfiak fején ágaskodó hajtincsekre emlékeztető, magányos facsoportokra. - Van valami különleges ebben a helyben.

- Tényleg szép - mondja Ann.

- Kicsit sáros - csámcsogja Cecily. - Nem olyan szép, mint Brighton. - Elképzelem, amint a nyafogásért kapott kupát tisztogatja.

Ann fellelkesül. - Brigid azt állította, hogy valószínűleg Jézus is ezeken a domboldalakon járt társával, az Arimateai Józseffel, és hogy a gnosztikusok is vonzódtak ehhez a helyhez.

- Kik azok a gnosztikusok? - vihog Elizabeth.

- Kora keresztény misztikus szekta, bár inkább mondanám pogánynak, mint kereszténynek - feleli Miss McCleethy. - Én is hallottam ezt a történetet, Miss Bradshaw. A britonok szerint

Camelot is valahol errefelé lehetett. Merlin azért itt jelölte ki a helyét, mert érezte a varázslatot.

- Mitől lesz egy hely varázslatos? - kérdezi Felicity tele szájjal. Kap is egy megrovó pillantást Miss McCleethytől.

- Miss Worthington, nem vagyunk vademberek - korholja a tanárnő Fee-t, és egy szalvétát nyújt felé. - Az ókorban sokan hittek abban, hogy bizonyos helyek különleges erővel bírnak. Imádkozni is ezekre a helyekre jártak.

- Ez azt jelenti, hogy ha beállok a Stonehenge közepére, akkor olyan hatalmas király lehet belőlem, mint Artúr? - kérdezi Cecily nevetve.

- Nem. Úgy gondolom, az erőt nem kapja meg mindenki, csak a kiválasztottak. Csak azok, akik arra méltók - mondja a tanárnő élesen. - A tündérmesékben és mítoszokban is az olvasható, hogy szigorú törvények védik a varázslat használatát. Ha nem így lenne, káosz törne ki. Nézzék csak! Mit látnak? - Miss McCleethy a zöld horizont felé mutogat.

- Dombokat - feleli Ann. - Utakat.

- Virágokat és bokrokat - teszi hozzá Cecily. Úgy néz Miss McCleethyre, mintha díjat várna tőle az okosságáért.

- A bizonyítékot láthatják. Bizonyítékot arra, hogy az ember legyőzheti a természetet, hogy a káosz visszafordítható. A rend, a törvény szükségességének bizonyítékát láthatják. A káoszon úrrá kell lenni. Amennyiben magunkban fedezzük fel, gyökeresen ki kell irtani, és vasfegyelemmel pótolni.

Ilyen könnyű lenne legyőzni a káoszt? Ha ez így van, akkor képesnek kellene lennem arra, hogy úrrá legyek a lelkemet dúló pokoli zűrzavaron, hogy kijussak a vágyak, szükségletek és kételyek szörnyű labirintusából, amely miatt mindig úgy érzem, hogy nincs helyem a természet rendjében.

- De nem épp azért gyönyörű sok kert, mert tökéletlen? -kérdezem, és McCleethyre pillantok. - Nem lehetnek a furcsa, tévedésből kibújt virágok ugyanolyan szépek, mint a nagy gonddal ültetett és ápolt növények?

Elizabeth lebiggyeszti az ajkát. - Most tényleg a művészet hatalmáról akarunk beszélni?

Miss McCleethy szélesen elmosolyodik. - Tökéletes folytatása a témának. Nézzék meg a nagy mesterek munkáit! Látni fogják, hogy szigorú szabályok szerint alkották műveiket. A vonalaknak, a fénynek és a színeknek is megvannak a maguk szabályai. - Szinte sakkban tart a tekintete. - Nincs művészet rend nélkül.

- És az impresszionisták Párizsban? Azok nem a rendre törekszenek, inkább az érzéseiket követik - mondja Felicity, és felcsipkedi a tortamorzsákat.

- Mindig akadnak lázadók és radikálisok - enged a negyvennyolcból Miss McCleethy. - Azok, akik a társadalom peremén élnek. De mivel járulnak ők hozzá a társadalom jólétéhez? Csak a nyereség érdekli őket, a befektetés nem. Határozottan az a véleményem, hogy azok alkotják a társadalom gerincét, akik keményen dolgoznak, és képesek félretenni önző vágyaikat. Mi történne, ha hirtelen mindannyian úgy döntenénk, hogy teszünk a társadalmi rendre, és mostantól szabadon élünk? A civilizáció összeomlana. A kötelességtudás boldogít, csak úgy, mint az, hogy tudjuk, hol a helyünk a világban. így él egy jó angol. Kizárólag így.

- Így van, Miss McCleethy - mondja Cecily. Mi egyebet is várhattam volna tőle?

Tudom, hogy Miss McCleethy lezárta ezt a beszélgetést, de nekem még van mondanivalóm. - Lázadók és radikálisok nélkül nem változna semmi, nem lenne kit helyre tenni. Haladás sem lenne.

Miss McCleethy elgondolkodva rázza a fejét. - Igazi haladás csak akkor történhet, ha a biztonságot megteremtjük hozzá.

- És ha a biztonság... csak egy illúzió? - mondom, és hangosan gondolkodom. - Mi van, ha biztonság nem is létezik?

- Akkor elbukunk. - Miss McCleethy belecsíp a maradék tortaszeletbe, ami morzsákra esik szét. - Beköszönt a káosz.

Aprót harapok a süteményemből. - Mi van akkor, ha a káosz valami újnak a kezdete? Mi van akkor, ha elengedjük magunkat, és igazán szabadok leszünk?

- Maga megkockáztatná. Igaz, Miss Doyle? - Miss McCleethy egyenesen a szemembe néz. Egy idő után nem bírom tovább, lesütöm a szememet.

- Én ezt már nem is értem - kotyog Elizabeth.

- Miss McCleethy, olyan kemény a föld! Nem térhetnénk vissza a Spencebe? - panaszolja Martha.

- Nos, rendben van. Miss Worthington, ön megy elöl. Lányok, kövessék! - Miss McCleethy egy szalvétába gyűjti a morzsákat, és szorosan összeköti. - Rend. Rend a lelke mindennek. Miss Doyle, kérem, segítsen összeszedni a dolgainkat!

Felicity és én összenézünk. Felemeli a kezét, azt mutatja, mintha elvágná a torkát. Ha hazaérünk, majd elmondom neki, milyen bölcsnek találtam a reakcióját. Miss McCleethy felkap egy vadvirágokból kötött csokrot, és int, hogy kövessem a temetőbe. Meredek domboldalon kell felkapaszkodnunk. Itt már a szél is erősebben fúj. Kiszabadítja a tanárnő néhány fürtjét, ott repkednek az arca körül. Megpuhítják a kemény vonásokat. A dombtetőről látom a lányokat, vidáman lépkednek egymás után. A távolban a Spence úgy emelkedik ki a tájból, mintha annak szerves része lenne, mintha mindig is létezett volna, akár a fák, a sövény és a messzi Temze folyó.

Miss McCleethy egy egyszerű sírkő tövéhez helyezi a virágot. Eugenia Spence, szeretett nővérünk, 1812. május 6. - 1871. június 21.

- Nem is tudtam, hogy Mrs. Spence-nek van sírja.

- Biztosan azt szerette volna, hogy így emlékezzünk meg róla. Egyszerűen, minden ceremónia nélkül.

- Milyen volt? - kérdezem.

- Eugenia? Fürge észjárású, és bámulatosan bánt a varázslattal. Ő volt a Rend leghatalmasabb tagja. Kedves, de következetes. Hitt abban, hogy a szabályokat maradéktalanul be kell tartani, mert minden kihágás katasztrófát vonz maga után. Ez az iskola volt az élete. Sokat tanultam tőle. A mentorom volt. Nagyon szerettem.

Leporolja a kezét, és felhúzza a kesztyűjét.

- Nagyon sajnálom - mondom. - És sajnálom, hogy az anyám...

Miss McCleethy gyorsan begombolja a köpenyét. - A káosz ölte

meg, Miss Doyle. Két lány fittyet hányt a szabályoknak. Ez kedves tanárnőnk életébe került. Emlékezzen rá!

Nem akarom mutatni neki, mennyire szégyellem magam, de piruló arcom elárul.

- Ne haragudjon! - kérlel Miss McCleethy. - Túl kemény voltam. Bevallom, nagyot csalódtam, amikor megtudtam, hogy Mary lánya jelenti a kulcsot a birodalmakhoz. Még hogy Eugenia halálának okozója szülje meg a megmentőnket... - mondja, és a fejét csóválja.

- Mintha a sors tréfát akarna űzni belőlünk.

- Én nem vagyok olyan rossz, amilyennek mondanak -tiltakozom.

- Arra fel kell készülni, hogy valaki naggyá válhasson. De ha csak ránk szakad... Attól féltem, hogy az anyja vére meggondolatlan lépésekre sarkallja majd. - A Spence irányába pillant, ahol a munkások buzgó kalapálással építik újjá a Keleti Szárnyat. - Azóta sem sikerült belépnie a birodalmakba, és visszaszereznie a Templom varázslatát?

- Sajnos nem. - Eugenia Spence sírkövére meredek, és remélem, hogy Miss McCleethy nem veszi észre, hogy belepirultam a hazugságba.

- Magam is szeretném tudni, miért esik olyan nehezemre hinni önnek - mondja.

- Létezik más mód is, hogy beléphessünk a birodalmakba? -kérdezem, mert ideje témát váltani.

- Nem tudok róla - mondja Miss McCleethy. Egy kóbor tincset a fülem mögé igazít. - Türelmesnek kell lennünk. Biztos vagyok benne, hogy a hatalma egy nap visszatér.

- Vagy kiderül, hogy a birodalmak nem tartanak érdemesnek a folytatásra... - emlékeztetem.

Elmosolyodik. - Azt kétlem, Miss Doyle. Jöjjön, szedjük össze a holminkat!

Követem a piknik helyszínére.

Érzem, hogy a hajtincs, amit az előbb megigazított, most ismét szabadon repked az arcom mellett. - Miss McCleethy, ha a varázslat újra feltámadna bennem... és ha újra beléphetnék a birodalmakba... a Rend készen állna szövetséget kötni a birodalmak népeivel?

Düh lobban a szemében. - Azokkal akarna szövetségre lépni, akik évszázadok óta az elpusztításunkra törekednek?

- De ha a dolgok azóta megváltoztak...

- Nem, Miss Doyle. Vannak dolgok, amelyek sohasem változnak meg. A hatalmunk és a hitünk miatt a birodalmakon belül és kívül is üldöznek bennünket. Nem engedünk ilyen könnyen. Az a küldetésünk, hogy a varázslatot a Templomhoz kössük, hogy újrateremtsük a rúnákat, és hogy a birodalmakban visszaállítsuk a rendet. Azóta a szörnyű tragédia óta nem vagyunk biztonságban.

- Volt valaha biztonság a birodalmakban? Nekem nem úgy tűnik.

- Természetesen volt. És lesz is, ha minden úgy lesz, mint régen.

- De nem mehetünk vissza a múltba. Csak előre lehet menni -mondom, és engem is meglep, hogy Miss Moore gondolatai visszhangoznak a szavaimban.

Miss McCleethy gúnyosan felkacag. - Hogyan süllyedhettünk idáig? Az anyja majdnem elpusztított bennünket, ön pedig kész leszögezni a koporsó fedelét. Fogja meg ezt a kosarat, legyen szíves!

Éppen a limonádés üveget nyújtom felé. Összeütközünk. Az üveg apró darabokra törik.

- Nagyon sajnálom - mondom, és összeseprem a szilánkokat.

- A legegyszerűbb dolgokból is felfordulást csinál, Miss Doyle. Hagyja csak! Majd én!

Elszaladok. Ősrégi sírkövek között cikázom, a feliratok azokhoz szólnak, akiket akkor szerettek igazán, amikor már nem voltak.

*

A Keleti Szárnynál éppen zendülés készül. Felicity odaszalad hozzám, és beránt a fák közé, ahonnan a lányok biztonságos távolságból követik az eseményeket. A férfiak elhagyták az épületet. Egymás mellett állnak, fejükön sapka, és karba tett kézzel hallgatják a kivörösödött arcú Mr. Miller ordítozását.

- Én vagyok a művezető, és azt mondom, hogy be kell fejezni a munkát, különben senki sem kap egy fillért sem! Lóduljatok!

A férfiak izegnek-mozognak. A sapkájukat igazgatják. Az egyikük a fűre köp. Egy magas, izmos férfi lép elő. Idegesen a társaira pillant.

- Valami nem stimmel.

Mr. Miller kagylót formáz a kezével, és a füléhez emeli. - Mi van?

- Én meg a fiúk beszélgettünk. Valami nagyon nem stimmel odabe'.

- És az stimmelni fog, ha egy pennyt sem kapsz? - kiabálja Mr. Miller.

- Akkor hová tűnt Tambley? És Johnny? Éjjel elmegy reggel meg nem gyön vissza? - kiáltja egy másik férfi. Inkább rémült, mint dühös. - Csak úgy felállnak, oszt elmennek egy szó nélkül? Nem gondójja, hogy ez több mint furcsa?

- Az ilyen beszéd ijesztette el őket! Nem is baj. Gyáva kutyák. Ha engem kérdeztek, szerintem tisztítsuk meg az erdőt a cigányoktól! Nem csodálkoznék rajta, ha kiderülne, hogy benne van a kezük. Begyünnek az országba, és elveszik a tisztességes britek munkáját? Harc nélkül hagyjuk, hogy elátkozzanak?

- Az emberei isznak. Elég nagy átok az! - Ithal parádézik le a domboldalon. Egy tucat cigány ereszkedik le a nyomában. És Kartik. A szívem gyorsabban ver. Miller emberei jóval többen vannak a cigányoknál.

Miller felszalad a dombra, és Ithal felé sújt, aki egy tapasztalt bokszoló eleganciájával hajol félre az ütés elől. A két férfi összeverekedik, mindkét tábor biztatja a saját emberét. Ithal hatalmasat üt Mr. Miller állkapcsára. Az megpördül. Kartik a csizmájában lévő tőr markolatán tartja a kezét.

- Elég legyen! Hagyják abba! - kiáltja Brigid.

Az egész iskola kiürül, mindenki a verekedőket figyeli. Újabb és újabb csapásokat osztanak. Most már mindenki küzd.

- Az hogy lehet, hogy tőletek senki sem hiányzik? - ordítja Mr. Miller egyik embere.

- Az nem bizonyíték! - mondja Ithal ökölbe szorított kézzel.

- Nekem elég! - morogja egy másik férfi. Ithal hátára ugrik, és mint egy állat, letépi az ingét. Kartik húzza le Ithalról. A férfi most rátámad, de Kartik gyors rúgása miatt elveszti az egyensúlyát. A gyepen kitör a káosz.

- Hát nem izgalmas? - kérdezi Felicity csillogó szemmel.

Ekkor érkezik meg Mrs. Nightwing. Úgy viharzik keresztül a gyepszőnyegen, mint a testőrét felelősségre vonó Viktória királynő. -Ez nem járja, Mr. Miller, ez nagyon nem járja!

Elena anya bukdácsol át a tisztáson. Kéri a férfiakat, hogy hagyják abba. Nagyon le van gyengülve, egy fa törzsébe kapaszkodik. - Ez a hely a bűnös! Az én Carolinámat is elvette! Szóljanak Eugéniának! Kérjék meg, hogy tegyen rendet!

- Ez bolondgombát evett - motyogja valaki.

A csetepaté egy pillanatra abbamarad. Kartik lép elő. Felhasadt az alsó ajka. - Ha összefogunk, nagyobb eséllyel foghatjuk el a bajok okozóját. Őrséget is állhatnánk, amíg ti alszotok...

- Persze, majd pont ti fogtok őrséget állni! Jó esetben kiürített zsebbel, rosszabb esetben átvágott torokkal ébrednénk! - kiabálják a munkások.

Megint kitör a zűrzavar, a két csoport tagjai egymást vádolják, egy újabb verekedés lóg a levegőben.

Mrs. Nightwing masírozik be a csatamezőre. - Uraim! Az indítvány elfogadhatónak tűnik. A cigányok őrséget állnak, hogy az emberei nyugodtan alhassanak - intézi a szót a művezetőhöz.

- Kizárt dolog! - mondja Mr. Miller.

- Akkor is őrséget állunk! - mondja Ithal. - A magunk védelmére.

- Micsoda felfordulás! - csettint a nyelvével rosszallóan Mrs. Nightwing. - Lányok, maguk meg mit állnak ott tátott szájjal, mint egy csapat liba? Azonnal térjenek vissza az osztálytermekbe!

Amikor elmegyek Kartik mellett, a tekintetemet mereven a többi lányra szegezem. Ne rá, Gemma! Nem válaszolt a hívásodra. Menj tovább!

Csak a Spence kapujában engedek meg magamnak egy futó pillantást a hátam mögé. Kartik engem néz.

- Levelek! Levelek! - Brigid hozza a heti postát a faluból. A leckét máris elfelejtjük, köré gyűlünk, szomjazzuk az otthonról érkező szavakat. A kicsik az édesanyjuk levele fölött szipognak, nekik még nagyon honvágyuk van. De mi, nagyobbak, a pletykákat szeretnénk hallani.

- Aha! - mutat fel Felicity egy borítékot diadalmasan. -Legeltessétek a szemeiteket!

- „Szívélyesen meghívjuk Önt és kedves családját a Miss Felicity Worthington tiszteletére rendezett Török bálra. Helyszín: Lord és Lady Markham otthona. Időpont: este nyolc óra.” - olvasom hangosan. - Jaj, Felicity, ez csodálatos!

Fee a szívéhez szorítja a borítékot. - Szinte a számban érzem a szabadság ízét! Te kaptál valamit, Gemma?

A feladóra nézek. - Csak a nagymama írt - mondom, és a könyvem lapjaim közé teszem a levelet.

Felicity felvonja a szemöldökét. - Ki sem nyitod?

- Majd kinyitom. Később - mondom, és Annre pillantok. Mindenki kapott levelet, csak ő nem. Minden postaosztásnál szembesülnie kell azzal, hogy senki sem törődik vele, hogy senkinek sem hiányzik.

Brigid az egyik levelet a fény felé tartja, és morog. - Tán megveszett az az ember! Ez nem is nekünk jött! A címzett Miss Nan Washbrad. Itt nincsen Nan Washbrad.

Ann majdnem kitépi a kezéből a borítékot. - Hadd lássam!

Brigid elhúzza előle. - Szó sem lehet róla! Majd Mrs. Nightwing eldönti, mi lesz a sorsa.

Tehetetlenül figyeljük, ahogy Brigid Mrs. Nightwing többi borítékja közé csúsztatja Miss Trimble régóta várt levelét. A kupac eltűnik a kötényzsebben.

- Biztos, hogy Mr. Katztól jött. Vissza kell szereznünk! - mondja Ann kétségbeesetten.

- Ann, hová teszi Brigid Nightwing leveleit? - kérdezem.

- Az asztalára - mondja Ann, és nagyot nyel. - Az emeleten.

Az esti imáig várnunk kell, addig meg sem kísérelhetjük megszerezni Ann levelét. Amíg a lányok felmennek a kendőjükért és az imakönyvükért, ellopózunk mellőlük, és beosonunk Nightwing irodájába. Minden olyan régi itt, akárcsak az a fűzővel egybeszabott, kikeményített alsószoknya, amit Nightwing a ruhája alatt visel, és ami már szörnyen divatjamúlt.

- Intézzük el gyorsan! - mondom.

Kihúzogatjuk a fiókokat, keressük Ann levelét. Kinyitok egy kisebb szekrényt, és bekukkantok. A polcok tele vannak könyvekkel: Azigazi szerelem, írta Miss Mabel Collins. Az Életem és szerelmem Mrs. Forrestertől. Erős vágy. Trixie becsülete. A vak Elsie bűne. Dicsőséges galopp. Kivárás.

- Nem fogjátok elhinni, hogy mit találtam! - mondom vihogva. -Romantikus regényeket! El tudjátok képzelni?

- No de, Gemma! - korhol Felicity az őrhelyéről, az ajtó mellől. -Most fontosabb dolgunk is van!

Elszégyellem magam, és elindulok, hogy becsukjam a szekrényt, amikor észreveszek egy levelet. A bélyegző szerint 1893-ban adták fel. Túl régi ahhoz, hogy Ann-nek címezzék. Megfordítom a borítékot, a törött pecsét egy félholdat és egy szemet ábrázol. Kiveszem a levelet. Nincs rajta megszólítás.

Nem törődtél a figyelmeztetéseimmel. Amennyiben ragaszkodsz a tervedhez, leleplezlek...

- Megtaláltam! - kiáltja Ann.

Felicity pánikba esik. - Valaki jön a lépcsőn! - szól oda nekünk.

Mindent sietve visszapakolok, ahogy volt, és becsukom a szekrényajtót. Ann kiveszi a levelét, és gyorsan az előcsarnokba megyünk. A drapériával borított ajtónál Brigid szidással fogad bennünket. - Tuggyák, hogy oda nem mehetnek fel!

- Zajt hallottunk! - Felicity folyékonyan hazudik.

- Igen, és nagyon megijedtünk! - tódítja Ann.

Brigid idegesen és gyanakodva a csarnok felé pillant. - Hívom Mrs. Nightwinget, majd...

- Ne! - kiáltjuk egyszerre.

- Nem szükséges - mondom. - Csak egy sündisznó jutott be az épületbe.

Brigid elfehéredik. - Sündisznó! Futok a seprűmért! Nem fog egy sündisznó ámokfutást rendezni az én házamban!

- Csak így tovább, Brigid! - szólok utána. - Szerintem francia sün lehetett!

- Francia sün? - kérdezi Felicity ámuló arccal.

- Oui - felelem.

Ann a szívéhez szorítja a levelet. - Megszereztük, amiért jöttünk. Gyerünk! Ismerni akarom a sorsomat.

Már esteledik, amikor a kápolnához érünk, a nap lassan eltűnik a látóhatár alatt.

- Mit ír? - Felicity megpróbál belelesni a levélbe, de Ann nem hajlandó megmutatni neki.

- Ann! - kiáltunk rá mindketten.

- Jól van, na! - Ann felénk nyújtja a levelet. Mohón kitépjük a kezéből. - Hangosan olvassátok! Tudni akarom, hogy nem álmodom.

- „Igen tisztelt, kedves Miss Washbrad! - Fee és én egyszerre olvasunk. Ann csukott szemmel és mosolyra húzott szájjal minden egyes szót utánunk mond. - Remélem, hogy levelem jó egészségben találja. Beszéltem Mr. Katzcal, aki felajánlott önnek egy lehetőséget a találkozásra, az eljövendő hétfőn, kettő órakor. Azt tanácsolom önnek, kedvesem, hogy ne késsen el. Mr. Katzcot semmi sem kedvetleníti el jobban a pontosság hiányánál. A tehetségét az úr figyelmébe ajánlottam. A szépsége önmagáért beszél.”

- „Üdvözlettel, Lily Trimble.”

- Ó, Ann! Ez csodálatos! - mondom, és odaadom neki a levelet, amit azonnal a ruhája alá gyűr, a szíve fölé.

- Ugye? Ugye, hogy az? - Az öröm teljesen átváltoztatja Annt. Már ettől az apró reménysugártól is magasabbnak látszik.

Kézen fogva szaladunk a kápolnához, hiszen ennek a délutánnak már búcsút kell mondanunk, a lenyugvó nap tüzes rózsaszín fényt hagy maga után.

A pulpituson az egyik fiatalabb lány olvas a hatalmas Bibliából. Aprócska teremtés, nem lehet több tízévesnél, és erősen selypít, ami miatt félő, hogy az imádság hamarosan nevetésbe fullad.

- „Ész akkor a kítyó aszt mondta az asszonynak, nem fogsz meghalni... ”

- Gemma! - súgja Ann. - Nem mehetek el Mr. Katzhoz!

- Ezt meg hogy érted? - kérdezem a Bibliám mögül. Elfelhősödik az arca, a korábbi örömnek már nyoma sincs rajta. - Azt hiszi, hogy Nan Washbrad vagyok.

- Az csak egy név. Lily Trimble is megváltoztatta az övét. Cecily csendre int, én meg mindent megteszek, hogy értésére adjam, mennyire nem érdekel.

- De még azt is írta, hogy... a szépségem önmagáért beszél. Hát nem látod? Én nem az a lány vagyok! Teremthetünk illúziókat... de hogyan tarthatnánk meg őket örökké?

- „Mert Iszten tudja, hogy ha eszel a természből, iszteni leszel, mert kinyílik a szemed, ész meg tudod a rosszat a jótól...”

- Iszteni leszel - utánozza Felicity. Furcsa köhögő roham tör ki a padsorunkban: a nevetgélést próbáljuk leplezni.

Miss McCleethy a nyakát nyújtogatja, és összeszűkül a szeme, amikor meglát minket. Felemeljük a Bibliánkat, mintha missziós iskolában lennénk. Lopva Mrs. Nightwingre nézek. Egyenesen ül, maga elé mered, az arckifejezése épp olyan kifürkészhetetlen, mint a Szfinxé.

A gondolataim visszatérnek a szekrényben rejtegetett levélhez. Milyen figyelmeztetéssel nem törődött Mrs. Nightwing? Milyen tervről beszélt?

Hirtelen összefolynak előttem a Biblia betűi, és a világ ismét megmerevedik körülöttem. A pulpituson kínlódó lány nem olvas tovább. Úgy érzem, megfulladok, kiver a víz.

- Ann? Felicity? - hívom őket, de egy másik idősíkhoz tartoznak.

Émelyítő sziszegés visszhangzik a kápolna falai között.

- F-Fee... - suttogom, de nem hallja. A sziszegés felerősödik.

Jobb oldalról jön. Lassan megfordulok, a szívverésem felgyorsul.

Hatalmas erőfeszítésnek tűnik szememet a padlóról a színes üvegablak, az angyal és a gorgófej felé emelnem...

- Jaj, Istenem...

A pánik hátrálásra késztet, de a mozdulatlan lányok elállják az utamat, így kénytelen vagyok végignézni, hogy az ablak megelevenedik. Olyan, mintha ismét a Wolfson fivérek laterna magica előadásán járnék, az angyal egyenesen felém tart, a levágott gorgó-fejet a magasba emeli.

- Óvakodj a május születésétől - sziszegi a fej.

Hangos kiáltással visszatérek, és a dolgok ismét a megszokott kerékvágásban haladnak tovább. Beleütközöm Annbe, aki emiatt Felicitynek vágódik, és így tovább, mint egy emberi dominó.

- Gemma! - kiáltja Ann, és csak akkor tudatosul bennem, hogy a karjába kapaszkodom.

- Bo-bocsánat - dadogom, és letörlöm a verejtéket a homlokomról.

- Fúj! Tessék! - Felicity egy zsebkendőt nyújt felém.

Felzúg az orgona, énekelni kell. Remélem, hogy a magas hangok elfedik a szívem vad dobogását. A lányok felemelik az énekeskönyvüket, és a hangjuk magabiztosan száll a magasba. Az ajkam mozog, de hang nem jön ki a számon. Reszketek, kiver a hideg verejték.

Ne nézz oda! De ha egyszer muszáj...

Óvatosan, nagyon óvatosan jobb felé fordítom a fejemet, ahol pillanatokkal ezelőtt egy angyal véres trófeája figyelmeztetett valamire, amit nem is értek. De az angyal arca most békés. A gorgófej is alszik. Csak egy ablakképet látok. Nem többet színezett üvegnél.

Képtelen vagyok megnyugodni, ezért magamban üldögélek, és előveszem az otthoni levelet, amit korábban a könyvbe rejtettem. A szokásos ömlengés nagymamától, amelyben említést tesz partikról, vizitekről és a legfrissebb pletykákról, de most nem tudok rá összpontosítani. Meglepve olvasom viszont, hogy Simon Middleton érdeklődött irántam, és egy pillanatra felvidulok. Aztán gyűlölöm magam azért, hogy egy férfi ilyen gyorsan el tudja terelni a figyelmemet, majd ugyanilyen gyorsan el is felejtem, hogy gyűlölnöm kellene magamat, és háromszor is elolvasom a mondatot.

Nagymama levele mögött Tomtól is találok egy üzenetet.

Kedves Gemma, éles nyelvű nőszemély!, írja. Kényszer hatására írom ezeket a sorokat, nagymama nem hagy békén, ha nem teszem meg. Rendben van, akkor végzem testvéri kötelességem. Remélem, hogy jól vagy. Én sohasem voltam jobban. Úriemberek klubja nagy érdeklődést mutat irántam, azt mondják, hogy még a báli szezon megkezdése előtt beavatnak, és megismertetnek a szent rítusokkal. Ráadásul olyan kedvesek voltak, hogy felőled is érdeklődtek, igen sok kérdést tettek fel, nem is értem, hogy miért. Elmondtam nekik, milyen elviselhetetlen tudsz lenni, láthatod, te és apa is tévedtetek velem kapcsolatban; próbálok udvarias lenni veled, még utcán is bólintok majd egyet köszönésképpen, sőt rád is mosolygok, amikor tag leszek. Ezzel, azt hiszem, le is tudtam a kötelességemet, magadra hagylak.

Annyi szeretettel, amennyit egy illedelmes viselkedésre képtelen lány megérdemel.

Thomas

Összegyűröm a lapot, és a tűzbe hajítom. Sürgősen tanácsra lenne szükségem. Annyi mindennel kapcsolatban bizonytalan vagyok: a bátyámmal, a Renddel, Wilhelmina Wyatt-tel, a birodalmakkal és a varázslattal is, amely hol elkápráztat, hol megrémít. Csak egyetlen emberhez fordulhatok, aki esetleg minden kérdésemre választ tud adni. Elmegyek hozzá.

HARMINCADIK FEJEZET

A szederfalnál elköszönök a barátnőimtől. Ann a bennünket elválasztó sövény felé hajol. - Te nem jössz?

- De, kicsit később. Van valami, aminek utána akarok nézni.

Felicity gyanút fog. - Mi az?

Színpadiasan felsóhajtok. - Beszélnem kell Ashával, mert az Érinthetetlenek és az erdei népek vitába keveredtek.

- Jaj de unalmasan hangzik! - mondja Felicity. - Sok szerencsét!

Kart karba öltve a kastély felé sietnek, amely egyfajta

káprázatként emelkedik ki az indák közül.

A Templomba vezető poros úton színes üvegmécsesek világítanak. Általában édeskés füstölő illatát árasztják, de ma fojtón, kellemetlenül bűzlenek. A Hadzsín idegesnek tűnik. Mintha egy megjósolt viharra várnának.

- Lady Hope - mondja Asha, és meghajol előttem.

- Az örökkévalóság kútjához kell mennem - mondom, és megállás nélkül továbbhaladok a célom felé.

Asha igyekszik utolérni a folyosólabirintusban. - Lady Hope, a törzsem tagjai félnek. Az erdei népek azzal vádoltak meg bennünket, hogy titokban együttműködünk a Renddel...

- És nem így van? - kérdezem tőle.

- Ugye, te nem hiszel nekik?

Én már nem tudom, hogy kinek és mit higgyek. A Rendnek van valami terve, és nem megyek el addig innen, amíg meg nem tudom, mi az. Elérünk a Sóhajok Barlangjához. - Asha, egyedül akarok maradni.

Megint meghajol, nem látom a szemét. - Ahogy kívánod, Lady Hope.

Kirké teste a kút vizének üvegszerű felszíne alatt lebeg. Súlytalannak tűnik, de én annyira érzem a jelenlétét, hogy alig kapok levegőt.

- Mégis visszatért.

Szükségem van a segítségedre. Bármennyire szeretném, képtelen vagyok kimondani ezeket a szavakat.

- Valami készül, és szeretném tudni, hogy mi az.

A hangja olyan, mint egy haldoklóé. - És tudja... mit kérek... cserébe a tanácsomért?

Nagyot nyelek. Ha belevágok, nem fordulhatok vissza. Ha adok neki a varázslatból, mert ezt kéri, ki meri azt állítani, hogy nem fordítja ellenem? - Igen, tudom.

- És szabad akaratából... fogja átnyújtani nekem?

- Van más választásom? - vágok neki vissza, majd keserűen felnevetek, mert nagyon jól tudom, mit fog válaszolni. - Igen, tudom, mindig van választás. Rendben. Azt választom, hogy megadom önnek, amit kér, cserébe azért, amire szükségem van.

- És szabad akaratából...

- Igen, szabad akaratomból adom! - csattanok fel.

- Akkor jöjjön ide hozzám! - mondja, hangja nem több a selyem susogásánál.

Odamegyek a kúthoz, ahol Kirké teste fantomként feszül a vízfalhoz. Minden erőmet össze kell szednem ahhoz, hogy kutató szemébe nézzek.

- Nagyon figyeljen, Gemma! - suttogja lassan, rekedten. -Csinálja azt, amit mondok, különben megöl, és akkor nem fog megtudni semmit!

- Hallgatom - mondom.

- Tegye a kezét a kút vizére, és töltse meg élettel...

- De azt hittem, hogy az megölné...

- Csak addig, amíg a pecsét feltörik, és a víz kitisztul.

A kút peremébe kapaszkodom. Gyerünk, Gemma! Ess túl rajta! Lassan lenyúlok, és reszkető kezemmel megérintem a felszínt. Mintha megolvadna a jég az ujjaim alatt. A víz kitisztul, Kirké pedig felúszik, az arca majdnem kiemelkedik a levegőre.

- Nagyon jó - suttogja. - Most pedig tegye a kezét a szívemre, és adjon egy keveset a varázslatból! Egy kis előleget... gyenge vagyok, nem bírok sokat.

A vízbe merítem a kezemet, és amikor az ujjaim megérintik Kirké átázott ruháját, visszafojtok egy sikolyt.

- Most - sóhajtja.

A varázslat láthatatlan zsinórként áramlik közöttünk. Nem hallom a gondolatait, csak az enyémek visszhangoznak a fejemben.

- Ennyi - mondom, és elhúzódom tőle.

Miss Moore a felszínen lebeg. Az orcája és az ajka halvány rózsaszínre vált. A vak szemek újra pislognak. A hangjába is visszatér az erő.

- Köszönöm, Gemma - mormolja.

- Megadtam, amit kért. Most szeretném, ha válaszolna a kérdéseimre.

- Természetesen.

Beszéd közben a kút mellett körözök, nem akarok ránézni. - Mit értett az alatt, hogy a Rend tervez valamit ellenem? Hogyan állíthatom meg a Raksanát? Mit kell még tudnom a birodalmakról, a Télvidék teremtményeiről és a varázslatról? És persze Pippa... Mit tud...

- Mennyi kérdés! - mormolja. - De a válasz nagyon egyszerű. Ha meg akarja védeni magát a Rend és a Raksana ellenében, a legjobb az lesz, ha mélyen magába néz, Gemma.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezem, miközben óvatosan a kúthoz közelítek.

- Ismerje meg az érzéseit, értse meg a félelmeit és a vágyait! Ez a kulcs a varázslathoz. Ha sikerül, senki sem tud ön fölé kerekedni többé. Ne felejtse el... - mondja, és mély, sípoló lélegzetet vesz -, a varázslat... él, összefonódik azzal, akit megérint, és folyamatosan változik is általa.

Fel-alá járkálok a teremben, kerülöm a tekintetét. - Nemsokára tizenhét éves leszek. Úgy gondolom, jól ismerem magamat.

- Mindent tudnia kell magáról, a legsötétebb mélységeket is be kell járnia. Főleg azokat.

- Talán bennem nincs is olyan.

Rekedt, halk nevetés hallatszik a kút mélyéről. - Ha ez igaz lenne, akkor ön került volna a kútba, és én lennék a helyében.

Válaszolni szeretnék, de nem találom a szavakat.

- Azt is tudnia kell, hogy a varázslatnak ára van.

- Miféle ára? - kérdezem.

- Mindennek ára van. - Újabb mély, hörgő lélegzetet vesz. -Régóta... nem... beszéltem... ennyit. Pihennem kell.

A kúthoz szaladok. Csukott szemmel lebeg. - Várjon! De mi lesz Tommal, a Raksanával, Pippával meg a Télvidékkel? Még vannak kérdéseim! Azt ígérte, segít nekem!

- Segítettem is - válaszolja, és lassan süllyedni kezd. - Kutasson azokban a sötét sarkokban, Gemma! Még mielőtt itt találja magát...

Nem hiszem el... ilyen keveset kaptam azért, amit neki adtam. Nem lett volna szabad megbíznom Kirkében.

- Legközelebb akkor jövök, amikor visszaadom a varázslatot a Templomnak. Azon a napon, amikor végre meghal! - mondom, és kiviharzok a teremből.

Asha a függöny mögött vár. Törökülésben ül egy kis szőnyegen, és élénk narancssárga bogyókat fejt egy tálba. Mögötte néhány Hadzsín a pipacsvirágokat válogatja. A legszebb bimbókat félreteszik, a többit kidobják.

Asha odaint magához. - Lady Hope, beszélhetnénk?

Leülök mellé a szőnyegre, de képtelen vagyok lenyugodni. A Kirkével folytatott beszélgetés felzaklatott, és dühös vagyok magamra, amiért megbíztam benne.

- Fontolóra vettem az ajánlatodat - mondja Asha. - Azonban az lesz a legjobb, ha a Hadzsín nem csatlakozik a szövetséghez.

- Nem csatlakoznak? De miért?

Asha ujjai szorgalmasan szedegetik a bogyókat a haszontalan héjból. - Nem kívánunk egy ilyen küzdelemben részt venni. Mi nem vagyunk olyanok.

- De Asha, ha részt kaptok a varázslatból, az embereidnek is lenne szava a birodalmakban. Sok minden megváltozhatna. Meggyógyíthatnátok. ..

Lenyelem a mondat végét, félek, hogy megbántom. A Hadzsín kíváncsian figyel. Asha bólint egyet feléjük. Meghajolnak és távoznak.

- Régen, a sötét időkben, üldöztek bennünket. Rabszolgaként tartottak. Sportot űztek abból, hogy ránk vadásszanak - magyaráz Asha. - Aztán jött a Rend, és a védelmünkre kelt. Biztonságban voltunk. Mióta felvetődött a szövetség gondolata, a biztonság megkérdőjeleződött. Kigúnyolják az embereinket. A kentaurok megkorbácsoltak egy Hadzsínt a folyónál. Tegnap éjjel pedig egy kosár termést elloptak... kis kosarat, de akkor is...

Ökölbe szorítom a kezemet. - Ez nem mehet így tovább! Azonnal beszélni fogok Philonnal!

Asha a fejét csóválja. - Ne! Visszavonulunk. Itt, mindentől és mindenkitől távol, biztonságban vagyunk.

Körülnézek a sziklabarlangban, ahol már évszázadok óta száműzetésben élnek. - De hát arra kényszerítenek, hogy ezekben a barlangokban lakjatok! Ez lenne a biztonság?

Asha sebes lábára simítja a száriját. - Jobb, ha erről nem beszélünk.

- Egyedül döntöttél az embereid sorsáról?

Asha hangos zörgéssel a tálba dobja a bogyókat. - Nem kell mindenről tudniuk. Az csak elégedetlenséghez vezet.

- Ki lenne elégedetlen? - kérdezem tőle.

- Így lesz a legjobb - mondja, mintha egy mantrát hajtogatna.

Az egyik Hadzsín közelít. Az arcán aggodalom tükröződik.

- Rosszul sikerült a szüret, Asha - mondja bocsánatkérően. - A fagy és a penész sok virágot elpusztított.

Asha a homlokát ráncolja. - Fagy?

Az Érinthetetlen kinyitja bőrkeményedésekkel teli tenyerét, és egy ráncos, fagyosan kék virágot mutat. - Nem élik túl a hideget.

- Nézd! - mondom. Ráteszem a kezemet a virágra, és új, kövér, vöröslő bimbók fakadnak. - Ezt ti is meg tudnátok tenni, ha akarnátok.

A lány reménykedve néz Ashára, aki a fejét rázza.

- Az sem tart sokáig - válaszolja. Kiveszi az első bimbót a lány kezéből, és a szemétre hajítja.

*

Megint a fűzfák között sétálok vissza. A hatalmas lombkoronák legyezőként terülnek el a fejem felett, amikor a gondolataimba merülve alattuk bóklászok. Mit tervez ellenem a Rend? Lehet, hogy ők gyilkolták meg Wilhelmina Wyattet, hogy elhallgattassák? És ha igen, vajon milyen titokról tudott, ami miatt meg kellett halnia? Hogyan kormányozhatnám a birodalmakat, ha azok az emberek, akiknek szövetségre kellene lépniük, nem bíznak egymásban?

Még az sem vidít fel, hogy láthatom Pipet meg a többieket a Határvidéken. Nem akarják hallani, milyen gondban vagyok. Táncolni akarnak. Játszani. Báli ruhákat akarnak varázsolni a levegőből, és köpenyeket rongyos szőnyegekből. Ráadásul amikor Felicity meg Pippa együtt van, akkor az olyan, mintha mi, többiek, nem is léteznénk. A barátságuk kirekesztő. Féltékeny vagyok erre a közelségre, és gyűlölöm magam ezért a féltékenységért. Nem tudom eldönteni, melyik a rosszabb. Maga a féltékenység, vagy, hogy milyen szánalmasnak érzem magam miatta.

Az úton porfelhő tűnik fel. Már hallom is a paták dobogását. Felgyorsul a szívverésem. Gyorsan közeledik, nem tudok elfutni előle. Megpróbálok elrejtőzni a fűzfák között, de kicsi a hely. Varázslat. De hogyan? El kell rejtőznöm. Hogyan? Hogyan? Hogyan? Gondolkodni sem tudok. Illúzió. Egy illúzió. De milyen? Nézz körül, Gemma! Mi van itt? Út. Ég. Por. Fűzfa. Fűzfa!

Közeledik.

Engedd el a félelmet! Engedd el! Engedd el! Érzem, ahogyan a varázslat szétárad bennem, és csak remélni tudom, hogy engedelmeskedik az akaratomnak. Lenézek a kezemre, és ágakat látok. Sikerült. Láthatatlan vagyok.

A lovas lelassul, ügetni kezd, aztán megáll. A rémülettől levegőt is alig merek venni. Amar. Állatbőrből készült köpenyt visel - az állatok még mozognak - és emberi koponyákból összetákolt sisakot. A szemei helyén fekete lyukak; beleharapok a nyelvembe, nehogy felsikoltsak. Nehogy leleplezd magad, Gemma! Nyugalom... nyugalom...

A ló is valami földöntúli teremtmény, olyanok a szemei, mint néha Pippának. Nagyokat horkant, és kivicsorítja a fogát, miközben Amar az utat kémleli.

- Tudom, hogy itt vagy - mondja. - Érzem a varázserőd illatát. Az ártatlanságodat!

A szívem olyan gyorsan ver, hogy majdnem elájulok. Egy holló repül fáról fára, tartok tőle, hogy lebuktat. De nem, Amar vállára száll.

- Közeleg az idő. Óvakodj a május születésétől! - Amar a ló horpaszába rúg, és nagy porfelhő közepette elvágtat.

Százig számolok, mielőtt visszaváltoznék, és aztán rohanok a Határvidékre.

El akarom mesélni a lányoknak Kirkét, de félek. Hogyan is vallhatnám be nekik, hogy Kirké él? Hogy tanácsért mentem hozzá? Hogy adtam neki a varázslatból? Rosszul leszek, amikor arra gondolok, mit tettem, mit kockáztattam. És mindezt miért? Semmiért. Figyelmeztetett, hogy kutassam fel elmém legsötétebb zugait. Mondja ezt a leggonoszabb lélek, akivel valaha találkoztam.

Amikor a kastélyhoz érek, és látom, hogy a barátnőim nevetnek és fogócskáznak, magam is jócskán felvidulok. Hibát követtem el, hogy meglátogattam Kirkét, de nem követem el újra. Nem megyek vissza hozzá addig, amíg el nem jön az idő, amikor visszaadom a varázslatot, és létrehozom a szövetséget. Azon a napon fog végleg eltűnni a mi világunkból.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Gyönyörű vasárnapra ébredünk, a reggel élénk színeit puha fény szelídíti olyan pasztell árnyalatokká, hogy Mr. Monet is örömét lelné bennük. Az élőhalott Waite tiszteletesnek köszönhetően elviselhetetlenül unalmas reggeli mise után Mrs. Nightwing azzal jutalmaz bennünket szentekhez illő kitartásunkért, hogy megkér, segítsünk a jelmezbál előkészületeiben. Kiküld bennünket a szabadba, a festőruhánk zsebében vidáman zörögnek az ecsetek. Az iskola mögött hatalmas vásznakat feszítenek ki az asztalokra. Nehezékként a festékesdobozok szolgálnak. Miss McCleethy azt kéri, hogy fessünk olyan idilli képeket, amelyeket majd díszletként használhatunk a jelmezbáli előadásokon. Az egyetlen kép, ami momentán eszembe jut, nem más, mint az a nevetséges nadrágos Pán a nagymama szalonjában. Eszemben sincs azt a szörnyűséget lemásolni, bár csábít a gondolat, hogy fűzőben hogyan festene.

Felicity szorgalmasan dolgozik. Az ecsete csak úgy repül festékesdobozból ki, festékesdobozba be. Felismerem a kastélyt, így mögé festem a Télvidék sziklás hegycsúcsait. Miss McCleethy hátratett kézzel sétál az asztalok között. A képeket javítgatja, hol egy bokor, hol egy virág tűnik fel a keze nyomán. Nagyon idegesítő, és nehezen állom meg, hogy ne menjek oda hozzá, és fessek bajszot az orra alá.

- Ez meg micsoda? - Miss McCleethy összeráncolt homlokkal mered a Határvidék készülő rajzára.

- Egy tündérmese - válaszolja Felicity. Éppen lila bogyókat festeget egy fára.

- A tündérmesék becsapósak. Ennek mi a vége?

Felicity mosolya kihívó. - Boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

- Kissé kopár. - Miss McCleethy felkap egy ecsetet, és élénk, rózsaszín-narancssárga foltot fest a Télvidék gomolygó szürke egére. Ettől nem lesz jobb a kép, az oda nem illő színek összefolynak a sötétséggel.

- Így már rendben van - mondja. - Folytassák!

- Szörnyeteg! - morog Felicity az orra alatt. - Ígérd meg, hogy egy cseppnyi varázslatot sem adsz neki, Gemma!

- Akkor sem osztoznék vele a varázslaton, ha az életem múlna rajta - teszem le az esküt.

Délután a cigányasszonyok édességekkel és lekvárral teli kosarakat hoznak fel. Bőven kenjük a lekvárt a kenyérre, nem törődünk festékes ujjainkkal. Miss McCleethy megkérdezi, hogy nem jönne-e valaki közülük tűzifát vágni, és nemsokára Kartik jelenik meg. Az arcomba szökik a vér. Kartik leveszi a kabátját, a könyökéig feltűri az ingét, és fejszével a kezében egy fához megy.

Miss McCleethy magunkra hagy minket, megnézi, hogy haladnak a Keleti Szárnnyal. Odalopózok, ahol Kartik dolgozik. Átizzadt inge rátapad a testére. Vizet kínálok neki. Kartik Miss McCleethy felé pillant, aki cseppet sem törődik velünk. Elégedetten felhajtja a vizet, és a keze fejével megtörli verejtékes homlokát.

- Köszönöm - mondja furcsán mosolyogva.

- Mi olyan vicces? - kérdezem tőle.

- Egy álmom jutott eszembe. - A hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkán.

A vörösség a lábujjam hegyétől egészen az arcomig kúszik.

- Nos - mondom, és a vizes vödörrel játszom -, csak egy álom volt.

- Talán emlékszik még arra, hogy én hiszek az álmokban -mondja, és olyan pillantást vet rám, hogy kénytelen vagyok elfordítani a tekintetemet, különben rávetem magam, és újra megcsókolom.

- Én... én beszélni szeretnék önnel. Sürgős a dolog - mondom.

- Mr. Fowlson megkeresett Londonban. A Hippokratész Társaságnál vacsoráztunk. Kint várt rám.

Kartik kihúzza a fejszét a fatönkből. Az állkapcsa megfeszül. -Mit akart?

- A varázslatot. Azt hazudtam neki, hogy a Rendnek adtam, de nem hitt nekem. Megfenyegetett. Másnap, amikor Thomas éjjel hazaérkezett, azt mesélte, hogy egy exkluzív klub kérte fel, hogy lépjen a tagjai sorába. A gallérján ott találtam a Raksana kitűzőjét.

- Azt nem osztogatják csak úgy. Körbeudvarolják - mondja Kartik.

- Találkoznom kell a Raksanával - mondom neki. - Meg tudja szervezni?

- Nem - válaszolja, és határozottan egy tuskóra csap.

- De bánthatják a bátyámat!

- Felnőtt ember.

- Hogyan lehet ilyen kőszívű? Önnek is volt testvére.

- Volt - mondja, és újra lecsap. A tuskó kettéreped.

- Kérem! - könyörgök neki.

Kartik megint a Keleti Szárny felé pislant, majd a mosoda felé int.

- Nem itt. Ott.

Bent várok rá. Ma nincsenek itt a mosónők, a régi, fából és kőből épített ház üresen áll. Türelmetlenül járkálok a vasalók melegítésére szolgáló tűzhely mellett. Megkerülöm a rézüstöket, az ujjaimmal a recés mosódeszkákon dobolok. Megpillantom a kampókon lógó mosófákat. Kiszélesedő végükkel szokták a ruhákat kavarni a fortyogó üstben. Megpörgetem a mángorlót. Tudom, hogy csodát művel a nedves ruhával, kiszorítja belőle az utolsó csepp vizet is. Bárcsak a gondolataimat is végiggörgethetném rajta, talán megszabadulnék a súlyuktól.

Végre Kartik is megérkezik. Olyan közel lép hozzám, hogy érzem a testén a fű és a verejték illatát. - Fogalma sincs arról, mire képes a Raksana - figyelmeztet.

- Eggyel több ok arra, hogy Tomot távol tartsam tőlük!

- Nem! Önnek kell távol maradnia Fowlsontól és a Raksanától! Gemma, nézzen rám!

Nem teszem. Kartik a két kezébe fogja az arcomat, és felemeli, hogy a szemébe nézhessek. - Ha a bátyja ezt az őrült utat választja, meg kell szakítania vele a kapcsolatot. Nem viszem el a Raksanához.

Dühös könnyek gyűlnek a szememben. Visszapislogom őket. -Láttam Amart. A birodalmakban.

Mintha megütöttem volna. - Mikor? Hol? - Enged a szorításon, én meg biztonságos távolságba, az üsthöz menekülök.

- A birodalmakban.

- Mindent mondjon el! Tudnom kell! - Közelítene felém, de szerencsére az üst közöttünk van.

- Csak akkor, ha segít nekem. Szervezze meg a találkozót a Raksanával, akkor segítek megtalálni Amart.

- Ez zsarolás.

- Az bizony. Öntől tanultam.

Az öklével a falba vág. Az ott lógó mosódeszka megremeg. Én is összerezzenek. Időnként pont olyan komor a hangulata, mint nekem, és a temperamentuma is hasonlóképpen szeszélyes.

- Időre lesz szükségem - mondja színtelen hangon. - Ha sikerrel járok, a kendőmet az ablaka alatti repkényre kötöm.

- Értem. És köszönöm.

Még csak nem is bólint. - Amikor végeztünk, eltűnök innen. Soha többé nem fogjuk látni egymást. - Kimegy a mosoda ajtaján, és nemsokára meghallom a fejsze suhogását. Várok néhány percet. Ennyi idő éppen elég ahhoz, hogy a szavai ólomként nehezedjenek rám, megbénítva minden porcikámat.

- Gemma, hol voltál? - kérdezi Elizabeth, amikor visszatérek az asztalhoz.

- Egy úrinő nem hirdeti ki hangosan, hogy az árnyékszéket készül meglátogatni, igaz? - kérdezem, szándékosan megrökönyödést keltve.

- Ó! Jaj, persze! - Többé nem is szól hozzám, ami nekem pontosan megfelel.

Miss McCleethynek igaza van, tényleg mindenből felfordulást csinálok. Belemártom az ecsetet a rikító sárga festékbe, és egy hatalmas, mosolygós napot sikerítek a rózsaszínes-szürkés égre. Ha napsütés kell nekik, most megkapják.

Ann sompolyog oda hozzám. - Meghallottam, miről beszélget Miss McCleethy és Mr. Miller - mondja felindultan. - Egy újabb munkás tűnt el. Felhívták a felügyelőt, hogy kezdjen el vizsgálódni. Szerinted mi történhetett velük?

- Honnan tudnám? - morgom. Lopva Kartikra pillantok, aki a fa maradékával harcol, gyakorlatilag teljesen szétzúzza.

Egy szélroham feldönti a lila festéket. Szétfolyik a vásznon, és teljesen tönkreteszi a Határvidék kastélyát.

- Ma nincs szerencséd, Gemma - mondja Ann. - Újra kell kezdened.

Este Kent felügyelő látogat el az iskolába. Bár megcsodálja a száradni kiterített festményeket, nyilvánvaló, hogy nem látogatóba jött. Három munkás eltűnt, és ennek most már utána kell járni. Lekeféli a sarat a csizmájáról. Ezek szerint a munkásokkal és a cigányokkal már beszélt. A kisebb lányokat nagyon diszkréten faggatja, szinte játékosan próbálja tőlük megtudni, hogy láttak-e, hallottak-e valami furcsát, gyanúsat. Mi is sorra kerülünk. A kényelmesen berendezett kisszalonban ég a tűz. Ide terelnek be bennünket. Brigid egy csésze teát hoz a felügyelőnek.

A felügyelő szeme általában vidáman csillog, de ma hivatalos ügyben jár itt. Úgy érzem, hogy átlát rajtam, hogy ismeri a bűneimet. Lenyelem a torkomba szorult gombócot, és helyet foglalok. A felügyelő derűsen elbeszélget velünk, elmeséljük neki, hogy telt a napunk, milyen bálokon fogunk részt venni, és persze szót ejtünk a várva várt jelmezbálról is. Meg akar nyugtatni bennünket ezzel a beszélgetéssel, de én egyre idegesebb vagyok.

Elővesz egy kis jegyzetfüzetet. Megnyalja a hüvelykujját, azzal lapozgatja. - Itt is vagyunk. Nos, hölgyeim! Nem hallottak valamilyen szokatlan zajt késő éjjel? Nem hiányzik valamilyük? Láttak valami gyanúsat?

- Se-se-semmit - dadogja Ann. A körömágyát rágcsálja. Felicity lefogja a kezét, szerintem olyan erősen szorítja, hogy Ann karjából kifut a vér.

- Éjszaka alszunk, felügyelő. Honnan is tudhatnánk, mi folyik Mr. Miller emberei között? - kérdezi Felicity.

A felügyelő ceruzája megáll a lap felett. A szeme Ann arcáról lefogott kezére villan. Melegen elmosolyodik. - A legkisebb részlet bizonyulhat a legforróbb nyomnak. Ne szerénykedjenek, hölgyeim!

- Van már gyanúsítottja? - kérdezem.

Kent felügyelő kellemetlenül sokáig néz a szemembe. - Nincsen. De ez csak megerősíti a gyanúmat, hogy az eltűnt munkások kicsit mélyebben néztek az üveg fenekére, elkóboroltak a szállásról, hogy kialudják magukat, de mivel féltek a művezetőtől, nem mertek visszatérni. Az is lehet, hogy csak így akarják a cigányokat gyanúba keverni.

- Talán tényleg a cigányok keze van benne - teszi hozzá gyorsan Felicity. Szeretnék belerúgni.

- Ez lenne a kézenfekvő megoldás - mondja a felügyelő, és elkeveri a tejet a teájában. - Talán túlságosan is kézenfekvő. Bár közülük is eltűnt valaki ma este.

Kartik. Már el is ment.

- Az igazság úgyis kiderül. Mindig kiderül - kortyol a teájából Kent felügyelő. - Ettől mindig helyreáll a világ rendje. Egy csésze jó tea...

Amikor visszatérünk a birodalmakba, nyugtalan vagyok. A problémák a bátyámmal, a Kirkénél tett látogatás és a veszekedés Kartikkal, nagy súllyal nehezedik rám. De a többiek nagyon vidámak, és mulatni akarnak. Felicity kézen fogja Pippát, együtt keringenek az indák között. Kacagnak, régi barátokhoz méltóan. Féltékeny vagyok. Hamarosan a többiek is csatlakoznak hozzájuk. Mae és Mercy Wendyt táncoltatja. Még Mr. Darcy is ugrál a ketrecében, mintha párra várna. Én nem állok be közéjük. Titokban attól tartok, hogy ez mindig így lesz. Én egyedül, senkihez sem tartozva, család nélkül, kívülállóként. Megpróbálom elhessegetni ezt a gondolatot, de az igazság már befészkelte magát a lelkembe. A függetlenség okozta mély bánat szétárad bennem. Vad pulzálással rohan az ereimben: Egyedül vagy, egyedül, egyedül...

Felicity Pippa fülébe suttog. Behunyják a szemüket, és Pip felkiált: - Gemma! Meglepetés!

Valaki megkocogtatja a vállamat. Megfordulok. Kartik az, fekete köpenyben. A szívem kihagy egy pillanatra. Nem Kartik az. A többiek nevetnek Pip viccén. Engem nem szórakoztat. A jelenés vállára teszem a kezem, most én használom a varázslatot. Kampós lábú vén kalózzá változik.

- Az ott! - mutatok Pippára. - Majd meghal egy táncért. Indulás!

Remek mulatságot rendezünk, mindenki kacag, dalol és táncol.

Észre sem veszik, amikor otthagyom őket, és lesétálok a folyóhoz.

Ott találom a Gorgót, éppen visszatér valamelyik útjáról.

- Gorgó! - kiáltom neki, és csak most jövök rá, hogy mennyire hiányzott.

A parthoz siklik, és leengedi a hajóhidat. Felsétálok a fedélzetre, és még annak is örülni tudok, hogy a kígyók felém sziszegnek az arca mellől.

- Mindenható... lemaradsz a mulatságról - mondja a Gorgó, és a kastély felé int.

- Elegem lett belőle. - Hanyatt fekve kinyújtózom, és a felhők közül kibújó fénysugarakat bámulom. - Érezted már azt, hogy egyes-egyedül vagy a világon? - kérdezem tőle halkan.

A Gorgó hangjába csendes fájdalom költözik. - Én vagyok a fajtám utolsó példánya.

A kastélyból kacagás röppen a magasba. Egy másik világ. A Határvidék tintakék egén túl viharfelhők morajlanak a Télvidék felett.

- Soha nem mesélted még el nekem azt a történetet -emlékeztetem a Gorgót.

Nagyot sóhajt. - Biztos vagy benne, hogy akarod hallani?

- Igen - válaszolom.

- Akkor gyere közelebb! Elmondom neked.

Teszem, amit mond, lekuporodom hatalmas, zöld feje mellé.

- Sok-sok évvel ezelőtt történt - mondja, és egy pillanatra lehunyja a szemét. - Mindannyian rettegtük a Télvidék teremtményeit és a káoszt, amit teremtettek. Amikor a Rend hatalma erősödni kezdett, üdvözöltük a változást. A Rend összekovácsolta a törzseket, és egy ideig minden rendben volt: a törzsek gazdagodtak, a kertek virágoztak. A te világodban is rendben mentek a dolgok, némi ráhatással alakult a történelem. De a Télvidék teremtményei nem adták fel, egyre több lelket igyekeztek az oldalukra csábítani. A Rend úgy kívánt a fenyegetés ellen tenni, hogy még nagyobb hatalmat követelt magának.

- Lassan, lépésről lépésre haladtak. Először megnyirbálták a szabadságunkat, és azt mondták, ez a mi javunkat szolgálja. A mi erőnk használat híján elgyengült. A Rend viszont egyre hatalmasabb lett.

Félbeszakítom: - Ezt nem értem. Én mindig úgy tudtam, hogy a Rend jót akar, hogy a varázslat jó.

- A hatalom mindent megváltoztat. Egy idő után nehéz megmondani, ki a hős és ki az áldozat - feleli a Gorgó. - A varázslat önmagában se nem jó, se nem gonosz. A használó szándéka dönti el, milyen lesz.

A kastélyból nevetés és zene szűrődik ki. Az ablakokból hunyorgó fény nem ér el hozzánk. A Gorgó és én az árnyékban üldögélünk.

- Az elégedetlenség egyre nőtt - folytatja a Gorgó rövid hallgatás után. - Lázadás tört ki. A törzsek a saját túlélésükért harcoltak, egymást is hajlandóak voltak eltaposni. Végül a Rendnek sikerült felülkerekednie, de ennek ára volt. A törzsek többé nem kaphattak varázslatot a rúnákból. A te világodból származó teremtmények megrekedtek két világ között. Az enyéim pedig... - Elhalkul a hangja, a szemét szorosan lezárja, mintha fájdalmai lennének. Hosszú percekig csak a mulatság hangjait hallom.

- A tieid pedig elpusztultak a csatában - mondom, mert már nem bírom elviselni a csendet.

A Gorgó lesüti a szemét. - Nem - mondja, és szomorúbb a hangja, mint valaha. - Nem mindenki.

- De hol vannak? Hová tűntek?

A Gorgó lehajtja nagy fejét, a kígyók úgy csüngnek az arca mellett, mint a fűzfa ágai. - A Rend velem akart példát statuálni.

- Igen, tudom. Bezártak ebbe a hajótestbe, és elbűvöltek, hogy csak az igazat mondhasd a Rend tagjainak.

- Igaz. De ez csak később történt meg, ez lett a büntetés a bűnömért.

Mintha egy nehéz kő lenne a gyomromban. A Gorgó még sohasem mesélt erről az időről, és nem vagyok biztos abban, hogy akarom hallani, ami következik.

- Nagy harcos voltam. Hadvezér. És büszke - teszi hozzá keserűen. - Nem tűrhettem, hogy rabszolgaként éljünk. Harcos nemzet voltunk, számunkra a halál volt az egyetlen dicső választás. De a népem elfogadta a megadás feltételeit. Ez ellentmondott a szokásainknak. A döntésük megszégyenített, jogosnak éreztem a haragomat. - Hátrahajtja a fejét, mintha egy nem létező nap fényében szeretné megfürdetni az arcát.

- Mi történt?

A kígyók nyugtalan álmukban egymáson tekeregnek. - Amíg a Rend aludt, ugyanazt a bűbájt használtam, amelyet korábban is bevetettem az ellenfeleim ellen. Megigéztem a társaimat, transzba ejtettem őket. Azután kővé változtattam, majd egyenként lekaszaboltam mindenkit. Mindenkit. Senkit sem hagytam életben. A gyerekeket sem.

Felfedezték a bűnömet. Mivel én voltam az utolsó gorgó, a boszorkányok megkímélték az életemet. Helyette ebbe a hajótestbe száműztek. A végén elvesztettem mindent: a népemet, a

szabadságomat és a reményt is.

A Gorgó kinyitja sárga szemét. Nem merek ránézni most, hogy tudom az igazságot.

- De megváltoztál - suttogom. - Ugye?

- A skorpió természete a marás. Attól még, hogy nincs kit megmarjon, nem ártalmatlan. - A kígyók felsírnak, a Gorgó pedig lassú bólintásokkal újra álomba ringatja őket. - Amíg be vagyok ide zárva, nem jelentek veszélyt. Börtönöm átok és megváltás is egyben.

Rám veti sárga pillantását. Nem szándékosan ugyan, de elkapom a tekintetem.

- Látom, a mesém után megváltozott a véleményed rólam -mondja némi szomorúsággal a hangjában.

- Nem igaz! - tiltakozom, de nem hangzik túl meggyőzően.

- Menj vissza a kastélyba! Ott vannak a barátaid, és ha jól látom, remekül mulatnak. - Leengedi a nyikorgó hajóhidat. Lesétálok rajta a szállingózó hóesésbe.

- Egy darabig nem találkozunk, Mindenható - mondja a Gorgó.

- Miért? Hová mész?

A szemem sarkából látom, hogy a Télvidék irányába bólint fenséges fejével. - Leúszom a folyón, messzebb, mint eddig bármikor. Ha valami van a levegőben, nem akarom, hogy készületlenül érjen. Légy óvatos, és vigyázz magadra!

- Igen, tudom, mert magamhoz kötöttem a varázslatot.

- Nem - javít ki. - Azért vigyázz magadra, mert nem szeretnénk elveszíteni téged.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Másnap reggel, rögtön reggeli után Ann és én kiosonunk a mosókonyhába.

- Alig aludtam az éjjel, olyan izgatott vagyok a mai nap miatt -mondja. - Ma délután talán örökre megváltozik a sorsom.

Az utóbbi napokban szinte mással sem foglalkoztam, csak azzal, hogy tökéletesítsem a tervünket a ma délutáni színházi meghallgatásra. Fee hamisított egy levelet „unokatestvérétől”, Nan Washbradtől, aki arra kér bennünket, hogy kísérjük el Londonba a mai napon. Mrs. Nightwing megadta az engedélyt.

- Szerinted menni fog? - kérdezi Ann, és az ajkába harap.

- Leginkább rajtad múlik. Készen állsz? - kérdezem.

Ann elvigyorodik. - Naná!

- Helyes. Akkor kezdjük el!

Párban dolgozunk, a varázslat szabadon áramlik kettőnk között. Érzem Ann izgalmát, az idegességét, fékezhetetlen örömét. Kicsit meg is részegülök tőle, nem tudom abbahagyni a vihogást. Amikor kinyitom a szememet, Ann még nem nyerte el a végleges alakját. Úgy változik a külseje, mint amikor valaki több ruhát is felpróbál. Végül ott áll az a lány, akit megálmodott magának. Nan Washbrad visszatért. Ann körbeforog új ruhájában, egy indigószínű szatén csodát varázsolt magára, finom csipkével a galléron és a szoknya korcán. Egy dísztű ékesíti a nyakát. A haja ébenfeketére sötétedett. Magas koronába tűzte, mint a legúribb-úrihölgyek.

- De jó érzés, hogy megint Nan lehetek! Hogy festek? - kérdezi, és megtapogatja az arcát, majd szemrevételezi a kezét és a ruhát.

- Színpadra termettél - válaszolom neki. - Nézzük, van-e adottságod a színészkedéshez!

Pillanatokkal később Nan Washbrad megjelenik az iskolában. Bevezetik a szalonba, ahol Mrs. Nightwing barátságosan elcseveg vele, és nem is sejti, hogy divatos vendége nem más, mint Ann Bradshaw, az iskola szegény, ösztöndíjas növendéke. Felicity és én alig tudjuk visszatartani gonoszkodó mosolyunkat.

- Hát ez szenzációs volt! - mondja Felicity kuncogva, miközben a vonatunkra várunk. - Még csak nem is gyanított semmit! Egy pillanatig sem! Sikerült átverned Mrs. Nightwinget, Ann. Ha ettől nem jön meg az önbizalmad, hogy Mr. Katz elé állj, akkor semmitől!

- Mennyi az idő? - kérdezi Ann legalább huszadjára, mióta kiléptünk az állomásépületből, és elindultunk a meghallgatásra.

- Öt perccel van később, mint amikor legutóbb érdeklődtél -korholom.

- Nem késhetek el! Miss Trimble kifejezetten ezt kérte a levelében.

- Nem fogsz elkésni, már itt vagyunk a Stranden.[14] Látod? Ott van a Gaiety - mondja Felicity, és a híres hangversenyterem díszes bejáratára mutat.

Három gyönyörű lány lép ki az épületből. Tollas kalapjukra, hosszú, fekete kesztyűjükre, divatos ruhájukra és virágcsokrukra mind felfigyelünk.

- Ó, a Gaiety lányok! - kiált fel Ann. - A világ legszebb kóristái, nem igaz?

És tényleg: minden férfiszem rájuk tapad, amikor végiglejtenek az utcán. De Mrs. Worthingtonnal ellentétben cseppet sem törődnek vele. Van elismert munkájuk, amelyért jól meg is fizetik őket. Olyanok, mintha övéké lenne az egész világ.

- Egy nap majd azt kiabálják az emberek az utcán, hogy „Nézzék! Ott megy a nagy Ann Bradshaw! Micsoda tehetség!” - mondom neki.

Ann a dísztűt igazgatja a nyakánál. - Csak ha nem késem le a meghallgatást!

Végigjárjuk a Strandét a pontos cím után kutatva. Végül megtaláljuk a nem túl feltűnő ajtót, és bekopogunk. Egy magas, nadrágot és nadrágtartót, valamint keménykalapot viselő fiatalember nyit ajtót. Cigaretta lóg a szájából. Óvatosan méreget bennünket.

- Segíthetek? - kérdezi amerikai akcentussal.

- I-igen. Meghallgatásra jöttem Mr. Katzhoz - mondja Ann, és előhúzza a levelet. A fiatalember végigolvassa az irományt, majd szélesre tárja az ajtót. - Pont időben! Ez tetszeni fog neki. - Kicsit halkabban folytatja: - Mr. Katz a fizetést is visszatartja, ha valaki késik. Egyébként a nevem Charlie Smalls. Örvendek.

Charlie Smalls metszőfogai között apró rés van, ettől életre kel az arca. A mosolyát muszáj viszonozni. Örülök, hogy vele találkoztunk először.

- Ön színész? - kérdezi Ann.

Charlie a fejét rázza. - Zeneszerző vagyok. Illetve remélem, hogy az leszek, jelenleg a zongorakísérő szerepét töltöm be. - Széles és bátorító a mosolya. - Ideges?

Ann bólint.

- Ne legyen! Majd én mutatom az utat. Isten hozta önöket a Tadzs Mahalban - viccel, és körbemutat az egyszerű szobában. Az egyik sarokban zongora áll, vele szemben néhány szék. Leomló függönyök jelölik ki a színpad helyét. Kicsit sötét van, csak egy apró, az utcára néző ablakon keresztül jut be némi fény. Látjuk az utcán ügető lovak lábát és a hintók kerekeit. Porcicák szállnak a levegőben. Tüsszentek.

- Gesundheit! - mondja egy izmos, vékony bajszú emberke. Egyszerű fekete öltönyt visel, a kezében pedig ott egy zsebóra.

- Charlie? Hol a pokolban van George cetlije?

- Mr. Shaw-é, uram? Az asztalán láttam.

- Rendben. Pazar.

Charlie megköszörüli a torkát. - Az ifjú hölgy önt keresi, uram. Miss Nan Washbrad.

Az óra kettőt üt, Mr. Katz elteszi a zsebóráját. - Nagyszerű. Pontos, mint a királyok. Örvendek, Miss Washbrad. Lily azt mondta, tetszetős a külseje. Nézzük, a tehetségét is helyesen mérte-e fel.

- Mr. Katz addig rázza a kezemet, míg az egész karom hullámzani nem kezd. - És kik ezek a bájos hölgyek?

- Miss Washbrad húgai - mondom, miután kiszabadítottam a karomat.

- Húgocskák! Na, persze! Az iskolatársai, Marcus. Ha neked lennék, szemmel tartanám a pénztárcámat! - Lily Trimble suhog be smaragdzöld ruhában, amely minden domborulatán megfeszül. A vállán szőrmével szegett kis pelerin lóg. Leveti magát a legkényelmesebbnek látszó székre. - Ne idegeskedjen, Nannie! Végül is nem Henry Irving előtt fog énekelni.

- Henry Irving... - Mr. Katz felmorran a Lyceum híres színészrendezőjének neve hallatán. Nincs nála tiszteletre méltóbb ember a színházi világban. Viktória királynő még lovaggá is ütötte. - Lehet, hogy az a vén sznob tette naggyá a szakmát, de én fogom elvinni oda, amerre tart. Vaudeville.[15] Táncos lányok és olcsó szórakoztatás

- ezt akarják az emberek. Tőlem pedig megkapják!

- Mi lenne, ha a szónoklattal várnál egy darabig, Marcus? -kérdezi Lily, és egy tükröt szed elő a kézitáskájából.

- Rendben. Charlie! - ordítja Mr. Katz.

Charlie leül a zongorához. - Mit énekelne, Miss Washbrad?

- Mmm... háát... - Attól tartok, hogy Ann idegessége miatt sérül az illúzió, és az énekhangja is elmegy.

Gyerünk! - mondom neki némán. Szélesen rámosolygok, ő pedig visszamosolyog rám. Mint egy bolond.

Felicity felugrik. - A „Bál után”-t fogja énekelni.

Lily Trimble a tükrébe pillant, az orrát púderezi. - Érted már, mit akarok mondani, Marcus? Miss Washbradnek nincsen szüksége menedzserre, amíg ez a kettő ott liheg a sarkában.

- Hölgyek, kérem, nyugodjanak meg, különben fel kell kérjem önöket a távozásra! - mondja Mr. Katz.

- Milyen közönséges - suttogja Felicity, de legalább leül.

- A „Bál után” legyen? - kérdezi Charlie Anntől, aki bólint.

- Milyen hangnemben?

- Ööö... én... cé? - nyökögi Ann.

Úgy érzem, elájulok az idegességtől. A zsebkendőmbe harapok, nehogy felnyüszítsek.

Charlie ujjai alól egy keringő dallama csendül fel. Lejátszik négy ütemet, és Annre néz. Ann túl ideges, nem mer belépni, így Charlie újabb ütemeket játszik. Ann továbbra is hallgat.

- A legjobb alkalom a most, Miss Washbrad - szól Mr. Katz.

- Marcus! - hallgattatja el Lily Trimble.

Ann olyan merev, mint a Big Ben. A mellkasa minden lélegzetvételnél megemelkedik. Gyerünk, Annie! Mutasd meg nekik! Ez már nekem is sok. Oda sem tudok nézni. Abban a pillanatban, amikor azt gondolom, hogy belehalok ebbe a tortúrába, Ann hangja az idegesen zörgő kulcsok és a dohányfüst fölé emelkedik. Finoman kezd, majd beleerősít. Felicity és én előredőlünk, úgy figyeljük. A hangja lassan megtölti a szobát, édes, tiszta, elbűvölő. Nem a varázslat művel itt csodát, hanem maga Ann. Lelke minden rezzenése egybekelt a zenével, mindannyian a hatása alá kerülünk.

Az utolsó hangot hosszan kitartja. Amikor befejezi, Mr. Katz felteszi a kalapját. El akar menni? Tetszett neki? Nem tetszett? Húsos kezeit összeveri, hangosan tapsol.

- Szenzációs volt! Egyszerűen pompás! - kiáltja.

Lily Trimble felhúzza a szemöldökét. - Nem rossz a kölyök, ugye?

- Bravó! - mondja Charlie.

- Önök túl kedvesek hozzám - tiltakozik Ann fülig pirulva.

Charlie a szívére teszi a kezét. - Az életemre esküszöm, hogy

pompás volt! Mint egy angyal! Amikor a darabomat írom, önnek is komponálok egy dalt. - Charlie ujjai végigfutnak a billentyűkön. Egy vidám dalocskát játszik.

- Jól van, Charlie, jól van. A flörtölésnek is megvan a maga ideje. Szeretném, ha Miss Washbrad blattolna nekem.

Ann a The Shop Girl musicalből kap egy részletet, és van annyira jó, mint Miss Ellaline Terriss. Sőt, jobb is. Nyilvánvaló, hogy a szobában mindenkit lenyűgözött Ann tehetsége, én pedig féltékenységgel vegyes büszkeséget érzek.

- Megírom azt a musicalt - súgja Charlie Ann-nek. - Ön is benne lesz. Ezt a hangot akarom!

Mr. Katz a kezét nyújtja, és elvezeti Annt a zongorától. - Miss Washbrad, mit szólna hozzá, ha ezentúl ön lenne a The Katz and Trimble Repertory Company legújabb sztárja?

- Én... semmi sem tehetne boldogabbá, Mr. Katz! - kiáltja Ann. Sohasem láttam még ilyen boldognak. Még a birodalmakban sem. -Amennyiben biztos abban, hogy fel akar venni...

Mr. Katz felkacag. - Kedvesem, bolond lennék elszalasztani. Nagyon csinos kis hölgy maga.

Ann mosolya elhalványul. - De hát a külső nem minden...

Mr. Katz kuncogni kezd. - De nem is árt! Az emberek szeretik a kellemes hangokat, de azt is megnézik, honnan jön az a hang. És amikor egy igazi szépség szájából hallják, dupla árat is hajlandóak fizetni a jegyért! Igaz, Lily?

- Én sem véletlenül használok arcpirosítót - sóhajtja Lily Trimble.

- De... mi van az énektudásommal? - kérdezi Ann, és az ajkába harap. Ettől csak még bájosabb.

- Persze, persze - mondja Mr. Katz, de le nem venné a szemét Annről. - Lássuk azt a szerződést!

Amikor végre elhagyjuk Mr. Katz irodának csúfolt sötét odúját, megváltozik körülöttünk a világ. Mintha izgalmasabb lenne, tele jó reménnyel. A szoknyánkat pettyező sár és por is része a mókának -bizonyítják, hogy tényleg itt jártunk, és megtettük, amit tennünk kellett.

- Meg kellene ünnepeljük a sikeredet! Tudtam, hogy megcsinálod! - sipítja Felicity.

- Te még azt se akartad, hogy elmenjen a meghallgatásra -emlékeztetem. Nem kellene ezt tennem, de az önelégült mosolya felbosszant.

- Szerintem Charlie Smalls beléd esett - dudorássza Felicity.

Ann lesüti a szemét. - Beleesett Nan Washbradbe, ugye ezt

akartad mondani?

- Nem is! Jaj, ne rontsd már el ezt a dicsőséges napot! - Felicity egy a boltja előtt söprögető szerencsétlen eladóhoz fordul: - Tudja, hogy az új Mrs. Kendal áll ön előtt? - említi az ünnepelt színésznő nevét. A férfi úgy néz rá, mintha megbolondult volna.

- Felicity! - nevet Ann. Elrángatja Fee-t, de észreveszi, hogy a boltos meghajol felé. Elneveti magát.

A Big Ben órája egészet üt. - Jaj, ideje lenne visszamennünk! De nem akarom, hogy véget érjen ez a nap! - mondja Ann elszontyolodva.

Egy teázóba ülünk be ünnepelni. Csiklandós gyömbérsörrel köszöntjük Annt, Fee és én újra és újra elmondjuk neki, hogy milyen nagyszerű volt. Egy közeli asztalnál négy szüfrazsett tüntetést szervez az alsóház elé. Büszkén viselik a szüfrazsett szalagot, a lábuknál Szavazati jogot a nőknek! plakátok hevernek. Igazi látványosságnak számítanak. Szenvedélyesen, feltüzelve beszélnek egymással. A teázó közönségénél nem aratnak osztatlan sikert, néhány hölgy rosszallóan csóválja a fejét. De páran odamerészkednek, és vesznek a szórólapokból, kérdezgetik őket. Egyikük odahúz egy széket az asztalhoz, csatlakozik hozzájuk. A szüfrazsettek helyet szorítanak neki, melegen üdvözlik. Nem csak Ann életében lesznek változások.

*

Amikor visszatérünk a Spencebe, szaladok megnézni, hogy Kartik odakötötte-e már a kendőjét az ablakom alatti repkényhez. De a kendő nincsen ott. Remélem, hamarosan visszajön, és híreket hoz.

- Nem láttad Annt? - kérdezi Felicity, amikor belépek a nagyterembe. - Vacsora után tűnt el. Azt hittem, kártyázni fogunk!

- Nem láttam - mondom. - De megyek, megkeresem. Jó?

Felicity bólint. - A sátramban leszek.

Annt egyik megszokott helyén sem találom, sem a szobánkban, sem a könyvtárban, sem a konyhában nincsen. Csak egy helyre tudok még gondolni, és ott is van: egyedül üldögél a harmadik emelet kertre néző teraszán.

- Nem baj, ha csatlakozom? - kérdezem.

Maga mellé mutat a korláton. Innen jól látom a félig befejezett tornyocskát és a Keleti Szárny romjait. Kíváncsi vagyok, hogy anyámnak és Sarah-nak jutott-e olyan boldogság, amilyet mi éltünk át ma délután. Az is érdekel, hogy vajon hogyan változtatták volna meg a világot, ha lehetőséget kaptak volna rá.

Gyenge szellő fújdogál. A messzi távolban felgyúlnak a cigánytábor fényei. Kartik. Nem, nem szabad most rá gondolnom.

- Azt hittem, már össze is pakoltál, hogy indulhass a világot jelentő deszkákra! - mondom Ann-nek.

- Csak a jövő héten hagyhatjuk el az iskolát.

- Mire kettőt pislogsz, itt lesz. Az mi? - kérdezem, és az ölében heverő lepecsételt borítékra mutatok.

- Ja, ez? - kérdezi Ann, és a boríték sarkait gyűrögeti. - Még nem vitt rá a lélek, hogy postázzam. Az unokatestvéreimnek írok a döntésemről. Tényleg olyan jó voltam ma?

- Még annál is jobb - mondom neki. - A hangod elbűvölte őket.

Ann a gyepet bámulja. - Csak azért hallgattak meg, mert tetszett

nekik, amit látnak. És ne kezdd el, légy szíves, hogy mindenkit a személyisége alapján ítélnek meg, mert az ostobaság! - Örömnek nyoma sincs a nevetésében. - A szépség hatalom. Sokkal egyszerűbb lenne minden, ha tényleg olyan gyönyörű lennék, mint Nan Washbrad.

Ann helyes lány, de neki ez kevés. Tényleg nem szép. Idő kell ahhoz, hogy megismerve a lényét, valaki vonzónak találja. De nem ezt akarja hallani. Ha azt mondanám neki, hogy igenis gyönyörű, ráadásul komolyan is gondolnám, vajon hinne nekem?

- Igen, valóban könnyebb azoknak, akik szépek - mondom. -Nekünk egy kicsit többet kell dolgoznunk a boldogságért.

Az ölében fekvő levelet simogatja, én meg attól tartok, hogy megbántottam az őszinteségemmel.

Megszorítom a kezét. - Megcsináltad, Ann! Változtattál a sorsodon! Elmondom mindenkinek, akit érdekel, hogy Ann Bradshaw a legbátrabb lány, akit valaha láttam.

- Gemma, mit fogsz mondani nekik? Vagy ezzel az illúzióval kell éljek egész életemben, vagy meg kell találnom a módját annak, hogy Ann Bradshaw-t is elismerjék.

- Megoldjuk. Szükség lesz egy kis varázslatra, hogy elhiggyék, valóban Ann-nel kötöttek szerződést, a többi rajtad és a tehetségeden múlik. Az a te varázserőd! - Tudom, hogy érzi magát. Egyre elképzelhetetlenebbnek tűnik, hogy lemondjunk erről az egészről. Bele akarok kapaszkodni, nehogy eltűnjön.

- Jó kis nap volt, nem? - kérdezi Ann, és egy halvány mosoly feloldja az aggodalmat az arcán.

- Lesz még jobb is.

Ann a levelet forgatja. - A legjobb lesz, ha gyorsan túlesek rajta.

Felajánlom neki a karomat, mint egy lovag. - Nem mindennap ér az a megtiszteltetés, hogy egy leendő csillagot kísérhetek.

- Köszönöm, Lady Doyle - mondja színpadiasan hajlongva. Egyenesen odamegy Brigidhez, és átnyújtja neki a levelet: - Brigid, postázná ezt nekem holnap?

- Természetesen - mondja Brigid, és a köténye zsebébe dugja a borítékot.

- Akkor ezzel meg is volnánk - mondom.

- Igen, ezzel megvolnánk.

- Gyere, Fee kártyázni óhajt, én meg elhatároztam, hogy ez egyszer nem fog minket megverni!

Ann sikerén felbuzdulva sokáig fenn maradunk, egyik menetet játsszuk a másik után, és pénz híján jókívánságokban fogadunk. -Elfogadom, hogy az Oszmán Birodalom hercegnője leszel, de emelem a tétet: elefántháton kell bevonulj Bombayba! - Ann nyeri a legtöbb kört, de még Fee sem bánja. Esküszik rá, hogy ez újabb bizonyítéka annak, hogy Ann szerencséje végleg megfordult, és hogy semmi sem állhat az utunkba ezután.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Néhány nap elteltével sem tűnik fel Kartik vörös kendője a repkényen. Attól félek, hogy valami szerencsétlenség érte. Attól félek, hogy amikor visszatér, nem tudok majd neki segíteni Amarral kapcsolatban. Attól félek, hogy egyáltalán nem tér vissza, hanem elhajózik az Orlando fedélzetén.

Ennyi aggodalom mellett cserbenhagy a humorérzékem. Napok óta a kihátrálást gyakoroljuk, amelyet akkor kell végrehajtanunk, amikor bemutatnak bennünket Őfelségének a Szent Jakab palotában. Milyen megalázó! Már kétszer hanyatt estem, és fogalmam sincs, hogy a karomra dobott uszállyal, lesütött szemmel és az uralkodó felé meghajolva hogy fog sikerülni. Megfájdul a gyomrom, ha csak rá gondolok.

Mrs. Nightwing leültet bennünket az ebédlőasztalhoz. Mindenki előtt riasztóan sok ezüstnemű. Leveseskanál. Osztrigavilla. Halkés. Halvilla. Vajkés. Desszertkanál. Azon se csodálkoznék, ha bálnavadász szigonyt találnék az asztalon, a japán legendák szeppuku kardja pedig még jól is jönne, ha a becsületes halált választanám a kínos helyzetek helyett.

Mrs. Nightwing mondja a magáét. Alig tudok rá figyelni, csak minden sokadik mondatát fogom fel. - Amikor a halat hozzák... a csontokat a tányér szélére... az írósvaj megőrzi a hölgyek kezének puhaságát...

A látomás egy pillanat alatt legyűr. Az egyik pillanatban még Mrs. Nightwing hangját hallgatom, a másikban megáll az idő. Mrs. Nightwing megmerevedik Elizabeth mellett. Felicity szeme a plafonra mered, rettentően unja magát. Cecily és Martha sem mozdul.

Wilhelmina Wyatt jelenik meg az ajtóban, komor arckifejezéssel.

- Miss Wyatt? - szólítom meg. Otthagyom mozdulatlan társaimat, és utánaeredek.

A lépcső tetején áll, de amikor felszaladok hozzá, átlép Eugenia Spence portréján, és eltűnik, mint egy kísértet.

- Miss Wyatt? - suttogom. Hirtelen egyedül maradok. Halk morajt hallok, mintha az épület beszélne. Befogom a fülemet, de akkor is hallom a szörnyű suttogást, az elfojtott kacajokat és a sziszegést. A tapétán megelevenednek a pávák, pislogni kezdenek.

Wilhelmina kígyózó sorai jelennek meg Eugenia Spence portréján: A Holtak Fája. A Holtak Fája. A Holtak Fája. Betölti az egész képet. A suttogás felhangosodik. A képre teszem a kezemet. Olyan, mintha átzuhannék időn és téren.

A nagyteremben vagyok, de nem olyan, mint most. Az a kislány valószínűleg Miss Moore, összehúzott szemöldökkel koncentrál valamire. Egy ragyogóan zöld szemű lány mosolyog felé. Hirtelen elakad a lélegzetem, amikor felismerem az anyámat.

- Mama? - szólongatom. De nem hall engem. Mintha ott se lennék.

Egy ősz hajú, kék szemű idősebb nő ül le hozzájuk, őt is ismerem. Eugenia Spence az. A képen félelmetesnek hat az arca, itt azonban nagyon kedves. Tele van élettel.

Egy lány almát hoz neki. - Nahát! Köszönöm, Hazel. Jóízűen fogom elfogyasztani, az biztos. Vagy szeretnétek, ha elosztanám közöttetek?

- Nem, nem! - tiltakoznak a lányok. - Önnek szántuk. A születésnapjára.

- Akkor jól van. Köszönöm szépen. Nagyon szeretem az almát.

Egy kicsi lány jelentkezik szerényen valahol hátul.

- Igen, Mina? - kérdezi Mrs. Spence.

Már látom is a nő vonásait a kislány arcában. A kis Wilhelmina Wyatt a tanárához botladozik a saját ajándékával. Egy rajz az.

- Mi ez? - Mrs. Spence mosolya elhalványul, amikor meglátja a képet. Tökéletes másolata annak a fának, amelyet az álmaimban láttam. - Mi alapján rajzoltad ezt?

Wilhelmina szégyenlősen lehajtja a fejét.

- Gyerünk! El kell árulnod nekem! A hazugság bűn, egy úrihölgy nem hazudik.

Hallom a kréta csikorgását, amint Wilhelmina a táblájára ír. Lassan alakulnak ki a szavak: a Holtak Fája.

Mrs. Spence sietve kiragadja a krétát a lány ujjai közül. - Elég volt, Mina.

- Mi az a Holtak Fája? - kérdezi az egyik lány.

- Egy mítosz - feleli Mrs. Spence, és egy ronggyal letörli a táblát.

- A Télvidéken van, ugye? - kérdezi Sarah. Pajkosság villan a szemében. - Nagy hatalma van? Miért nem mesél róla, kérem?

- Minden, amit jelenleg tudnia kell, a latinkönyve oldalain található, Sarah Rees-Toome - szidja meg a lányt játékosan Mrs. Spence.

A tanárnő a képet a tűzbe hajítja, és a kis Mina arcán könnyek csordulnak végig. A többi lány kineveti. Mrs. Spence felemeli a kislány állát. - Majd rajzolsz nekem egy másik képet, rendben? Talán egy szép rétet, vagy magát a Spence-t. Töröld le a könnyeidet! Meg kell ígérned, hogy jó kislány leszel, és nem hallgatsz olyanokra, akiket meghallanod sem szabad. Mindenkit meg lehet rontani, Mina.

Változik a kép. Látom, hogy Wilhelmina egy dísztőrt vesz ki egy fiókból, és a zsebébe csúsztatja. Az évek az ő gyerektestét is nővé érlelik, immár a felnőtt Wilhelmina áll előttem, tőrrel a kezében. Az arcát harag torzítja el. Felemeli a tőrt.

- Ne! - sikoltom. Feltartom a karomat, hogy megállítsam a tőr lendületét.

Még mindig kiabálok, amikor magamhoz térek az ebédlőben. Mindenki értetlenül bámul rám, meg vannak döbbenve. Fáj. A kezem! Vércseppek hullanak a damasztterítőre. A kés a tányéromnál... olyan szorosan fogtam, hogy elvágta a kezemet.

- Miss Doyle! - kapkod levegő után Mrs. Nightwing. A konyhába fut velem, Brigid ott tartja a gézt és a jódot.

- Lássam csak! - mondja Brigid. Lemossa a kezemet. Csíp. -Nem túl mély, hála a jó istennek. Inkább csak karcolás. Bekötöm.

- Szeretném tudni, hogy történt - kérdezi Mrs. Nightwing.

- Ne... nem tudom - mondom neki az igazat.

A szemembe néz. Kezdem magamat kényelmetlenül érezni. -Nos, remélem, legközelebb jobban fog ügyelni magára.

Felicity és Ann a szobámban vár. Felicity elfoglalta az ágyamat, és a Büszkeség és balítéletet lapozgatja. Amikor meglát, pont úgy tolja félre a könyvet, mint egy kéretlen udvarlót.

- Óvatosan, ha megkérhetnélek. - Kimentem a kezei közül a szegény könyvet, lesimítom az összegyűrt lapokat, és visszateszem a polcra.

- Mi az ördög történt veled? - kérdezi Felicity.

- Nagyon erőteljes látomásom volt - mondom. Elmesélem nekik, mit mutatott nekem Wilhelmina Wyatt, leírom nekik a tanteremben lejátszódó jelenetet. - Szerintem azt próbálja az értésemre adni, hogy a Holtak Fája igenis létezik. Azt akarja, hogy találjuk meg. Eljött az ideje, hogy ellátogassunk a Télvidékre.

Felicity előrehajol. Mintha tűz lobogna a szemében. - Mikor?

- Amilyen hamar csak lehet - felelem neki. - Ma éjjel.

Az erdőben Mr. Miller embere őrködik. Látjuk a pisztolyát, ahogyan fel-alá járkál. Ideges, mint egy kóbor macska.

- Hogyan jutunk az ajtóig anélkül, hogy meglátnának? - kérdezi Ann.

Összpontosítok, és egy nő szelleme jelenik meg a fák között. A férfi reszketni kezd. - Ki-ki-ki az? - Remegő kézzel fogja rá a pisztolyt a látomásra. A kísértet eltűnik egy fa mögött, és kicsit messzebb újra előbukkan.

- A mű-mű-művezető majd kifa-faggat - mondja a férfi. Biztonságos távolságból követi a nőt, aki a temető felé vezeti, és ott majd el fog tűnni. A férfi vakarhatja a fejét tanácstalanságában. De mire idáig elér, mi már régen a birodalmakban leszünk.

- Gyerünk! - mondom, és a titkos ajtó felé rohanok.

Felicity felemeli a szoknyája szélét, és rám vigyorog. - Jaj, de tetszik ez nekem!

A másik oldalon figyelő szemmel bámulnak a kőbe faragott asszonyok. De ők nem fogják megválaszolni a kérdéseimet. Arra csak egyetlen személy alkalmas, bármennyire ellenemre is van ezt bevallani.

- Menjetek a kastélyba, hamarosan csatlakozom hozzátok! -mondom a lányoknak.

- Hát ez meg mi? Hová mész már megint? - kérdezi Ann.

- Megkérdezem Ashát, hogy a rendelkezésünkre tud-e bocsátani néhány testőrt - magyarázom, és szörnyen érzem magam a hazugság miatt.

- Veled megyünk! - ajánlkozik Felicity.

- Nem! Fel kell készítenetek a lányokat és Pippát. Tereljetek egy helyre mindenkit!

Felicity bólint. - Rendben van. Siess vissza!

- Persze! - mondom. Ez legalább igaz.

Átszaladok a Templom poros folyosóin, és egyenesen az örökkévalóság kútjához megyek. Kirké már vár, a felszín alatt lebeg. Sápadt lény, aki a mélységből a fény felé tör.

- Ilyen hamar elérkezett pusztulásom napja? - kérdezi, és a hangja jóval erősebb, mint korábban.

Alig tudom lenyelni a haragomat. - Miért nem szólt, hogy ismerte Wilhelmina Wyattet?

- Nem kérdezte.

- Akkor is elmondhatta volna!

- Mint mondtam, mindennek megvan az ára - mondja nagyot sóhajtva.

- Amennyire én tudom, ön volt az, aki megölte - mondom, és lassan közelítek a kúthoz.

- Ezért jött vissza? Hogy egy régi iskolatársamról érdeklődjön?

- Nem - mondom. Gyűlölöm magamat azért, hogy már megint itt vagyok nála, de ő már járt a Télvidéken. Az anyám leírta a naplójában. Csak őt tudom megkérdezni. - Szeretném, ha mesélne nekem a Télvidékről.

Gyanakodva kérdez vissza: - Miért?

- Mert oda tartunk - mondom. - Látni akarom.

Hosszú ideig hallgat. - Még nem készült fel a Télvidékre.

- Dehogynem - állítom.

- Felkutatta már a sötét sarkokat?

Végigfuttatom az ujjaimat a kút csiszolt kőperemén. - Nem értem, miről beszél.

- Akkor könnyen csapdába eshet.

- Nagyon elegem van már ezekből a rébuszokból! - csattanok fel.

- Elmondja, amit tud, vagy nem?

- Jól van - mondja némi hallgatás után. - Jöjjön közelebb!

Újra a kút vizébe mártom a kezemet, a kövekből még árad a korábbi varázslat. Megérintem a szívénél. Most valahogy könnyebben megy, a kíváncsiság, hogy többet tudjak a Télvidékről és a Holtak Fájáról, legyőzi bennem az aggodalmat. Néhány másodpercre felizzik a varázserőtől. Rózsaszínné váló ajkain mosoly játszik. A második ajándék még szebbé, még élénkebbé varázsolta -lassan újra az a tanárnő lesz belőle, akit úgy szerettem. Miss Moore. Megriaszt, hogy újra látom ezt az arcot. A hálóingembe törlöm nedves kezemet, szeretném eltüntetni a nyomát.

- Megkapta tőlem a varázslatot, amit kért. Térjünk rá a Télvidékre!

Kirké hangja suttog a barlangban. - A kapunál kérdéseket tesznek majd fel. Az igazat kell válaszolniuk, különben nem mehetnek be.

- Miféle kérdéseket? Nehezeket?

- Van, akinek nehéz - válaszolja. - Amikor bejutnak, kövessék a folyót! Ne alkudozzanak senkivel, ne ígérjenek senkinek semmit! Ne bízzanak abban, amit hallanak és látnak, mert a Télvidék a varázslat és a megtévesztés földje egyben, nagyon kell ügyelniük arra, melyik melyik.

- Más? - kérdezem, mert amit elmondott, nem túl sok.

- Igen - mondja. - Ne menjen! Még nem készült fel rá!

- Nem fogom elkövetni ugyanazokat a hibákat, mint ön, az biztos

- csattanok fel. - Csak egy dolgot áruljon még el: létezik a Holtak Fája?

- Remélem, ha visszatér, elmondja nekem - mondja végül.

A kútból halk morajlás hallatszik, mintha apró hullámokat vetne a víz. De hát az lehetetlen, hiszen Kirké csapdába esett. Belenézek a kútba, de Kirké most is mozdulatlan, mint a halál.

- Gemma? - hív megint.

- Igen?

- Miért akarja Wilhelmina Wyatt, hogy a Télvidékre menjen?

- Mert... - kezdek bele a válaszba, de aztán elhallgatok. Ezt a kérdést még nem tettem fel magamnak. Kétségeim támadnak.

Megint hallom a hangot - halk vízcsobogás. A barlang falain vízcseppek futnak végig, biztosan ezeknek a hangját hallom.

- Legyen nagyon óvatos, Gemma!

Pippa és a többiek a kék erdőben várnak. A bogyók megértek a fákon. Mindenhol félig telt kosarakat látok. Pippa ruhájának eleje olyan, mint egy hentes köténye, sötétlő foltok tarkítják.

- Na, küld testőröket? - kérdezi Ann, amikor csatlakozom hozzájuk.

- Mi? - kérdezem zavartan.

- Asha, tudod... - magyarázza.

Kirké sápadt arcát látom magam előtt. - Nem, nem lesznek testőrök. Majd vigyázunk magunkra.

Pippa tapsol örömében: - Remek! Végre egy igazi kaland! A Határvidékből már elegem van. Hívhatnánk Határtalanul Unalmas Vidéknek is!

A Télvidék gomolygó ege és a kapu felé pillantok.

- Mi lesz azokkal a szörnyű alakokkal, kisasszon? - kérdezi Wendy. Szorosan Mercy szoknyájába kapaszkodik.

Pippa belekarol Felicitybe. - Együtt maradunk. Okos lányok vagyunk, nem igaz?

- Az majd kiderül - mondja Ann.

- Nem jövök vissza addig, amíg ki nem derítem, hogy létezik-e a Holtak Fája - fogadkozom.

Apró fény pislog a fák között, majd növekedni kezd, ahogy közeledik felénk. Az aranyszárnyú tündérszerűség tért vissza.

- A Télvidéket akarod látni? - kérdezi rekedten.

- Mi közöd van hozzá? - kérdezi kihívóan Felicity.

- Világítanék nektek az úton - dorombolja a lény.

Mae Sutter elhessegeti. - Menj innen! Hagyj békén minket!

A lényt nem hatja meg az igyekezet, ágról ágra szálldogál, majd megpihen a vállamon. - A Télvidéken nem egyszerű végigutazni. Jól jöhet a segítség valakitől, aki kiismeri magát!

Kirké szavai jutnak eszembe. Ne alkudozzatok senkivel!

- Semmit sem kapsz cserébe a segítségedért - mondom neki.

A lény gonoszul vicsorog: - Egy csepp varázslatot sem? De hiszen neked annyi van!

- Egy cseppet sem - válaszolom neki.

A lény nem örül. - Akkor is elmegyek veletek! Talán egy nap majd megjutalmazol a szolgálataimért. Őt ne hozzátok! Csak baj lesz vele az úton - mondja, és a szárnyával meglegyinti Wendy arcát. Wendy felkiált, és az arcához kap.

- Hagyd abba! - förmedek rá, mire a tündér meghátrál.

- Nem akarok gondot okozni - mondja Wendy lehajtott fejjel.

Megfogom a kezét. - Velünk jön.

A tündér engem korhol: - Túl veszélyes lenne!

- Wendy, te itt maradsz! - adja ki az utasítást Bessy.

- Menni akarok - mondja a kislány. - Tudni akarom, honnan jön az a sikoltozás.

- Csak lelassít majd bennünket - érvel Pippa, mintha a lány ott sem lenne.

- Vagy mindannyian megyünk, vagy senki sem megy! - jelentem ki határozottan. - Most pedig tanácskoznom kell az útitársaimmal. Hess! Tűnj el!

A lény fényes szárnyaival verdes, ott lebeg a közelemben. Gyűlölet költözik a szemébe, és le nem veszi rólam a tekintetét, miközben hátrál egy keveset.

Végignézek a kis csapaton. Milyen tarkabarka társaság: gyári munkáslányok divatos ruhában, Bessie egy hosszú botot szorongat, Pippának a köpenye királynői tartást kölcsönöz, Ann és én a hálóingünket viseljük, Fee pedig láncinget húzott az éjjeli öltözéke fölé, és egy kardot villogtat.

- Nem bízhatunk meg ebben a túlméretezett szentjánosbogárban -mondom. - Mindenki vésse az eszébe az utat, mert előfordulhat, hogy egyedül kell visszatérnie. Készen álltok?

Felicity megpaskolja a kardját. - Nagyon is.

- Kezdek unatkozni, halandó lány - panaszkodik Aranyszárny. -Erre!

Elhagyjuk a kék erdő biztonságát, és átvágunk az indákkal borított Határvidéken. A távolban a Télvidék magas, fogas kapuja fenyegetően emelkedik ki a ködből. A gomolygó felhők acélszürke sávján kívül nem látjuk, hogy mi vár ránk mögötte. Ágakból némi varázslattal fáklyát készítettem magamnak. Lobogó fénnyel ég. A tündér a vállamon ücsörög. A karmai belevájnak a hálóingembe, remélem, hogy a vékony anyag meggátolja, hogy cafatokká tépdesse a bőrömet.

A Határvidéket a Télvidéktől elválasztó fal félelmetes építmény. Olyan magasra nyúlik, mint a Szent Pál katedrális, és semelyik irányban nem látni a végét. Szinte izzik a félhomályban.

Megérintek egy cölöpöt. Sima a felülete.

- Csontból van - suttogja a tündér.

Felemelem a fáklyát. A fény egy hosszú csontot világít meg, talán lábszár lehet. Visszaborzadok. A csontokat hajfonatokkal kötötték össze. Vörösen virágzó indák fonják körül őket, mintha vérző sebeket látnék. Hátborzongató látvány. A tündér kárörvendően kinevet.

- Hogyan lehet ilyen ijedős valaki, akinek ennyi hatalma van?

- Hogyan jutunk be? - kérdezi Mercy. Az arcára mélykék árnyék vetül.

A szárnyas teremtmény elém röppen. - Közel van a kapu. Ki kell tapogatnotok.

Megérintjük a kusza hajcsomókat és csontokat, próbáljuk kitapogatni a bejáratot. Felfordul a gyomrom, és elgondolkozom azon, hogy nem kellene-e mégis visszafordulni.

- Megvan! - kiáltja Pippa.

Köréje gyűlünk. A kapu kilincse bordacsontokból készült. A bordák hegyes végei összeforrnak, így lehetetlenség megmondani, hol végződik az egyik, és hol kezdődik a másik. A legvisszataszítóbb az, hogy egy szív dobog a csontok mögött. A gyomrom a ritmusára remeg.

- Az meg micsoda? - kiáltja Ann.

- A bejárat - feleli a lény. Odaröppen a dobogó szívhez, majd vissza. - Az igazat mondd neki! - figyelmeztet. - Különben nem enged be.

- Be akarsz lépni a Télvidékre?

Selyempuha a hangja, még abban sem vagyok biztos, hogy hallottam valamit.

- Ti hallottátok? - kérdezem.

A lányok bólintanak. A szív sötétvörösen ragyog, mint egy friss seb. Megint hallom a hangot.

- Be akarsz lépni a Télvidékre?

A szív szólt hozzánk.

- Igen - mondja Pippa. - Hogyan léphetünk be?

- Mondd el a titkaidat! - suttogja a szív. - Mondd el, mi a szíved legtitkosabb vágya, és mitől rettegsz a legjobban!

- Ez minden? - gúnyolódik Bessie Simmons.

- Ez a mindenség - mondja a tündérlény.

Bessie előlép. - Arra vágyom leginkább, hogy igazi hölgy lehessek. És a tűztől félek.

Hideg szél kerekedik a Télvidék felől. A csontok zörögni kezdenek. A szív gyorsabban ver, és felizzik a félhomályban. A bordák kettéválnak.

- Beléphetsz - mondja a szív Bessie-nek. Bessie bemegy, a kapu becsapódik mögötte.

- Hát, ez nem volt nehéz - mondja Felicity. Most ő áll a kapu elé.

- Az a vágyam, hogy hatalmas és szabad lehessek.

- És mitől félsz? - ösztökéli a szív.

Felicity elhallgat. - Hogy csapdába esem.

- Nem teljesen igaz - mondja a szív. - Van valami, amitől még ennél is jobban rettegsz. Félelemben rejtőzködő vágy, vágyban rejtőzködő félelem. Kimondod?

Felicity feltűnően elsápad. - Fogalmam sincs, miről beszélsz -feleli.

- Az igazat! - sziszegi a tündér.

A szív újra megszólal. - Kimondjam én?

Felicity tétovázik. Elképzelni sem tudom, mi ijeszthette meg ennyire.

- Félsz attól, aki valójában vagy. Félsz, hogy megtudják.

- Rendben. Kimondtad, most már engedj be! - követeli Felicity. Az ajtó ismét kinyílik.

A többiek is sorba állnak. Egyenként mondják el a vágyaikat és a félelmeiket: házasság egy herceggel, magány, egy kedves otthon virágoskerttel, sötétség, egy soha véget nem érő bál, éhség. Pippa bevallja, hogy attól fél, hogy elveszíti a szépségét. Amikor a vágyáról beszél, egyenesen rám néz. - Szeretnék visszamenni. - A kapu szélesen kitárul.

Ann annyira zavarban van, hogy suttogva kezd bele a mondandójába. A kapu arra kéri, beszéljen hangosabban.

- Mindentől. Én mindentől félek - mondja. A szív felsóhajt.

- Bemehetsz - mondja.

Én vagyok az utolsó. A szív várakozással telve dobog. A sajátom éppoly hevesen ver.

- És te? Mitől félsz a legjobban?

Kirké figyelmeztetett rá, hogy őszintén kell válaszolnom, de nem tudok mit mondani. Félek attól, hogy apa sohasem gyógyul meg. Félek attól, hogy Kartik nem törődik velem. De attól ugyanúgy félek, hogy igen. Hogy nem vagyok szép, hogy nem vagyok kívánatos, nem vagyok szerethető. Félek attól, hogy elveszítem a varázslatot, amelyet pedig most már annyira élvezek, félek attól, hogy hétköznapi leszek. Annyi mindentől félek, nem tudok választani.

- Gyerünk, mondd ki! - A lebegő lény csípőre teszi a kezét, és rám vicsorít.

Felicity a csontokhoz nyomja az arcát a túloldalon. - Gyerünk, Gemma! Mondj valamit!

- Mitől félsz? - kérdezi ismét a kapu. A túloldalról érkező hideg szélben dideregni kezdek. A felhők szürkén, feketén gomolyognak.

- Félek a Télvidéktől - mondom óvatosan. - Félek attól, amit találni fogok ott.

A kapu hosszan, elégedetten felszusszan, mintha érezné és élvezné a félelem illatát.

- És mire vágysz?

Nem válaszolok azonnal. A hideg szél az arcomba vág, csöpögni kezd az orrom. A Télvidék szíve türelmetlen.

- A vágyad... - sziszegi.

- Ne... nem tudom.

- Gemma! - könyörög Felicity a túloldalon.

A tündér addig repked a fejem körül, amíg bele nem szédülök. A vállamba vájja a karmait. - Mondd el! Mondd el!

Elhessegetem, mire ő rám vicsorog.

- Nem tudom! Nem tudom, hogy mit akarok, de bárcsak tudnám! Ez a legigazabb válasz, ami tőlem telik!

A szív gyorsabban dobog. A kapu zörögni kezd és felnyög. Attól tartok, felbőszítettem. Visszahúzódom. De a kapu nyikorogva kinyílik, a csontok egymáshoz verődnek a szélben.

Felicity rám vigyorog, és felém nyújtja a kezét. - Menjünk, mielőtt meggondolja magát!

A lábam megremeg a bejáratnál, aztán határozottan a másik oldal sziklás földjére lépek. A Télvidéken vagyok. Itt nincsenek virágok. Se zöldellő fák. Hóval és jéggel borított fekete homok és kemény kő az egész. A szél üvöltve tépi a sziklák peremét, az arcomba is belevág. A horizonton tenyérnyomatszerű fekete felhők vonulnak. Belőlük és a talajból felszálló gőzből keletkezik az a ködfátyol, ami mindent szürkére fest. Furcsa hangulata van ennek a helynek, mély magányt áraszt, amelyet önmagamban is érzek.

- Erre! - mondja a tündér, és int, hogy kövessük a horizonton őrködő, jéggel szabdalt, sziklás ormok felé.

Lábunk nyomot hagy a fekete homokban.

- Milyen melankolikus! - mondja Ann.

Kopár és gyászos vidék ez, de áthatja egyfajta földöntúli, hipnotikus szépség.

Mérföldekre ellátunk, rajtunk kívül nincs itt senki. Kísérteties, mint egy elhagyott város. Egy pillanatig azt képzelem, hogy sápadt teremtmények figyelik lépteinket a távolból. De amikor odavilágítok a fáklyámmal, eltűnnek, csak a hideg és a köd játszik az érzékeimmel.

Víz hangját hallom. Keskeny szurdok vágja ketté a sziklafalat, egy folyó szalad át rajta. Kövessük a folyót - Kirké ezt mondta, de hát az egyenlő a halállal. Túl erős az áramlás, a folyó két partján futó ösvény pedig nem szélesebb a lábnyomunknál.

- Máshol is át lehet jutni? - kérdezem a tündért.

- Nem tudok róla - feleli.

- Nem azt mondtad, hogy ismered a Télvidéket? - morogja Felicity.

- Én sem tudhatok mindent - csattan fel Aranyszárny.

Sorban menetelünk a sziklákon, óvatosan lépkedünk, nehogy megcsússzon a lábunk a csillogó jégen, amelyben kísértetiesen sápadt arcunk tükröződik. Megfogom Wendy kezét, és átsegítem a szurdokon.

- Nézzétek! - kiáltja Ann. - Arra!

Egy méltóságteljes hajó tűnik fel a ködben. Kiköt a part fekete homokján. A bárka hosszú és keskeny, az oldalából evezők állnak ki. A vikingek hajóira emlékeztet.

- Megmenekültünk! - örvendezik Pippa. Felkapja a szoknyája szélét, és a hajó felé rohan. A munkáslányok követik. Megragadom Felicity karját.

- Várj egy percet! Honnan jött az a hajó? És hová megy? -kérdezem a tündért.

- Ha mindezt tudni akarod, kockáztatnod kell - válaszolja, és megvillantja hegyes fogait.

- Gyerünk már, Gemma! - ösztökél Felicity, és Pippa meg a lányok felé pislog.

- Minden rendben lesz - erősködik Ann is, és elveszi tőlem a fáklyát, futásra készen.

- A világtalanon kifoghat a dolog - mondja a tündér. Az orrához emeli Wendy egy hajtincsét, megszagolja és meg is nyalja. -Hagyjátok itt! Majd én vigyázok rá.

Wendy a karomba kapaszkodik.

- Szó sem lehet róla! - mondom.

A tündér a szám előtt lebeg. - De lassabban haladtok majd miatta!

- Azt hiszem, most lett elegem belőled. - Nagyot fújok, és a csillogó zöld lény hátrabukfencezik a levegőben. Hangosan szidalmaz, miközben felkapom a hálóingem alját, és úgy rohanok a hajóhoz. Wendyt magam után húzom.

- Remek! - mondom, amikor a tákolmányra lépek. - Magunkra vagyunk utalva. Észnél kell lennünk! Csapdákat sejtek az úton. Jöhetnek utánunk nyomkövetők - vagy még azoknál is rosszabbak.

- De hát önnél van az erő, kisasszony - mondja Mae.

Felicity leül, a kardot a lába közé fogja. - Pontosan! Majd mi megmutatjuk nekik, ha olyan bolondok, hogy zaklassanak bennünket!

- Nem tudhatjuk, kikkel állunk szemben. És ha az én erőm kevés?

- figyelmeztetem őket. - Semmit sem tudunk a Télvidékről. A varázslatot sem vagyok képes mindig az uralmam alatt tartani, tehát csak akkor szeretném használni, ha ez elkerülhetetlen.

Amikor a társaim ünnepélyes arcába nézek, hirtelen túl kicsinek érzem magam a feladathoz. Bárcsak valaki más viselhetné ezt a terhet! Nem látom az utat sem, vaskos köd üli meg a folyót. Csak remélni tudom, hogy nem vitorlázunk bele egy katasztrófa kellős közepébe.

- Indulhatunk? - kérdezi Bessie. Egyik lába a hajón, a másik még a keskeny szirten.

Ann visszaadja a fáklyát. A hajó orrához kötözöm, hogy bevilágítsa az utat.

- Indítsd el, légy szíves! - felelem Bessie-nek.

Bessie elrúgja magát, ezzel betolja a hajót a folyóra, távol a biztonságos kikötőtől. Odamászunk az evezőkhöz, és elfoglaljuk a helyünket. Pippa a hajó orrában áll, a ködöt kémleli.

Felicity, Wendy és én ugyanazon az evezőn osztozunk, nagyokat nyögünk az erőlködéstől. A víz súlya miatt nehézkes a haladás, de nemsokára egyenletesen csorgunk lefelé a folyón. A köd lassan felszáll, és mi elámulunk az utunkat szegélyező csillogó sziklák láttán, amelyek úgy emelkednek magasba mindkét oldalon, mint egy elfeledett isten viharvert karjai.

A kietlen vidéken csak a sziklákon végigfutó primitív rajzok színei törik meg az egyhangúságot. A hajó rémületes képek mellett halad el. Félelmetes kísértetek tárják szét köpenyüket, hogy a néző láthassa, mennyi lelket sikerült elrabolniuk. A vízi-nimfák sziklához kötözött áldozatukról nyúzzák le a bőrt. A Pipacs Harcosok is ott vannak elnyűtt lovagi öltözékükben és rozsdás láncingükben. Fekete hollók köröznek a csatamezők felett. Egy Amarhoz hasonló fehér lovas bámul ki undorító sisakban egy szikla mögül, és azt kívánom, bárcsak ne láttam volna meg. Annyi mindent lerajzoltak ide, szinte az egész történelem itt van, túl sok ahhoz, hogy befogadhassam a látványt. De egy kép mégis megragadja a figyelmemet: egy nő áll egy hatalmas fa előtt, kinyújtott karral, mintha üdvözölni akarna valakit vagy valamit. A köd ismét leszáll, és már semmit sem látok.

- Ott elöl, van valami! - kiáltja Pippa. - Lassítsatok!

- Nem vagyok én... se tengerész... se kalóz... - lihegi Ann két húzás között.

Mind megfordulunk a deszkán, hogy megnézhessük, mi lehet az. Egy óriási sziklaalakzat zárja el a szurdokot. Két lyuk van a tetején egymás mellett, és egy széles hasadék az alján. Mintha egy üvöltő száj lenne.

- A szájat célozzátok meg! - kiáltja Pippa a víz zúgásán keresztül.

Egy süvítéssel a hajó hirtelen lefelé zuhan pár métert. Egy jóval

erősebb áramlat sodrásába kerülünk. Mercy felsikolt, amikor egy hullám átsöpör a fedélzeten. Aligha tehetünk bármit is a vad sodrás ellenében. A hajó nyikorogva dől jobbra-balra, míg mindannyian el nem szédülünk.

- Összezúz bennünket! - kiáltja Pippa. - Készüljetek!

- Egyenesen bele kell eveznünk! - sikoltja Felicity.

- Megőrültél? Le kell horgonyoznunk! - mondom.

Víz zúdul rám. Kénszaga van.

- Egy admirális lánya vagyok, tudom, miről beszélek! Evezzünk bele! - utasít Felicity, mint egy igazi hajóskapitány.

- Közeledünk! - kiabál Pippa. - Csinálj már valamit!

- Hallottad Felicityt! Egyenesen a közepébe! - kiáltom vissza. -Teljes erőből húzz! Mindent bele!

Összeszedjük minden erőnket, még engem is meglep, hogy a kar és a szív ereje mire képes. Egyenletes csapásokkal evezünk, a hajó lassan egyenesbe fordul, és megindul a magas, keskeny száj felé. Négy csapással átjutunk. A folyó megnyugszik, mi pedig csendesen hajózunk a Télvidék belseje felé.

Hatalmas csatakiáltással ünnepeljük meg a győzelmünket, és mivel itt senki sincsen, aki csendre inthetne bennünket, majdnem egy percig tart az ováció.

- Oda nézzetek! - kiáltja Pippa.

A bánatos égen új színek tűnnek fel. A sötétszürke felhőket lila és indigókék, rózsaszín és arany gomolyagok váltják fel. És csillagok is vannak! Néhány közülük átsuhan az égbolton, majd lehull. Itt van a szemünk előtt a végtelenség. Kicsinek és jelentéktelennek érzem magam, de ugyanakkor hatalmasabbnak is, mint korábban bármikor.

- Gyönyörű - mondom.

Pippa széttárja a karjait. - Ha belegondolok, hogy majdnem lemaradtunk erről!

- Még nem tértünk vissza - figyelmeztetem.

Vízi-nimfák cikáznak a hajó mellett, gömbölyded, ezüstös hátuk megvillan, mint az égen a csillagok.

- Azok meg micsodák? Sellők? - kérdezi Mae, és a víz fölé hajol, hogy jobban lásson.

Ann visszahúzza. - Ne foglalkozz velük!

- De olyan gyönyörűek! - mondja Mae, és a víz felé nyújtja a kezét.

- És tudod, mitől ilyen szépek? Lenyúzzák a bőrödet, abban fürdenek! - tájékoztatja Ann.

- Fúj! - Mae riadt arccal visszarántja a kezét, és leül evezni.

A folyó egy kanyarhoz érkezik. Köd ereszkedik a tájra, vastag és fehér, mint a felhők. A hajó megpihen a fagyos part mellett.

- Láttok valamit? - kérdezi Pippa, aki beárnyékolja a szemét a kezével, és a ködfelhőt méregeti.

- Sömmit - válaszolja Bessie. Szorosabban fogja az evezőjét.

- Bármi lehet odakint - mondja Ann csendesen.

A hajó nem megy tovább. Úgy tűnik, ő jelöli ki az úticélt. Leereszkedik a hajóhíd, mi pedig letámolygunk a partra. A hajó eltűnik a sűrű ködben.

- Most micsinálunk? - kérdezi Mae. - Hogyan menjünk haza?

Bessie a karjára csap. - Ne rinyálj! Indulunk!

Itt a legsűrűbb a köd, a táj szinte fantomként nyomakodik át rajta. Kopár erdőn keresztül vezet az utunk, a fák satnya kísértetekként meredeznek. Egyetlen hang sem töri meg a csendet, csak a lélegzetvételünket halljuk.

Valami megérinti a vállamat. Felkiáltok. Megfordulok, de semmit sem látok. Megint jön. Felettem van. Felnézek. Egy meztelen talp himbálózik a szemem előtt.

- Úristen! - kiáltom.

Egy nő teste lóg az ágak között. Éles gallyak fonták körbe a nyakát, nem eresztik. A bőre már olyan szürkésbarna, mint a fa kérge, hosszú körmei hajlottak, sárgák. A szeme csukva, hála a jó istennek.

De nincs egyedül. Látom őket a ködben, körülöttünk vannak. A testek visszataszító gyümölcsként lógnak a fákon. Sátáni szüret készül.

- Ge-gemma - suttogja Ann. A szeme tágra nyílt a rémülettől, és szinte hallom visszafojtott sikolyát. Mindannyian sikoltani szeretnénk.

Pippa szomorúság és undor keverékével néz a testekre. - Én nem vagyok ilyen, én nem vagyok ilyen! - mondja, és sírni kezd.

Felicity félrehúzza Pippát. - Persze, hogy nem vagy olyan.

- Vissza akarok menni! Vissza a Spencebe! Az életbe! Nem bírok tovább itt lenni, nem bírok! - mondja Pippa hisztérikusan. Fee a haját simogatja, és vigasztaló szavakat suttog a fülébe.

- Minket is ide hoztak volna, ha Pippa kisasszony nem áll ki mellettünk! - mondja Bessie. Egy rántással leszakít egy darabot az egyik holttest ruhájából, a botja köré tekeri, és Ann-nek nyújtja.

- Gyújtsa meg, hogy lássunk! Én nem állhatom a tüzet.

Ann egy doboz gyufát húz elő. Négyet is megpróbál meggyújtani, sikertelenül. - Nyirkosak lettek a hajón.

Bessie azonban kitartó. - Fáklya nélkül nem megyek sehová.

- A botra teszem a kezem, és előveszem a varázslatot. Erre való. A fáklya fellobban.

Undorodom tőlük, de tudnom kell valamit. Az egyik holttest karja felé nyúlok. Megérintem a hideg, megkövült kezet. Riadalmamra egy kis varázslat elillan. A test összerándul, én pedig hátraugrom.

- Gemma! - kiáltja Ann.

Vad szél rázza meg a fákon lógó holttesteket, úgy zörögnek, mint a falevelek. A szemük felpattan, fekete mélység, véres karikával. Éles hangú sikolyok, nyögések és a hirtelen feléledő szörnyek mély, dühödt morgása félelmetes kórusként zeng az erdőben, zúg a fülünkben. Kihallom belőle a borzalmas refrént, amely örökre a lelkembe égeti magát: Áldozat, áldozat, áldozat...

- Gemma, mit csináltál? - sírja Ann.

- Forduljatok vissza! - kiáltom.

Néhány lépés után az ösvény eltűnik a lábunk alól.

- Most merre? - sikítja Mercy, és körbe-körbe szaladgál. Wendy bukdácsol a nyomában, kapálózó karja csak a levegőt markolja. - Ne hagyj itt, Mercy!

- Nem tudom! - kiáltom. Kirké azt mondta, hogy kövessük a folyót, de erről nem szólt egy szót sem. Vagy hazudott, vagy ő maga sem tudta. Bárhogy is volt, most itt állunk egy szál egyedül, segítség nélkül.

Hirtelen egy nyugodt, erélyes hang tör át a ricsajon: - Erre! Gyorsan!

A fagyott, jeges fűben egy fényösvény tűnik fel.

- Gyertek! Erre! - kiáltom. A fáklyával integetve futok a fák között világító ösvényen. A tetemek utánunk kapnak, felénk rugdosnak, és minden erőmre szükségem van, hogy ne kezdjek el sikoltozni. Egy férfi Pippát akarja elragadni, de Felicity kardja villámgyors. Már repül is a levágott kar. A férfi dühösen felüvölt.

Én is szeretnék üvölteni, de a félelem a torkomra fagyasztja a szót.

- Gyerünk! - krákogom, és örülök, hogy legalább ennyit ki tudtam magamból préselni. Magam előtt terelem a barátaimat, mögöttük futok, csak a hátukat látom, nem merek oldalra, a fákról lógó borzalmas hullákra nézni.

Végül kiérünk a rettentő sűrűből. A lárma lassan elhalkul, majd meg is szűnik. Mintha a holttestek újra elszenderültek volna.

Gyorsan névsorolvasást tartunk, egymásba kapaszkodva kapkodjuk a jéghideg levegőt.

- Ezek meg mik voltak? - kérdezi Pippa két lélegzetvétel között.

- Nem tudom - sípolom. - Halottak. Korábban ide csábított lelkek.

Mercy a fejét rázza. - Ezek nem olyanok, mint mink vagyunk. Ezekben nincs má' csöppnyi lélek se. Legalábbis remélem.

Bessie előre mutogat: - Azon meg hogy fogunk átkelni?

Előttünk egy fekete sziklából és jégből emelt fal magasodik, széle-hossza egy. Nem valószínű, hogy megkerülhetjük.

A szél újra suttogni kezd: - Nézzétek meg közelebbről...

A hatalmas szikla aljánál véres rongyokkal fedett alagút sötétlik.

- Kövessetek... - sürget a szél.

- Ti is hallottátok? - kérdezem, mert biztos akarok lenni a dolgomban.

Felicity bólint. - Azt mondja, hogy kövessük.

- De hová? - kérdezi Ann, és bekukucskál a sötét alagútba.

Senki sem mer előremenni. Senki sem akarja elsőként félrehúzni a

véres rongyokat, és eltűnni a keskeny átjáróban.

- Már eddig eljutottunk - szólal meg Pippa. - Most akartok megállni? Mae? Bessie?

Mae hátralép. Bessie egyik lábáról a másikra állva toporog.

- Kicsit setét - mondja Mae.

- Szerintem forduljunk vissza - suttogja Wendy. - Mr. Darcy már biztosan megéhezett.

- Hagyjál má' azzal a nyúllal! - vakkantja Bessie. Felém int. - A maga ötlete vót, nem? Hogy azt a fát megtaláljuk. Magának köll elöl menni.

Bűzös szél fújja felénk a rongyokat. Az alagút olyan sötét, mint az éjszaka, ha elbújnak a csillagok. Ki tudja, mi vár ránk odabent? Egy borzalmas meglepetés már akadt ma este. De Bessie-nek igaza van. Nekem kell előremennem.

- Rendben - mondom. - Folytatjuk az utat. Maradjatok szorosan mögöttem! Ha szólok, rohanjatok vissza, amilyen gyorsan csak tudtok!

Wendy visszatalált hozzám, a karomba kapaszkodik. - Nagyon sötét van bent, kisasszony?

Milyen furcsa, az is fél a sötéttől, aki nem is látja. Gondolom, az ilyesfajta rettegés ott lakozik mélyen az emberi lélekben.

- Ne félj, Wendy! Én megyek először. Mercy pedig téged is bekísér, ugye?

Mercy bólint, és megfogja Wendy kezét. - Igen. El ne engedd a kezem, kicsikém!

A szívem a torkomban ver. Belépek az alagútba. Az átjáró nagyon keskeny, ki sem tudok egyenesedni benne, behúzott nyakkal haladok.

- Vigyázzatok a fejetekre! - szólok hátra. A kezemmel tapogatom az utat. A fal hideg és nyirkos. Egy pillanatig az a kényszerképzetem támad, hogy egy hatalmas szörnyeteg szájában vagyok, emiatt reszketni kezdek, és majdnem felsikoltok.

- Gemma? - Fee az. A koromsötétben nem látom, hol van. Olyan, mintha mérföldekre lenne tőlem, pedig tudom, hogy az képtelenség.

- I-igen... - nyögöm. - Gyertek!

Imádkozom, hogy gyorsan véget érjen az átkelés, de az alagút végtelennek tűnik. Gyenge zúgást hallok a fejem felett. Mintha egy méh zümmögne, határozottan hallom a zzz hangot, és megesküdnék rá, hogy azt mondja, hogy áldozat, meg egyszer azt, hogy kárhozat. Már nem hallom a társaim lépteit, és éppen pánikba esnék, amikor egy fénynyaláb tűnik fel előttem. Az alagút vége! Eláraszt a megkönnyebbülés, amikor kilépek a keskeny nyíláson, nyomomban a társaimmal.

Pip a ruhaujjáról próbálja letörölni a koszt. - Undorító alagút. Valami undok dolog meleg lélegzetét éreztem végig a nyakamon.

- Az én voltam - vallja be Ann.

- Hol vagyunk? - kérdezi Felicity.

Huzatos pusztaság terül el előttünk, körben kőszirtek. Szállingózik a hó. A pelyhek megülnek a szempillánkon és a hajunkon. Wendy az ég felé fordítja az arcát, mintha áldást várna.

- Milyen jó! - mormolja magában.

A kőszirtek felett fekete fellegek ülnek. A villámok pulzálva feszülnek a felhőknek, és dörög az ég. Aztán a vékony hófátyolon keresztül meglátom: egy ősi, viharvert kőrisfa emelkedik ki fenségesen egy darabka zöld gyepből. Tíz ember sem érné körül a törzsét, és magas, mint egy ház. Ágai minden égtáj felé meredeznek. Minden eltörpül mellette, nem tudom levenni róla a szemem. Tudom, hogy ezt a fát láttam az álmaimban. Wilhelmina Wyatt azt akarta, hogy ezt a fát keressem meg.

- A Holtak Fája - mondom elámulva. - Megtaláltuk!

Hó záporozik az arcomra, de nem bánom. A varázslat édesen duruzsol bennem, mintha érezné a hívást. A hang ott vibrál minden sejtemben, és új dal lüktet a véremben, amelynek még nem tudom a szövegét, bár nagyon szeretném elénekelni.

- Végre eljöttél hozzám! - duruzsolja olyan finoman, mint egy édesanya az altatódalt. - Jöjj hozzám! Elég, ha megérintesz, és látni fogod...

Villámok szaggatják az eget körülöttünk. A hely ereje magával ragadó, része akarok lenni. A barátaim is érzik. Látom az arcukon. Megérintjük az ősöreg kérget. Durva a felszíne. A szívverésem felgyorsul. Beleremegek az új erőbe. Legyőztek. Zuhanok.

Ott áll előttem, gyenge fényben fürdik az alakja, azonnal felismerem. Az az ősz haj... Azok a kék szemek... Az a színes ruha... A világ megszűnik körülöttünk, csak kettőnk alakja világít fényesen a pusztaságban.

Eugenia Spence és én.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

- Olyan régóta várok rád - mondja. - Már majdnem feladtam a reményt.

- Mrs. Spence? - kérdezem, mikor végre rálelek a hangomra.

- Igen. Te pedig Gemma vagy. Mary lánya - mondja, és rám mosolyog. - Te vagy az, akiben reménykedtem, az egyetlen ember, aki képes megmenteni bennünket és a birodalmakat.

- Én? Hogyan...

- Mindent elmondok neked, de nincs sok időnk. Csak rövid ideig jelenhetek meg előtted. Sétálnál egyet velem?

Látja rajtam, hogy össze vagyok zavarodva, ezért sápadt kezével az enyémért nyúl. - Fogd meg a kezem! Jöjj velem! Megmutatom.

A kezem lassan közelít, hideg ujjai súrolják az enyémeket. Határozottan megragadja a kezemet. Ragyogó fehér fényben úszunk. A fény elhalványul, csak ketten állunk a szeles pusztaságon. A hó, a villámlás, a barátaim... ahol most én vagyok, azon ők kívül esnek. Eugenia jóval kézzelfoghatóbb ebben a világban. Az arca pirospozsgás, a színe átmelegíti hideg kék szemét.

- Azt hittem... ön meghalt - nyelek nagyot.

- Nem egészen - válaszolja szomorúan.

- A tűz éjszakáján... - mondom. - Mi történt, miután lepecsételte az ajtót?

Összekulcsolja az ujjait, mintha imádkozna. - Az a gonosz szörnyeteg ide hozott, a Télvidékre. Minden egyes lény eljött megnézni a híres Eugenia Spence-t, a Rend főpapnőjét, aki most a Télvidék foglya lett. Meg akartak törni, meg akartak vásárolni, hogy felhasználhassanak gonosz céljaikra - mondja villogó szemekkel. -De az én hatalmam annál is nagyobb volt, mint amit ők gyanítottak. Ellenálltam nekik. Büntetésből bezártak a Holtak Fájába.

- Mi ez a fa? - kérdezem.

Elmosolyodik. - Az egyetlen dolog ezen az elátkozott helyen, ami még mindig a Rendhez, a birodalmakhoz tartozik.

- De hogyan?

- Ha megérted a jelent, meg fogod ismerni a múltat is - mondja, és szélesen gesztikulál a karjával. A szín megváltozik. Mintha egy némajáték díszlete lenne, egy újonnan született táj bukkan fel.

- Jóval azelőtt, hogy mi rózsaszínű, nyivákoló csomagként a világra csusszantunk, a birodalmak már léteztek. A varázslat egy soha meg nem szakadó körforgás volt: a földből eredt, és a földbe tért vissza. Egyetlen áthághatatlan szabály létezett: a halottak, akik áthaladtak ezen a világon, nem maradhattak itt. Át kellett kelniük, különben könnyen befolyásolhatóvá váltak.

- Voltak néhányan a halottak között, akik képtelenek voltak elengedni a múltjukat. Féltek, dühösek voltak, siettek, és a birodalmak legkietlenebb sarkában, a Télvidéken leltek menedéket. De ott is arra vágytak, ami sohasem lehetett az övék. Vissza akartak térni, de ahhoz a birodalmak varázslata kellett. Hamarosan a vágy olyan kínzóvá vált, hogy bármire hajlandóak lettek volna, hogy visszatérhessenek. Gondolom, hogy hallottál már a lázadásról, és hogy mi történt a Télvidéken akkoriban?

- A Télvidék teremtményei elfogták a Rend néhány beavatott tagját, és feláldozták őket. Ez volt az első véráldozat - felelem neki.

- Igen, de nem csak ennyi történt. Meg kell nézned - mondja Eugenia, és a kezét elhúzza a szemem előtt. Amikor újra kinyitom, látom, hogy fiatal, velem egyidős papnők kuporognak a szörnyű lények lába előtt. Az egyik papnő megszökött, egy szikla mögé bújt, és figyel.

- Ez a tőr tele van varázslattal - mondja az egyik rémült papnő, és egy ékes darabot ajánl fel. - Bármilyen formát képes felölteni, attól függően, mire akarod használni. Neked adom, cserébe a szabadságunkért.

A télvidéki kísértet rávicsorít: - Ki akarsz engesztelni bennünket?

- Megragadja a tőrt, és elveszi. - Ha tényleg olyan hatalmas fegyver, ideje a szolgálatunkba állítani.

A lények körülzárják a rettegő papnőket. Az undorító rém felemeli a tőrt, és újra meg újra lecsap vele. A lányokból semmi sem látszik, csak egy véres kéz mered az ég felé, aztán az is lehanyatlik.

Ott, ahová a papnők vére folyt, megreped a föld. Egy hatalmas fa emelkedik ki belőle, kopár és göcsörtös, mint a lények szíve - és tele van varázslattal. A lények meghajolnak előtte.

- Végre saját hatalommal rendelkezünk! - mondja a kísértet.

- Az áldozat tette lehetővé - sziszegi egy másik.

- Vér kell annak, ami vérből született. Lelkeket ajánlunk fel neki fizetésképpen, hatalmát pedig a mi javunkra fordítjuk - hirdeti ki a kísértet.

- Szerencsére egy dolog azért megmaradt nekünk - suttogja Eugenia, aki megint int a kezével, és már látom is a szikla mögött rejtőző ifjú papnőt. Míg a lények megújult erejüket ünneplik, a papnő ellopja a tőrt, és rohan a Rendhez. Elmeséli a főpapnőknek, hogy mi történt, akik komor arccal hallgatják. A rúnák elkészülnek, a világok közötti függöny bezárul, a tőr pedig papnőről papnőre száll több generáción keresztül.

- A Rend megóvta a tőrt. A fáról sem mertünk beszélni senkinek, nehogy bárki is kísértésbe essen. Bevonult a legendák közé - mondja Eugenia, és félresöpri a képet. - Én voltam a tőr utolsó őrzője, de fogalmam sincs, hová lett.

- A látomásomban láttam Miss Wilhelmina Wyatt, az ön tanítványa kezében! - mondom egy szuszra.

- Mina megjelenik a látomásaidban? - kérdezi Eugenia. Aggodalom suhan át az arcán. - Mit mutat meg neked?

Megrázom a fejemet. - A legnagyobb részét nem is értem. De láttam, hogy nála van a tőr.

Eugenia elgondolkodva bólogat. - Mindig vonzotta, mindig érdekelte a sötét oldal. Remélem, meg lehet bízni benne... -Megkeményedik a pillantása. - Meg kell találnunk a tőrt! Ez a legfontosabb!

- De miért?

Egy hegytetőn állunk. Kóstolgat a szél. Attól tartok, a hajam oroszlánsörénnyé zilálódik. Mélyen lent látom a barátnőimet a völgyben. Aprók, mint a madarak.

- Félek, hogy újabb lázadás van kitörőben, hogy újabb szövetségek jönnek létre a birodalmak törzsei és a Télvidék teremtményei között - mondja Eugenia. - Azt is sejtem, hogy egyikünk gonosz tervet szőtt, és megegyezett a teremtményekkel, hogy minden hatalmat megszerezzen. Korábban nem gondoltam volna, hogy ez valaha megtörténhet. Sokba került a naivitásom -mondja, és én szégyellem magam anyám és Kirké nevében. Beszélni akarok neki Kirkéről, de nem tudom rávenni magamat.

- De én azt hittem, hogy a Télvidék teremtményei mind elmentek

- mondom helyette.

- Itt vannak valahol, nem tűntek el. Félelmetes harcos vezeti őket, korábbi testvérünk a Raksanából.

- Amar! - kiáltok fel.

- Nagy hatalma van. De a tiéd is az - mondja, és hideg kezével megfogja az államat. A láthatáron a tintakék égen megint különös, gyönyörű fények tündökölnek. - Óvatosnak kell lenned, Gemma! Ha már a Rendet is elérte a korrupció, ellened is fordíthatják az erődet.

Elektromosság repeszti meg az eget, a szemem még másodpercek múlva is villódzik. - Hogyhogy?

- Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz, mintha megőrültél volna. Mindig ébernek kell lenned. Senkiben se bízz meg! Vigyázz magadra! Mert ha elbuksz, örökre elveszünk mindannyian.

A szívverésem állja a csatát a vihar dübörgésével. - Mit tegyek? A villámfényben látom az eltökéltséget Eugenia szemében.

- A tőr nélkül nem köthetik a bennem lakozó varázslatot a fához. Keresd meg, és hozd el nekem ide, a Télvidékre!

- Mit fog tenni vele?

- Teszem, amit tennem kell ahhoz, hogy rendet teremtsek, és visszaállítsam a békét - mondja, és megfogja a kezemet. Most egy tó partján állunk, oszlik a köd fölötte. Egy tutajt látok, rajta három nő. Egy cserzett arcú, öreg hölgy hosszú bottal tolja előre a hajót a csendes vízen. Egy fiatal és gyönyörű hölgy lámpást tart maga előtt -az utat világítja meg. A harmadik nő kezében egy bőségszaru. Elsiklanak mellettünk, nem vesznek észre bennünket.

- Ezek a nők... hozzájuk hasonlóakat láttam azokon a sziklákon, amelyek a titkos ajtót védik. Kik ezek?

- Sokféle néven illették már őket. Moirák, Párkák, Wyrdek, Sors, a Nornok és a Badb. Mi mindig a Háromság néven utaltunk rájuk. Amikor egy papnőnek közeleg a halála, átsétál az idő mezején.

Az átkelőnél a Hármak várják, ők teljesítik az utolsó kérését, és választhat is valamit.

- Választhat - ismétlem, és semmit sem értek.

- Választhatja azt, hogy átkel a tutajon a szépség és a tisztesség birodalmába. Amikor átér, a képe végrendeletként megjelenik a halhatatlan köveken.

- Tehát azokon a köveken a...

Elmosolyodik, én pedig úgy érzem, mintha kisütött volna a nap. -... az egykori papnők vannak, olyanok, mint te vagy én.

- Azt mondta, hogy választani lehet. De ki választaná azt, hogy nem kel át erre a csodálatos helyre?

- Aki úgy gondolja, hogy maradt még dolga ezen a világon. Aki visszautasítja az átkelést, visszatér az életbe, hogy bevégezze a feladatát, de lemond a dicsőségről.

A vénasszony bekormányozza a tutajt a tó közepére. Eltűnnek a leszálló ködben.

Eugenia hosszan néz utánuk. - Szeretnék végre szabad lenni, szeretném megtalálni a helyemet azon a távoli tájon, és szeretnék megjelenni a múltunkat megéneklő köveken! - Olyan szeretettel simít végig az arcomon, amire csak egy édesanya képes. - Ugye elhozod nekem a tőrt?

A köd beborít mindkettőnket. - Igen - válaszolom, és újra a Holtak Fája előtt állunk. Elámulok fenségességén, felnézek a három hatalmas ágra, amelyekről összefonódó gallyacskák ezrei böködnek a szélrózsa minden irányába, követem a fa kérge alatt végigfutó vékony ereket. A barátnőim még mindig a fához tapasztják a kezüket, mint akiket megdelejeztek. Mintha olyan hangokat hallanának, amelyek hozzám nem jutnak el. Kívülállónak érzem magamat, magányosnak.

- Mi történik a barátaimmal? - kérdezem Eugéniától.

- A fa varázslata teszi velük. Megmutatja nekik szívük titkait -feleli Eugenia. - Most mennem kell, Gemma.

- Kérem, ne... Tudnom kell, hogy...

- Nem szabad a tőr nélkül visszatérned! Csak akkor leszünk biztonságban, ha az is velünk van.

- Ne menjen! - kiáltom. Megpróbálom megragadni, de olyan súlytalan, mint a levegő. Belesimul a fába, és az azonnal elnyeli. A fa lüktetni kezd, ereiben gyorsabban zubog a vér.

- Akarod látni? - kérdezi a fa erőltetett suttogással.

Körülöttem a barátnőim már mind belepillantottak a fa belsejében

rejlő csodákba, nekem meg elegem van abból, hogy mindenből kimaradok.

- Igen - mondom határozottan. - Akarom!

- Akkor nézz be! - mormolja a fa.

A durva kéreghez tapasztom a tenyeremet, és eltűnök.

Képek táncolnak körülöttem, mint a kaleidoszkóp szilánkjai. A prizma egyik szeletében Mae ül egy dúsan terített asztal mellett. Minden elfogyasztott fogás után egy újabb érkezik. Az asztal alatt karcsú kutyák várakoznak egy falatra. Összekapnak a cafatok felett, meg is sebzik egymást, de Mae észre sem veszi. Soha többé nem kell éheznie.

Bessie egy színaranyból szőtt ruhát és ékszereket visel, a vállán hermelinpalást. Rongyos, piszkos arcú nők sorai mellett vonul abban a gyárban, amelyikben életét vesztette. A tulajdonost keresi, aki ott áll a terem végében, szivarral a szájában. Bessie határozottan pofon vágja, még egyszer és még egyszer, míg a férfi a lábai elé nem veti magát, és szánalmasan könyörögni nem kezd. Annt színpadi lámpák fénye világítja meg. A közönsége előtt hajlong, szinte fürdik a viharos tetszésnyilvánításban. Wendy egy apró házacskában él, amelynek rózsakertje is van. Meglocsolja a rózsák tövét, és a bimbók csodaszép rózsaszínű és vörös szirmú virágokká nyílnak. Mercy egy elegáns úriember hintóján utazik. Felicity Pippával táncol a kastélyban, úgy nevetnek, mintha egy, csak az ő fülüknek szánt viccet hallanának, majd látom, hogy Pippa a trónon ül - izzik a szeme.

Pippa ott áll mellettem, és kéjesen mosolyog: - Igen - mondja egy láthatatlan valaminek. - Kiválasztott, kiválasztott...

- Nézd meg jobban! - suttogja a fa. A szemhéjam megrebben. Kiszabadul minden, amit eddig szorosan magamhoz láncoltam.

Kinyitok egy ajtót, és visszatérek Indiába. Még nem lehet nyár, mert apa és anya a szabadban teázik. Apa felolvassa a Punch[16] egyik viccét, anya kacag. Tom kisfiús alakja elmosódik, mert rohan. Két játéklovag van a kezében, vadul csatáznak, Tom egyik hajtincse a homlokába hull. Sarita megszidja, mert majdnem felborítja apa ősrégi vázáját. Én is ott vagyok. Ott vagyok a ragyogóan kék ég alatt, egyetlen felhő sem mutatkozik. Apa és anya rám mosolyog, amikor megjelenek. Érzem, hogy a részük vagyok, nem kívülálló, nem magányos. Szeretnek.

- Gyere csak ide, Gemma! - hív anya. Kitárja a karját, úgy vár, én pedig szaladok hozzá, mert úgy érzem, hogy ha megölel, minden rendbe jön, meg kell ragadnom az alkalmat, és nem engedhetem el... De minél gyorsabban szaladok, annál távolabbra kerül tőlem. Aztán már ott is vagyok a nagymama hideg, sötét szalonjában. Apa a dolgozószobában van, Tom elindul szórakozni, a nagymama látogatóba megy. Szinte meg sem látjuk egymást. Mindannyian magányosak vagyunk, kósza üveggyöngyök, amelyeket egy gyászból, megszokásból és kötelességből font lánc tart egyben. Egy könnycsepp szalad végig az arcomon. Az igazság olyan méreg, amelyet nem köphetek ki.

A sziklák és a kövek alól apró, sápadt teremtmények bújnak elő. Megérintik a szoknyám szélét, a karomat simogatják. - Ide tartozol, itt van rád szükség, különleges lány - mondják. - Szeress úgy bennünket, ahogyan mi szeretünk téged!

Elfordítom a fejemet, meglátom Kartikot, aki meztelen felsőtesttel siet felém. Tenyeremet az arcára simítom, és határozottan, vakmerően megcsókolom. A bőre alá szeretnék bújni. Ez a varázslat nem olyan, mint amilyennel korábban játszottunk. Nyers és sürgető, vele nem bújhatunk a látszat mögé. Ez az, amit nem akarnak, hogy érezzünk, hogy ismerjünk.

- Csókolj meg! - suttogom.

Kartik a fához nyomja a hátamat, az ajka az enyémen. A kezünk bejárja a másik testét. El akarok merülni ebben a varázslatban. Nem kell test. Nem kell lélek. Nem akarok félni többé. Nem akarom, hogy bántsanak.

A Holtak Fája megszólal bennem: - Akarsz még többet?

Egy pillanatra a Templom varázslata felizzik bennem. Látom magamat a fa előtt, miközben Kartik a nevemet kiáltja, és úgy érzem, mintha egy laudánumos álomból ébredeznék.

- Igen - válaszolja valaki, aki nem én vagyok. Szeretném látni, ki szólt, de a fa ágai szorosan tartanak. Úgy ölel, mint egy édesanya, és pont olyan édesen ringat.

- Aludj, aludj, aludj...

Zuhanok önmagamban, több szinten keresztül, várom, hogy valaki elkapjon, de senki sincsen, így csak zuhanok, zuhanok a véget nem érő sötétségbe.

Később, nem tudom, hogy mikor, mert az idő elveszítette a jelentőségét, hallom, hogy egy hang azt mondja, ideje indulnunk. Hirtelen érezni kezdem, milyen hideg van. Vacog a fogam. A barátnőim szempilláin zúzmara remeg. Egy szó nélkül megfordulunk, és visszabotorkálunk az útra, ahonnan jöttünk. Elhaladunk a fákon lógó tetemek hátborzongató harangjátéka mellett, könyörgésük suttog a szélben: - Segítsetek rajtunk...

A Télvidékről kivezető út további része álomszerű, alig emlékezem rá. A karjaimon karmolások vannak, de nem tudom, hol és hogyan sérültem meg. Az ajkaim fájdalmasan húzódnak, és amikor a nyelvemmel végigfutok rajtuk, apró repedéseket észlelek. Amikor átlépünk a ködös Határvidékre, sajgok a vágytól, hogy bárcsak visszafordulhatnék. A Határvidék furcsa, alkonyi szépsége már nem elégít ki. Érzem, hogy a többiek is hasonlóképpen éreznek, látom a tekintetüket, ahogyan vissza-visszapillantgatnak. Átlépünk a Télvidékről átnyúló indák felett. Egyre közelebb és közelebb nyújtózkodnak a kastély felé.

Bessie úgy beszél, mintha transzban lenne. - Mintha ismert volna. Mintha igazán ismert volna. Láttam magamat, mint rendes úrihölgyet, igazi úrihölgyet, akit tisztelnek.

- Se félelem... - mormolja Felicity. - ...se hazugságok.

Pippa forogni kezd, egyre gyorsabban és gyorsabban, mígnem nevetve a földre zuhan. - Most már értem! Most már mindent értek!

A Gorgó a folyón várakozik ránk. El akarok rejtőzni a szeme elől, de meglát, amikor egy magas, virágokból szőtt fal mögött keresek menedéket.

- Mindenható! Kerestelek.

- Nos, úgy tűnik, megtaláltál.

Összeszűkül a szeme. Vajon érzi-e rajtam a tiltott gyümölcs illatát, mint ahogyan többen megérzik más verejtékét a bőrünkön? A többi lány megbokrosodva szaladgál. Olyan szenvedély ragyog a szemükben és kipirult arcukon, amelyet korábban soha nem láttam. Felicity felkacag, és ezzel mintha vörös posztót lengetne a szemem előtt. Oda akarok szaladni hozzájuk, szeretném újra átélni velük a Télvidéken szerzett élményeket, semmi kedvem a Gorgó figyelő tekintetétől kísérve szenvedni.

- Mi az? - kérdezem.

- Gyere közelebb! - követeli az édeskés hang.

A füvön állok, jó három méterre a folyón veszteglő Gorgótól. Felém fordítja a fejét, és alaposan végigmér: kócos a hajam, a karomon sebek, a szoknyám elszakadt. A kígyók hipnotikus táncot lejtenek az arca körül. - Látom, ott jártál - mondja a Gorgó.

- És ha igen? - kérdezem dacosan. - A saját szememmel akartam látni, Gorgó. Hogyan is kormányozhatnék tudás nélkül? A Holtak Fája létezik, és elképesztő a hatalma!

A kígyók tekeregve sziszegnek. - ígérd meg, hogy nem térsz vissza addig oda, amíg meg nem kötötted a szövetséget! Mindenható, a te hatalmad...

- Csak ennyi lennék? Varázslat? Senki sem látja, ki vagyok valójában. Mindenki annyit lát belőlem, amennyit akar, amennyit kér belőlem. Hogy valójában ki vagyok, és mit gondolok, az senkit sem érdekel! - Sírni kezdek. Jaj, de utálom ezt! Elfordulok, amíg úrrá leszek a könnyeimen, és amikor újra a Gorgó szemébe nézek, már egy más lány áll előtte. Egy lány, akinek többé nem lehet megparancsolni, mit tegyen, és hová menjen.

- Most elmehetsz, Gorgó. Vége a beszélgetésnek.

A büszke harcos elbizonytalanodik, talán életében először. Örülök neki. - Mindenható...

- A beszélgetésnek vége - ismétlem. - Majd ha lesz mondandóm a számodra, felkereslek.

A mezőn a lányok vidám játékba kezdenek. Felicity meglöki Bessie-t, Bessie meg Felicityt, még annál is erősebben.

- Nem győzhetsz le! - gúnyolja Bessie. Csillog a szeme. Felicity kacagása éles, mint a kés. - Már le is győztelek! Észre sem vetted?

Magukból kikelve, harsogva nevetnek, birkózókként lökdösik egymást, csatáznak, ki marad lábon. Pippa nevetve biztatja őket. Gyorsan és lendületesen rohanok feléjük, ledöntöm őket a lábukról, mintha tekebábuk lennének. Felsértem az ajkamat. Én nevetek a legjobban, amikor a fémes íz megtölti a számat, és a vér könyörtelen esőcseppek módjára a ruhámra fröccsen.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Bár a jelmezbálig alig van hátra pár hét, Mrs. Nightwing ragaszkodik ahhoz, hogy készüljünk valami műsorral is a vendégek szórakoztatására.

- Legalább kiderül a számukra, milyen lelkes és tehetséges fiatal hölgyeket nevelünk! - mondja, bár gyanítom, hogy betanított majmokra emlékeztető előadásaink inkább az ő tehetséges igazgatói tevékenységét hivatottak közszemlére bocsátani.

Kijelölték a szerepeket. Cecily, Martha és Elizabeth egy balett darabot mutat be. Felicity elzongorázik egy menüettet. Mivel nekem se az énekhez, se a tánchoz, se a franciához nincs tehetségem, megkérdezem Mrs. Nightwinget, hogy szavalhatnék-e egy verset. Beleegyezik, nyilván megkönnyebbül, hogy én is alkalmas vagyok valamire, és ahhoz a valamihez se idomított állatok, se cintányérok nem kellenek. Már csak a megfelelő verset kell kiválasztanom, és persze igyekeznem kell, hogy bele ne süljek az olvasásba. Sajnos Ann nem énekelhet a vendégeknek. A karácsonyi magánszámunk után Mrs. Nightwing nem engedheti meg magának, hogy a támogatóit elriassza. Mindannyian hallottak a botrányról.

Ann sztoikus nyugalommal vette tudomásul ezt az igazságtalanságot. Alig várom a napot, amikor bejelenti, hogy színpadra lép Mr. Katz társulatában, Miss Lily Trimble szárnyai alatt.

Felicity a zongoránál ül, és egy menüettet játszik. - Egy igazán kicsike fogadás lesz csak. Nem több mint egy kerti zsúr. Csak a jelmezek jelentenek majd némi változatosságot - zsörtölődik. -

Bezzeg az a bál, amit Lady Markham ad a tiszteletemre két hét múlva! Említettem már, hogy tűznyelőket is szerződtetett?

- Úgy hiszem, említetted egyszer-kétszer. - Vagy inkább tizenkétszer- Átlapozom azt a verseskötetet, amit Mrs. Nightwing adott. Olyan sziruposak a versek, hogy szinte összeragad tőlük a szám. Képtelen lennék akár egyet is felolvasni nevetés nélkül.

- Az a vers a fény hordozójáról nem is olyan rossz - javasolja Ann.

Grimaszolok. - Melyik is az? Amelyikben Florence Nightingale[17] angyal képében jelenik meg a csatamezőn, vagy az, amelyik Nelson admirálist egy görög istenhez hasonlítja?

Felicity feláll a zongora mellől, és csatlakozik hozzánk. - A múlt éjszaka nem megy ki a fejemből. Ez volt a legizgalmasabb alkalom, amit eddig a birodalmakban töltöttünk.

- A Télvidékre gondolsz? - suttogja Ann. - Gemma, tényleg találkoztál Eugenia Spence-szel?

- Nekünk nem jelent meg - horkant Felicity, és attól tartok, hogy versenybe akar szállni velem.

- Mindent elmondtam nektek - mondom magamat védve. -Felfogtátok, hogy megmenthetjük őt is és a birodalmakat is?

Felicity lebiggyeszti az ajkát. - Mármint hogy te megmentheted.

- Mi menthetjük meg - javítom ki. - De először meg kell találnunk azt a tőrt, amit Wilhelmina elvitt, és azt sem tudom, hol kezdjem a kutatást.

- Talán itt van a Spenceben - veti fel Ann.

- Azt sem tudjuk, megbízhatunk-e Wilhelminában. Végül is ellopta azt a tőrt, nem? - tűnődik Felicity.

- Azt hiszem, elkövetett egy hibát, és azzal akarja jóvátenni, hogy elvezet a tőrhöz - mondom.

- De miért vette el? - erősködik Felicity.

- Az előadásotokat kellene gyakorolnotok - korhol bennünket Cecily csípőre tett kézzel.

- Nekem segítenek verset választani - mondom annyi megvetéssel a hangomban, amennyit csak bele tudok erőltetni.

Az ajtók kitárulnak. Tartok tőle, hogy Mrs. Nightwing jött, hogy leszidjon, amiért nem dolgozunk elég keményen. Ehelyett Annt szólítja.

- Miss Bradshaw, velem jönne, kérem?

Ann lehajtott fejjel követi, és elképzelni sem tudom, miféle pácba keveredhetett.

- Végre! - mondja Cecily kárörvendően.

- Cecily, tudsz valamit? - kérdezi Felicity.

Cecily kivág egy piruettet. - Megérkeztek az unokatestvérei vidékről, hogy magukkal vigyék. Brigid odafent van, és a bőröndjét pakolja.

- Az nem lehet! - kiáltom, és kétségbeesett pillantást váltok Felicityvel.

- Úgy döntöttek, itt az ideje, hegfőbb ideje, ha engem kérdeztek.

- Nos, nem kérdeztünk! - vágok vissza neki.

Cecily felháborodottan csücsörít a szájával, amikor megjelenik Miss McCleethy. Rosszul időzítettem. - Miss McCleethy, ugye nem hagyja, hogy Miss Doyle ilyen alávalóan beszéljen velem?

Miss McCleethy lenéz rám. - Miss Doyle? Nem kellene bocsánatot kérnie?

- Jaj, bocsáss meg nekem, drága Cecily! - Olyan hamis a mosolyom, mint az utcai árusok csodaszerei.

Cecily ismét csípőre teszi a kezét. - Miss McCleethy!

Gyorsan Miss McCleethy mellé szaladok. - Igaz a hír? Tényleg eljöttek Annért az unokatestvérei?

- Igen - válaszolja.

- De ezt nem tehetik! - tiltakozom. - Nem is akar velük menni! Nem arra született, hogy nevelőnő legyen! Ő...

Miss McCleethy kemény arcán valami aggodalomhoz hasonlatos érzés villan fel. - Maga Miss Bradshaw kérte, hogy így legyen.

Mintha a víz alól hallanám Miss McCleethy hangját. Nem lelem a szavak értelmét, hideg félelem rántja görcsbe a gyomromat.

A lépcsőhöz rohanok, kettesével szedem a fokokat. Felicity a nevemet kiáltja, míg Miss McCleethy rendet próbál teremteni. Amikor a szobánkba érek, alig kapok levegőt. Ann az ágyán ül, és a barna utazóruhája van rajta, meg egy szerény gyapjúkalap. Csinos kis kupacba rendezgeti az újságjait és a divatlapot, amit Felicitytől kapott. A Macbeth műsorfüzete van a kupac tetején. Brigid az utolsó ruhadarabokat gyömöszöli a bőröndbe.

- Brigid! - lihegem. - Válthatnék egy szót Ann-nel?

- Rendbe'van - szipogja Brigid. - Jól zárja le a bőröndöt! És ne felejtse el a kesztyűt, kedveském! - A házvezetőnő kimegy az ajtón, és a szemét törölgeti a zsebkendőjével. Magunkra maradunk.

- Mondd, hogy nem igaz! - kérlelem Annt.

Ann lezárja a bőröndöt, és a lába mellé teszi. - Rád hagyom az újságokat. Hogy emlékeztessenek rám.

- Nem mehetsz el velük! Helyed van Mr. Katz társulatában! A világot jelentő deszkákon!

Ann arcára kiül a fájdalom. - Nem. A meghívás Nan Washbradnek szólt, akinek a szépsége magáért beszél, nem Ann Bradshaw-nak. Az a lány, akit ők akarnak, nem létezik. Vagyis nem igazából.

Az ágyra hajítom a bőröndöt, kinyitom, és elkezdem kipakolni.

- Akkor is megtaláljuk a módját! A varázslat segít majd!

Ann megfogja a kezemet, megállít. - Hát nem érted, Gemma? Soha nem működne. Legalábbis nem örökre. Nem lehetek az, akit ők akarnak.

- Akkor legyél valaki más! Legyél önmagad!

- Az nem elég jó - mondja. A kesztyűjét nyomorgatja a kezében. Hol labdává gyúrja, hol kisimítgatja. - Ezért küldtem el nekik a levelet, hogy jöjjenek értem.

Visszaemlékszem Ann meghallgatásának estéjére, és a levélre, amelyet olyan nehezen küldött el. Soha nem is akart Lily Trimble-lel és Mr. Katzcal menni. Leülök az ágyára, a bőröndje elválaszt bennünket. Visszateszi a holmiját, és lezárja.

- Akkor azt mondd meg, mire volt jó ez az egész? - mondom haragosan.

- Ne haragudj, Gemma! - Megpróbál megérinteni, de elhúzódom tőle. - Ha most elmegyek, úgy fogok arra a napra emlékezni, ahogyan történt. Mindig hinni fogok abban, hogy sikerülhetett volna. De ha velük megyek... ha velük megyek és elbukom... azt nem bírnám elviselni.

Ekkor Felicity esik be az ajtón, el is állja. - Ne félj, Ann! Nem hagyom, hogy elvigyenek!

Ann felhúzza a kesztyűjét, és megragadja a bőrönd fogantyúját.

- Állj félre, légy szíves!

Fee tiltakozva kinyitja a száját. - De...

- Engedd el, Felicity! - A legszívesebben belerúgnék Annbe, amiért meg sem próbálja. Amiért feladja az álmait és a barátságunkat is.

Ann arca maszkszerű, sokat gyakorolhatta. Semmiféle érzelem nem tükröződik rajta. Arra is használhatná a tehetségét, hogy a világ nagy színpadairól bolondítsa magába a közönséget. Ehelyett arra használja majd, hogy úgy illeszkedjen be unokatestvérei életébe, mintha nem is létezne. Most látom, hogy nemcsak jó színésznő, de jó bűvész is lehetett volna belőle. Tudja, hogyan tüntesse el önmagát.

Ann, kezében a bőröndjével, utoljára masírozik le a lépcsőn. Kihúzott derékkal, egyenes vállal lépdel, de a szemeiben üresség. Máris úgy jár, mint egy nevelőnő. A hallban meghallom a fonográf hangját, Miss McCleethy gyakorolja a lányokkal a lépéseket.

Mrs. Wharton a lépcső alján várakozik Mrs. Nightwinggel és Brigiddel. Mrs. Wharton ruhája elképesztő - csupa gyöngy, csupa toll, a dereka meg túlhúzott. - Itt is van a mi Annie-nk! Pont azt mesélem Mrs. Nightwingnek, mennyire megkedvelted a vidéki házunkat. Mr. Wharton és én Balmoral Springsnek neveztük el, csak mert tudjuk, milyen kedves Balmoral őfelsége szívének.

- Milyen nevetséges név egy vidéki háznak! - morogja Felicity. -Ezek még sohasem jártak tavasszal Balmoralban? Annál még a tél is jobb.

Mrs. Wharton tovább cseverészik arról, hogy milyen nehéz egy vidéki házat illendően elvezetni, és hogy minden napját megmérgezi a cselédek munkájának folyamatos ellenőrzése. Brigid egy zsebkendőt nyújt Ann-nek, bár inkább magának lenne szüksége rá.

- Semmiféle szégyellnivaló nincsen a szolgálatban - mondja, és gyöngéden megemeli Ann állát. - Emlékezzen majd az öreg Brigidre!

- Viszlát, Ann! - mondja Felicity. - Nélküled semmi sem lesz ugyanolyan.

Ann hozzám fordul. Tudom, hogy a kedvességnek egy jelére vár -egy csókra, egy ölelésre, de akár egy mosollyal is beérné. Egyikre sem vagyok képes.

- Remek nevelőnő leszel. - Minden szavam egy arculcsapás.

- Tudom - válaszolja. Visszaütött.

A lányok az előcsarnokban gyülekeznek. Sírdogálnak, és olyan felhajtást csapnak Ann körül, amilyet soha, amíg Ann közénk tartozott, és amíg igazán számított volna neki. Nem tudom elviselni őket, így eloldalazok a nagyterembe, és a függöny mögül lesem, ahogyan Ann és hirtelen megszaporodott rajongói kilépnek az épületből.

Egy inas rögzíti Ann bőröndjét a hintón, és miután besegítette Mrs. Whartont, Annt is a gondjaiba veszi. Ann kidugja a fejét az ablakon, szorosan fogva egyetlen jó kalapját. Utánaszaladhatnék, megpuszilhatnám az arcát, hogy illendően elbúcsúzzak tőle. Megtehetném. Sokat jelentene neki. De a lábam nem engedelmeskedik. Köszönj el tőle, Gemma. Ennyi az egész.

A kocsis megrántja a kantárszárat. A lovak felverik a port. A hintó nagy zökkenéssel megfordul a felhajtón, és az országút felé veszi az irányt. Egyre kisebb és kisebb lesz, végül már csak egy apró mozgó pontot látok belőle.

- Viszlát! - suttogom végre, amikor már nem számít, és amikor az ablaküvegen kívül senki sem hallja.

HARMINCHATODIK FEJEZET

A hiány érdekes dolog. Amikor egy jó barát tűnik el, homályos emléke akkorára dagad, hogy nem marad más, csak ez a hiányérzet. Ann távozása után a szobánk túl üres lesz. Bármennyire is szeretném, nem tudom betölteni a keletkezett űrt. Hiányzik a horkolása - pedig mennyire bosszantott! Hiányzik mélabús hangulata, buta, romantikus nézetei és kísérteties képzelgései. Naponta legalább hatszor jut eszembe valami, amit jó lenne megosztani vele - nem feltétlenül csak Cecilyvel vagy a zabkásával kapcsolatban, bár mindkettőt könnyebb lenne elviselni -, és ugyanennyiszer szembesülök azzal, hogy Ann már nincs itt, hogy velem derüljön. Amikor az ember mélységesen szomorú, elérkezik az a pont, amikor már csak a düh jelent megkönnyebbülést.

Ő akart elmenni - emlékeztetem magam, miközben szorgosan jár a hímzőtű a kezemben, zsoltárokat énekelek, vagy a pukedlit gyakorlom. De ha minden az ő hibája, miért érzem magam ilyen nyomorultul? Miért gondolom azt, hogy együtt buktunk el?

Megörülök, amikor Miss McCleethy, a játékfelelős, kiparancsol bennünket az épületből mozogni. Néhány lány teniszezik. Az elszántabbak vívni tanulnak a villogó szemű Felicity vezetésével. Akadnak, akik a krikettért rajonganak, „mint a fiúiskolákban!”. Felesleges, se ütőnk, se labdánk. Hiába morognak, be kell érniük a krokettel.

Én a gyeplabdát szeretem. Imádok célra tartott bottal szaladni, végigrepíteni a labdát a gyepen, sikeres passzt adni, és gátlás nélkül ordítani, miközben szél fújja az arcomat, és a nap a hátamat melegíti.

Felfrissítő élmény. Szeretnék egy kicsit játszani, hogy kitisztuljon a fejem, élesedjenek az érzékeim, és hogy ne gondoljak folyton a veszteségre. Ütni akarok!

Miss McCleethy sem fogja vissza magát a pálya mellett. - Úgy nem lehet! A barátnőjének segítségre van szüksége, Miss Temple -figyeljen már oda! Csapatmunka, hölgyeim, közös a cél! Emlékeznek? Kecsesség, erő, szépség!

Nekem aztán hiába mondja. Én megtettem a magamét, többé nem segítek senkinek. Szerettem volna segíteni Ann-nek, nem kért belőle. Amikor a labda ismét játékba kerül, Cecily és én egyszerre rohanunk érte. Az az ostoba szoknyám a lábam köré tekeredik - Mit nem adnék a nadrág nyújtotta szabadságért most! - Így Cecily némi előnyhöz jut. Lehet, hogy közelebb van a labdához, mint én, de nem adom fel. Akarom. És ami ennél is fontosabb: nem akarom, hogy az övé legyen, különben egy hétig hallgathatom a dicsekvését.

- Megyek! - kiáltom neki.

- Nem, nem, már el is értem! - ordít vissza.

Összeakasztjuk a botjainkat, ő nagyot üt az enyémbe. Az egyik ellenfelünk, egy vörös hajú, nagydarab lány kihasználja a helyzetet. Kettőnk közé nyúl, és megszerzi a labdát. Briliáns taktika.

- Mondtam, hogy elértem, Miss Doyle! - mondja Cecily kényszerű mosollyal.

- Dehogy mondtad! - válaszolom neki, az én mosolyom se igazibb.

- Az enyém volt!

- Tévedsz! - erősködöm.

Miss McCleethy menetel végig a pályán, és közénk áll. -Hölgyeim! Ez a viselkedés aligha méltó sportemberekhez. Elég legyen, vagy mindkettejük magaviselet jegyét lerontom!

Dühösen visszaállok a helyemre. Szeretném megmutatni Cecilynek, megmutatni mindenkinek, hogy mire vagyok képes. Amint kigondolom, a varázslat nagy erővel tör fel bennem, és a labdán kívül semmit sem látok. Oroszlánszívű Richárd bátorságával vágtatok végig a pályán, túljárok az ellenfelek eszén. Ez alkalommal nekem kell nyernem!

Cecily viszont nagyon gyors. Majdnem eléri a labdát. - Elér...

Belerohanok, és a földre lököm. Kinyúlik a füvön, és nyüszíteni kezd. Miss McCleethy azonnal ott terem.

- M-miss M-McCleethy - bőgi Cecily. - Gemma szándékosan fellökött!

- Nem is! - tiltakozom, de kipiruló arcom elárulja, hogy nem mondok igazat.

- De igen! - siránkozza Cecily.

- Ne viselkedj már úgy, mint egy kisbaba! - mondom, és megpróbálom rá hárítani a bajt.

- Rendben van, elég volt! Miss Temple, egy jó sportember a csapásokat is nyugodtan fogadja. - Cecily szeme elkerekedik, én önelégülten mosolygok. - És maga, Miss Doyle, úgy látszik, hogy nagyon kimelegedett, a pálya szélén hűsölhet.

- De én...

- A nemtörődömsége nagyobb kárt is okozhat, Miss Doyle -mondja Miss McCleethy, és tudom, hogy nem kizárólag a játékról beszél.

Ég az arcom. A lányok vihognak. - Nem is vagyok nemtörődöm.

- Nem nyitok vitát. Menjen a pálya szélére, amíg össze nem szedi magát!

Megalázottan, de dühösen kullogok el a vigyorgó osztálytársak és a nevetgélő munkások mellett. Bemegyek az épületbe, és cseppet sem érdekel, hogy a viselkedésem nem méltó egy sportemberhez.

Átkozott McCleethy! Ha tudná, amit én most már tudok - hogy Eugenia Spence él, és a Télvidéken van, és inkább bennem bízik meg, mint benne - biztosan nem beszélne így velem. Jó, fontosabb dolgom is van. Bekúszok Felicity sátrába. A múltkor ott hagytam a Titkos társaságok történetét. Elnyúlok a nagyterem egy kényelmes díványán, és újra elkezdem olvasni, hátha találok valami utalást arra nézve, merre lehet a tőr. Nagy sóhajtás kíséretében kezdem átlapozni a könyvet, de 502 oldalt még átlapozni sem egyszerű. Szidom is azokat a szerzőket, akik ilyen hosszú műveket írnak, pedig egy pár jól megírt oldal is elég lenne.

Először jön a címlap. Aztán egy vers. Harcok rózsája William Butler Yeatstől.

„Rózsák rózsája, világszép virág!” - olvasom hangosan. „Vak tenger árja mossa partod át / Gyászkikötőben zeng egy égi hang / Hív az az édes, távoli harang.”

Szép vers, és amennyire meg tudom ítélni, nem is szirupos. El is döntöm, hogy ezt a verset fogom elszavalni a jelmezbálon.

A szemközti oldalon található a néhány illusztráció egyike. Már vagy féltucatszor átszaladhatott rajta a szemem anélkül, hogy jobban megnéztem volna. Egyszerű tintarajz, egy szoba van rajta, egy asztal és egy lámpa. A falon hajókat ábrázoló kép csüng. Növekvő izgalommal szembesülök azzal, hogy ez a szoba nagyon hasonlít ahhoz, amelyik a látomásaimban tűnik fel. Ugyanaz lenne? És ha igen, akkor hol van? Itt a Spenceben? Lehet, hogy Wilhelmina Wyatt ide rejtette a tőrt? Végigfuttatom az ujjamat a kép alatti feliraton: A kulcsban rejlik az igazság.

Gyorsan végigpörgetem az oldalakat, megkeresem a többi képet. Ismét rálelek a tornyos rajzra, és eltűnődöm, vajon nem lehetséges-e, hogy a Keleti Szárny egykori tornyát ábrázolja? Megint lapozok. Az éjszaka őrzői felirat felett átható tekintetű vízköpők rajza. Egy másik képen egy vidám, dr. van Rippelre erősen emlékeztető bűvész szerepel, aki éppen egy tojást helyez egy dobozba, majd a következő rajzon a tojás nincs rajta. A kép címe: Az eltűnt tárgy.

A képeknek semmi köze a szöveghez, legalábbis úgy látom. Mintha önállóan léteznének, mintha egyfajta kódot képeznének. De mire? És kinek?

Miss McCleethy lép be, fújtat a dühtől. - Miss Doyle, nem vagyok hajlandó eltűrni ilyen visszataszító viselkedést, ilyen sportszerűtlenséget! Amennyiben nem kíván játszani, csatlakozzon a társaihoz a pálya szélén, és szurkoljon!

- Nekem aztán nem a társaim - mondom, és lapozok.

- Lehetnének azok, ha maga nem lenne annyira beleszerelmesedve abba a gondolatba, hogy egy szál egyedül kell megvívnia a világgal.

Kár, hogy Miss McCleethy nem tanult lőni, remekül céloz.

- Belefáradtam a játékba - hazudom neki.

- Nem, maga a szabályokba fáradt bele. Úgy tűnik, ez már a szokásává vált.

Megint lapozok.

Miss McCleethy előrébb lép. - Mi lehet olyan érdekes, ami miatt figyelni sem hajlandó rám?

- A Titkos társaságok története Miss Wilhelmina Wyatt-től -meredek rá. - Netán ismeri?

Elsápad. - Nem, nem mondhatnám.

- Pedig karácsonykor vett egy példányt az Arany hajnal könyvkereskedésben.

- Kémkedik utánam, Miss Doyle?

- Miért ne? Ön is kémkedik utánam.

- Én vigyázok magára, Miss Doyle - javít ki. Emiatt a hazugság miatt utálom a legjobban.

- Tudom, hogy ismerte Wilhelmina Wyatt-tet - mondom neki.

Miss McCleethy letépi a kesztyűjét, és az asztalra hajítja. -

Elmondjam magának, mit tudok Wilhelmina Wyattről? A Rend szégyene volt, Eugenia Spence-nek még az emlékét is meggyalázta. Hazug volt. Tolvaj. Egy mocskos drogfüggő. Segíteni akartam neki, de aztán... - mondja, és dobolni kezd az ujjaival a könyvön. -...megírta ezeket a hazugságokat, hogy leleplezzen bennünket -pénzért! Mindent a pénzért. Tud róla, hogy megzsarolta a Rendet a könyvvel? Azt akarta, hogy hagyjunk fel a Keleti Szárny újjáépítésére szánt pénz összegyűjtésével.

- Miért tett volna ilyet?

- Mert bosszúálló volt, és szemernyi tisztesség sem volt benne. És az a könyv, Miss Doyle... nem több locsogásnál. Bár annál veszélyesebb, mert tele van álnoksággal, az igazság elferdítésével, és egy olyan szerző írta, aki kész volt eladni magát annak, aki a legtöbbet kínálta.

Hangosan becsapja a könyvet, elragadja előlem, és a konyhába siet. Utánaszaladok, és pont akkor érem utol, amikor kinyitja a sütő ajtaját.

- Mit csinál? - kérdezem feldúlva.

- Méltón eltemetem.

- Várjon!

Mielőtt megállíthatnám, Miss McCleethy a tűzhelybe dobja a Titkos társaságok történetét, és rázárja az ajtót. Egy pillanatig nagy a kísértés, hogy elmondjam neki, amit tudok - hogy láttam Eugenia Spence-t, és hogy ez a könyv megmentheti -, de Eugenia arra figyelmeztetett, hogy legyek nagyon óvatos, és amennyire tudom, Miss McCleethy nem megbízható. Tehát csak állok, és nézem, hogy a legszebb reményünk füstté válik.

- Négy shillingbe került - krákogom.

- Legyen ez egy lecke, Miss Doyle, amiből megtanulhatja, hogy máskor okosabban költse el a pénzét! - sóhajtja Miss McCleethy. -Maga a türelmemmel játszik.

Akár el is árulhatnám neki, hogy mindenki ezt gondolja rólam, de ebben a pillanatban nem tűnik túl jó ötletnek. Eszembe jut valami.

- Azt mondta, hogy „volt”.

- Micsoda?

- Azt mondta, hogy Wilhelmina függő, hazug és áruló volt. Gondolja, hogy már meghalt? - kérdezem, mert próbára akarom tenni.

Miss McCleethy elsápad. - Nem tudom, hogy él-e még, de az állapotát ismerve nehezen tudom elképzelni, hogy életben van. Azt az életmódot nem lehet büntetlenül sokáig folytatni - mondja, és izgatottnak tűnik. - Amennyiben kíváncsi a Rendre, a jövőben engem kérdezzen!

- Hogy csak azt mondja el, amiről úgy gondolja, hogy én is tudhatok róla? - kérdezem kihívóan.

- Miss Doyle, maga csak azt hallja meg, amiben hinni akar, függetlenül attól, hogy van-e a dolognak igazságtartalma. Nekem ehhez semmi közöm - mondja, és megdörzsöli a halántékát. -Menjen, és csatlakozzon a többiekhez! Távozhat.

Kiviharzok a konyhából, magamban Miss McCleethyt átkozva. A lányok már elindultak befelé a gyepről. Kipirultak, és enyhe izzadságszaguk van, de mámorosak a csapatjáték és a rohangálás nyújtotta izgalomtól. Ritkán adódik alkalmunk arra, hogy a versenyszellemet kiengedjük a palackból, bár bennünk is ugyanolyan erősen él, mint a fiúkban. Cecily felkapja a fejét, amikor meglát. Ő és a klánja sötét tekintettel méreget, szerintük ez az inzultus netovábbja. Gúnyosan a szívemre teszem a kezem, és levegő után kapkodok. Újra sértve érzik magukat, és megint rólam suttognak, amikor elvonulnak mellettem.

Felicity vívóállásba ereszkedik, amikor megpillant, és megsuhogtatja a tőrét a levegőben. - Gazember! A királynak felelsz majd az árulásodért!

Gyöngéden félretolom a hosszú, vékony pengét. - Válthatnánk néhány szót, d'Artagnan?

Mélyen meghajol. - Csak ön után, Richelieu bíboros.

Belopózunk a lenti fogadószobába. Ez a szoba arról híres, hogy itt fogadta Pippa a jövendőbelijét, Mr. Bumble-t, mielőtt a birodalmak végleg elragadták volna őt közülünk. Ma Pippa elvesztése is kétszer annyira fáj.

- Mi a csudát csináltál Cecilyvel? - mondja Felicity, ledobja magát az egyik karosszékbe, és úrihölgyhöz méltatlanul átveti a lábát a támlán. - Mindenkinek eldünnyögi, már aki hajlandó meghallgatni, hogy hajnalban fel kellene téged akasztani.

- Ha ez azzal jár, hogy soha többé nem kell hallanom a hangját, önként hurokba hajtom a fejemet. De nem erről akartam beszélni veled. Megint belenéztem Wilhelmina Wyatt könyvébe. Az első alkalommal valamit nem vettünk észre. A rajzok! Szerintem azok segítenek a megfejtésben.

Felicity elfintorodik. - Mit kell megfejteni?

- Nem tudom. De az egyik rajz mintha a Keleti Szárny tornyát ábrázolta volna. A könyv elején meg ott volt az a szoba, ami a látomásaimban feltűnik.

- Nem gondolod, hogy az a szoba esetleg a Keleti Szárnyban lehetett? - kérdezi Felicity.

- Ó... - mondom, és sóhajtok egyet. - Erre nem is gondoltam. Ha így van, már régen nincs meg.

- Nos, akkor talán nézzük meg! - javasolja Felicity.

- Nem tudjuk. Miss McCleethy bevágta a könyvet a tűzhelybe -mondom neki.

Felicity feldühödik. - Négy shillinget adtunk érte!

- Igen, tudom.

- És a mai vacsora fura módon könyvízű lesz. - A tőrével egy apró F betűt karcol a padlóba.

- Valami nagyon nincs rendjén - mondom fel-alá járkálva, és a körmeimet rágcsálva, amit persze nem kellene, és egyszer le is szokom róla. Holnap. - Nem bízom Miss McCleethyben. Biztos, hogy rejteget valamit előlem. Tudod, hogy mit mondott? Múlt időben beszélt Wilhelmina Wyattről. Lehet, hogy Miss McCleethy biztos abban, hogy Wilhelmina halott? És ha igen, akkor honnan tudja?

- Dr. Van Ripple az mondta, hogy Wilhelminát egy barátja árulta el - fűzi hozzá Felicity. - Lehet, hogy Miss McCleethy volt az?

Tovább rágom a körmömet, már a bőr is beszakadt. Fáj, és hirtelen nagyon bánom, hogy elkezdtem. - Beszélnünk kell, dr. Van Ripple-lel. Lehet, hogy többet is tud. Esetleg azt is tudja, hol van a tőr. Benne vagy?

Felicity szája csintalan mosolyra húzódik. A vállamhoz érinti a tőr hegyét, mintha lovaggá akarna ütni. - Egy mindenkiért, mindenki egyért. - Az arckifejezése egy szempillantás alatt megváltozik. -Szerinted miért tette?

- McCleethy vagy Miss Wyatt? - kérdezem.

- Ann. - A tőr markolatára támaszkodik. - Már majdnem elnyerte a szabadságot. Miért fordított neki hátat?

- Talán más dolog a szabadságra vágyni, és más élni vele.

- Nevetséges. - Csúfondáros nevetéssel rogy le ismét a karosszékbe, egyik lába a padlón, a másik a karfán átvetve.

- Akkor nem tudom - mondom bosszankodva.

- Én nem fordítok hátat a boldogságnak. Ezt megígérhetem. - A levegőbe bök a tőrrel. - Gemma?

- Igen? - kérdezem, és mélyen felsóhajtok.

- Mi lesz Pippel? Amikor eggyé váltam a fával, láttam, hogy...

- Mit láttál?

- Láttam, hogy él, és hogy boldog. Láttam kettőnket Párizsban, a Szajna gyönyörűen csillogott. Pippa úgy nevetett, mint régen. Hogyan láthattam ezt, ha... Szerinted igaz lehet? Szerinted visszajöhet?

Felém fordul, látom a reményt a tekintetében. Szeretnék igennel felelni a kérdésére, de valahol legbelül úgy érzem, hogy a válasz nem. Nem hiszem, hogy ez valaha megtörténhet.

- Szerintem vannak olyan törvények, amelyeket nem lehet megszegni - mondom olyan gyöngéden, amennyire tőlem telik. -Akkor sem, ha nagyon szeretnénk.

Felicity a levegőbe rajzol a tőrével. - Gondolod vagy tudod?

- Azt tudom, hogy ha lehetséges lenne, anyámat már holnap visszahoznám.

- Miért nem próbálod meg?

- Mert... - felelem, és a helyes szavakat keresem. - ...tudom, hogy elment. Mint ahogy azt is tudom, hogy az Indiában együtt töltött éveknek is vége, többé nem jönnek vissza.

- De ha a varázslat változik... ha minden változik, akkor talán... -mondja álmodozón, és meg sem próbálom kijózanítani. Néha a talán is elég ahhoz, hogy mindent el tudjon viselni az ember. Nem én fogom megfosztani őt ettől a lehetőségtől.

Meghallom Brigid fals dúdolgatását a hallban. Támad egy ötletem. - Fee, ha valaki ki akarna deríteni valamit egy ház bizonyos lakójáról, talán egy korábbi diáklányról, ki lenne a legmegbízhatóbb forrás?

Fee mosolyogva meghajlítja a pengét. - Hát, úgy gondolom, hogy a cselédek tudhatnak egyet, s mást.

Kinyitom az ajtót, és kidugom a fejemet a folyosóra. - Brigid, beszélhetnénk?

Korholni kezd bennünket. - Maguk meg micsinának itten? Emily tegnap takarított fel. Nem hagyom, hogy tönkretegyék.

- Persze, hogy nem - mondom, és az ajkamba harapok. Remélem, sikerült sóvárgó kifejezést kölcsönözni az arcomnak. - Csak arról van szó, hogy Felicity és én nagyon bánatosak vagyunk most, hogy Ann elment. Tudjuk, hogy maga is kedvelte. Leülne hozzánk egy kicsit?

Kicsit szégyellem magam, hogy Brigid érzelmeivel játszom, főleg, amikor látom, milyen jól működik a dolog. - Jaj, kedveském! Nekem is hiányzik a lyány. Minden rendben lesz vele. Mint a jó öreg

Brigiddel. - Eldöcög mellettem, megsimogatja a vállamat. Még szánalmasabbnak érzem az erőfeszítéseimet.

- Ugyan, kisasszony... üjjön má' rendesen! - korholja Brigid most Felicityt, amikor meglátja, milyen pózban ül. Felicity a padlót rugdossa a lábával. A szememmel kérem, hogy viselkedjen rendesen.

Brigid végigfuttatja az ujját a kandallópárkányon, és közben savanyú arcot vág. - Nem lesz ez így jó...

- Brigid, emlékszik egy lányra, aki ide járt a Spencebe... -kezdem.

- Sok lyány járt már a Spencebe - szakít félbe. - Nem emlékezhetek mindahányra.

- Igen, de ez a lány akkor járt ide, amikor Mrs. Spence még életben volt, a tűz előtt.

- Ó, annyira régen... - cicceg Brigid, és a köténye szélével letörli a kandallópárkányt.

Felicity megköszörüli a torkát, és rám mered. Gyanítom, azt hiszi, hogy ezzel segít.

- Ez a lány néma volt. Wilhelmina Wyattnek hívták.

Brigid megpördül, az arcán furcsa kifejezés. - Nohát, asztán minek akarnak arró' a lyányról tudni?

- Ann volt az, aki hallott róla. Volt is egy könyve, amit ő írt. És én... mi csak azt szeretnénk tudni, milyen lány volt. - Erőtlennek szánt mosollyal fejezem be a mondatot.

- Nos... hát az már nagyon régen volt - ismétli Brigid. Most egy keleti vázát törölget a kötényével. - De emlékszem rá. Miss Wil'mina Wyatt. Mrs. Spence aszonta, hogy különleges lyány. Hogy látja, amit mi nem látunk. Belelát a setétségbe, monta. Fogalmam sincs, mit akart ezze' mondani. A lyány beszélni sem tudott, álgya meg az isten. De mindig nála volt a kis könyve, abba írt meg rajzolt. Azza' beszélt.

Pont, ahogyan dr. Van Ripple mesélte.

- Hogyan került ide? Nem volt családja, azt tudom - mondom.

Brigid összevonja a szemöldökét. - Úgy éjjek, hogy vót neki.

- Azt hittem, hogy...

- Wilhelmina Wyatt a Spence asszonyság saját víre vót. Mina az unokahúga vót.

- Az unokahúga? - ismételem. Vajon Eugenia miért nem említette ezt?

- Akkor gyött hozzánk, amikor meghalt az anyja, isten nyugosztalja. Még a napra is emlékszem, amikor a Spence asszonyság elment a városba érte. A kis Minát felrakták egy hajóra, egyedül, asztán a Vámháznál találták meg. Szegényke. Hogy fílhetett! Itt se vót jobb dóga. - Brigid a helyére rakja a vázát, és egy gyertyatartót kezd fényesítgetni.

- Ezt meg hogy érti? - kérdezi Felicity.

- Néhány lány állandóan piszkálta. A haját húzgálták, hátha megszólal.

- Voltak barátai egyáltalán?

Brigid a homlokát ráncolja. - Az a borzalmas Sarah Rees-Toome üldögélt néha mellette. Hallottam, hogy azt kérdezi Minától, hogy tényleg belelát-e a setétségbe, és hogy milyen az a hely, de akkor Mrs. Spence megleckéztette Sarah-t, és megtiltotta, hogy együtt játszanak.

- Hol szeretett Miss Wyatt időzni? Volt esetleg valami rejtekhelye? - kérdezi Felicity.

Brigid elgondolkodik. - Szeretett a füvön üldögélni, és a vízköpőket rajzolgatni. Sokszor láttam, ahogy ott ült a kis könyvecskéjével, és vigyorgott fel rájuk, mintha zsúron lenne velük.

Visszaemlékszem arra a furcsa látomásra, ami akkor kapott el, amikor húsvétkor Londonba indultam. A vízköpő, hollóval a szájában. Beleborzongok, ahogy elképzelem, amint Wilhelmina rámosolyog azokra a borzalmas kőszobrokra. Az éjszaka őrzői. Persze.

Brigid lassabban törölget. - Emlékszem arra is, hogy Spence asszonyság aggódni kezdett Mináér'. A lyány szörnyű dolgokat kezdett rajzolni, és Spence asszonyság aszonta, hogy attó' tart, a lyány rossz társaságba keveredett. Ezt mondta. Asztán nem sokkal később jött a tűz, és az a két lyány meg a Spence asszonyság ott pusztultak benne, isten nyugosztalja őket. - Nagyot sóhajt, és most a másik gyertyatartót veszi gondjaiba.

- De mi történt Wilhelminával? Miért ment el?

Brigid megnyalja a hüvelykujját, és tovább törölgeti az ezüstöt. -A tűz után nagyon furcsán viselkedett... nyilván a nagy gyász miatt, ha engem kérdeznek, bár engem általában senki sem kérdez.

Felicity gyorsan közbevág. - Igen, biztosan igaza van, Brigid -mondja, és a szemét forgatja felém. - És aztán mi történt?

- Hát... - folytatja Brigid. - .. .a lyányok félni kezdtek Minától a viselkedése miatt. Folyton írt, meg azokat a szörnyű dolgokat rajzolta a könyvébe. Nightwing asszonyság megmondta neki, hogy rokonság ide, rokonság oda, ki fogja penderíteni, ha nem haggya abba. De mielőtt megtehette vóna, Mina az éjszaka közepén megszökött, és elvitt magával valami értékeset.

- Mi volt az? - kérdezi rögtön Felicity.

- Aki kíváncsi, hamar megöregszik, Beleszólós kisasszony -szidja Brigid.

Beleszólós kisasszony, tátogom Felicitynek, aki olyan pillantást vet rám, mintha egy kanál vízben meg tudna fojtani. Mosolyogva, persze.

- Mittudomén mi vót az - folytatja Brigid -, de a Nightwing asszonyság nagyon bosszankodott. Még sosem láttam olyan dühösnek. - Brigid óvatosan helyére teszi a gyertyatartót. - Nna, így már jobb. Beszélnem kell az Emily lyány fejével. Maguk meg siessenek imára, még mielőtt Nightwing asszonyság magukat is kipenderíti, velem együtt.

- Szerinted mit jelenthet mindez? - kérdezi Felicity, amikor csatlakozunk a lányokhoz. Hozzák az imakönyvüket, és a szoknyáikat simítgatják. Az aprócska tükrök előtt gyülekeznek, és úgy tesznek, mintha a hajukat igazgatnák, pedig tudom, hogy magukat bámulják, bimbózó szépségük nyomait keresgélik.

- Nem tudom - mondom, és nagyot sóhajtok. - Wilhelmina megbízható, vagy nem?

- Feltűnik a látomásaidban. Az biztosan jelent valamit - mondja Felicity.

- Az igaz, de a látomásaimban a fehér ruhás lányok is megjelentek, akikről aztán kiderült, hogy gonosz lelkek, akik rossz útra akarnak téríteni - emlékeztetem. Azok a lányok, akik, ki tudja, mi okból, de be akarták csalni Bessie-t és a barátait a Télvidékre, az én látomásaimban is megjelentek, és nagyjából annyiszor hazudtak, mint amennyiszer igazat beszéltek. Végül a kegyetlen Pipacs Harcosok karjai közé kergettek bennünket.

- Akkor mi lehet Miss Wyatt? - kérdezi Felicity. - A róka vagy a nyúl?

Megcsóválom a fejemet. - Őszintén szólva, fogalmam sincs. De a tőrt magával vitte - ennyi bizonyos. És a tőrt kell megtalálnunk.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A birodalmakban nem érezzük olyan jól magunkat Ann nélkül. Még a varázslat sem képes felvidítani. A gyári munkáslányok nagyon nehezen viselik távozásának hírét. - A mifajtánknak nincs esélye -morogja Mae Bessie-nek.

- Mindenki maga teremti meg az esélyt - vágja rá Felicity. Bessie szigorúan rápillant. - Ugyan, a kisasszony mit tud erről?

- Ne veszekedjünk! Táncolni akarok, és a varázslattal játszani. Gemma? - Pippa sokatmondóan rám pillant.

Mélyet sóhajtok, és elindulok a kápolna felé vezető ismerős úton. Pip követ. Ez alkalommal, amikor a varázslat összeköt bennünket, engem is megrenget az élmény. Mintha eltűnnék Pippában. Része vagyok a bánatának, a keserűségének, olyan dolgoknak, amelyeket szeretnék nem látni. Amikor elszakadok tőle, kimerültnek érzem magam. A varázslat úgy viszket a bőröm alatt, mintha bogarak mászkálnának rajtam.

De Pip újra a régi. Mellém lép, hozzám bújik, és átkarolja a derekamat, mint egy kicsi lány. - Milyen remek érzés különlegesnek lenni, hacsak néhány órára is! Ugye?

- Igen - mondom neki.

- Ha neked lennék, örökre megtartanám ezt az erőt, ezt a hatalmat.

- Néha én is azt kívánom, bárcsak megtehetném.

Pippa az ajkába harap, érzem, hogy aggódik valami miatt.

- Mi az? - kérdezem.

Egy tálból felkap néhány bogyót, és az ujjai között görgeti őket. -Gemma, úgy gondolom, hogy Bessie-nek és a lányoknak nem kellene annyi varázslatot adnod ez alkalommal.

- Miért nem?

- Gyári munkások - mondja sóhajtva. - Nincsenek hozzászokva ennyi hatalomhoz. Bessie nagyon el van telve magával.

- Én nem hiszem, hogy ez...

- Vissza akart menni a Télvidékre. Nélküled - teszi hozzá Pip.

- Tényleg?

Pip karon fog. Óvatosan lépkedünk a padlót beszövő indák között.

- Nem gondolod, hogy jobb az, ha nekem van nagyobb hatalmam? Úgy legalább akad valaki, akire felnézhetnek, valaki, aki irányítja őket. Olyan gyerekesek, de tényleg! Ha én irányítom őket, téged sem fenyegethetnek.

Vicces, hogy ezt pont Pippa mondja, de a Bessieről szóló hírek bennem is megkongatják a vészharangot. - Rendben van. Kevesebbet kapnak majd - mondom egyetértően.

Pip homlokon csókol. A bogyókat, amelyekkel eddig játszott, a szájába pottyantja. Egy, kettő, három.

- Szabad ezt neked? - kérdezem.

Pippa szeme felvillan. - Mit számít most már? Megtörtént velem a legrosszabb.

A negyedik bogyót is bekapja, és a keze fejével letörli a zamatos lét a szájáról. Majd félrehúzza a függönyt, és kilép, mint egy királynő, aki az alattvalóit üdvözli. „Jó napot, kedveseim!”

*

Ahogy azt megígértem, csak annyi varázslatot adok a lányoknak, amennyi elég ahhoz, hogy kitisztuljon az arcbőrük, és szép ruhákat viseljenek, de ahhoz kevés, hogy igazi változások menjenek végbe bennük. Nincs igazi hatalmuk, csak egy kis kölcsön-illúzió.

- Ma éjjel mintha nem működne a dolog - morogja Bessie. -Miért?

Lenyelem a torkomat fojtogató gombócot, de Pippa nagyon nyugodt. - Így van ez a birodalmakban, Bessie. Nem fogadnak el mindenkit. Ugye, Gemma?

- Nekem ezt mondták - felelem, és Bessie arcát fürkészem, hátha elárul többet magából, de csak a csalódottságát látom.

- Talán azért van, mert nem vagyunk a megfelelő fajtábó' -mondja Mercy.

- Olyan nincs, hogy megfelelő fajta. Pont eszt szeretem benne. És amúgy is, Miss Annt mindig elfogadták, pedig ő se vót jobb nálunk -mondja Bessie.

- Bessie, elég volt! - csettint Pippa, és Bessie visszahúzódik a tűz mellé. Apró virágokat vet a lángok közé, nézi, ahogyan fellobbannak, majd elégnek. - Gyerünk, ne duzzogjatok! Táncolni akarok!

Semmi kedvem sincs táncolni, és ahhoz sem érzek elég erőt, hogy tettessem magam. Inkább sétálni megyek. Felfrissít a hűs levegő, az alkonyi ég menedékként borul rám. Keresztülvágok a gomolygó ködön, hagyom, hogy a vágyakozás vezessen. Szeretném még egyszer megérinteni a Holtak Fáját, szeretnék újra a része lenni, eggyé válni vele.

A kapu egy szó nélkül kinyílik. Mindent tud rólam. A lábam a fekete homokba süpped. A hideg, harapni valóan dús levegő nekem feszül. Kinyújtom a nyelvem, gúnyolódom vele. Követem a folyó zúgását. Egy csónak vár, belelépek, és már suhanok is a Télvidék szíve felé. Már tudom, hogy nem kell harcolnom az árral, a kis csónak sebesen szalad az áramlatokkal, de az út ismeretlennek tűnik. Nem az, amelyiken a múltkor hajóztunk. Pánikba esem. Hol vagyok? Hogyan veszíthettem el az utat?

Csobban a víz a csónak mellett, egy vízinimfa simogatja az oldalát. Jobbra int a fejével, egy barlang felé, majd arra is úszik. Úgy szeli a vizet, mint egy kígyó.

Jó. Velem nem fog kitolni. Ha kell, a varázslatot is használni fogom. Ez a gondolat megvigasztal, utána evezek, és becsorgok a sziklamélyedésbe. Cseppkövek lógnak a fejem felett és hegyes jégcsapok. A barlangot két sziklás part szegélyezi, amelyek biztosan eltűnnek dagálykor, hiszen látom a víz nyomát a barlang falán. Mindkét oldalon a magasban párkány húzódik.

A vízinimfa hártyás keze a bokámat simogatja. Ijedten elrántom előle. Színes pikkelyei díszes kéznyomatot hagynak a bőrömön.

- Harc nélkül nem kapod meg a bőrömet! - figyelmeztetem. Szavaim visszhangoznak a barlang falai között.

A nimfa lebukik mélyen a víz alá, míg végül csak csillogó fekete szemét és víznyaldosta kopasz fejét nem látom. Újra elfog a bizalmatlanság. Valami mozog a párkányon. Halálsápadt, molylepkeszerű teremtmények nyomakodnak elő a szikla repedéseiből. Szemük nincs, szimatolva kúsznak a párkányhoz.

Hevesen ver a szívem. Csöndesen megfordulok a csónakkal, és a barlang bejárata felé evezek, de a bejárat a szemem láttára tűnik el. Ez nem lehet igaz. Horkantást hallok és paták dobogását, Amar oldalaz felém fenséges, hófehér paripáján. A barlang fala mellett futó földdarabon lépeget, amíg a csónakom mellé nem ér. Eláll a lélegzetem. Közelről pont olyan dús az ajka, és pont olyan büszke a testtartása, mint Kartiknak. De vörössel erezett szemében fekete örvény kavarog. Fogva tart a pillantása, nem tudom levenni róla a szemem, se sikoltani, se elfutni nem vagyok képes.

Használd a varázslatot, a varázslatot, esedezik a szívem. De a varázslat nem szikrázik fel bennem. Túlságosan meg vagyok ijedve.

- Tudom, hogy találkoztál a papnővel. Mit mondott neked? -kérdezi Amar. A fogai élesek, hegyesek.

- Sohasem fogod megtudni - sikerül kiböknöm.

Amar szemhéja megrezzen, és egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra olyan barna lesz a szeme, mint Kartiknak. - Mondd meg az öcsémnek, hogy mindig a szíve diktáljon! Abban van a becsülete és a végzete is. Mondd meg neki!

Majd hirtelen visszavált a vörös karikás, üres feketeségre. - Úgyis elkapunk! Óvakodj a május születésétől!

Kapkodó lélegzetemet apró, fehér felhőkként fújom ki. A rettegés eggyé vált a hideggel.

- Engedj ki! - sikoltom.

A barlang bejárata újra megnyílik, teljes erőmből evezek felé, ott hagyom Amart meg azokat a sápadt, vak teremtményeket. Kit érdekel a fa? Vissza akarok térni a Határvidék biztonságos földjére.

Bebotorkálok a kék erdőbe, zihálva szedem a levegőt, és megkönnyebbülten látom a kastély ablakaiból kiáradó fényeket, amelyek eloszlatják a baljós félhomályt. És megkönnyebbülten hallgatom a barátaim kacagását is, mert semmit sem szeretnék jobban, mint csatlakozni hozzájuk.

Halk mennydörgés moraját hallom, és amikor megfordulok, a Télvidék ege vörösen vérzik.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Újabb unalmas nap a Spenceben. Egész franciaórán igéket ragozunk. Őszintén szólva, engem igazán hidegen hagy, hogy Csigát vacsoráltam, vagy Csigát fogok vacsoráim, mert soha az életben nem csábulok el csigára, így az órának semmi értelme. Utána addig gyakoroljuk a francia négyest, hogy álmomból felébresztve is elő tudnám adni. Majd az összeadásban jeleskedünk, hogy később háztartási naplóban fitogtathassuk tudásunkat, férjünk legnagyobb örömére. Miss McCleethy irányítása mellett megrajzoljuk egymás profilját. Elizabeth arról panaszkodik, hogy akkora orrot sikerítettem neki, mint egy ház, szerintem viszont túlságosan is kegyes voltam hozzá. De hát, amikor a művészetről van szó, bárkiből lehet kritikus, és tessék.

Amikor eltűnünk a tanárok látószögéből, a lányok izgatott sutyorgásba kezdenek a közeledő báli szezonról. Meghívókat mutogatnak - csábító, romantikus ígéretek, lakomák, új ruhák: ott látják őket az elegánsan megírt, krémszínű papírra nyomtatott lapokon. Nekem sem ártana a bemutatkozásra koncentrálni. De annyi minden más is van még, amivel foglalkoznom kell! A bál időpontja olyan messzinek tűnik, mintha egy másik világban lenne, és nem látom tisztán az odáig vezető utat.

Ahelyett, hogy egy csésze tea mellett én is csatlakoznék a csevegőkhöz, azzal mentem ki magamat, hogy a pukedlizést szeretném gyakorolni, és bejárom az iskolaépület minden zegét-zugát, abban a reményben, hogy hátha rábukkanok a tőrre, amit Wilhelmina Wyatt ellopott, vagy legalábbis újabb nyomokra lelek.

Porcicákon, üres fiókokon, tömött iratszekrényeken és egy sajnálatosan megzöldült karamellacukorkán kívül, ami három szappanozás után is undorítóan összeragasztja az ujjaimat, semmit sem találok. Fogalmam sincs, hogyan tovább, főleg most, hogy Miss Wyatt sem jelenik már meg a látomásaimban és az álmaimban. Mintha a bolondját járatná velem. Eszembe jut, mit mesélt dr. Van Ripple Mina kegyetlen kis játékairól. Komoly kétségeim támadnak a megbízhatóságát illetően.

Már majdnem feladom, és visszatérek a többiekhez, amikor Kartik kendőjét pillantom meg a repkényen. Lenyúlok és kiszabadítom. Egy üzenetet is tűzött hozzá: Megszerveztem. Találkozzunk a mosodában! Ma éjfélkor. Hozzon öt fontot! Öltözzön ésszerűen!

Tehát ma éjjel. El ne felejtsem megköszönni Kartiknak, hogy még időben szólt. Mindegy, végül is megszervezte, és ha beszélhetek a Raksana képviselőjével a bátyámról, oda megyek, ahová hívnak.

Felicity nem örül az ötletemnek. A birodalmakba szeretett volna menni, és biztos benne, hogy Pip sem bocsátja meg a távollétét, de azt megérti, hogy segítenem kell Tomon. Még a vívótőrét is felajánlja, ha netán le szeretnék szúrni valakit. Biztosítom róla, hogy erre nem lesz szükség, és nagyon remélem, hogy ebben legalább igazam van.

Éjfél előtt elkezdek készülődni a találkozásra. Kartik azt mondta, hogy öltözzek ésszerűen, mert éjszaka fogunk átutazni London utcáin. Csak egy megoldás marad.

A varázslat segítségével nadrágot, inget, mellényt és kabátot öltök. Lerövidítem a hajamat is. Elképedek, mikor megpillantom magam: csupa szem, csupa szeplő fiú. Megkockáztatom, hogy fiúnak helyesebb vagyok, mint lánynak. Egy vászonsapka egészíti ki az illúziót.

Sötét van a mosókonyhában, amikor belépek. Semmit sem látok, és semmit sem hallok, már azt is kétlem, hogy Kartik egyáltalán beváltja a szavát.

- Elkésett - mondja, és kilép egy oszlop mögül.

- Én is örülök, hogy újra látom - csattanok fel.

- Az üzenetben világosan leírtam, hogy éjfélkor várom. Ha időben Londonba akarunk érni, azonnal indulnunk kell. Hozott pénzt?

Felmutatom az erszényemet, és megrázom. - Öt font, ahogy kérte. Mire kell?

- Az információ pénzbe kerül - válaszolja. Meglátja a nadrágomat. - Ésszerű. Végigfuttatja rajtam a tekintetét. Elfordul. -Gombolja be a kabátot!

A mellem enyhén megemeli az inget. Erről megfeledkeztem. Zavartan engedelmeskedem neki.

- Ez az - mondja Kartik, és a sálját a nyakam köré tekeri. A sál vége lelóg, eltakarja, amit kell.

Elvezet a póznákhoz, ahol Freya várakozik ránk. Kartik megpaskolja az orrát megnyugtatásképp. Felugrik a nyeregbe, és a kezét nyújtja felém. Maga mögé ültet. A ló hirtelen megindul. Átfogom Kartik derekát. Nem tiltakozik.

Egy örökkévalóságnak tűnő ideig lovagolunk - megfájdul a hátam -, míg London fényei fel nem tűnnek a távolban. Még a város előtt leszállunk a lóról, Kartik egy fához köti Freyát, és biztosítja, hogy természetesen visszajövünk. Ad neki egy répát, majd eltűnünk London éjszakai forgatagában. Az utcák nem olyan csendesek, mint hittem volna. Mintha két London lenne: az egyik az éjjeli, amelyik a házból kiosonva az utcákat járja, míg a másik, a nappali London most alszik. Ez a London más: ismeretlen, merész.

Kartik kerít egy bérkocsit, megkocogtatja a tetejét, hogy jelezzen a kocsisnak. Most, hogy Kartik mellettem ül, a kocsi kissé szűknek tűnik. Kartik mereven a combján nyugtatja a kezét. Én a sarokba húzódom.

- Hol találkozunk velük?

- A Tower Bridge közelében.

Az éjszaka sötétjét ködös fényfoltok oldják. Kartik olyan közel ül, hogy akár meg is érinthetném. Kigombolta az ingét, látom a nyaka ívét, azt a finom mélyedést a torkánál. A kocsiban meleg van. Olyan a fejem, mintha spicces lennék. Muszáj elterelnem a gondolataimat, különben megbolondulok.

- Hogyan sikerült megszerveznie a találkozót?

- Vannak bizonyos csatornák.

Kartik nem árul el többet, én pedig nem kérdezősködöm tovább. A kocsiban csak a lovak patájának egyenletes dobogása töri meg a csendet, minden egyes dobbanástól összerezzenek. Kartik térde megérinti az enyémet. Várom, hogy elhúzódjon, de nem teszi. A kezem reszket az ölemben. A szemem sarkából látom, hogy kibámul az ablakon. Én is ezt teszem, de a tájból semmit sem észlelek. Csak a térde melegségét érzem. Hogyan lehetséges, hogy néhány csontocska és ín ilyen intenzív érzelmeket vált ki?

A kocsis hirtelen megáll, Kartik és én a Tower Bridge alatt szállunk ki. A híd még csak két éve működik, és fantasztikus látványt nyújt. Két hatalmas tornya középkori támfalként mered az égbe. Egy kezelőhíd fut a tornyok között, magasan a Temze vize felett.

A híd felnyílik, hogy beengedje a kikötőbe igyekvő hajókat, amelyekből nem kevés van. Tele van velük a Temze.

Egy vén koldusasszony ül a nyálkás járdakövön. Ütött-kopott bádogdobozt zörget, benne egy pennyvel. - Uram, kérem, csak egy garast...

Kartik egy húszshillinges érmét ejt a dobozba, tudom, hogy valószínűleg ez volt az összes pénze.

- Miért tette? - kérdezem.

Egy követ egyensúlyoz a két lábfején, mintha labda lenne. -Szüksége volt rá.

Apa szerint kár koldusoknak pénzt adni. Úgyis csak italra meg más felesleges élvezeti cikkekre költik. - Lehet, hogy sert vesz rajta.

Kartik vállat von. - Akkor sert vesz. Nem a pénz számít, hanem a felcsillanó remény. - Magasra rúgja a követ. Az lekacsázik egy lépcsőn. - Én tudom, milyen érzés olyan dologért küzdeni, ami mások számára könnyen elérhető.

Elérjük a kikötőt. Mindenféle vízi jármű horgonyzik ott, apró csónakoktól kezdve a nagy tengerjáró hajókig. Fogalmam sincs, hogyan tudnak közlekedni, mert szorosan egymás mellett állnak, hogy egyik hajóról könnyedén át lehet ugrani a másikra anélkül, hogy valaki összevizezné magát. A rakodópartok és a dokkok tele vannak velük, ott várják, hogy valaki kirakodjon belőlük, vagy feltöltse őket rakománnyal.

Szűk lépcsőfokok vezetnek le a partra. Várom, hogy Kartik a karját nyújtsa és lesegítsen. Ő viszont elindul előttem zsebre dugott kézzel.

- Mire vár? - kérdezi.

- Semmire - mondom, és viszonylag gyors léptekkel leviharzok a lépcsőn.

Kartik az ég felé fordítja az arcát. - Miért nem hajlandóak beismerni a hölgyek, hogy dühösek? Ezt külön tanítják önöknek? Teljesen össze tudnak zavarni vele.

Megállok előtte a halványkék fényben. - Ha tudni akarja, az a bajom, hogy nem ajánlotta fel a karját a lépcső tetején.

Vállat von. - Miért? Önnek is van karja, kettő.

Nagy levegőt veszek. Nyugalom. - Az a szokás, hogy az úriemberek lesegítik a hölgyeket a lépcsőn.

Kartik önelégülten vigyorog. - Nem vagyok úriember. Ma ön sem úri hölgy.

Tiltakozni szeretnék, de rájövök, hogy nem megy, így csendben követjük a Temzét. A nagy folyó vize ritmusosan csobogva mossa a partot. Megemelkedik, visszahúzódik, majd újra megemelkedik, mintha ma éjjel ő is szabad akarna lenni. Hangokat hallok lentről.

- Erre! - mondja Kartik, és a hangok gazdái felé szalad. Egyre hangosabban hallom őket. Az akcentusuk durva, faragatlan. A sár sűrűbb lesz, amikor a köd felemelkedik. A vízben egy tucatnyi embert látok, mindenfélét. Vannak közöttük öregasszonyok és mocskos arcú kisgyerekek is.

Az egyik öregasszony a tengerjáró matrózok dalát énekli, amelyet csak a testét görcsbe rántó köhögőrohamok szakítanak meg. A ruhája csupa rongy. Olyan sáros az egész teste, hogy alakja árnyékként simul a félhomályba. Dalolás közben egy lapos serpenyőt márt a Temze vizébe, majd kiemeli. Fürge ujjaival matat valamit a serpenyőben, miközben rázogatja. Fogalmam sincs, hogy mi után kutat.

- Sártúrók - magyarázza Kartik. - A Temze vizét szűrik, hátha találnak valamit, amit eladhatnak, vagy aminek hasznát vehetik: rongyokat, csontokat, bádogdarabokat, vagy a hajókról lehulló szenet gyűjtik. A szerencsésebb napokon egy rossz véget ért matróz pénztárcájára is rábukkanhatnak. Már ha nem akadt korábban a folyami hajósok horgára.

Elfintorodom. - De a Temzébe gázolni...

Kartik vállat von. - Még mindig jobb, mint ganajtúrónak lenni, én azt mondom.

- Már megbocsásson, de mi az ördög az a ganajtúró?

- Olyanok, mint a sártúrók, de ők a szennyvízben kutakodnak.

- Milyen szánalmas életforma!

Kartik hangja most élesebbé válik. - De legalább életben vannak. Az élet nem mindig igazságos.

Belém akar szúrni ezzel a megjegyzéssel, sikerül is neki. Elhallgatunk.

- Ön beszél mindig a sorsról és a végzetről. Akkor milyen magyarázattal tud szolgálni velük kapcsolatban? Az lenne a sorsuk, hogy szenvedjenek?

Kartik zsebre vágja a kezét. - A szenvedés nem része a végzetnek. De a közöny sem.

Egy nő hangja süvölt át a ködön. - Mit adott a folyó ma éccaka?

- Almát meg krumplit, babám - kiált vissza egy másik.

Kacagásban törnek ki.

- Almát és burgonyát találtak? - kérdezem.

Kartik vigyorog. - Cockney rímfaragók. A kifejezés utolsó szava rímel azzal, amit mondani akarnak. Az almát és krumplit azt jelenti, hogy nem találtam semmit.

- Hé, Kartik! - Az egyik utcagyerek kikászálódik a sárból. - Mán vártalak, pajti.

- Feltartottak, Toby. - Kartik egy főhajtással kér bocsánatot a mocskos fiútól.

Toby közelebb lép, ekkor a szagát is megérzem. Állott folyóvíz, szemét és ki tudja, még minek a szaga párolog a rongyaiból. El sem merem gondolni, mi minden élhet azokban a ruhacafatokban. Felfordul a gyomrom, a számon keresztül kell levegőt vennem, ha nem akarok öklendezni.

- Hogy megy a kincsvadászat? - kérdezi Kartik. Okosabbnak akar mutatkozni nálam, de látom, hogy az ő ujjai is az orrát takarják.

- Se így, se úgy. - Toby felmutatja a kezét. Különös kincseket rejtegetett: pár széndarab, két hajtű, egy fog és egy shilling ül a tenyerén. Minden darab koszos. Toby szélesen mosolyog, alig van foga. - Kijön belűle egy ser. - Gyanakodva figyel. - Ki ez a nőszemély férfi gatyában? - Biztos vagyok benne, hogy a rettegés kiült az arcomra.

Kartik felhúzza a szemöldökét. - Mindenkit nem lehet becsapni.

Toby a kincseit zörgeti. - Nem egy szépség, pajti, de tiszta. Mennyi?

Nem értem meg rögtön, hogy mire céloz, de amikor leesik a tantusz, elönt a méreg.

- De én...

Kartik az öklömre teszi a kezét, nyugalomra int. - Bocs, pajti, de a hölgy velem van - mondja.

Toby vállat von, és megigazítja koszlott sapkáját. - Nem akartam bántani.

A Big Ben elüti az órát. A harangzúgás áthatol a ködön is, a gyomromban érzem.

- Sétáljunk, jó? - mondja Toby.

- Arcátlan! - morgom.

Nem egy szépségpajti. Azt hitte, hogy prostituált vagyok, de miért van az, hogy mégis ez a megjegyzés fáj jobban?

Egy fiatal fiú lép elő az árnyékból. Sebes a szája, és mély árkok húzódnak a szeme alatt. Még nem kezdett el mutálni, nem lehet több tízévesnél, de a hangja máris üresen kong, mintha a testében nem élne senki. - Kell kíséret, főnök? Két penny lesz.

Kartik megrázza a fejét, mire a fiú visszahúzódik, és feszülten vár a következő járókelőre.

- Lesznek mások, akik élnek majd az ajánlattal - mondja Kartik.

Toby egy rakodópartra vezet bennünket, ami tele van üres

rekeszekkel, és csak egy lámpa homályos fénye világítja meg. - Itt jó lesz - mondja.

Kartik körülnéz. - Innen nem lehet elmenekülni. Könnyen sarokba szoríthatnak.

- Oszt mégis mivel? - kérdezi Toby. - Hajók vannak mindenütt.

- Azokon meg részegek és alvók. Vagy olyanok, akikkel vigyázni kell - figyelmezteti Kartik.

- Asziszi hülye vagyok? - kérdezi Toby kihívóan.

- Kartik... - figyelmeztetem.

- Rendben - adja meg magát Kartik. - Gemma, a pénzt!

Odaadom neki a kis erszényt, amelyben az öt font lapul. Ez az

összes pénzem, és nem örülök, hogy meg kell válnom tőle. Kartik Toby felé nyújtja, aki kinyitja, megszámolja az érméket, és zsebre vágja.

- És most - mondja Kartik -, mondd el szépen, hogy mit derítettél ki Mr. Doyle-ról!

Kartikról Tobyra nézek és vissza. - Miatta jöttünk ide?

- Toby időnként kifutófiúként teszi hasznossá magát. Tudja, hogyan kell a pénzt információra váltani.

Toby szélesen mosolyog. - Mindent ki tudok deríteni. Az életemre esküszöm!

- De ma éjjel a Raksanával kellene találkoznunk - tiltakozom. Vissza akarom kapni a pénzemet.

- Először információkat kell gyűjtenünk, hogy megtudjuk, hol csaphatunk le rájuk - magyarázza Kartik. - Ha találkozóra hívtuk volna őket, biztosan elfognának bennünket. Közéjük tartoztam. Ismerem őket.

- Akkor jó - morgom.

A Temze vizén hajók suhannak. Van ebben valami megnyugtató és meghitt.

- Tényleg maguk közé akarják. Terveznek valami beavatást meg mifenét - mondja Toby. - Asztat nem tudom, mennyit mondtak el neki.

- Fowlson szervezte be? - kérdezi Kartik.

Toby a fejét rázza. - Nem, Fowlson csak végrehajtó. Fentről jött az utasítás. Egy úrtól - mondja Toby, és az égre mutat. - Nagyon fentről.

- Tudod, hogy ki az?

- Nem én! Csak eztet tudom.

- Meg akarom találni azt az urat - erősködöm.

- Fowlson neki jelent. Ő tuggya.

Lépések visszhangoznak a hátunk mögött. Éles füttyszót hallok, amitől megfagy a vérem. Kartik szeme összeszűkül. - Toby.. •

A koszos gyerek vállat von, és szomorú mosollyal hátrálni kezd. -Bocs, pajti. Ő hat fontot adott, az anyám meg az ágyat nyomja.

- Lám, lám, lám, hát ki van itt? Visszatértél a holtak közül, testvérem? - Egy pár fényes fekete csizma csillan meg a lámpa fényében. Mr. Fowlson alakja bontakozik ki az árnyékból, mellette egy nagydarab férfival. A rakodópart másik oldalán még két huligán tűnik fel. Mögöttünk a Temze. Sarokba szorítottak.

Kartik maga mögé lök.

Fowlson elvigyorodik. - Véded a hölgyedet?

- Milyen hölgyet? - mondja Kartik.

Fowlson nevetni kezd. - Tőlem húzhat nadrágot meg kabátot, a szeme elárulja. Az nem hazudik.

- Add testvéri szavadat, hogy őt nem bántjátok! - mondja Kartik, de látom, hogy a nyakán lüktet az ér a félelemtől.

Fowlson arcát eltorzítja a gyűlölet. - Te hagytad el a nyájat, testvérem. Közöttünk nem lehet szó becsületről. Semmit se kell ígérnem neked. - Fowlson egy bicskát húz elő a zsebéből. Egy apró rántással kinyitja, a penge megvillan a gázlámpa gyenge fényében.

A szememmel riadtan kutatom a rakpartot, hátha jár arra valaki, aki meghallja a sikolyaimat, és a segítségünkre siet. De a köd egyre sűrűsödik. És kinek jutna eszébe idejönni, ha meglát bennünket? Ki segíthetne? A varázslat. Megidézhetném, ha szükséges, de akkor Fowlson rá fog jönni, hogy végig hazudtam neki, amikor azt állítottam, hogy már nincs nálam.

Az egyik haramia egy almát dob Fowlsonnak, aki ügyesen elkapja. Beleszúrja a kést, és hosszú spirálalakban fejti le az alma héját, ami a lába elé hull.

Nagyot nyelek, és előrelépek. - Nagyon szeretném, ha békén hagyná a bátyámat.

Fowlson gonoszul elvigyorodik. - Tényleg, kiskedves?

- Igen - mondom, és nagyon értékelném, ha a hangom határozottabban csengene. - Kérem!

- Nos, ez csak önön múlik, Miss Doyle. Van önnél valami, ami a mienk.

- És mi lenne az? - kérdezem legyűrve a rettegést.

- Ohó, nagyon vicces! - Összeszorított fogakkal grimaszol. - A varázslat. - Ő előrelép, Kartik meg én hátra. Közel vagyunk a vízhez.

- Megmondtam, már nincs nálam.

Kartik szeme ide-oda villan, nagyon remélem, hogy talál kiutat ebből a helyzetből.

- Hazudik! - vicsorogja Fowlson.

- Honnan tudod, hogy hazudik? - kérdezi Kartik.

Fowlson mosolya tele van gúnnyal. - Onnan, hogy kinyitotta a száját.

- A Raksanának a birodalmakat és a varázslatot kellene védelmeznie, nem ellopni az utóbbit. - Időt kell nyernem.

- Valamikor így is volt, pajtás. Azonban változnak az idők. A boszorkányoknak vége.

Fowlson lehúz egy almaszeletet a fogával a késről. Csapdában vergődünk. Nem juthatunk ki innen, hacsak bele nem ugrunk a Temzébe.

- Ahogyan én látom, ha mindkettőtöket beviszlek, én leszek a nap hőse. - A kés hegyével Kartikra mutat. - Te elárultad a testvériséget, te meg minden problémánkon segíteni tudsz - mondja, és a kés hegye most rám irányul.

- Le tud ugrani? - kérdezi Kartik. Mögöttünk a Temze vizén egy csónak horgonyoz. Bólintok.

- Miről susmusolnak a szerelmesek? - kérdezi Fowlson.

- Háromra - mondja Kartik. - Egy, kettő...

Túlságosan félek ahhoz, hogy kivárjam a hármat. Már kettőnél ugrok, és Kartikot is magammal rántom. Akkorát koppanunk a fedélzeten, hogy az egész testem belerázkódik.

- Azt mondtam, háromra - zihálja Kartik, mintha a tüdejét akarná kiköpni.

- Bo-bocsánat - mondom akadozva.

Fowlson utánunk kiált a rakpartról, látom, hogy ugrásra kész.

- Gyerünk! - Kartik talpra ránt, és a tat felé iramodunk, ahol a csónakhoz egy még kisebb vízi alkalmatosságot kötöttek. Van egy kis rés közöttük, amely az éjszaka sötétjében, alattunk a nagy folyóval, mérföldnyi hosszúnak tűnik. A csónak inog, ami még bizonytalanabbá teszi a vállalkozást.

- Ugrás! - vezényel Kartik. Átlép a résen, és engem is magával húz. - Mi az ördög? - kiáltja egy meglepett matróz, amikor a csónakján landolunk.

- Be nem jelentett ellenőrzés! - mondja Kartik, és már rohanunk is tovább.

Még egy ugrás, és a parton vagyunk. Nyaktörő sebességgel sprintelünk a csúszós köveken, próbálunk talpon maradni. Fowlson és a banditái szorosan a nyomunkban. Az úton egy nyílást veszek észre. Szennyvízcsatorna.

- Erre! - kiáltja Kartik, a szavai visszhangoznak. A csatorna olyan büdös, hogy legszívesebben elhánynám magam. A kézfejemmel befogom az orromat.

- Nem hiszem, hogy menni fog - mondom öklendezve.

- Pedig muszáj lesz!

Leereszkedünk a bűzös, undorító lyukba. A falakon nedvesség csillog. A csatorna alján szennyvíz folyik. Beszivárog a csizmámba, átáztatja a harisnyámat. Küzdök a hányingerrel. A csatorna megelevenedik. Kövér, fekete patkányok futkároznak apró lábaikon, hirtelen tűnnek fel a fal repedéseiből. Visító hangjuktól libabőrös leszek. Feláll a szőr a hátamon. Egy bátor jószág pont az arcom mellett dugja ki a fejét, mire felsikoltok. Kartik befogja a számat.

- Csitt! - suttogja, de még ez is visszhangot ver a bűzös lyukban.

Összebújva állunk a nyirkos, borzalmas szagú csatornában, és

hallgatózunk. Vízcsepegést hallunk, meg a patkányok körmének kopogását a kövezeten. És még valami mást.

- Helló, pajtikák! Tudjuk, hogy odalent vagytok.

Kartik elindul, de előttünk a csatorna sötétbe borul, ami rettegéssel tölt el. Képtelen vagyok továbbmenni.

- Hunyja le a szemét! Majd én vezetem - suttogja Kartik. Mellém lép, és átkarolja a derekamat.

Megmakacsolom magam. - Nem. Képtelen vagyok. Én...

- Megvagytok! - Fowlson emberei egy szempillantás alatt beérnek bennünket. Megragadják Kartikot, és hátrafeszítik a karját, mígnem eltorzul az arca a fájdalomtól.

- Most már tényleg mérges vagyok - mondja Fowlson, és lassan elindul felénk.

- A Rendnek adtam - bököm ki hirtelen. - Igaza van, hazudtam magának. De ma reggel találkoztam Miss McCleethyvel. A bölcsessége legyőzte az ellenállásomat. Kezet fogtam vele a birodalmakban. Most már a Rendnél van a hatalom. Esküszöm!

Fowlson arckifejezése megenyhül. Kicsit ijedtnek, zavartnak tűnik. - Ma reggel?

- Igen - hazudom.

Fowlson olyan közel áll hozzám, hogy érzem rajta az alma illatát, és látom, hogy megfeszül az állkapcsa dühében. - Ha ez igaz, akkor semmi sem tarthat vissza attól, hogy Kartikot itt és most kivégezzem!

- Kartik torkához szorítja a kést. - Szegény Kartik testvér... Elmeséljem magának, kisasszony, hogy mi is történt ezzel az úrral korábban?

Kartik a kés alatt vergődik. - Behoztuk. Tudja, meddig tartanak ki az emberek a kihallgatásaink alatt? - Fowlson olyan közel hajol a fülemhez, hogy érzem a leheletét a bőrömön. - Egy nap sem kell ahhoz, hogy megtörjem őket. De a mi Kartikunk nem adta könnyen magát. Egy istennek sem akarta elárulni, amit megtudott magáról meg a birodalmakról. Mennyi idő is volt, Kartik? Öt nap? Hat? Már nem emlékszem. De a végén ő sem bírta tovább, ahogy azt előre meg lehetett jósolni.

- Megöllek! - zihálja Kartik a késsel a torkán.

Fowlson nevetni kezd. - Tehát ez az achilli sarkad, pajtás? Nem akartad, hogy megtudja? - Fowlson megérzi Kartik rettegésének szagát, és most már vért kíván. Még erősebben Kartik torkához szorítja a kést, de a szavai a késnél is élesebbek. - A végére teljesen megőrült. Már Amart is látta hóttában. A jó öreg Amar meg üzenetet hozott neki: te leszel a lány halála, testvér. Oszt amit ezután látott, tényleg szörnyű lehetett, mer' ordított, mint a fába szorult féreg, amíg el nem ment a hangja. A végén már hörgött. - Fowlson dühös vigyora egyre szélesebb. - De azt értem, kiskegyednek mért nem számolt be erről.

Kartik szeme megtelik könnyel. Újra összetört, én meg szeretném megölni Fowlsont, amiért ezt tette vele. Nem engedem, hogy még egyszer bántsák. Addig nem, amíg tehetek ellene.

- Achilles - mondom.

Fowlson kése megrezzen egy pillanatra. - Mi?

- Achilles-sarok, nem achilli, te ostoba állat!

Fowlson nagyot néz, és felkacag. - Milyen csinos kis szája van kiskegyednek! Amikor ezzel végeztem, magácskát is kezelésbe veszem. Felhasítom azt a szájacskát.

- Nem, azt nem hiszem. - Gyors mozdulattal megragadom a karját. Az erő úgy zubog át rajtam, mint a Temze vize. A csatornát éles fény tölti meg, így látom Fowlson arcán a riadt meglepetést, amikor összeér a testünk. A gondolatai az enyémek között örvénylenek.

Dühe és kegyetlensége csak egy másodperc erejéig taglóz le, a helyüket átveszi egy emlékfoszlány: kicsi fiú, sötét konyha, mosdótál, nagydarab, a száját feszülten összeszorító, ijesztő asszony. Nem tudom, mit jelenthet mindez, de érzem a gyerek rettegését. Az én gyomrom is görcsbe rándul. Egy pillanat alatt ez is eltűnik, a varázslat teljes erővel életre kel bennem.

- Igen - mondom. - Hazudtam. Most pedig meg kell kérnem, Mr. Fowlson, hogy maradjon itt.

A varázslattal úrrá leszek Fowlson és haramiái gondolatain, kedvemre alakíthatom őket. Nem követhettek. Nem mondom ki hangosan, de a hatás ugyanaz. Fowlson meglepve tapasztalja, hogy a lábai nem engedelmeskednek. Gyökeret eresztettek. A kés kiesik a kezéből, a karja bénán lehanyatlik, Kartik immár szabad. Fowlson huligánjai egymást bámulják, mintha a másiktól várnák a magyarázatot. Akárhogyan is szeretnének, nem tudnak megmozdulni.

- Micsinálsz velem, te boszorkány? - sivítja Fowlson.

- Maga akarta így, Mr. Fowlson - válaszolom. - Hagyja békén a bátyámat!

Fowlson küszködve szabadulni próbál. - Engedj el, vagy szétszaggatlak!

- Elég volt! Ígérje meg!

Vigyorog. A hangjában rejlő gúny feldühít. - Egyetlen dolgot ígérhetek csak: engem már semmi más nem érdekel, csak ön. Ön és én. Eljövök érted, te kis boszorkány! Fogsz még kegyelemért könyörögni!

A varázslat megkeseredett bennem. Már alig érzem, hol bujkálok én saját magamban. Csak dühöt érzek, olyan erőset, hogy szinte belevakulok. Fájdalmat akarok neki okozni, azt akarom, hogy engedelmeskedjen az akaratomnak. Azt akarom, hogy megtanulja, kinél van az erő. Megbánod, hogy...

Fowlson szemébe újabb rémület költözik. Lassan aláhanyatlik, az arca egyre közelebb kerül a csatorna alján összegyűlt szennyvízhez. Nem tud megszólalni, a dühöm nem engedi. Kartik próbál észre téríteni, de nem akarom meghallani a szavait, csak a megtorlás éltet.

Valami átsuhan az agyamon. Az a kisfiú a konyhában. A dühös asszonyság feltűri a ruhája ujját. A kisfiú összegörnyed a haragja előtt. Te nyomorult kis fattyú, átkozza az asszony, majd én megtanítom neked, mi az a tisztelet. Szétszedlek! Belenyomja a gyerek fejét a mosdótálba, az meg csapkod. Kegyelemért fogsz könyörögni! A fiú felemeli a fejét, levegőért kapkod, a nő megint a víz alá nyomja. Érzem a rettegését, amikor újra és újra levegőért küzd. Már majdnem összeesik, és egy pillanatra meg is fordul a fejében, hogy talán jobb lenne, ha engedné, hogy a tüdeje megteljék vízzel, az biztosan boldoggá tenné az asszonyt, legalább neki lenne igaza. De nem teheti meg. Elbukik. A nő egy centire kiemeli a fejét, ő egyetlen szót nyög ki: Kegyelem! A nő pofon vágja, a gyűrűi felsértik a gyerek arcát. A fiúcska összekuporodik a sarokban, a kezét a vérző sebhez szorítja, de nem mer megszólalni. Majd holnap jobban igyekszik. Holnap az asszony szeretni fogja. Holnap ő sem fogja annyira gyűlölni az asszonyt.

Mintha engem ütöttek volna meg. A varázslat remegni kezd. Megbotlok, a tenyeremmel támaszkodom meg a nyirkos falon, nehogy elessek. Fowlson feje egy centire van a mocskos víztől.

Állj, mondom magamnak. Megállj! A varázslat lenyugszik bennem, aludni készülő kutyaként köröz. Fáj a fejem, a kezem reszket.

Fowlson felugrik, zihál és remeg.

- Ne haragudjon! - mondom rekedt hangon. - Az anyja... bántotta. Miatta lett az a sebhely az arcán.

Fowlson alig találja a szavakat. - Fogja be! Semmit sem tud az anyámról! Ő egy szent volt!

- Nem - suttogom. - Szörnyeteg volt. Gyűlölte magát.

- Hallgasson! - ordítja, a szája sarkában nyál habzik.

- Nem akartam ezt tenni magával - tiltakozom. - Higgyen nekem!

- Ezt még megbánja, kiskedves! - Kartikhoz fordul. - Remélem, tanultál is valamit tőlünk, testvér. Szükséged lesz rá.

Fowlson rám veti magát, pedig messze állok tőle. De muszáj megpróbálnia, ennél többre nem képes. - Megöllek, te kurva!

Fel kellene pofoznom, de nem teszem. Folyton azt a kisfiút látom magam előtt a konyhában.

- A varázslat nem tart sokáig. Egy óra, vagy maximum kettő. Amikor kiszabadul, nem ajánlom, hogy utánunk jöjjön, Mr. Fowlson, vagy megint magára szabadítom.

Kartik megfogja a kezemet, és kivezet a csatornából. A vergődő, átkozódó Fowlsont ott hagyjuk.

Micsoda megkönnyebbülés a koszos Temze-parton sétálni! A folyó bűze édesnek tűnik a csatorna átható levegője után. A sártúrók görcsös köhögése és hamis dudorászása fantomként szűrődik át a ködön. Hirtelen egy kiáltás hasít a sötétségbe. Valaki egy kupac szenet talált, a hírt izgatottan fogadják. A sártúrók nagy vízcsobogás közepette a helyszínre csörtetnek. De csak egy szikladarab.

Hallom, mekkorát csobban, amikor visszahajítják a Temze vizébe, reményeik temetőjébe.

- Le kell ülnöm - mondom.

Leereszkedünk a rakodóparton, és megpihenünk egy pillanatra, miközben a folyón ringó hajókat bámuljuk.

- Jól van? - kérdezem hosszú hallgatás után.

Kartik vállat von. - Hallotta, mit mondott. Ezek után ugyan mit gondolhat rólam...

- Semmit - mondom. - Amar azt mondta... - Hirtelen elhallgatok, amikor eszembe jut találkozásom Amarral a Télvidéken. Nem állok készen arra, hogy átadjam az üzenetét. - Az álmában Amar azt mondta, hogy ön lesz a halálom... ezért akarta távol tartani magát tőlem?

Nem válaszol azonnal. - Igen, ennek is szerepe volt benne.

- És még mi másnak?

Kartik arca elfelhősödik. - Én... semmi.

- Ezért nem akart belépni a szövetségbe? - kérdezem.

Bólint. - Ha nem lépek be a birodalmakba, az álom nem válhat valóra. Nem bánthatom önt.

- Ön mondta, hogy a közöny nem része a sorsnak - emlékeztetem.

- Ha nem lép be a birodalmakba, akkor az annyi, hogy nem lesz a birodalmakban. Ráadásul annyiféleképpen végezhetne velem, ha akarná! Belökhetne a Temzébe. Vagy lelőhetne párbajban.

- Odakötözhetném egy hatalmas állat belsőségei mellé - mondja Kartik, beszállva a játékba. Lassan elmosolyodik.

- Otthagyhatna örökre Mrs. Nightwingnél, hogy halálra piszkálhasson.

- Ez még tőlem is nagy kegyetlenségre vallana - mondja Kartik, és nevetve csóválja a fejét.

- Közelgő halálom ilyen jól elszórakoztatja? - csúfolódom vele.

- Nem. Nem arról van szó. Legyőzte Fowlsont - mondja, és vadul vigyorog. - Lenyűgöző volt.

- Azt hittem, ijesztőnek találja a hatalmamat.

- Így is volt. Még most is. Egy kicsit - ismeri be. - De Gemma, ön megváltoztathatná az egész világot.

- Ahhoz több kellene, mint az én hatalmam - mondom.

- Igaz. De nem kell mindent egyszerre megváltoztatni. Apró gesztusokkal is el lehet kezdeni. Pillanatokkal. Érti? -Másféleképpen néz most rám, nem tudom megfogalmazni, hogyan. Csak azt tudom, hogy nem állhatom a pillantását.

A hajók árbocai nekifeszülnek a ködnek, tudatják, hogy itt vannak. A távolban felbőg egy ködkürt. Egy hajó közelebb merészkedett a tengerhez.

- Milyen bánatos hang! Milyen magányos... - mondom, és átölelem a térdemet. - Ön is érezte már így magát?

- Magányosnak?

Keresem a megfelelő szavakat. - Nyugtalannak. Mintha még nem találkozott volna az igazi önmagával. Mintha elsétálna mellette a ködben, és a szíve megszólalna: Ó! Hát itt vagy! Téged kerestelek! De minden túl gyorsan történik, és az a hiányzó rész megint eltűnik a ködben. És aztán minden hátralévő percben ezt keresi.

Kartik bólogat. Azt hiszem, le akar csillapítani. Már bánom, hogy elmondtam neki. Szentimentális dolog, de igaz. Olyasvalamit árultam el magamról, amit nem kellett volna.

- Tudja, mit gondolok? - mondja végül Kartik.

- Mit?

- Azt, hogy néha megpillanthatjuk a hiányzó részt valaki másban

is.

Egyszerre hajolunk a másik felé. Csókban forrunk össze. Nem lopott csókban. Megosztozunk rajta. A keze a tarkómra téved. Az enyém az arcát simogatja. Közelebb húzom magamhoz. A csók elmélyül. A tarkómon levő kéz megindul a hátamon, Kartik magához szorít.

A dokkok felől hangokat hallunk. Szétrebbenünk ugyan, de én még akarom. Kartik vigyorog. Az ajka kicsit megduzzadt a csóktól, gondolom, az enyém sem különb.

- Le fognak tartóztatni - mondja, és a nadrágom felé bök. Tényleg fiúsan festek.

A Big Ben követelőző harangjátéka tudatja velünk, hogy késő van.

- Jobb lesz, ha indulunk - mondja Kartik. - A varázslat nem tart örökké, és nem szeretnék itt állni, amikor Fowlson meg az emberei kiszabadulnak.

- Ez igaz.

Elhaladunk a part mellett, ahol a sártúrók dolgoznak. Egy pillanatra megint szabadon engedem a varázslatot.

- Azt a mindenit! - kiáltja egy fiú a folyó felől.

- Elestél? - kérdezi egy idős asszony. A sártúrók kacarásznak.

- Ez nem is kő! - kiáltja a fiú. Kirohan a ködből, valamit őriz a tenyerében. A többiek nem bírnak a kíváncsisággal. Mind látni akarja. A fiú tenyerében rubintok csillognak. - Gazdagok lettünk, emberek! Ebből meleg fürdő és koszt lesz mindenkinek!

Kartik gyanakodva rám pillant. - Milyen szerencsések egyesek ma este!

- Hmm...

- Mintha önnek is benne lenne a keze...

- Nem értem, miről beszél - mondom.

Tehát így mennek végbe a változások. Egy apró gesztus. Egy ember. Csak egy pillanat az időben.

*

Freya a Spence felé vágtat velünk. Az újhold fénye nem nyújt sok segítséget, de a ló tudja az utat, nekünk csak annyi a dolgunk, hogy a lovon ülve pihenjük ki az esti kalandot.

- Gemma - szólal meg Kartik hosszú idő után. - Én megtartottam az egyezmény rám eső részét. Most ön jön. Mit tud Amarról?

- Szólt hozzám. Azt mondta, hogy üzenni akar önnek.

- És mit üzen?

- Azt kérte, emlékeztessem, hogy engedje a szívét diktálni, mert ott lakozik a becsülete és a végzete is. Jelent ez valamit?

- Ezt többször is emlegette korábban - hogy a szemet félre lehet vezetni, de a szív az igazat mondja.

- Akkor mégis maradt valami a bátyjából.

- Jobb lett volna, ha nem így van.

Megint hallgatásba burkolózunk. Az út kiegyenesedik. Olyan fáradt vagyok, hogy a fejem Kartik vállára billen.

- Elnézést - mondom ásítozva.

- Semmi baj - feleli lágyan, én pedig a hátához bújok. Nehéz a szemhéjam. Napokig tudnék aludni. Ellovagolunk a temető mellett. Hollók ülnek a sírköveken. Mielőtt lecsukódna a szemem, halvány fényt látok. A madarak eltűnnek benne, és a domboldal újra sötét és mozdulatlan lesz, mint a halál.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A reggel óriási izgalmak közepette indul. Hangos kiáltozás hallatszik be odakintről. Valami felfordulás lehet, és ha felfordulás van, az úgy odavonzza a lányokat, mint egy vásári kikiáltó. Amikor kinyitom az ablakot, és kidugom a fejem rajta, legalább egytucatnyi fejet látok, köztük Felicityét is. Olyan korán van, hogy Miss McCleethy még mindig a hálóruháját viseli, a fején is ott a hálófőkötő. Mrs. Nightwing a szokásos fekete ruhájában parádézik, a fenekénél azzal a nevetséges turnűrrel. Valószínűleg abban is alszik. Szentül meg vagyok győződve arról, hogy már befűzve született.

Mr. Miller az egyik kezével Elena anyát fogja le, a másikban ott van a véres vödör.

- Elfogtuk a vandált, és ahogy mondtam, közülük való!

- Ugyan, Mr. Miller! Azonnal engedje el! - parancsolja Mrs. Nightwing.

- Majd mást fog mondani, assz'nyom, ha elmesélem, mit tett! Ő festette azokat a jeleket, és még ki tudja, hogy mit!

Elena anya arca olyan, mint egy kísérteté. A ruhája lötyög rajta. -Csak magunkat akarom megvédeni!

A cigányokat is odavonzza a szóváltás a táborból, egyre többen jelennek meg a pázsiton. Kartik is ott van mögöttük, éppen a nadrágtartóját húzza a vállára, az inge félig ki van gombolva. Melegséget érzek a gyomrom tájékán.

Az egyik cigányasszony előlép. - Elena anya nincs jól.

Mr. Miller nem engedi el Elena anya karját. - Senki sem megy sehová, amíg a cigányok meg nem mondják, hol van Tambley és Johnny!

- Nem mi vittük el őket - mondja Ithal, miközben felénk masírozik. Útközben feltűri az inge ujját, mintha verekedéshez készülődne. Megragadja Elena anya másik karját.

Mr. Miller nagyot ránt az öregasszonyon, aki meg is botlik.

- Miféle emberek azok, akik mindig úton vannak? - kiáltja a férfi.

- Megmondom én! Olyanok, akikben nem bízhatunk! Nem különbek a vadaknál! Még egyszer kérdezem: hol vannak az embereim?

- Ebből elég volt! - kiáltja igazgatónőhöz méltó hangon Mrs. Nightwing, és a pázsiton mindenki elhallgat. - Mr. Miller, Elena anya nincs jól, engedje, hogy társai gondoskodjanak róla. Amikor elég jól lesz ahhoz, hogy utazhasson, nem szeretném újra itt látni.

- Ithalhoz fordul. - A cigányokat nem tűröm meg többé a földünkön. Ami pedig önt illeti, Mr. Miller, úgy gondolom, várja a munka.

- Visszaszerzem az embereimet, mielőtt kereket oldotok! -morogja Mr. Miller Ithalnak.

Valamivel később Mrs. Nightwing megenyhül, és megkér, segítsünk Brigidnek összeállítani egy kosarat étellel és gyógyszerekkel Elena anya részére. Jótékonykodunk.

- Elena anya azóta itt van, amióta én - mondja az igazgatónő, és egy szilvabefőttet tesz a kosárba. - Emlékszem, amikor Ithal még kisfiú volt. Gondolni is rossz arra, hogy elmennek.

Brigid megveregeti Nightwing vállát. Az igazgatónő megmerevedik az együttérzés láttán. - Ugyanakkor a vandalizmus megbocsáthatatlan.

- Szegény, őrült öregasszony - mondja Brigid. - Olyan elnyűtt, mint a zsebkendőm.

Az igazgatónő arcán egy pillanatra megbánás tükröződik. Még egy doboz pasztillát rak a kosárba. - Ennyi elég. Melyikük vállalkozik arra, hogy elviszi a...

- Majd én! - bukik ki belőlem, és a karomra fűzöm a kosarat, nehogy másnak is eszébe jusson.

Az ég esővel fenyeget. Dühödt felhők gyülekeznek, készen arra, hogy ránk szabadítsák haragjukat. Sietve keresztülvágok az erdőn a cigány tábor felé, a kosarat szorosan magamhoz szorítom. A cigányasszonyok nem örülnek nekem. Keresztbe font karral, gyanakodva nézegetnek.

- Elena anyának hoztam ételt és orvosságot - magyarázom nekik.

- Nem kell az ételetek - mondja egy idősebb asszony, akinek hosszú fonataiba aranyérméket fűztek. - Marimé - tisztátalan.

- Csak segíteni szeretnék - mondom.

Kartik romani nyelven szól a cigányokhoz. Hangos szóváltásba keverednek - a gádzsi szót többször is keserűen emlegetik -, és néha mérgesen rám merednek. Végül a hosszú fonatos asszony engedélyt ad, hogy meglátogassam Elena anyát. Gyorsan a kocsijához iszkolok, és megrántom a szögre akasztott csengőt.

- Jöjj be! - mondja a gyenge hang.

A kocsiban fokhagymaszag terjeng. A mozsár mellett látom is a fejeket. A kocsi oldalát polcok szegélyezik, rajtuk tinktúrák és gyógyfüvek üvegedényekben. Apró fém amuletteket is látok, és bár tudom, hogy a cigányok Indiából származnak, mégis meglep Káli istennő szobra két üveg között. Végigsimítom a szobor alakját: négy kar, hosszú nyelv, az egyik kézben démonfej, a másikban véres kard.

- Mit bámulsz? - kérdezi Elena anya. Egy vaskos üvegen keresztül lesem eltorzult arcát.

- A Káli-szobrot - felelem.

- A Rettenetes Anya.

- A pusztítás istennője.

- A tudatlanság elpusztítója - javít ki Elena anya. - Az ő segítségével botladozunk keresztül a tudás tüzén, ő mutatja meg nekünk, hogy a bennünk lakozó sötétségtől nem kell félni, szabadon kell engedni, mert káosz és rend egyszerre lakozik bennünk. Gyere ide, ahol láthatlak!

Az ágyán ül, és egy kopottas tarot kártya csomagot keverget oda sem figyelve. Nehezen veszi a levegőt. - Miért jöttél?

- Ételt és gyógyszert hoztam Mrs. Nightwingtől. De a többiek azt mondják, nem fogja bevenni.

- Öregasszony vagyok, azt csinálok, amit akarok. - A fejével int, hogy nyissam ki a kosár fedelét. Odaadom neki a sajtot. Megszagolja és elfintorodik. Azonnal elrakom, és előveszem a kenyeret, mert most meg azt akarja. Szikár kezével darabokat tör le belőle.

- Próbálom őket figyelmeztetni - mondja hirtelen.

- Mire szeretné őket figyelmeztetni?

A kezével a hajához kap, amire ráférne egy fésülés. - Carolina a tűzben halt meg.

- Tudom - mondom, és lenyelem a torkomban keletkező reszelős gombócot. - Már régen volt.

- Nem. A múlt sohasem múlik el igazán. Még nincs vége -motyogja. Félrenyel egy kenyérdarabot. Öntök neki egy pohár vizet, és addig itatom apró kortyokkal, amíg a csuklás el nem áll. - Amit egyféleképpen ki lehet nyitni, nyílik az másféleképpen is - suttogja, és a nyakában lógó talizmánt dörzsölgeti.

- Mit akar ezzel mondani?

Felugatnak a kutyák. Hallom, hogy Kartik csendre inti őket. Az egyik cigányasszony Kartikot korholja, hogy odaszoktatja őket.

- Az egyikük halottakat hoz ránk.

Borzongás fut végig a gerincemen. - Az egyikük halottakat hoz ránk? - ismétlem. - Kicsoda?

Elena anya nem válaszol. Felfordít egy kártyalapot. Magas, villámsújtotta tornyot ábrázol. Az ablakaiból tűzlángok csapnak ki, két szerencsétlen alak meg a torony alatti sziklákra zuhan.

Megérintem a kártyalapot, mintha ezzel meggátolhatnám a szörnyűséget.

- Pusztulás és halál - magyarázza Elena anya. - Változás és igazság.

A sátor ajtaja fellibben, összerezzenek. A hosszú, sötét fonatos cigányasszony gyanakodva méreget. Anyanyelvén egy kérdést intéz Elena anyához. Elena anya válaszol neki. A nő felemeli a sátor ajtaját.

- Elég volt! Nincs jól. Indulj! Vidd a kosarat is!

Megszégyenülve a kosár után nyúlok, de Elena anya megragadja a

karomat. - Az ajtó maradjon zárva. Mondd meg nekik!

- Rendben, megmondom nekik - válaszolom, és gyorsan kihátrálok a kocsiból.

Bólintok Kartik felé, amikor elhaladok mellette. Csatlakozik hozzám a kutyákkal, és addig megyünk, amíg sem a Spenceből, sem a cigánytáborból nem láthatnak bennünket.

- Mi mondanivalója volt Elena anyának? - kérdezi Kartik. A kutyák a földön szimatolnak. Nyugtalanok. A távolban mennydörgés morajlik. A levegőben az eső rezes illatát érzem, és a szél is feltámadt. Vadul fújja a hajamat.

- Szerinte a Keleti Szárny el van átkozva, és a halottakat hozza ránk. Meg azt is mondta, hogy valaki azt akarja, hogy jöjjenek ide.

- Kicsoda? - kérdezi.

- Nem tudom. Nem értem, miről beszél Elena anya.

- Nagyon beteg - magyarázza Kartik. - Bagolyhuhogást hallott az éjjel, ez a halál előjele. Nem biztos, hogy megéri a nyarat.

- Sajnálattal hallom - mondom.

Az egyik kutya felkapaszkodik a szoknyámra, simogatásért kuncsorog. Gyengéden megvakargatom a füle tövét, erre megnyalja a kezemet. Kartik is a kutya szőrét simogatja, egy pillanatra összeérnek az ujjaink. Melegség áramlik át rajtam.

- Az éjjel egy új álmot láttam - mondja, és körülnéz, egyedül vagyunk-e. Amikor látja, hogy senki sincs itt, közelebb lép, megcsókolja a homlokomat, a szemhéjamat és végül a számat. - Egy kertet láttam. Fehér szirmok hullottak a fákról. Soha életemben nem voltam még ilyen gyönyörű helyen.

- A birodalmakat írtad le - mondom, de ajkával a számon nehéz beszélni. - Én is benne voltam?

- Igen - mondja, de további magyarázattal nem szolgál, csak apró csókokat hint a nyakamra, amelyekbe beleszédülök.

- Szörnyű volt? - nyögöm ki nagy nehezen, mert egy pillanatra belém hasít, hogy ugyan mit láthatott.

Kartik lassan megrázza a fejét, és csintalan mosolyra húzódik a szája. - Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha megnézem magamnak azokat a birodalmakat.

A villámlás már a közelünkben jár, az eget fénycsíkok hasítják. Kövér esőcseppek hullanak a fák ágairól egyenesen ránk. Kartik nevetni kezd, és a kézfejével letörölgeti az arcomról a vizet.

- Ideje hazamenni.

Mire a tisztás végére érek, zuhog az eső. De nem érdekel. Vigyorgok, mint egy idióta. A magasba emelem a karjaimat, az arcomat az ég felé fordítom, és örömmel üdvözlöm nedves csókjait. Helló, eső! Boldog tavaszt neked is! Beleugrok egy pocsolyába, és nevetek, amikor a sár a szoknyámra csapódik.

Mr. Miller emberei kevésbé boldogok. Kalapban, kabátban rohangálnak, a fülüket behúzva igyekeznek védekezni a viharos szél ellen. Összeszedik a szerszámaikat, és harsogva próbálják túlkiabálni az elemek tombolását.

- Nincs is olyan rossz idő - mondom nekik, mintha meghallhatnának. - Gyertek pocsolyákba ugrálni! Jót tesz a...

Olyan gyorsan tör rám, hogy alig van időm levegőt venni. Az egyik pillanatban még látom a tornyot az emberekkel, a másikban minden szétcsúszik. Egy alagútban vagyok, valami húz. Aztán a látomásban találom magam.

Kicsi szobában vagyok. Büdös. Öklendezek tőle. Madarak rikácsolnak. Wilhelmina Wyatt a falakra ír, mint egy megszállott. A fény túlságosan halovány. Amit látok, felhúzhatós játékként zümmög bennem. Szavak: Áldozat. Hazugságok. Szörnyeteg. Május születése.

A kép megváltozik. Látom a kis Minát Sarah Rees-Toome-mal. -Mit látsz a sötétben, Mina? Mutasd meg nekem!

Látom, ahogy Mina felmosolyog a vízköpőkre a Spence mögötti pázsiton. Majd látom, amint a Keleti Szárny mását rajzolja azokkal a vonalakkal, amelyeket már ismerek. A kép elhalványul, Wilhelmina most levelet ír, dühös tollvonásokkal: Nem törődtél a

figyelmeztetéseimmel. .. leleplezlek...

- Kisasszony? Kisasszony? - Csak annyi időre rebben fel a szemem, hogy lássam, Mr. Miller emberei körém gyűltek a pázsiton, és máris visszatérek a rosszul megvilágított szobácskába. Wilhelmina a padlón ül, kezében ott a tőr. A tőr! Elővesz egy kicsi bőrtekercset, kigörgeti. Egy injekciós tű és fiolák vannak benne. A tőrt óvatosan a bőrzacskóba teszi. Tehát ott van! Már csak azt kell megtudnom...

Wilhelmina könyékig felhajtja a ruhaujját. Megütögeti az ereket a karhajlatában. Magába döfi a tűt, és elengedi. Úgy érzem, bennem is szétárad valami.

- Kisasszony! - kiáltja valaki.

Zuhogó esőben, az iskola mögötti pázsiton térek magamhoz. A szívem vadul ver. A fogaim csikorognak. Majd furcsa jókedv vesz erőt rajtam.

- Mosolyog, akkó' bisztos jól van - mondja az egyik férfi.

Így még nem éreztem magam soha. A kokain. Összekapcsolódtam Wilhelmina Wyatt-tel. Érzem, amit ő érez. Hogyan történhetett ez? A varázslat. Változik. És ezzel változik az is, amit látok és érzek.

A férfiak a hónom alá nyúlnak, és félig vonszolva, félig a karjukban Brigid konyhájába cipelnek.

- Mária, Istennek szent anyja, mi történt? - kérdezi Brigid. A tűz mellé ültet, és elhessegeti a férfiakat.

- Az erdőben leltünk rá, valami görcse lehetett - mondja az egyik.

Görcs. Mint Pippának. Igen, igen, csak az lehet. Begörcsöltem.

Kacagok, bár van egy sanda gyanúm, hogy jelen helyzetben nem ildomos nevetni.

- Jól van? - kérdezi egy másik férfi, és hátrálni kezd.

- Kifelé! A munka nem vár! Hagyják ezt az asszonyokra -kotyogja Brigid, és látom az arcukon, hogy megkönnyebbülnek a tudattól, hogy már nem az ő gondjuk vagyok. A konyha. A kacagás. A görcs. A nők titkai.

Brigid egy takarót terít a vállamra. Felteszi a teáskannát. Hallom, ahogyan meggyújtja a gyufát, és begyújt a sütőbe.

- Izeg-mozog, mint egy kölyökmacska - korhol Brigid.

Idehívatja Mrs. Nigthwinget. Az igazgatónő elém lép, én

önkéntelenül hátrahőkölök. Az a levél a látomásban: láttam a szekrényében. Vajon Nightwinggel kapcsolatban akart figyelmeztetni Wilhelmina?

- Nos, mi ez a felfordulás? - kérdezi az igazgatónő.

- Semmi - morgom.

Megpróbálja megérinteni a homlokomat. Elkapom a fejemet.

- Maradjon nyugton, Miss Doyle, ha kérhetném! - parancsolja. Milyen gonosz a hangja!

- Brigidet szeretném - mondom.

- Igen? - kérdezi Nightwing, és összeszűkül a szeme. - Nem Brigid a Spence Akadémia igazgatónője, hanem én.

Valami büdös folyadékot tölt egy kanálba. - Nyissa ki a száját, kérem!

Amikor tiltakozom, Brigid szétfeszíti a számat, és amikor a sűrű olaj leér a torkomon, majdnem öklendezni kezdek. - Megmérgezett!

- kiáltom, és a kézfejemmel letörlöm a számat.

- Ez csak csukamájolaj - dorombolja Brigid, de én le nem veszem a szemem Mrs. Nightwingről.

- Le fogom leplezni! - mondom hangosan.

Mrs. Nightwing megpördül. - Mit mondott?

- Le fogom leplezni - ismétlem.

A Nightwing arcán átfutó pillanatnyi meglepetés helyét nyájas nyugalom veszi át. - Brigid, úgy gondolom, az lesz a legjobb, ha Miss Doyle egész nap ágyban marad. Csak akkor keljen fel, ha újra a régi önmaga lesz.

Bár ágyba parancsoltak, nem tudok elaludni. Mintha hangyák futkároznának a bőrömön. Délutánra sajognak az izmaim, és lüktet a fejem, de Wilhelmina szenvedélye már nem hat rám. Nem élveztem ezt a látomást, és tartok tőle, közel a következő.

Maga Mrs. Nightwing hozza be a teámat egy tálcán. - Hogy érzi magát?

- Jobban. - A vajas pirítós illata az orromat csiklandozza. Nem is tudtam, hogy ennyire éhes vagyok.

- Cukor? - kérdezi Nightwing. A kanál ott van a cukortartó mellett.

- Kérek szépen. Három... két kanállal, ha lehet.

- Hármat is kaphat, ha erre vágyik - mondja.

- Jó, akkor három kanállal. Köszönöm szépen - mondom, és illetlenül gyorsan kapom be a pirítóst. Mrs. Nightwing körülnéz a szobámban, majd végre leül. Úgy fészkelődik a széken, mintha rajzszög lenne alatta.

- Mit értett a korábbi kijelentésén? - kérdezi. A pillantása átható. A pirítós kemény gombóccá változik a torkomban.

- Miféle kijelentésen? - kérdezem.

- Nem emlékszik arra, amit mondott?

- Attól tartok, nem emlékszem semmire - hazudom neki.

Még egy pillanatra a szemembe néz, majd tejet kínál a teához.

Elfogadom.

- Elmondta magának Elena anya, hogy miért festette azokat a jeleket? - kérdezi témát váltva.

- Szerinte azok majd megvédenek bennünket - mondom óvatosan. - Azt mondja, hogy valaki vissza akarja hozni a halottakat.

Az igazgatónő arcán semmiféle érzés nem tükröződik. - Elena anya nincs jól - mondja végül.

Lekvárt kanalazok a pirítósomra. - Mrs. Nightwing, miért építteti újjá a Keleti Szárnyat?

Mrs. Nightwing magának is tölt egy csésze teát, de se tejet, se cukrot nem tesz bele, hogy megédesítse. - Attól tartok, nem értem, mit szeretne tudni.

- Huszonöt év telt el a tűz óta - mondom. - Miért épp most?

Mrs. Nightwing felcsippent egy szöszt a szoknyájáról, majd

kisimítja az anyagot. - Évekbe telt, mire az anyagiakat összeszedtük rá. Különben már korábban megtettem volna. Abban reménykedem, hogy a Keleti Szárny helyreállításával a Spence hírnevén esett folt is elhalványul, és újra bizalommal telve tekinthetünk a jövő elé. -Belekortyol a teájába, és elfintorodik. Nyilvánvalóan túl keserű az a tea, de nem nyúlna a cukortartó felé. - Minden évben egyre többen iratkoznak át új leányiskolákba, például Miss Penningtonhoz. A Spence-re úgy tekintenek, mint egy túlkoros debütánsra, akinek rohamléptekben csökkennek az esélyei. Ebben az iskolában benne van az életem munkája. Mindent meg kell tennem, ami tőlem telik, hogy a jövőben is működhessen.

- Miss Doyle? - Mrs. Nightwing átható tekintete ismét rajtam pihen. Barátságos kifejezést erőltetek az arcomra. - Nem akartam ennyi mindent elárulni, de úgy gondolom, megbízhatok magában. Önt sem kerülték el a nehézségek. Épült, edződött általuk. -Megkockáztat egy mosolyt.

- Miss McCleethyben is megbízik? - A teáscsészémbe kapaszkodom, kerülöm a tekintetét.

- Miféle kérdés ez? Természetesen megbízom benne - válaszolja.

- Mint a nővérében? - erősködöm.

- Mint egy jó barátban és kollégában - feleli Mrs. Nightwing.

A tea ellenére kiszárad a torkom. - És Wilhelmina Wyatt? Benne is megbízott?

Ez alkalommal felnézek az igazgatónőre. Összeszorítja az ajkát.

- Hol hallotta ezt a nevet?

- Spence-lány volt, ugye? Mrs. Spence unokahúga?

- Igen - mondja Mrs. Nightwing összeszorított fogakkal. Belőle nem lesz olyan egyszerű információt kisajtolni.

- Miért nem látogat meg soha bennünket? - kérdezem ártatlanságot színlelve. - Mint a Spence büszkesége.

- Miss Wyatt sajnos nem volt a Spence büszkesége, csalódást okozott - húzza el a száját az igazgatónő. - Meg akarta akadályozni a Keleti Szárny újjáépítését.

- Mi oka lett volna rá?

Mrs. Nightwing összehajtogatja a szalvétáját, és a tálcára teszi.

- Azt én nem tudhatom. Pedig az ő ötlete volt, hogy belevágjunk a felújításba.

- Miss Wyatt javasolta? - kérdezem összezavarodva.

- Igen. - Mrs. Nightwing belekortyol a teájába. - És elvitt valamit, ami pedig az enyém volt.

- Az öné? - kérdezem. - És mi volt az?

- Egy relikvia, amit rám bíztak. Értékes darab. Kér még teát? -Mrs. Nightwing felemeli a teáskannát.

- Egy tőr volt az? - ütöm a vasat, amíg meleg.

Az igazgatónő elsápad. - Miss Doyle, azért jöttem, hogy teát hozzak magának, nem azért, hogy kikérdezzen. Kér még teát vagy nem?

- Nem, köszönöm - mondom, és a tálcára teszem a csészét.

- Rendben van - feleli, és összeszedi az edényeket. - Pihenjen! Biztos vagyok benne, hogy holnap reggel már kutya baja sem lesz, Miss Doyle.

Ezzel Mrs. Nightwing felkapja a tálcát, és amikor otthagy, megint több kérdésem van, mint ahányra választ kaptam. Mint mindig.

Túlságosan nyugtalan vagyok ahhoz, hogy elaludjak. Félek az álmaimtól, és halálosan rettegek attól, hogy még egy látomás tör rám. És mivel pirítóson kívül semmit sem ettem, nagyon éhes vagyok. Az ágyneműt is felfalnám.

A tenyeremmel óvva a gyertyám fényét, lábujjhegyen osonok a konyhába a Spence hideg, sötét folyosóin át. Brigid fura talizmángyűjteménye még mindig ott van. A vörösberkenye levelek az ablakon, a kereszt a falon. Remélem, nem adta oda az összes ételt a tündéreknek. Az éléskamrában felfedezek egy almát, alig ütődött. Hatalmas harapásokkal tüntetem el. Már éppen belefognék egy sajtszeletbe, amikor hangokat hallok. Eloltom a gyertyámat, araszolok le a hallba. A nagyterem ajtajának repedésein keresztül halvány fény szűrődik át.

Valaki lefelé jön a lépcsőn. Beugrom a lépcső alatti sötétségbe, és reszketek. Vajon ki lehet az? Miss McCleethy. Hálóingben, gyertyával a kezében. A haja a vállára hullik. Úgy a falhoz lapulok, hogy majdnem beletörik a gerincem.

A tanárnő belép a terembe, és az ajtót félig nyitva hagyja.

- Bejöttem. - Férfihang.

- Azt látom - feleli Miss McCleethy.

- Ágyban van, és tündérekkel álmodik?

- Igen.

- És ez biztos? - gúnyolódik a férfi. - A múlt éjjel tett egy kis látogatást nálam, a Temzénél. Ő meg Kartik testvér.

Fowlson!

- Hazudott neked, Sahira! Nála van a varázslat. Éreztem a cipője orrát az arcomon! - Fowlson áll; látom az árnyékát a falon.

- Csak nem hiszed, hogy nem tudok róla? - feleli élesen Miss McCleethy. - Megszerezzük tőle. Csak türelem.

- A lány veszélyes, Sahira. Nyughatatlan. A romlást hozhatja ránk

- erősködik Fowlson.

Miss McCleethy árnyéka Fowlson árnyékához lép. - Csak egy kislány.

- Alulbecsülöd - válaszolja a férfi, de a hangja ellágyul.

Az árnyékaik még közelebb lépnek egymáshoz. - Ha megépítjük a Keleti Szárny tornyát, az ajtó megjelenik majd nekünk. És akkor megint uralni fogjuk a birodalmakat és a varázslatot is!

- És aztán? - kérdezi Fowlson.

- Aztán...

Fowlson árnyékfeje ráhajol Miss McCleethyre. Az arcuk találkozik, és egybemosódik a falon. A gyomrom összerándul a gyűlölettől, amelyet mindkettejük iránt érzek.

- Te őrült vagy, Sahira! - mondja Fowlson.

- Valamikor pont ezt szeretted bennem - dorombolja Miss McCleethy.

- Mondtam én, hogy most nem?

A hangjuk sóhajtozássá, mormolássá halkul. Különös érzés önti el a testemet. Elpirulok.

- Szükségem van rá, Sahira - mondja Fowlson lágyan. - Ha közülünk egyedül én mehetek be veled és a Renddel, annak megkérhetem az árát. Hős leszek a szemükben. Nem akarok örökké a végrehajtójuk lenni. Szeretnék saját hatalommal rendelkezni.

- Meg is kapod. Ígérem. Bízd csak rám! - feleli Miss McCleethy.

- Kartik testvér még gondot okozhat. Találkozót akart összehívni. Mi lesz, ha az uram megtudja, hogy elengedtem, ahelyett, hogy megöltem volna, ahogyan megparancsolták?

- A munkaadód sohasem fogja megtudni. De Kartikra most nekem van szükségem.

Visszatartom a lélegzetemet. Mi van, ha bántani akarják? El kell jutnom hozzá, figyelmeztetnem kell!

- Ő és én megegyeztünk - folytatja Miss McCleethy. - Nem fogja elfelejteni, hogy én alkudtam meg veled az életéért, hogy én bújtattam Londonban hónapokig, amíg jobban nem lett. Kartik az adósom, és be is hajtom rajta, amivel tartozik.

- A lány után kellett volna kémkednie, és elmondani mindent, amit lát és hall, nem a hátunk mögött dolgoznia.

- Beszélek vele - esküdözik Miss McCleethy.

A szavaik súlya alatt lassan összeroskadok a fal mellett. Miss McCleethy az Egyiptomi Csarnokban. Az az alak a sötétben. Kartik. Azért küldte, hogy kémkedjen... utánam. Forró, savas epe kúszik fel a torkomon.

- Szavakkal már nem lehet meggyőzni. Hadd vegyem megint gondozásba én! Csak így lehet valamit elérni, Sahira.

- Így tudsz te elérni dolgokat - mondja Miss McCleethy. - Én a saját módszereimmel dolgozom.

- Gondolod, hogy a lány semmit sem sejt?

Miss McCleethy hangja magabiztos, mint mindig. - Semmit sem.

Cipők kopogását hallom a padlón. Némán ülök a sötétben, míg Miss McCleethy kikíséri Fowlsont, majd felmegy a lépcsőn aludni. Még maradok egy kicsit, képtelen vagyok megmozdulni. Amikor újra érzem a lábamat, a csónakházhoz rohanok, tudom, hogy ő is ott van.

Nem is csalódom, tényleg ott ül, Homéroszt olvas a lámpa fényében.

- Gemma! - kiált fel, de a mosolya eltűnik, mikor meglátja az arckifejezésemet. - Mi a baj?

- Hazudott nekem! És ne is próbálja letagadni! Mindent tudok! -mondom. - Nekik dolgozik!

Nem is próbál ártatlan képet vágni, vagy kifogásokat keresni. Tudtam, hogy nem teszi majd.

- Hogyan találta ki? - kérdezi.

- Ez lenne a lényeg? - vicsorítok rá. - Ez az a rész, amit nem akart közölni velem a rakparton, mielőtt...

Mielőtt megcsókolt.

- Igen - mondja.

- Tehát nekik kémkedett, miközben engem csókolt?

- Nem akartam nekik dolgozni - érvel. - Csókolózni akartam.

- Most aléljak el?

- Semmit sem mondtam Miss McCleethynek. Ezért tartottam magam távol öntől, mert nem akartam, hogy legyen bármi is, amit elárulhatnék. Tudom, hogy nagyon dühös rám, Gemma. Megértem, de...

- Megérti? - A varázslat felizzik a gyomromban. Megtehetném, hogy eltüntetem ezt az egészet, de nem tűnne el. Nem teljesen. Nem örökre. Mindig érezném. Minden erőmet összeszedve koncentrálok, hogy a varázslat újra lenyugodjon. Úgy tekereg bennem, mint egy alvó kígyó. - Mondja el, hogy miért!

Kartik leül a földre, karját a térdén nyugtatja. - Nekem senki másom nem volt ezen a világon, csak Amar. Jó ember volt, Gemma. Jó testvér. Ha arra gondolok, hogy ott ragadt a Télvidéken, örökre elátkozva... - halkul el a hangja. - Aztán jött az a szörnyű látomás, amikor Fowlson... - mondja, és nagyot nyel. - .. .megkínzott. Meg akart ölni, és ott és abban a pillanatban nem is bántam volna. Miss McCleethy állította meg. Azt mondta, hogy a segítségével megmenthetem Amart. Hogy megmenthetem önt is. De tudni akarta, hogy ön mit tervez. Sejtette, hogy neki nem mondaná el.

- Jó okom van rá! - felelem dühösen.

- Azt hittem, mindkettejüket megmenthetem - mondja.

- Engem nem kell megmenteni! Arra lett volna szükségem, hogy megbízhassak önben!

- Nagyon sajnálom - mondja egyszerűen. - Az emberek hibáznak, Gemma. Lehet, hogy valamit jól csinálunk, de a cél rossz, vagy ha a cél jó, az eszköz helytelen. Ha akarja, elmegyek Miss McCleethyhez holnap, és megmondom neki, hogy már nincs hatalma felettem.

- Akkor Fowlsont küldi magára - emlékeztetem.

- Hadd jöjjön! - mondja, és vállat von.

- Nem kell elmennie Miss McCleethyhez. - Meghúzok egy cérnaszálat, a szoknyám széle tovább bomlik. - Akkor megtudja, hogy én is tudom. A jövőben viszont nem közlöm majd önnel a titkaimat. És téved. Nem Amar volt a világon az egyetlen, aki önhöz tartozott - mondom, és felpislogok a csónakház tetőgerendáira. - De bennem sohasem bízott.

Bólint, elfogadja a pofont, de ő is készül eggyel. - Én azt szeretném tudni, hogy ön mikor fogja megengedni magának, hogy bárkiben megbízzon.

Kirké szavait hallom újra: Visszajössz majd hozzám, amikor senkiben sem bízhatsz.

- Most elmegyek. És többé nem jövök vissza. - Az ajtó felé rohanok, és olyan erővel vágom ki, hogy a csónakház is beleremeg.

Kartik utánam szalad, megfogja a kezemet. - Gemma, nem ön az egyetlen elveszett lélek a világon! - mondja.

Egy pillanatra elcsábít a keze melege, de csak egy pillanatra. -Ebben nagyon téved. - Kiszabadítom az ujjaimat, ökölbe szorítom őket, és futok a titkos ajtóhoz.

Elrohanok Neela, Creostus és két másik kentaur mellett a pipacsmezőkön, útban a Templomhoz. Egy véka mák van náluk, a Hadzsínnal vitatkoznak az áron.

- A Hadzsínhoz rohansz alkudozni? - gúnyolódik Neela.

- Semmi közöd ahhoz, hogy mit csinálok! - csattanok fel.

- Részt ígértél nekünk - mondja, és felveszi az alakomat, majd visszaváltozik.

- Majd adok, amikor választottam - mondom. - Ha egyáltalán választok. Honnan tudhatnám, hogy nem álltok máris szövetségben a Télvidék teremtményeivel?

Neela elvicsorítja a száját. - Te bennünket vádolsz?

Amikor nem felelek, Creostus lép elő. - Olyan vagy te is, mint a többi.

- Tűnj el! - mondom neki, de inkább én tűnök el, sietek fel a hegyre az örökkévalóság kútjához.

Megkapaszkodom a kút peremében, és Kirké nyugodt arcába nézek.

- Mindent tudni akarok a Rendről és a Raksanáról! Semmit se hagyjon ki! - mondom. - Utána pedig mindent tudni akarok arról, hogyan lehet uralni a varázslatot.

- Mi történt? - kérdezi.

- Igaza volt, tényleg készülnek valamire ellenem. Mindenki. Nem hagyom, hogy elvegyék tőlem a hatalmat.

- Ezt örömmel hallom.

A kút peremére ülök, a lábamat a mellkasomig húzom. A szoknyám korca a víz felett lebeg, mint a Gangeszen úszó virágok temetéskor. - Készen állok! - mondom, inkább magamnak, mint neki.

- Először tudnom kell valamit. Amikor legutoljára láttam, a Télvidékre indult. Mondja, megtalálta a Holtak Fáját?

- Igen.

- Volt olyan erős, mint a Templom?

- Igen - felelem neki. - Másféle varázslattal bír. Rendkívüli.

- Mit mutatott meg? - kérdezi, és egy apró sóhaj visszhangzik a barlangban.

- Eugenia Spence-t. Életben van - felelem.

Kirké olyan csöndes, hogy azt hiszem, ő pedig meghalt.

- Mit akart? - kérdezi végül.

- Azt akarja, hogy találjak meg neki valamit. Egy tőrt.

Egy pillanatnyi hallgatás után Kirké megkérdezi: - És,

megtalálta?

- Elég kérdésére válaszoltam. Most ön felel az enyémekre! -csattanok fel. - Tanítson!

- Az még több varázslatba kerül - mormolja.

- Rendben, megfizetem. De miért akarja? - teszem hozzá. -Mégis, mit tehet vele, ha a kutat nem hagyhatja el?

Nagyon mélyről lebeg fel a hangja. - Ön mit törődik ezzel? Ez egy sakkjátszma, Gemma. Akar győzni, vagy sem?

- Akarok.

- Akkor jól figyeljen!

Órákig ülök Kirké mellett, hallgatva, amíg fel nem fogom, amit mond, amíg már nem félek az erőmtől, amíg valami fel nem szabadul bennem valahol legbelül. Amikor végre elhagyom a Templomot, már nem tartok a bennem lakozó hatalomtól. Vallásos áhítattal rajongok érte. Lezárom létem határait, és könyörtelenül megvédem őket.

Átsétálok a fűzfarengetegen, és hallom Amar lovának patkódobogását mögöttem. Nem futok el. Megállok, és szembenézek vele. Közel lépked hozzám, a ló jeges lehelete lehűti az arcomat.

- Nem fogsz elijeszteni - mondom neki.

- A május születése, halandó lány. Attól kellene ijedezned -válaszolja, és eltűnik egy porfelhőben.

A fűzfákon hollók üldögélnek. Úgy vonulok el közöttük, mint egy uralkodó az alattvalói között. A hollók fekete szárnyaikkal verdesnek és kárognak felém. Felerősödő kiáltásaik megremegtetik a fákat, mint az elátkozottak jajveszékelése.

Negyedik felvonás

Viszket már a bal hüvelykem: Bűnfia kell, hogy közelegjen

Macbeth (fordította: Szász Károly)

NEGYVENEDIK FEJEZET

Hagyományosan májusban, a Királyi Művészeti Akadémia éves kiállításának megnyitójával veszi kezdetét a báli szezon. Összeül a Parlament, és családok ezrei vetik rá magukat szép városunkra, bálra, teadélutánra, koncertre, lóversenyre és egyéb szórakoztató látványosságra éhesen. A nem hivatalos megnyitó azonban idén Lady Markham Felicity bemutatkozásának tiszteletére rendezett bálja. Erre a nemes alkalomra Lady Markham egy igen előkelő csarnokot bérelt ki a West Enden, amelyet olyan fényűzően rendeztetett be, hogy egy szultánnak is dicsőségére válna. Ilyenkor magasra hág a versenyszellem, a vendéglátók, ha kimondatlanul is, de versengenek egymással, hogy ki adja a legdíszesebb, legpompásabb bált. Lady Markham ezúttal magasra tette a lécet.

A bálterem szélén pálmafák sorakoznak. Az asztalokat fehérrel terítették meg, az ezüstnemű úgy csillog rajtuk, mint a kalózok kincse. A zenekar diszkréten egy magas, vörös, kínai sárkányokkal ékesített paraván mögött húzza a talpalávalót. A házigazdák fellépőkről is gondoskodtak: egy turbános, Krisna-kékre festett arcú tűznyelő narancsszínű lángcsóvákat fúj összecsücsörített szájával, és a vendégek felkiáltanak örömükben. Három gyöngyös ruhás, papucsos hölgy Sziámból összekapaszkodik, és lassú, bonyolult táncot lejt. Olyan, mintha egy testet látnánk sok kígyózó karral. Az urak a táncosok körül gyülekeznek, megbűvöli őket az izmos testű hölgyek bája.

- Milyen közönséges! - mondja a kísérőm, Mrs. Tuttle. Nagymama jó pénzt fizetett a ma esti szolgálataiért, én viszont úgy gondolom, hogy keresve sem találhattam volna magamnak rosszabb gardedámot: pontos, szigorú, és le sem veszi rólam a szemét.

- Nekem tetszenek - mondom. - Sőt, szívesen megtanulnék úgy táncolni, mint ők. Talán ma este el is kezdem.

- Nem fog semmi ilyesmit tenni - mondja Mrs. Tuttle, és ezzel le is zárja a témát, amely számomra így lezáratlan marad.

- Azt csinálok, amit akarok, Mrs. Tuttle - mondom neki kedvesen. Egy diszkrét kézmozdulattal megemelem a szoknyája szélét, hogy az alsószoknyája és a bugyogója láthatóvá váljon.

Felkiált rémületében, és lesimítja a szoknyája elejét, de akkor meg a hátsó rész emelkedik fel. - Jaj, istenem! - Hátranyúl, de akkor megint felemelkedik a szoknya eleje. - Istenkém! Hát... én... megbocsát egy pillanatra?

Mrs. Tuttle a női öltöző felé siet, miközben kétségbeesetten igazgatja a rosszalkodó szoknyát.

- Alig várom, hogy újra lássam - mormolom.

- Gemma!

Felicity érkezik a gardedámjával, egy magas, nádszálvékony, horgas orrú nőszeméllyel. - Hát nem csodálatos? Láttad a tűznyelőt? Annyira örülök, hogy az egész szezonban az én bálomat fogják emlegetni! Képtelenség, hogy ezt bárki is túlszárnyalja!

- Nagyon szép minden, Felicity. Tényleg az.

- Legalább bebiztosíthatom magamnak az örökséget - suttogja. -Apám és Lady Markham nagyon összebarátkozott ma este. A lady még anyámmal is tisztességesen viselkedett.

Karon ragad, és sétára indulunk. A gardedámja - egy Madame Lumiére nevű francia hölgy - három lépéssel lemaradva követ bennünket.

- Anyám ragaszkodott ahhoz, hogy gardedámot béreljen ma estére

- suttogja Felicity. - Szerinte ettől még előkelőbbnek tűnünk.

Az úriemberek úgy méregetnek bennünket, mintha termőföldek lennénk, amelyeket meg kell szerezniük - vagy megegyezés útján, vagy ütközetben. A terem zsong a különböző párbeszédektől: vadászatokról, politikáról, lovakról és birtokokról beszélnek, de le nem vennék a szemüket rólunk. Az alkut meg kell kötni, a magot el kell vetni. Kíváncsi vagyok, ha minket, nőket, nem néznének meg mások, ha nem csak lányok, feleségek, anyák, fiatal hölgyek, reménységek vagy vénlányok lennénk, vajon akkor is léteznénk?

- Egy kis tortázással elüthetnénk az időt - javasolja Madame Lumiére.

Nem akarom elütni az időt. Nyakon akarom ragadni. Nyomot akarok hagyni a világban.

- Jaj, szegény Madame Lumiére! Menjen csak, egyen egy kis tortát! Miss Doyle és én majd itt megvárjuk - mondja Felicity, és ragyogó mosolyt küld a gardedám felé. Madame Lumiére megígéri, hogy tout de suite visszatér. Abban a percben, ahogy eltűnik a szemünk elől, gyorsan elindulunk mi is, hogy zavartalanul gyönyörködhessünk a bál eseményeiben.

- Akadt már említésre méltó táncpartnered? - kérdezem, mert meglátom Felicity kezében a táncrendet.

- Mind borzalmas! A whiskytől bűzlő, vén Mr. Carrington. Egy amerikai, aki megkérdezte, hogy a családom birtokol-e földeket.

Akad még néhány jelentkező, de egyikért sem ugranék kútba, feleségül meg pláne nem mennék hozzájuk. És persze ott van Horace

- vicsorog halkan Felicity. - Úgy követ, mint egy kiskutya.

- Teljesen elbűvölted - mondom nevetve.

- Simon figyelmeztetett, hogy legyek elbűvölő, így aztán igyekeztem Lady Markhamet és a fiacskáját minden egyes találkozáskor a bűvkörömbe vonni, de most bátran kijelenthetem, hogy képtelen vagyok többé elviselni a rajongását.

- Jobb, ha felkészülsz pedig, mert itt jön.

A háromszáz főnyi vendégsereg felé bökök a fejemmel, amelyen éppen Horace Markham igyekszik keresztülverekedni magát feltartott kézzel, mintha egy bérkocsit akarna leinteni. Magas és karcsú, és Felicity szerint huszonhárom éves. Az arca kisfiús, és hajlamos a pirulásra. Már ilyen messziről kiszúrom görnyedt testtartásából, hogy mennyire zavarban van. Nincs az az isten, de talán ördög sem, hogy lépést tartson Felicityvel.

- Hajjaj! - motyogom az orrom alatt.

- Megmondtam - vág vissza Felicity.

- Miss Worthington - mondja Horace levegő után kapkodva. Egy hullámos hajfürtje elszabadul, és magas, izzadt homlokára tapad. -Úgy tűnik, ismét összefutottunk.

- Úgy tűnik. - Felicity lesütött szemhéja alól pislog fel Horace-re, az ajkán játékos mosollyal. Nem csoda, ha a szegény fiú elveszíti az eszét.

- Úgy emlékszem, a polka következik. Megtisztelne azzal, hogy velem táncolja? - kérdezi a férfi, szinte könyörögve.

- De Mr. Markham, már annyit táncoltunk együtt, hogy attól tartok, pletykálni fognak rólunk - mondja Felicity, megjátszott illedelmességgel. Nehezen tartom vissza a nevetést.

- Hadd pletykáljanak! - Horace megigazítja a zakóját, mintha párbajra készülne a család becsületének védelmében.

- Úristen - morgom.

Felicity vet egy pillantást oldalra. Ha tudnád... Lady Denby tortát eszik az egyik asztalnál. Rosszalló pillantást vet felénk, ami nem kerüli el Felicity figyelmét.

- Hogy maga milyen bátor, Mr. Markham! - mondja, és hagyja, hogy Horace Lady Denby asztala mellett elhaladva kísérje a táncparkettre.

- Reménykedni sem merek abban, hogy akad még hely a táncrendjében.

Felkapom a fejem. Simon Middleton mosolyog le rám. Fehér csokornyakkendővel és szmokingban, szemében azzal a komisz csillogással jóképűbb, mint valaha.

- Valami Mr. Whitforddal kellene táncolnom - akadékoskodom.

Simon bólint. - Á, a jó öreg Whitford. Amellett, hogy bottal jár, a

memóriája se olyan éles, mint régen. Jó esély van arra, hogy sajnos meg is feledkezett önről. Ha mégsem, már rég letáncoljuk a lábunkat, mire idesántikál.

Felkacagok. Kedvelem a gonoszkodó humorát. - Ebben az esetben már indulhatunk is!

A táncosok közé siklunk, elsuhanunk Tom mellett, aki a táncpartnerét próbálja elbűvölni: - Dr. Smith és én kigyógyítottuk szegény embert a kényszerképzeteiből, de bátran állítom, hogy az én elméletem volt az, ami elindította a gyógyulás útján...

- Tényleg? - kérdezi a hölgy, és szinte issza Tom szavait. Nehezen állom meg, hogy ne fricskázzam meg a bátyám orrát.

Mrs. Tuttle visszatért az öltözőből. Két pohár limonádé van a kezében. Meglát Simonnal a táncparketten, és rettenet ül ki az arcára, mert az ő kötelessége lenne az, hogy minden fiatalembert levizsgáztasson, aki udvarolni merészelne nekem. Nála van a kapukulcs. Én viszont felmentettem a szolgálat alól, még ha nem is tud róla. Nem, Mrs. Tuttle. Pontosan ott akar maradni, jól érzem magam Simon karjaiban. Nincs szükségem pátyolgatásra. Igya meg a limonádét, egészségére! Mrs. Tuttle zavartan pislog, majd belekortyol mindkét pohár limonádéba.

- A gardedámja kissé ingatagnak tűnik. Netán problémája van az itallal? - kérdezi Simon.

- Csak limonádét iszik - felelem.

Simon csábítóan rám mosolyog. - Ön olyan más lett!

- Tényleg?

- Ühümm. De nem tudom megmondani, mitől. Miss Doyle és az ő titkai... - Merész pillantással végigmér. Be kell valljam, jólesik. -Nagyon csinosan fest.

- Miss Fairchild nem jött el ma éjjel?

- Dehogynem - feleli. Nincs szükségem a birodalmak erejére ahhoz, hogy érezzem a melegséget a hangjában.

Hirtelen nagyon megbánom, hogy annak idején elutasítottam. Jóképű és vidám. Úgy gondolja, hogy gyönyörű vagyok. Mi van, ha soha többé nem találok senkit, aki olyan, mint ő?

És mi lenne, ha visszaszerezném?

- Miss Fairchild amerikai, gondolom, a szezon végén szeretne hazatérni - mondom, és egy kicsit közelebb bújok Simonhoz.

- Elképzelhető, bár azt mondja, megkedvelte Angliát. - Simon keze egy leheletnyivel szorosabban tapad a derekamra. - Én önnek mik a tervei, Miss Doyle? Kivetette már valakire a hálóját?

Kartik jut eszembe, de kitörlöm a gondolataim közül, mielőtt elrontaná a jó hangulatomat. - Senkire.

Simon hüvelykujja alig észrevehetően a derekamat simogatja. A bőröm bizseregni kezd az érintése nyomán. - Hát ez nagyon jó hír -dorombolja.

A tánc véget ér, kimentem magam, és az öltözőbe sietek, hogy lehűthessem égő arcomat. A hölgyek szobalányai készenlétben állnak, de nekem nincs szükségem senkire. Ahol letapadt a hajam, egy kézmozdulattal helyrehozom. Úgy döntök, hogy nem tetszik a kesztyű, amit felvettem, így távol a bámuló tekintetektől egy újat varázsolok magamnak. Rámosolygok a végeredményre.

- Jó estét, Miss Doyle! - Megfordulok, és Lucy Fairchild áll mellettem.

- Üdvözlöm, Miss Fairchild! - felelem.

Melegen rám mosolyog. - Pompás a bál, nem igaz? Mennyire örülhet a barátnője, Miss Worthington szerencséjének!

- Igen - mosolygok vissza rá. - Örülök.

- Láttam táncolni. Nagyon kecsesen mozog - mondja. Elpirulok, mert Simon kezére gondolok a hátamon, és arra, hogy hozzábújtam.

- Köszönöm - mondom. - Bár a kecsességem megkérdőjelezhető, és abban is biztos vagyok, hogy Si... izé, Mr. Middleton Önnel sokkal szívesebben táncol.

Kényszeredetten egymásra mosolygunk a tükörben. Megcsipkedi az arcát, hogy pirosabbnak hasson. Pedig semmi szüksége rá, így is nagyon szép.

- Nos... - mondom, és felállok.

- Igen. Érezze jól magát! - mondja Lucy Fairchild őszintén.

- Ön is.

Egy gongütés jelzi, hogy mindenki siessen vissza a bálterembe. Lord Markham tántorog a táncparkett közepére. Kissé sokat ivott, az orra vörössége elárulja.

- Hölgyeim és uraim, tisztelt vendégeink! - mondja Lord Markham, és a szavai kissé egybefolynak. - Az én drága feleségem különleges szórakozást szervezett önöknek ma estére. Kerengő dervisek látogatnak el hozzánk Konyából. Az Oszmán Birodalomból menekültek el, ahol a török hadsereg gátlástalanul legyilkolta az örményeket. Ilyen atrocitások nem engedhetőek meg! Nekünk kell...

A vendégek a torkukat köszörülik. A hölgyek legyezik magukat. Lady Markham jelentőségteljes pillantást vet a férjére, hogy azonnal fejezze be a politizálást. Lord Markham meghunyászkodva bólint.

- Bemutatom önöknek Konya kerengő derviseit!

Nyolc magas, kalapos férfi foglalja el a táncparkettet. Hosszú, papok csuhájára emlékeztető, hófehér ruhájuk csillog a gyémántcsillárok fényében. A zene hipnotikus. A táncosok meghajolnak egymás felé, majd lassan keringeni kezdenek. A zene hangosabb lesz, a tempó felgyorsul, és a táncosok hosszú szoknyája harangként lebeg a testük körül.

A zene a véremet felkavaró szenvedéllyel együtt gyorsul fel. A dervisek eksztázisban vannak, tenyerüket az ég felé emelik, mintha tánc közben Istent tartanák az ujjuk begyén.

A vendégek ámulva nézik őket, rájuk is hatással van a dervisek kerengő tánca. A jobbomon megpillantom Mr. Fowlsont. Inasruhába öltözött, a kezében tálca. Ő nem a táncosokat figyeli, hanem a bátyámat. Néhány másodperc múlva elhagyja a báltermet. Ma éjjel nem hagyom elmenni. Minden mozdulatát árnyékként követem. Vagy békén hagyja a bátyámat, vagy magára vonja a haragomat.

Felmegy a lépcsőn, és bekopog a férfiszalonba. Egy cserepes páfrány mögül kémkedem utána. Egy pillanattal később Lord Denby tűnik fel.

- Igen, Fowlson?

- A táncosokat nézi, uram - jelenti Fowlson. - Rajta tartom a szememet, ahogyan kívánta.

Lord Denby megpaskolja Fowlson vállát. - Rendben, öregem.

- Uram, válthatnánk néhány szót?

Lord Denby elkomorodik. - Se az idő, se a hely nem alkalmas, öregfiú.

- Igen, uram, bocsásson meg, de az idő és a hely sohasem megfelelő, és csak azt akarom tudni, előreléphetek-e a Raksana soraiban, ahogyan azt a múltkor beszéltük. Van néhány ötletem...

Lord Denby ráharap egy szivarra. - Mindent a maga idejében.

- Rendben, uram - mondja Fowlson lehajtott fejjel.

- Több önhöz hasonlóan hűséges katonára lenne szükségünk -dicséri Lord Denby. - Most pedig végezze tovább a feladatát, rendben?

- Igen, uram - mondja Fowlson. Sarkon fordul, és visszatér a bálterembe, hogy tovább figyelje a bátyámat.

Lord Denby a Raksana tagja. A felismerés úgy nyilall belém, mintha gyomorszájon ütöttek volna. Egész idő alatt. Voltam az otthonában. Megcsókoltam a fiát. Simon. Forró, kegyetlen harag ébred bennem. Felelni fog ezért, felelni fog a bátyámért.

Nem vesztegetem az időmet holmi kopogásra. Benyitok a szalonba, ahol úriemberek üldögélnek, pipáznak és szivaroznak. A szemük villanásából is érzem, hogy betolakodó vagyok. Nagyot nyelek, és átverekedem magam a csendesen háborgó urak között. Egyenesen Lord Denby elé lépek. Hamis mosolyt erőltet az arcára.

- Nocsak, Miss Doyle! Tartok tőle, hogy ebben a szobában csak urak tartózkodhatnak. Ha eltévedt, szívesen elkísérem a...

- Lord Denby, beszélnem kell önnel - suttogom.

- Engem várnak az asztalnál, kedvesem - feleli.

A csizmám talpa is rád vár, te nyomorult féreg. Édes mosollyal az arcomon, halk hangon kérem: - Sürgős a mondanivalóm. Biztos vagyok benne, hogy az urak megbocsátanak. Vagy gondolja, hogy Mr. Fowlson szívesebben állna a rendelkezésemre?

- Uraim - mondja, és a körülötte lévő férfiakhoz fordul -, csak egy pillanat... Tudják, milyen az, amikor egy hölgy valamit nagyon akar. - Az urak az én rovásomra kacarásznak, és alig tudom megállni, hogy ne varázsoljak mindre viszkető kiütéseket.

Lord Denby egy ajtón keresztül a magánkönyvtárba vezet. Általában vigasztalónak találom a könyvek társaságát, de ma éjjel túl mérges vagyok ahhoz, hogy bármi megvigasztaljon, és gyanítom, hogy a könyvek ugyanazt a célt szolgálják ebben a házban, mint az emberek: puszta dekoráció.

Lord Denby egy robusztus bőr karosszékben foglal helyet a sakktábla mellett, és felhőnyi szivarfüstöt fúj az arcomba. Köhögni kezdek. - Beszélni kívánt velem, Miss Doyle?

- Tudom, hogy ki maga, Lord Denby. Tudom, hogy a Raksana tagja, és tudom, hogy be akarja hálózni a bátyámat.

A sakktábla felé fordul, és játszani kezd egy láthatatlan ellenféllel.

- És akkor mi van?

- Azt akarom, hogy hagyja békén a bátyámat.

- Kedvesem, attól tartok, hogy ez nem rajtam múlik.

- Ki áll ön felett? Mondja meg, és őt is felkeresem...

- A Raksana soraiba tartoznak a világ legfontosabb és legbefolyásosabb emberei, államfők és iparmágnások. De nem ezt akartam mondani az iménti kijelentésemmel. Azt akartam az értésére adni, hogy önön múlik, ifjú hölgy - mondja a szivarfüstön keresztül. A keze egy másodpercig tétovázik egy sakkfigura felett, majd megtámad egy útjában álló gyalogot, és gyorsan előretör a táblán. -Semmi mást nem kell tennie, mint nekünk adnia a varázslatot és az irányítást a birodalmak felett, és máris biztonságban tudhatja a bátyját. Erről biztosíthatom. Nagy embert faragunk belőle, akár főnemes is lehet. Gondoskodni fogunk róla. Mindannyiukról. Ha kell, Lady Denby olyan bált rendez a debütálása tiszteletére, hogy minden ifjú hölgy belesápad Londonban. Még a királynő is eljön majd.

- Azt hiszi, azért jöttem, hogy bálokról beszélgessünk? Hogy még mindig kisgyermek vagyok, akit egy új póniló ígéretével bármire rá lehet venni? Nincs önben semmi tisztesség, uram? - Mély lélegzetet veszek. - A Raksanának az lenne a feladata, hogy megvédje a birodalmakat és a Rendet. Mi lehet ennél tiszteletre méltóbb? Most pedig ellenünk küzdenek. Fenyeget, és megpróbálja megvesztegetni a bátyámat. Mi lett önökből?

Lord Denby lesöpri láthatatlan ellenfele bástyáját, és előrelép a futóval. - Megváltoztak az idők, Miss Doyle. Véget értek azok az évek, amikor egy nemesember felelt mindazokért, akik a birtokán dolgoztak. A Raksanának is változnia kell, lovagias úriemberek becsületen alapuló testvériségéből profitot termelő gazdasági erővé kell válnia. El tudja képzelni, mi mindent elérhetnénk, ha az ön birtokában lévő hatalommal mi élhetnénk? Gondolkodjon jó angol módjára, Miss Doyle! Mivé lehetne ez a birodalom, mivé lehetnének Anglia hű fiai ezzel az erővel?

- Elfelejti uram, hogy nem vagyunk mindannyian angolok, és nem vagyunk mindannyian férfiak - mondom, és beszállok a játszmába.

Előrelépek egy gyaloggal, és leütöm a bástyát. - Mi van Amarral, Kartikkal és a hozzájuk hasonlókkal? Mi lesz a nőkkel? Vagy a Fowlsonnal egyenrangú férfiakkal? Mi is ott ülünk majd az asztalánál?

- Vannak, akik uralkodásra születtek, és vannak, akik nem -mondja, és a futó leüti a királynőmet. Veszélyben a királyom. -Ehhez mit szól, Miss Doyle? Az egész jövendő életét az ön ízlése szerint rendezhetnénk el. Mindent megkaphat, amit csak akar. Bármelyik fiatalemberhez hozzámehet - például a fiamhoz.

A bordáim alatt jeges hidegséget érzek. - Ön rendezte úgy, hogy Simonnal találkozzak? Része volt a nagy tervnek?

- Mondjuk azt, hogy szerencsés véletlen - közli Lord Denby, és megtámadja a királyomat. - Sakk-matt, kedvesem. Ideje, hogy visszatérjek az urak közé, ön pedig menjen vissza táncolni! - Eloltja a szivarját. A hamvadó csikk füstje a szobában lebeg, miközben ő az ajtó felé indul. - Vegye fontolóra az ajánlatunkat! Nem fogjuk még egyszer felkínálni ezt a lehetőséget. Biztos vagyok benne, hogy tudja, mi szolgálja az érdekeinket - és az önét is.

Hozzá akarom vágni a füstölgő szivarvéget. Sírni akarok. A szememre nyomom az ujjaimat, nehogy kicsorduljon a könnyem. Elképesztően ostoba voltam, hogy lebecsültem a Raksana hatalmát -és hogy megbíztam Simon Middletonban. Soha nem érdekeltem. Úgy játszott velem, mint egy gyaloggal, én meg önként hajtottam a fejemet a hurokba.

Nos, ezentúl nem leszek ilyen elővigyázatlan.

- Miss Doyle! - Mrs. Tuttle kacsázik elém szigorú arckifejezéssel, amikor a bálterembe érek. - Miss Doyle, nem tűnhet el csak úgy! Nem illő. Az én felelősségem az, hogy minden körülmények között a megfelelő...

- Jaj, fogja már be! - vicsorgok felé.

Még mielőtt tiltakozhatna, újra megbűvölöm. - Szomjas, Mrs. Tuttle. Olyan szomjas, amilyen még életében nem volt. Igyon egy kis limonádét, engem meg hagyjon békén!

- Azt hiszem, iszom egy kis limonádét - mondja, és a keze a torkához rebben. - Istenkém, szomjan halok. Muszáj innom valamit.

Otthagyom, és egy oszlop mögül figyelem a bálozókat. Egyedül vagyok, tele varázslattal és gyűlölettel, amelyek összefonódva új erőként egyesülnek bennem. Lady Denby pletykál a közelben Lady Markhammel és más impozáns hölgyekkel.

- Nagyon megkedveltem az elmúlt néhány hétben, olyan, mintha a saját lányom lenne - károgja Lady Denby.

- Megfelelőbb arát nem is találhatott volna a számára - mondja egy hölgy egyetértően.

Lady Denby bólogat. - Simon ítélőképessége ebben az ügyben néhányszor már megbízhatatlannak bizonyult. Hagytuk is magunkat félrevezetni a múltban. Miss Fairchild a lehető legjobb parti: jól nevelt, finom modorú, hibátlan és vagyonos.

Egy tetőtől talpig felékszerezett, terjedelmes matróna a legyezője mögül szólítja meg Lady Markhamet. - Eldöntötte már, mi lesz az ifjú Miss Worthingtonnal?

- Igen - jelenti ki a lady. - Ma éjjel már beszéltem az admirálissal. Miss Worthington nálam lakik majd a báli szezon alatt, így én kísérhetem el a bálokra. Az anyjának ebbe nincsen beleszólása.

Lady Denby megpaskolja Lady Markham kezét. - Így lesz a legjobb. Mrs. Worthingtonnak meg kell fizetnie a gyalázatért, a lánya meg túlságosan merész és temperamentumos teremtés. Az ön szárnyai alatt olyan úrihölggyé nevelődik majd, amilyennek lennie kell.

- Úgy van - mondja Lady Markham. - Ezt a kötelességemnek érzem, ha már az anyja ilyen csúfosan elbukott. - A dámák Mrs. Worthingtonra néznek, aki egy nála jóval fiatalabb fiúval kereng a táncparketten. - És ne feledkezzünk meg Miss Worthington jelentős hozományáról sem! Miután kikupáltuk, méltó felesége lesz bármelyik fiatalembernek.

- Talán a te Horace-odnak - turbékolja Lady Denby.

- Talán - mondja Lady Markham.

Elképzelem Felicity jövőjét. Elkényeztetett első bálozóként parádézik majd Lady Markham szalonjában, ahelyett, hogy egy párizsi padlásszobában élhetne szabadon, ahogyan szeretné. Szánni való és erőtlen asszonyt faragnak belőle, olyan lesz, mint azok, akiket mindig is megvetett. Ez nem történhet meg. Majd én gondoskodom róla.

- Á, itt is van a mi Miss Fairchildunk! - hirdeti ki Lady Denby.

Simon az anyjához vezeti Miss Fairchildot. Az hízelegni kezd a

lánynak, míg Simon finoman udvarol neki. A vágyódás majdnem elpusztít. Hiába gyűlölöm őket, féltékeny vagyok arra a tökélyre, ahogyan egymáshoz illenek, a könnyedségre, ahogyan szánalmas kis életüket élik. Cecilynek igaza volt: vannak, akik kívülállóak maradnak. Én is ilyen vagyok.

Démoni szörnyetegek, nem mások. Ann szavai jutnak eszembe: De hát ők uralkodnak. Ma éjjel azonban nem. A birodalmak ereje fellángol bennem, és meg sem próbálom csillapítani. Ne akarj az utamba állni, pajtás! Én nyerek! És nyerni is akarok. Kell valami, amiben nyertes lehetek.

Behunyom a szememet, és amikor újra kinyitom, Simon ellép az anyja, Miss Fairchild meg az egész díszes társaság mellől. Felém tart, a szeme mohón megvillan, kesztyűs, tenyérrel felfelé fordított kezét, amely olyan kemény, mint a kő, felém nyújtja. Az állkapcsán megfeszül a bőr, a hangja nyers, amikor megszólít: - Gemma, táncoljon velem!

A keresztnevemen szólított, ami sokkolja a körülöttünk állókat. Mrs. Tuttle majdnem kiejti a limonádét a kezéből. Egy pillanatig nem tudom, mit is mondhatnék. Megbánást kellene éreznem. Ehelyett szörnyűséges elégedettség söpör végig rajtam, mint a tűz. Nyertem. És a győzelem, bármilyen áron is csikartuk ki, édes.

- Táncoljon velem, Gemma! - ismétli meg Simon, ezúttal még hangosabban. Más vendégek is felfigyelnek ránk. Néhány táncoló pár lelassít, és a kialakuló drámát követi. Suttognak. Lady Denby álla leesik a döbbenettől.

Lord Denby is észreveszi, hogy valami történt. A szemembe néz, onnan olvassa ki, mire készülök. Tévútra viszi a fivéremet? Először ön fog pokolra szállni, uram.

Egy bukott angyal mosolyával nézek Simonra. Megragadja a csuklómat, és a táncparkettre vonszol. Bolondot csinál magából. Durván magához húz, keringőre készen. A zene újra elindul, Simon és én a parketten siklunk. Olyan szenvedéllyel nézünk egymásra, ami nem kerüli el a vendégek figyelmét. Úgy tapad a keze a derekamra, mintha élve fel akarna falni. Én árasztottam el ezzel a szenvedéllyel. Hadd lássa mindenki, milyen hatalmas vagyok! Gondoljanak úgy rám, mint egy páratlan szépségre, akit egy nemes úriember pőrére vetkőztetett a szemével! Szégyenüljön meg Lord és Lady Denby! Önelégült mosoly játszik az ajkaimon. Én irányítok, és az érzés a fejembe száll. A táncparkett szélén Lord Denby áll dühöngve. Nem kellett volna kételkednie bennem.

Egy idősebb úr megérinti Simon vállát, ezzel jelzi, hogy most ő következik. De Simon magához ránt. Tovább táncolunk, egyre több és több figyelmet követelve magunknak, és amikor megelégelem a dolgot - amikor én úgy döntök, hogy elég, hogy akit érint, megértette a mondanivalómat -, véget vetek a mulatságnak. Megállunk, Simon. Köszönj el, drága herceg!

Pislantok egyet, mire Simon magához tér, és halálosan megdöbben attól, hogy a karjaiban talál engem.

- Köszönöm a táncot, Mr. Middleton! - mondom, és hátralépek.

Halvány, zavart mosoly jelenik meg az arcán. - Szívesen. - Máris

Lucyt keresi a tömegben.

Gyorsan terjed a pletyka, mint valami fertőző kórság. Rólam suttognak, rám merednek a tekintetek a legyezők mögül, amikor elhagyom a parkettet.

A varázslat újabb hulláma szinte ledönt a lábamról. Fulladozni kezdek. Úgy áramlik ki belőlem, mint egy ragályos betegség, mindenkit megfertőz, aki a közelemben áll, és felszabadítja rejtett vágyaikat. Egy úriember felajánlja a karját, és amikor hozzám ér, őt is elragadja a hév. Egy, a közelben ülő idősebb úr felé fordul.

- Mit is mondott, Thompson? Felelni fog érte!

Az idős úr szája elkeskenyedik. - Fenton, mondja, megőrült?

- Maga szerint az őrület, ha kijelentem, hogy soha többé nem zsarolhat az adósságaimmal? Nem vagyok a tulajdona! - Megérinti az öreg Thompsont, és a varázslat abban a pillanatban őt is magával ragadja.

Az öregember feláll. - Nyugalom, barátom! Ha nem lennék ilyen jóindulatú, a vagyona máris elszállt volna, a családja pedig a szegényházban találná magát!

Nyugalom, nyugalom, mondom magamban. Felejtsék el a vitát! Üljenek vissza a brandyjükhöz és a szivarjukhoz! Felemelik a poharukat. Elfelejtettek minden egyes kimondott szót, de a keserűség megmarad, gyanakodva figyelik egymást.

Egy vénlány gardedám és a rábízott fiatal hölgy mellett állok meg. Érzem az előbbi szívfájdalmát. Házasember munkaadója, egy bizonyos Mr. Beadle irányában táplál gyengéd érzelmeket.

- Hiszen nem is tudja! - mondja hirtelen. - El kell mondanom neki! Beszélnem kell neki a titkolt érzelmeimről! - Gyorsan megfogom a kezét, míg az érzést fel nem váltja az, amit én kívánok neki.

- Hol van a desszert? - kérdezi a teljesen összezavarodott fiatal lánytól. - Hirtelen úgy megkívántam egy szelet tortát.

A homlokom izzadni kezd. A varázslat izzik az ereimben.

Lord Denby jelenik meg mellettem. Az arca vörös, a szeme ég. -Nagyon veszélyes játékot űz, Miss Doyle.

- Nem hallotta még? Nagyon veszélyes teremtés vagyok.

- Fogalma sincs, mi mindenre vagyunk képesek - mondja közönyösen, de a szeme villog.

Csendesen a fülébe súgom: - Nincs, uram. De önök sem tudják, én mire vagyok képes.

Félelem tükröződik a szemében, és tudom, hogy ezt az ütközetet én nyertem.

- Hagyják békén a bátyámat! Ha nem teszik, viseljék a következményeket! - figyelmeztetem.

- Hála istennek, hogy megtaláltalak! - trillázza Felicity. - Jó estét, Lord Denby! Ugye nem bánja, ha elragadom öntől a barátnőmet?

Lord Denby szélesen elmosolyodik. - A legkevésbé sem, kedvesem.

- Hol voltál? Ments meg, kérlek! - mondja Felicity, és szorosan belém karol.

- Mitől?

- Horace Markhamtől - mondja nevetve. Átpislogok a válla felett, látom, hogy Horace őt keresi. Úgy tartja a kezében Felicity legyezőjét, mintha magát a lányt ölelné. - Ahogy lődörög körülöttem... - mondja Felicity fintorogva. - Visszataszító.

Felkacagok, mert olyan jó egy kicsit Felicity világában elmerülni, ahol minden szerelemittas kérő, de még egy kalap kiválasztása is felér egy drámával. - Talán nem kellene olyan elbűvölően festened -cukkolom.

- Nos, arról nem tehetek - mondja, és felveti az állát.

Felicity és én az utcára néző teraszon lelünk menedéket.

A kocsisok összegyűltek, várakozás közben egymást szórakoztatják. Az egyikük éppen viccet mesél, és abból, ahogyan a többiek felé hajolnak, leszűröm, hogy valami mocskos dologról lehet szó. Röhögni kezdenek, de az egyik vendég láttára szétrebbennek. Felkerülnek a kalapok, és kiegyenesednek a hátak, ahogy Lucy Fairchild a hintója felé szalad. Simon megpróbál vele lépést tartani, de Lucy gardedámja az útját állja. A kocsis besegíti a hölgyeket a hintóba, és elhajt a feljáróról, magára hagyva Simont.

- Jaj, de izgalmas! - kiáltja Felicity. - Botrány! Az én bálomon, és úgy, hogy nem érint moi... Elképesztő!

- Igen, valóban elképesztő, hogy rajtad kívül is léteznek emberek, ugye? - csattanok fel.

Felicity csípőre teszi a kezét, és gonosz mosolyra húzza a száját. -Akartam neked limonádét hozni, de ezek után csak én iszom. Te pedig nézd és szenvedj!

Elkorzózik mellőlem, én pedig megmerítkezem az éjszaka hűvös levegőjében. Alattam Lord Denby a fiát vigasztalja. Nem hallom, mit mondanak egymásnak. Lord Denby győz, együtt mennek vissza a bálterembe.

Lord Denby meglát a teraszon. Gyilkos a tekintete. Az ujjamat az ajkamra teszem, és egy csókot hintek felé.

Mielőtt visszatérnék a Spencebe, a bál utáni napot a családommal töltöm. Eljön a varrónő, hogy rám igazítsa a ruhámat. A tükör előtt állok a félkész darabban, a varrónő itt bevesz valamit, ott húz egyet. Nagymama a közelünkben üldögél, parancsokat oszt a szerencsétlen nőnek, minden egyes tűszúrást részletesen kielemez. Nem is figyelek rá, mert az a lány, akit a tükörben látok, lassan önálló életre kel. Nem tudom pontosan megmondani, hogy mi ez. Nem olyasmiről van szó, amire léteznek szavak. Csak azt tudom, hogy ott van, és úgy születik meg belőlem, mint ahogyan a szobrok emelkednek ki a márványból. Alig várom, hogy találkozzam vele.

- Hasonlítasz az anyádra. Biztos vagyok benne, hogy szeretett volna itt lenni - mondja a nagymama, és ezzel mindent elront. Bármi is kívánkozott a napvilágra a márványtestből, most eltűnt.

Nem emlegeted többé az anyámat, gondolom csukott szemmel. Mondd azt, hogy gyönyörű vagyok! Mondd azt, hogy boldogok vagyunk! Mondd azt, hogy énbelőlem is lesz valaki, és csak örömteli napok várnak rám!

Amikor újra kinyitom a szememet, a nagymama mosolyogva bámulja a tükörképemet. - Istenkém, milyen csodaszép vagy abban a ruhában!

- A megtestesült szépség - csilingeli a varrónő.

Erről van szó. Így már jobb.

- A nagymama azt mondta, hogy te leszel a legszebb első bálozó az idén Londonban - mondja apa, amikor belépek a dolgozószobájába. A fiókokat húzogatja, mintha keresne valamit.

- Segíthetek? - kérdezem tőle.

- Hmm? Ó, nem, kicsim - válaszolja, de oda sem figyel. - Csak rendet rakok. Lenne viszont egy nagyon kellemetlen kérdésem.

- Mi lenne az? - Leülök. Apa is.

- Azt hallottam, hogy Simon Middleton nagyon szabadosan viselkedett veled a tegnap esti bálon - lobban fel a szeme.

- Nem viselkedett velem szabadosan - mondom, és nevetni próbálok.

- Azt is hallottam, hogy Miss Fairchild már nem hajlandó fogadni őt - teszi hozzá. Érzek némi megbánást, de gyorsan félretolom.

- Talán nem Miss Fairchild a hozzá illő feleség.

- De mégis... - Apa hangja köhögésbe fullad. Az arca kivörösödik, és egy teljes percig zihál, mielőtt újra rendesen kapna levegőt. - A londoni levegő. Túl poros.

- Igen - mondom fészkelődve. Nagyon fáradtnak látszik. Nincs jól. Hirtelen rám tör az érzés, hogy csak vele akarok lenni, le akarok ülni a lábához, mint egy kisgyerek, és hagyni, hogy simogassa a fejemet.

- Tehát azt állítod, hogy Simon Middletont nem kell felelősségre vonnom? - kérdezi apa.

- Nem, nem kell - mondom határozottan.

- Akkor jól van - bólint apa. Visszafordul a fiókokhoz, ebből tudom, hogy leléphetek.

- Apa, nem akarsz sakkozni?

Átlapoz néhány papírt, a könyvek mögött is keresgél. - Most képtelen lennék a sakkra figyelni. Miért nem kérdezed meg a nagymamát, hogy nem szeretne-e sétálni veled?

- Szívesen segítek, hogy megtaláld, amit keresel. Például...

Elhesseget. - Nem, kicsim. Szükségem van az egyedüllétre.

- Hiszen holnap úgyis elmegyek! - panaszolom. - Aztán számomra is megkezdődik a báli szezon. Aztán meg...

- Ugye nem fogsz sírni? - korhol apa. Kihúz egy fiókot, és meglátom a kis barna üveget. Tudom, hogy laudanum van benne. Egy világ omlik össze bennem.

Megfogom a kezét, érzem a bánatát. - Megszabadulunk ettől, ugye? - mondom hangosan.

Mielőtt apa válaszolhatna, úgy töltöm belé a boldogságot, mint az ópiumot, amíg a homloka ki nem simul. Elmosolyodik.

- Á, hát ezt kerestem! Gemma, kidobnád a szemétbe, kicsim? -kérdezi.

Könnyek futnak a szemembe. - Igen, apa, hát persze. Máris.

Megcsókolom az arcát, ő pedig átölel, és most először én bontakozom ki előbb az öleléséből.

Vacsoránál Tom olyan ideges, mint egy férj, akinek a felesége éppen szül. Úgy rázza a lábát, hogy belekoccan a fogam, egyszer véletlenül belém is rúg.

- Lenyugodnál végre? - kérdezem, és a sípcsontomat simogatom.

Apa is felnéz a tányérjából. - Mi van veled, fiam?

A bátyám csak tologatja az ételt a tányérján, egy falatot sem eszik.

- Úgy volt, hogy mennem kell ma este a klubba, de egy szót sem hallottam felőlük.

- Tényleg? - kérdezem, és a győzelem ízét egyszerre élvezem a krumplival.

- Mintha megszűntek volna - morog Tom.

- Ez nem túl sportszerű - mondja apa két falat fürj között. Örülök, hogy enni látom.

- Igen, miféle viselkedés ez? - cicceg a nagymama is.

- Talán mégis el kellene menned a Hippokratészi Társaságba -javasolom neki. - Oda még mindig beléphetsz.

- Kiváló ötlet! - ért egyet velem apa.

Tom a tányér szélére tolja a zöldborsót. - Talán el is megyek -mondja. - Jólesne kimozdulni.

Annyira felvidít ez a hír, hogy desszertként két szelet tortát is bekapok. Amikor nagymama panaszkodni kezd, hogy ilyen étvágy mellett újra hívatni kell majd a varrónőt, felkacagok, és miután az ő fejébe is sikerül átültetnem a gondolataimat, velem kacag. Nemsokára mindannyian együtt nevetünk, a szolgálók úgy néznek ránk, mintha megőrültünk volna. De nem érdekel. Ezt akartam. Megkaptam, és senki sem veheti el tőlem. Se Lord Denby, se senki más.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Dr. Van Ripple névjegykártyáján egy lepusztult kis londoni negyedben található cím szerepel. A városrész engem egy kárpitosra váró karosszékre emlékeztet. A sorházakra ráférne a felújítás. Látszik rajtuk, hogy az volt a cél, hogy tető legyen a lakók feje fölött.

- Bájos - mondja Felicity, miközben egy keskeny, rosszul megvilágított utcácskában haladunk. - Addig sem kell otthon lenni, nem igaz? - mondom. Gyerekek szaladnak el mellettünk. A sötétben játszanak. A szüleik túl kimerültek ahhoz, hogy aggódjanak értük.

- Anyám azt hiszi, hogy a zongoránál ülök. Lenyűgöző trükk volt, Gemma! Mondd, a varázslattal nem tudod kideríteni, melyik házban lakik dr. van Ripple?

- Ahhoz elég a szemem, meg némi útmutatás - felelem neki.

Elhaladunk egy kocsma mellett, amely dugig van munkásokkal.

Vannak közöttük görbe hátú öregemberek, de akadnak tizenegy-

tizenkét éves suhancok is. Az anyák mellükre szorítják csecsemőiket. A kocsma előtt egy férfi egy rekeszen állva szónokol. Lendületesen, meggyőzően beszél, a közönség a tenyeréből eszik.

- Dolgozzunk tizennégy órát naponta némi éhbérért? Vagy csináljuk azt, amit a gyufagyári munkásnők tettek a Bryant and May-nél? És amit testvéreink cselekszenek a kikötőkben?

A tömeg soraiból bátorító és elítélő morgás is hallatszik.

- Éhen veszejtenek bennünket! - kiáltja egy beesett arcú ember. -Sömmink se lesz!

- Már most sincs sömmink! Tudjátok, mibű' van nekünk bűven?! A sömmibő'! - rikkantja egy asszony, mire mindenki nevetni kezd.

- Sztrájkot! Támogassuk a Beardon gyárban dolgozó nővéreinket! Vegyetek példát a bátorságukról, nővéreim és testvéreim! Tisztességes fizetést, tisztességes munkaidőt, tiszta Londont akarunk!

A tömeg megéljenzi. Tapsolnak is. Ezzel felhívják magukra egy rendőr figyelmét.

- Jó estét! - mondja a rendőr. - Hát itt meg mi folyik?

A férfi lelép a rekeszről, és a kalapját nyújtja a rendőrnek: - Jó 'stét. A szegényeknek gyűjtünk, uram. Ha lenne egy pennyje...

- Az nincs, de fedelet tudok adni ma éjszakára - a Newgate-ben!

- Nem kasztlizhat be csak azért, mert összegyűltünk! - mondja a férfi.

- A törvény azt tesz, amit akar! - mondja a rendőr, miközben a botját lóbálja. Sikerül neki feloszlatni a tömeget, de a beszélgetésnek nem tudja útját állni, az emberek még mindig izgatottan sutyorognak.

- Nocsak! - gúnyol bennünket egy nő, gyerekkel a karján. - A kishölgyek turistáskodni gyüttek a nyomorba?

- Természetesen nem - mondja Felicity olyan hangsúllyal, hogy mindenki számára világos legyen: akár azt is megtehetné, hogy a barátnőjével kocsit bérel, és onnan bámulja a szegényeket.

- Tűnjetek el! Találtok ti nálunk jobb szórakozást is! A ti fajtátoknak ez könnyen megy!

- Vigyázzon a nyel...

Megragadom Fee karját. - Csend legyen!

Befordulunk a sarkon, és már ott is van a ház. Kitaláltunk egy mesét, hogy miért akarunk bemenni, de az elnyűtt tulajdonosnő már megtanulta a leckét: a lakók hölgyvendégeitől nem szabad semmit kérdezni. Még a végén kiderülne, hogy amit gyanít, nem más, mint a puszta igazság. Kettőt koppant a bűvész ajtaján, majd bejelent bennünket.

Dr. Van Ripple szeme tágra nyílik a meglepetéstől. Ócska köntöst visel a nadrágja felett. - Jöjjenek be, jöjjenek csak! Ma este nem számítottam látogatókra!

Becsukja az ajtót, és leültet bennünket. A sarokban egy cirádás keretbe foglalt hatalmas plakát foglalja a helyet. Egy jóval fiatalabb, turbánt viselő dr. Van Ripple van rajta, aki egy szemmel láthatóan transzban lévő hölgyre mutat. Nyilván sikerült megigéznie. A plakáton a Doktor Theodore Van Ripple, illuzionista mester! Ha meglátja a varázslatot, Ön is elhiszi! felirat áll.

Az egyik falra egy idősebb hölgyről készült festmény van kifüggesztve. A hölgy sötét haja és szeme erősen emlékeztet dr. Van Ripple-re. A portré mellett egy hajkoszorú lóg. A levágott hajfürtök a szeretett személyre emlékeztetnek. Ősz és barna tincsek keverednek a fonatban.

- Az anyám - mondja a doktor, elkapva a pillantásomat. - A legjobb illuzionista sem győzheti le a halált.

Dr. Van Ripple egy ócska kasmírsállal letakart nyikorgó kanapé felé mutat, hellyel kínálva bennünket. Valami keményet érzek a fenekem alatt - Á, egy könyv! A Dorian Grajarcképe Oscar Wilde-tól.

- Megtalálta? Nagyszerű! Már egy ideje keresem - kiáltja dr. Van Ripple, és kikapja a kezemből.

Felicity elfintorodik. - Mr. Wilde-ot elítélték szeméremsértésért. Apa szerint erkölcstelen ember.

- Quensberry meg a hozzá hasonlóak erkölcstelenek - mondja dr. Van Ripple, utalva arra a férfira, aki feljelentette Mr. Wilde-ot.

- Miért mondja ezt, uram? - tudakolja Felicity.

Dr. Van Ripple a gomblyukában lévő virágot az orra elé húzza és megszagolja. - Az igazi érzelem és szerelem tisztasága mindig győzedelmeskedik a vallási vakbuzgóság felett.

- Nem Mr. Wilde szerencsétlen sorsáról szeretnénk önnel beszélni

- mondja Felicity gyorsan és nagyon udvariatlanul. De nem úgy tűnik, hogy dr. Van Ripple-t megbántotta volna ez a viselkedés.

- Feltételeztem. De akkor minek köszönhetem a szerencsét?

- Szükségünk van a szolgálataira - mondom.

- Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom. Már visszavonultam, nem dolgozom illuzionistaként. Egy öreg ember unásig ismert trükkjeit tudom csak felajánlani. Az emberek manapság másra vágynak. Útszéli szórakoztatásra - dörmögi. - Vegyük például azt a Houdini fickót! Láncokból meg ládákból szabadul. Ócska cirkuszi látványosság. Az én időmben Bécstől Szentpétervárig, Párizstól New Yorkig a legelőkelőbb helyeken léptünk fel. A varázslat napjai meg vannak számlálva. A pénz uralja a világot. A pénz és a mohóság. -Nagy levegőt vesz, majd sóhajtva kifújja. - De nyilván nem azért jöttek, hogy egy öreg bűvész dicső napjairól halljanak visszaemlékezést, kedveseim. Tehát jó éjszakát kívánok!

- Természetesen megfizetnénk - mondom.

Dr. Van Ripple szemében érdeklődés csillan. - Á. Nos, igen. Esetleg meggyőzhető lennék, hogy egy szerény javadalmazás fejében segítséget nyújtsak a hölgyeknek.

- Mennyire szerény? - kérdezi Felicity.

- Miss Worthington - mondom neki kényszeredett mosollyal -biztos vagyok benne, hogy dr. Van Ripple méltányos árat szab majd. Sajnálom, nem akartuk megbántani.

- Nem bántottak meg - mondja az öregember. - Nos, akkor, miben lehet egy kiöregedett bűvész a bájos ifjú hölgyek szolgálatára?

- kérdezi mosolyogva.

- Szeretnénk, ha mesélne még Wilhelmina Wyattről - kérem tőle.

Dr. Van Ripple a homlokát ráncolja. - Nem igazán értem, mire

lenne ez jó.

- Biztosak vagyunk benne, hogy a segítségünkre lesz - udvarolok neki kedvesen. Felmutatom az erszényemet. Dr. Van Ripple újra elmosolyodik.

Megegyezünk az árban, és bár valamennyivel több, mint amennyit szerettem volna adni neki, csak ennyiért áll kötélnek. Dr. Van Ripple egy szemvillanás alatt zsebre vágja az érméket. Azon se csodálkoztam volna, ha ráharapott volna egyre, hogy a valódiságát ellenőrizze.

- Volt Miss Wyatt tulajdonában egy tőr? - böki ki Felicity a legnagyobb bosszúságomra.

- Nem emlékszem rá. Márpedig az ember emlékezne egy ilyen fegyverre - mondja dr. Van Ripple, és elgondolkodva simogatja a szakállát.

- Mond valamit önnek az a kifejezés, hogy „A kulcsban rejlik az igazság”?

Dr. Van Ripple a száját csücsöríti, úgy gondolkodik. - Tartok tőle, hogy nem.

- Emlegetett valaha Miss Wyatt egy kulcsot? Egy kulcsot, ami valamiképpen nagyon fontos volt a számára? - kérdezi Felicity.

- Nem, nem - válaszolja a doktor.

- Hagyott maga után valamit? - kérdezem egyre apadó reménnyel.

- Maradt néhány ruhája, azokat eladtam. Csak egyvalamit tartottam meg a dolgai közül - a palatáblát.

- Megnézhetjük? - esedezem.

Dr. Van Ripple egy szekrényben kotorászik, majd az álmaimban és a látomásaimban felbukkanó palatáblával tér vissza. Izgatottság vesz rajtam erőt. A palatábla jó nagy, harminc centiméterszer harminc centiméter lehet, és fából van a kerete. Az ujjaimmal végigsimítom a felületét, amely összekarcolódott a sok használattól.

- Megvásárolnánk öntől - mondom neki merészen.

A fejét rázza. - Ó, istenem! Nincs az a pénz, amiért megválnék tőle.

- Mennyi? - szakítja félbe Felicity.

- Öt font megfelel? - javasolja a doktor.

- Öt font! - kapkod levegő után Felicity.

- Négy? - A doktor alkura kész.

Teljesen mindegy, hogy öt font vagy négy, nincsen ennyi pénzünk. Vagy mégis? Elsuhan a kezem az erszényem fölött. Tudom, hogy később utálni fogom magam ezért. De a később nem most van.

- Parancsoljon, uram - mondom neki, és kiszámolok négy fontot a tenyerébe, Felicity legnagyobb döbbenetére. Elveszi a palatáblát a bűvésztől.

- Dr. Van Ripple - szólalok meg ismét -, ön egyszer azt mondta, hogy Wilhelmina kapcsolatban állt egy nővérével, vagy barátnőjével, akiben nem bízott meg. Esetleg megkísérelné felidézni a nevét?

A doktor a fejét csóválja. - Mint már említettem, sohasem mutattak be neki. A hölgy nem keresett fel bennünket, és amennyire tudom, egyik előadást sem látta. Csak azt tudom, hogy Wilhelmina nagyon félt tőle, márpedig Mina nem volt az az ijedős fajta.

Borzongás fut végig a gerincemen.

- Köszönjük, hogy szánt ránk egy kis időt, dr. Van Ripple -mondom. Kikísér bennünket. Az ajtóban Felicity füle mögé nyúl, és egy tökéletes vörös rózsát nyújt neki. - Úgy tudom, ez volt Mr. Wilde kedvenc virága.

- Akkor nekem nem kell - mondja Felicity durván.

- Ne ítélj, hogy ne ítéltess, kedves hölgy! - feleli dr. Van Ripple szomorkás mosollyal, mire Felicity elvörösödik.

- Ezt hogy csinálta? - kérdezem tőle, mert szerintem vicces, még ha Felicity nem is szórakozik olyan jól rajta.

- Igazság szerint ez a világ legegyszerűbb trükkje. Azért működik, mert önök azt akarják, hogy működjön. Ne feledje, ifjú hölgy: minden illúzió legfontosabb szabálya az, hogy az emberek akarjanak hinni benne.

- Nem hiszem el, hogy öt fontot kért ezért - dünnyög Felicity, amikor a ködös londoni utcákon a köpenyünkbe burkolózunk.

- Remélem, hamarabb elkölti, minthogy eltűnne - mondom.

Egy utcai lámpa halvány fénye alatt megvizsgáljuk a palatáblát.

Jobbra-balra forgatjuk, de nem látunk rajta semmi különöset.

- Talán akkor tűnnek elő a szavak, ha sokáig nézzük - mondja Felicity.

Nevetséges feltevés, de nincs jobb ötletem. Semmi sem történik.

Felsóhajtok. - Vettünk egy teljesen hasznavehetetlen palatáblát.

- Becsaptuk magunkat - vihog Felicity, és arra sem veszem a fáradságot, hogy a szememet forgassam.

Útban a földalattihoz elhaladunk a Beardon Főkötőgyár sztrájkoló munkásnői mellett. Szomorú arccal támogatják egymást, a tábláikat a szoknyájukhoz támasztják. A járókelők vagy ügyet sem vetnek rájuk, vagy ami még rosszabb, kigúnyolják, a legvisszataszítóbb neveken szólongatva őket.

- Van egy kétpennyse a célunkra? - kérdezi a poharat tartó lány, a hangja óvatos.

- Annál több is van - mondom, és az erszényembe nyúlok. Odaadom neki az összes igazi pénzemet, majd megfogom a kezét. -

Ne adjátok fel soha! - mondom neki, és látom, hogy a varázslat felfénylik a szemében.

- Emlékezzenek a Beardon Főkötőgyárban történt tragédiára! -kiáltja, és ragadós a lelkesedése. - Hat gyilkosság egy kis haszonért! Annyiban hagyja, uram? Ön is félrenéz, assz'nyom?

A harcostársai ismét a magasba emelik a feliratokat. -Tisztességes bért, tisztességes munkakörülményeket! - kiáltják. -Igazságot!

A hangjuk végigzúg a sötét londoni utcákon. Többé már nem lehet nem meghallani.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Éppen csak megérkezünk a Spencebe, és letesszük a bőröndöket a szobánkban, amikor megérkezik Mrs. Nightwing egy meghívót lobogtatva. - Születésnapi partit rendeznek Balmoral Springben Miss Bradshaw unokatestvérének, Mr. Whartonnak a tiszteletére! -mondja Mrs. Nightwing, és úgy forgatja a nyelvén a birtok nevét, mintha ecetes bor lenne.

- Nyilván azt gondolják, hogy részvételünk emelné a rendezvény fényét - mormolja Felicity, kizárólag az én fülemnek szánva mondandóját.

- Az ünnepség holnap délben kezdődik, de a meghívó csak két napja érkezett - közli Mrs. Nightwing, és hallom, amint hozzáfűzi az orra alatt: - Milyen modortalanság...

- Tudom, hogy hiányzik önöknek Miss Bradshaw társasága -folytatja az igazgatónő. - Szeretnének elmenni?

- Ó igen, kérem szépen! - könyörög Felicity.

- Pompás. Legyenek indulásra készen holnap reggel! - mondja Nightwing, mi pedig természetesen mindent megígérünk.

Este Felicity a többi lánnyal üldögél, azok elárasztják dicséretekkel a bálja miatt. - Hát nem imádni valóak voltak azok a dervisek? -kérdezi Fee csillogó szemmel.

- De. És ahhoz képest, hogy milyen hosszúra sikeredett a műsor, nem is volt olyan unalmas - mondja Cecily, és mint mindig, most is sikerül neki megtalálni a tüskét a rózsaágyban.

- Anyám csak teadélutánt engedélyezett - mondja Elizabeth, és az ajkát biggyeszti. - Arra aztán senki sem fog emlékezni.

Ott hagyom őket, és félrevonulok a szobámba, hogy megvizsgáljam Wilhelmina Wyatt palatábláját. Forgatom a kezemben, minden apró karcolást alaposan megnézek, mintha rájöhetnék, milyen szavakat rejthettek korábban. A fülemhez is odatartom, hátha elsuttogja a titkait. Még a varázslatot is segítségül hívom, és azt parancsolom, hogy fedjen fel mindent. Mintha én lennék dr. Van Ripple személyesen. De ha rejlenek is titkok Miss Wyatt palatáblájában, előlem rejtve maradnak.

- A kulcsban rejlik az igazság - mondom magamnak. - De minek a kulcsában?

Fogalmam sincs. Leteszem a táblát az ágyam mellé, és az ablakhoz lépek. Szemem az erdőt pásztázza, a cigányok táborát keresi. Szeretném tudni, mit csinál most Kartik, és hogy gyötrik-e még az Amarral és velem kapcsolatos álmai.

Fényt látok odalent. Kartik áll ott a lámpásával, az ablakomat figyeli. A szívem nagyot dobban, de emlékeztetem arra, hogy felesleges egy olyan férfiért dolgoznia ilyen serényen, aki megbízhatatlan. Összehúzom a függönyt, lekapcsolom a lámpát, és bebújok az ágyamba. Szorosan behunyom a szemem, és újra meg újra elmondom magamnak, hogy nem kelhetek fel, nem mehetek vissza az ablakhoz, bárhogy is szeretném.

Valami felébreszt. Nem tudom, mi az. Egy hang? Egy rémálom? Csak azt tudom, hogy ébren fekszem az ágyamban, és a szívem gyorsabban ver. Pislogni kezdek, hogy hozzászoktassam a szemem a sötétséghez. Aztán meghallok egy hangot. Nem a szobából jön, hanem fentről. A tető a fejem felett úgy nyög, mintha valami nagyon nehéz dolog mászkálna rajta. Egy hosszú árnyék suhan át a falamon. Felkelek.

Most már az előcsarnokból is zaj hallatszik: halk zörgést hallok, mintha valaki avaron lépkedne. Résnyire nyitom az ajtót, de semmit sem látok. Megint meghallom - most alulról jön. Lábujjhegyen végigosonok a folyosón, megkerülöm a lépcsőt, megyek a zaj irányába. Amikor elérem a nagytermet, megállok. A hatalmas teremben felerősödnek a hangok. Kaparászás. Suttogás. Nyögések.

Ne nézz oda Gemma! Menj tovább!

Bekukucskálok a kulcslyukon. A holdvilág az ablaktáblák téglalapjain keresztül megvilágítja a termet. Minden téglalapot megnézek, keresem, mi mozog. Elkapok egy villámgyors mozdulatot. Valami mocorog a sötétben. Elfújom a gyertyámat, és várok. A térdem remeg a félelemtől. Magamban számolom a másodperceket - egy, kettő, három... . De semmit sem látok. Harminc, harmincegy, harminckettő. ..

Megint az a zizegés. Selymes és hátborzongató, mint a patkányok körme a kövön. Ismét a kulcslyukra szorítom a szemem, a szívem a torkomban ver.

Az oszlop. Mozog.

A rávésett alakok lassan életre kelnek, az öklüket rázzák, és a szárnyaikat rebegtetik. Zihálva és gagyarászva próbálják eltolni magukat a vékony kőoszloptól, mintha éppen megszületnének. Nem sikolthatok, pedig nagyon szeretnék. Egy nimfa, cuppanó hang kíséretében kiszabadul a kőből. Lerázza magáról az oszlop maradványait, és elsuhan a levegőben. Ijedtemben felkiáltok. Meghallja, és felém fordítja a fejét.

Mint a szél, már ott is terem a kulcslyuknál. A szemei nagy őzikeszemek. - Nem állíthatsz meg minket - suttogja. - Felébredt a föld, és mi is ébredezni kezdtünk. Hamarosan eljön a nap, amikor elhullajtjátok véreteket, és mi uralkodunk majd! Örökké! Az áldozat!

- Ejnye-bejnye, mit keres itt, kisasszonyka?

Egy kiáltással hátralépek, valaminek nekiütközöm. Megfordulok, Brigid áll ott csípőre tett kézzel, a fején hálófőkötő. - Már ágyban kellene lennie! - mondja.

- Za-zajt ha-hallott-tam - dadogom, és lenyelem a torkomban rekedt rettegést.

Brigid összevonja a szemöldökét, és kinyitja az ajtót. Meggyújtja a hozzánk legközelebb eső lámpát. A teremben csend honol. Minden olyan, mint máskor. De én hallom azt a szörnyűséges kaparászást. Érzem a bőröm alatt.

- Hát nem hallja? - kérdezem kétségbeesetten Brigidet.

Brigid megint a homlokát ráncolja. - Mit?

- Az oszlopot. Megelevenedett. Láttam!

Brigid arcán aggodalom fut át. - Ejnye, ejnye! Ugye nem csak az öreg Brigidet ijesztgeti?

- Láttam - ismétlem.

- Akkor minden lámpát meggyújtok. Brigid gyufáért siet.

Kaparászás. A fejem felett. Mint a pokol hírnökei. Felpislogok.

És tényleg ott van, ott van a kis nimfa, egészen a mennyezethez

simulva. Az ajkán gonosz mosoly ül.

- Ott fent! - sikoltom.

Brigid meggyújtja a lámpát, a nimfa eltűnik. Brigid a mellkasára szorítja a kezét. - Mária, Istennek szent anyja! Jól megijesztett! Nézzük csak meg azt az oszlopot!

Közelebb merészkedünk. El akarok rohanni. Brigid az oszlopot bámulja, én meg szinte már látom, amint az magába rántja. - Hát, különösnek különös, mint minden ebben a házban, de nem eleven. Csak randa.

Megütögeti az oszlopot, szilárdnak tűnik. Vagy nem? Mintha lenne egy üres hely a márványon, ami korábban nem volt ott.

- Evett a káposztából? - kérdezi Brigid, miközben a lámpákat oltogatja.

- Tessék? - kérdezem.

- Vacsorára, a káposztából. Jól felfújja az embert, aki osztán rosszat is álmodik tőle. Nem eszik többet káposztát, ha rám hallgat.

Kioltja az utolsó lámpát is, a terem újra árnyékba borul. Brigid becsukja az ajtót, be is zárja. Amikor felmegyünk a lépcsőn, elmondja, milyen ételeket és italokat kell fogyasztani elalvás előtt, de nem is figyelek rá. A fülem még mindig csak a földszint sötétjéből kiszűrődő hangokat, a halk kaparászást és nevetgélést érzékeli.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Mrs. Nightwing állja a szavát. Másnap reggel elutazunk az öt mérföldre lévő Balmoral Springbe. Amíg a hintó döcögve halad a sáros úton, rájövök, hogy már nagyon várom, hogy újra láthassam Annt. Azt is remélem, hogy elfogadja a bocsánatkérésemet, amiért olyan szörnyen viselkedtem a távozása napján.

Végre megérkezünk. Balmoral Spring a vidéki birtokosok rémálma, csak olyasvalaki vásárolhatta meg, aki régi ambíciókat dédelget, de frissen jutott vagyonhoz, és hírből sem ismeri a jó ízlést. Azon morfondírozom, vajon maradt-e még szolgáló széles Angliában, mert akármerre nézek, inasok állnak készenlétben, hogy a hintókat fogadják, míg a szobalányok és a komornyikok a vendégek minden egyes óhaját lesik.

Odasúgom Fee-nek: - Te látod Annt?

- Még nem láttam - válaszolja, és a tömeget vizslatja.

Egy szökőkút felé bök, amely Mr. Whartont Zeuszként, a feleségét meg Héraként ábrázolja. Egy bronzból öntött nap sugarai ragyognak mögöttük. Mr. Wharton szájából víz csorog. Elég szerencsétlenül fest a dolog, mintha köpködne.

- Milyen visszataszító! - mondja Felicity, és tapsol örömében. -Milyen csodák várnak még ránk?

Mrs. Nightwing is magába issza a látványt: a szökőkutat, a gondosan megnyírt sövény mellett álló kerámia angyalkákat, az újonnan felállított zenekari emelvényt. - Jóságos ég... - motyogja.

Mrs. Wharton kacagását egy mérföldről is hallani. Mi egyszerű nyári ruhában és szalmakalapban jöttünk, ő viszont egy dúsan gyöngyözött kék ruhában feszít, amely inkább báli ruhának illene be. A nyakát lehúzzák a gyémántok, pedig még csak délután van. A kalapja akkora, mint egy földrész. Egy gyors fejmozdulat elég lenne ahhoz, hogy a szolgasereg felét lenyakazza.

- Milyen pompás, hogy el tudtak jönni! - mondja üdvözlésképpen. - Kóstolják meg a kaviárt! Franciaországból hozattuk!

Annt először meg sem ismerem. Merev ruhájában és szigorúan hátratűzött hajával nem úgy fest, mint az a fiatal lány, aki csak néhány hete hagyta el az iskolát. Olyan szürke fantommá vált, mint amilyenek minden bálon ott kísértenek: nem egészen családtag, nem egészen szolga, és még csak nem is vendég - mindenből egy kevés, összességében pedig semmi. Amikor összetalálkozik a tekintetünk, nem állja a pillantásomat. A kis Charlotte kitartóan rángatja a ruháját.

- Annie, a rózsakertben akarok játszani! - nyafogja.

- Lottie, a múltkor is letörted a rózsákat, és engem vettek elő érte

- mondja Ann csendesen.

- Jaj, Miss Bradshaw! - kiált oda Ann unokatestvére. - Hadd játsszon a rózsákkal, úgy szereti őket!

- Nem bánik velük gondosan - feleli Ann.

- Az ön kötelessége, hogy erre megtanítsa - mondja Mrs. Wharton.

- Igenis, Mrs. Wharton - feleli Ann tompán. Charlotte diadalmasan mosolyog. Elképzelni sem tudom, milyen

szörnyűségeket kell Ann-nek kiállnia.

Felicity és én biztonságos távolságból követjük őket. Ann kétségbeesetten igyekszik megbirkózni a kibírhatatlan kölykökkel.

A négyéves Carrie állandóan az orrában turkál, csak annyi időre veszi ki az ujját az orrlyukából, hogy megvizsgálhassa, amit talált. Undorító. De Charlotte még ennél is sokkal rosszabb. Amikor senki sem figyeli, letöri a rózsák fejét a szárról, és a bimbók törött nyakkal, szomorúan lengedeznek. Ann korholó szavait meg sem hallja. Abban a pillanatban, amikor Ann hátat fordít neki, Charlotte folytatja pusztító tevékenységét.

- Ann! - kiáltjuk. Ann úgy tesz, mintha nem látna meg bennünket.

- Ann, kérlek, hallgass meg! - könyörgök neki.

- Bárcsak ne jöttetek volna ide! - mondja.

- Ann... - fogok bele a mondandómba.

- Mindent összezavartam, igaz? - kérdezi halkan, majd felkiált: -Carrie! Ne edd meg ami az orrodban van! Az nem való!

Felicity dühösen ráncolja a homlokát. - Fúj! Sohasem lesz gyerekem! - Carrie felkínálja neki az ujjbegyén lévő gusztustalan gyöngyöcskét. - Köszönöm, de nem. Milyen borzalmas kis szörnyeteg! Hogy bírod?

Ann gyorsan letörli a könnyeit. - Ki mint veti ágyát... - mondja, de nem fejezi be a mondatot.

- Akkor kelj fel! - lázítja Felicity.

- Hogyan? - kérdezi Ann, és a másik szemét is megtörli.

- Elmenekülhetnél - javasolja Felicity. - Vagy tettess valami visszataszítóan borzalmas betegséget, vagy viselkedj olyan utálatosan, hogy még a legrosszabb kölkök se akarjanak nevelőnőnek.

- Gemma? - kérdezi Ann esdekelve.

Nekem azonban még sajog a sebem. - Felajánlottam a segítséget korábban is - emlékeztetem. - Most tényleg akarod?

- Igen - mondja. Feszülő állkapcsán látom, hogy igazat beszél.

- Miről beszéltek? - követeli a választ Charlotte, aki megpróbál közénk furakodni.

- Egy hatalmas szörnyetegről, aki megeszi a túlságosan kíváncsi kislányokat, és egészben köpi ki a csontjukat - sziszeg neki Felicity. Ann megkínzottan felnevet.

- Ezt el fogom mondani az anyukámnak.

Felicity lehajol, hogy az arca egy vonalban legyen a kislányéval.

- Tedd csak meg!

Charlotte hátrálni kezd. Annre pillant, és nyüszítve az anyja felé rohan: - Mama, Annie barátnője azt mondta, hogy egy szörnyeteg meg fog enni!

- Végem van - sóhajtja Ann.

- Akkor ideje hozzálátnunk a terveink megvalósításához -mondom neki.

Miután Mrs. Wharton a kényelmetlenül feszengő vendégek füle hallatára összeszidja Annt Charlotte hisztije miatt, visszaküldi dolgozni. Néhány lépéssel mögötte lépkedünk, miközben Charlotte megint a rózsákat gyilkolja. Lehajolok, és kedvesen megszólítom:

- Nem szabad a rózsákat bántani, Lottie. Gyűlölködve néz rám: -Nem vagy az anyám.

- Ez igaz - folytatom. - De ha nem fejezed be, megmondalak az anyádnak.

- Majd azt mondom, hogy Annie volt!

Egy rózsát hajít a lábam elé, hogy megmutassa, ki itt az úr. Milyen bájos! Milyen pompás gyermek!

- Na, most... - suttogom Ann fülébe.

- Lottie, ne bántsd a rózsákat - mondja Ann olyan kedvesen, ahogyan csak tudja. - Vagy azt akarod, hogy a rózsák is bántsanak téged?

- Ez butaság! - mondja Charlotte, és letör még egy fejet.

Egy újabb rózsatő felé nyúl, amikor Ann szigorúan megszólal: -Aztán ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek! - Meglengeti a karját a rózsák felett, előhívja a varázslatot, amelyet tőlem kapott. Charlotte tágra nyílt szemmel bámulja, amikor a halott rózsabimbók leszakadnak a szárukról, és a levegőbe emelkednek. Ragyogó vörös spirálban táncolnak. Remek ötlet, valószínűleg már önmagában is elég lenne ahhoz, hogy hatást gyakoroljon a kis szörnyetegre, de most arról van szó, hogy a kis szörnyeteg egy életre megtanulja a leckét. A rózsák villámgyorsan a kislány felé repülnek, egy pillanatra megállnak döbbent arca előtt, majd támadásba lendülnek: a tüskék egyszerre szúrják a gyerek karját, kezét, lábát és a hátsó felét is. Charlotte felsikolt, és az anyja felé menekül. A rózsák lehullanak. Látom, hogy a kislány az anyja karját rángatja, miközben másik kezével fájós fenekét tapogatja. Néhány másodperc, és Charlotte már vonszolja is felénk az anyját. Pár vendég követi őket, kíváncsiak, mi ez a felfordulás.

- Mondd meg! - sír Charlotte. - Meséld el, mit csináltak a rózsák! Hogy te mit csináltál!

Ártatlanul mosolygunk Mrs. Whartonra. Ann mosolya a legszélesebb.

- De Lottie! Mi a baj, kedvesem? - kérdi Ann aggodalmasan. Charlotte nem kér belőle. - Felreptette a rózsákat! Megparancsolta

nekik, hogy bántsanak! Tényleg!

- Ó istenkém, és mégis, mit csináltam velük? - korholja szelíden Ann.

- Boszorkány vagy! Meg te is! Meg te is!

A vendégek felkacagnak, de Mrs. Wharton bosszankodni kezd.

- Charlotte! Mennyi képzelőerő szorult beléd! Tudod, mit mondott a papa a füllentésről?

- De nem füllentek, mama! Tényleg ők csinálták! Ők hárman!

Ann lehunyja a szemét, egy utolsó varázslatra készül. - Jaj,

istenem! - mondja, és Charlotte arcocskáját vizsgálja. - Mik azok a pöttyök az arcodon?

És tényleg, apró, vörös pöttyök jelennek meg a gyermek arcán. Bár csak illúzió, de ott vannak.

- Himlő - mondja az egyik úr.

- Jaj, jaj nekem! - kiáltja Mrs. Wharton. A vendégek aggodalmaskodva sugdolózni kezdenek. Senki sem akar a Whartonok közelébe menni, és bár Mrs. Wharton próbálja menteni, ami menthető, kicsúszik a kezéből az irányítás. A feleségek a férjek kabátujját rángatják, keresik a kifogást a távozásra.

Aztán esni kezd, bár ehhez se Ann-nek, se Felicitynek, se nekem nincsen közünk. A fúvószenekar abbahagyja a zenélést. Hozzák a hintókat. A vendégek szétszélednek, a gyerekeket Mr. Wharton felküldi a gyerekszobába. Végre egyedül maradunk.

- Ó, de szeretném újra átélni azt a pillanatot! - mondja Ann, mikor menedéket találunk egy szőlővel befuttatott lugas alatt.

- Boszorkányok! - utánozza Felicity Charlotte-ot, és a szánkat eltakarva nevetgélünk.

- Azért ne felejtsétek el - mondja Ann némi megbánással a hangjában -, hogy csak egy gyerek.

- Nem - felelem neki. - Kötényruhába bújtatott démon! És az anyja is megérdemli...

Ann elgondolkodik. - Igaz. De mi van akkor, ha az anyja elhiszi?

Felicity kettétép egy fűszálat. - Senki sem figyel egy gyerekre. Akkor se, ha igazat mond - mondja keserűen.

*

Megérkezik a doktor, és felállítja a diagnózist: bárányhimlő. Mivel Ann még nem volt bárányhimlős, a doktor elrendeli, hogy távozzék a háztól legalább három hétre. Mrs. Nightwing felajánlja, hogy Ann velünk lakhat a visszatértéig. Perceken belül összepakoljuk a holmiját.

Mrs. Wharton kétségbeesetten küzd Ann távozása ellen.

- Nem maradhatna mégis? - kérdezi, miközben a csomagot a hintóra rögzítik.

- Semmiféleképpen sem - mondja a doktor. - Komolyan megbetegedhet, ha elkapja a himlőt.

- De hogyan fogok boldogulni? - könyörög Mrs. Wharton.

- Ugyan már, Mrs. Wharton! - mondja Mr. Wharton. -Felveszünk egy ápolót, és a mi Annie-nk három hét múlva már újra velünk lesz. Igaz, Miss Bradshaw?

- Észre sem fogják venni, hogy elmentem - feleli Ann. Nekem úgy tűnik, hogy nagy örömét leli ezekben a szavakban.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

A fiatalabb lányok kitörő örömmel fogadják Ann visszatértét a Spencebe, és zajosan próbálják felhívni magukra barátnőnk figyelmét. Ann „kint” járt, ezt a kislányok izgalmasnak, egzotikusnak találják. Nem számít, hogy alig néhány hetet töltött csak távol egy vidéki házban, a szemükben igazi hölgy. Brigid megígéri, hogy karamellapudingot készít a viszontlátás örömére, és mikor bekucorodunk a sátorba a tűz mellé aznap este, olyan, mintha Ann sohasem lett volna távol, mintha az elutazása csak egy rossz álom lett volna.

Cecily, Elizabeth és Martha hűvösen viselkedik, de Ann láthatóan nem bánja. Mindent elmesélünk neki: a dr. Van Ripple-nél tett látogatásunkat, a palatáblát, McCleethy és Fowlson tervét, hogy magukhoz ragadják a hatalmat. Kartikot. Ez utóbbi miatt rendesen el is szomorodom. Egyetlen dolgot nem vallok csak be: egyezségemet Kirkével, mert tudom, hogy úgysem értenék meg. Magam is alig értem.

- Tehát - mondja Ann, és megpróbálja összefoglalni a hallottakat -, tudjuk, hogy Wilhelminát olyasvalaki árulta el, akiben megbízott, valaki, aki még a Spenceből ismerte.

Felicity egy csokoládéba harap. - Így van.

- Eugenia Spence és Elena anya is úgy véli, hogy valaki szövetségre lépett a Télvidék teremtményeivel, és Elena anya attól tart, hogy ez a szövetség ránk szabadítja a holtakat.

- Okos vagy, csak így tovább - mondom, és elcsenek egy csokiszeletet.

- A birodalmak törzsei is csatlakozhatnak a Télvidék teremtményeihez, ha lázadásra kerül a sor.

Bólogatunk.

- Ahhoz, hogy kiszabadítsuk Eugéniát, és békét hozzunk a birodalmakra, meg kell találnunk azt a tőrt, amelyet Wilhelmina a Spenceből lopott el. Wilhelmina pedig, aki egyébként kábítószerfüggő, tolvaj és úgy általában véve is rossz hírű nőszemély volt, lehet, hogy a tőr rejtekhelye felé irányít bennünket Gemma látomásain keresztül.

- Így igaz - mondja Felicity, és lenyalogatja az ujjait.

- Miss McCleethy, és ha minden igaz, Mrs. Nightwing is tud a birodalmakba vezető titkos ajtóról, de azt hiszik, hogy csak úgy tudják kinyitni, ha újjáépítik a tornyot. Eugenia is megerősítette ezt. Wilhelmina viszont nem akarja, hogy renoválják a Keleti Szárnyat. -Ann elhallgat. - Vajon miért?

Felicity és én vállat vonunk.

- Mert Gemma pártján van? - mondja Felicity olyan hangsúllyal, mintha ez teljesen egyértelmű lenne.

- Aztán ott van a dolog a kulccsal. „A kulcsban rejlik az igazság.”

- folytatja Ann. - Milyen kulcs? És milyen igazság?

- Dr. Van Ripple azt mondja, nem tud se kulcsról, se tőrről -ismétlem. - A palatáblán sincsen semmi, legalábbis én nem látok rajta semmit.

Ann is elvesz egy csokoládét. Körbeforgatja a szájában, miközben gondolkodik. - Egyáltalán miért vitte el Wilhelmina azt a tőrt?

Egy pillanatra csend borul a sátorra, csak háromféle ritmusban doboló ujjaink zaja hallatszik.

- Tudta, hogy ha a tőr rossz kezekbe kerül, annak káosz lesz a vége - próbálkozom. - Nem akarta sem McCleethyre, sem Nightwingre rábízni.

- De hát azok mind a ketten imádták Mrs. Spence-t! Úgy emlékeznek rá, mint egy szentre! - vitatkozik Ann. - Mi okból akarnának ártani neki?

- Az is lehet, hogy soha nem is érdekelte őket. Előfordulhat, hogy az ember azt mutatja, hogy kedvel valakit, közben meg magasról tesz rá - teszem hozzá keserűen, mert Kartik jut eszembe.

- Nem hiszem, hogy sikerül megoldanunk ezt a rejtélyt ma éjjel -nyafogja Felicity.

Hangos kopogás zavar meg bennünket. Brigid jött jelenteni Mrs. Nightwingnek. - Assz'nyom, egy színtársulat van a kapu előtt. Aszongyák, szívesen bemutatnak egy vidám darabot, ha assz'nyom beengedi őket.

Mrs. Nightwing lekapja a szemüvegét. - Színtársulat? Szó sem lehet róla. Küldje el őket, Brigid!

- Igenis, assz'nyom.

Mrs. Nightwing még fel sem teheti a szemüvegét, a lányok máris körbeveszik, és könyörögnek neki, hogy vegye fontolóra a dolgot.

- Kérem! - kiáltanak. - Legyen szíves!

Az igazgatónő megingathatatlan. - Ezekben nem lehet megbízni. Kislánykoromban kiűzték őket a városokból. Jó esetben koldulnak, rosszabb esetben rabolnak, vagy még ennél is szörnyűbb dolgokat követnek el.

- Mi lehet szörnyűségesebb a koldulásnál és a rablásnál? -kérdezi Elizabeth.

Mrs. Nightwing összepréseli az ajkát. - Nem a maga gondja.

Ez a végszó elég ahhoz, hogy az összes lány az ablakhoz szaladjon, hogy megpillanthassa ezeket a veszedelmes embereket a sötétben. A veszély vonzó, mi pedig könnyen elcsábulunk, orrunkat az ablakhoz nyomjuk. Úgy tűnik, a színjátszóktól nem is olyan könnyű szabadulni. Leteszik lámpásaikat a fűbe, és elkezdik az előadást. Kinyitjuk az ablakot, és kidugjuk a fejünket.

- Jó estét kívánunk a nemes hölgyeknek! - kiáltja az egyik előadó. Almákkal zsonglőrködik, és mindegyikbe beleharap, amelyik a szája elé ér. Tele a szája. Nevetünk rajta.

- Kérem, Mrs. Nightwing... - könyörgünk.

Végül megadja magát. - Rendben - mondja nagyot sóhajtva. -Brigid! Tartsa a szemét az ezüstneműn, és senkit se engedjen be!

Kitódulunk a pázsitra. Szentjánosbogarak integetnek fényes szárnyukkal. Hűvös és nyugodt az este, örülünk a játéknak. Hiába tördelte a kezét olyan buzgón Mrs. Nightwing, ezek a színészek inkább bohócok, mint bűnözők. Az arcukat korommal festették feketére, a jelmezeik meg olyan elhasználtak, mintha már hosszú hetek óta vándorolnának Anglia útjain. Középen egy magas férfi egy Szent Györgyöt ábrázoló címert visel a tunikáján. Egy másik férfi keleti ruhában feszít, mint egy török basa. Egy harmadik talán valamiféle orvosnak öltözhetett. A sárkányjelmez alól két pár láb kandikál ki.

A színjátszók vezetője előlép. Magas, vékony fickó, ráférne egy alapos hajvágás. Arcvonásai élesek, mint a legtöbb sovány, éhező embernek. Egy jobb napokat is látott cilindert visel, a tunikája elszürkült. Fakardot szorongat a kezében. Az akcentusa és a beszédmódja képzett színészre vall.

- Miféle történetet szeretnének látni, ifjú hölgyek? Az édes szerelem meséjét? Vagy egy történetet tele kalanddal, a végén esetleg halállal?

A lányok izgatottan susognak. Valaki a szerelmes történetet kéri, de lehurrogják.

- Kaland és halál! - kiáltjuk. A romantikus lány lebiggyeszti az ajkát, de kit érdekel? A halál mindenképpen szórakoztatóbb.

- Akkor talán azt, amelyikben Szent György legyőzi a sárkányt? Amelyikben egy hercegnő kész feláldozni magát? Túléli? Vagy belehal? Ma éjjel megismerkedhetnek egy hőssel, egy doktorral, a Kétséggel, a török harcossal és természetesen a sárkánnyal. De először is, szükségünk lesz egy hercegnőre. Van-e önök között olyan, aki szívesen lenne a mi elátkozott hercegnőnk?

A lányok kezüket-lábukat törik, hogy őket válasszák. Integetnek és kiabálnak, miközben a színész fel-alá járkál, és szemrevételez bennünket.

- Maga ott, Tizian-vörös hajú hölgy! - Beletelik egy percbe, mire rájövök, hogy rám mutogat. Mivel én vagyok a legmagasabb, és nekem van a legvörösebb hajam, kilógok a sorból. - Megtisztelne bennünket azzal, hogy elvállalja a szűzies lány szerepét?

- Én...

- Ugyan, ne tiltakozz már! - mondja Felicity, és kilök a sorból.

- Ó, köszönöm, nemes hölgy! - Koronát tesz a fejemre. - A hercegnő!

A lányok csalódottak. Csak itt-ott csattan fel gyér taps.

- Kezdjük mesénket egy idilli városállamban, egy arany folyó partján. De mit látok? Nahát! Egy sárkány épített fészket!

A sárkányjelmezes férfiak előrenyomakodnak, és egy zászlócskával jelzik a tüzet.

- A város lakosai, akik rettegésben töltik mindennapjaikat, már nem vehetnek vizet a folyóból, annyira félnek a rettenetes sárkánytól. Szörnyűséges tervet eszelnek ki: feláldoznak egy hercegnőt, hogy a sárkány étvágyát kielégítsék! Mindennap egy hercegnőt!

A lányok szörnyülködni kezdenek. Néhányan felsikoltanak. Felicity elkiáltja magát: - Micsoda pech, Gemma! - A nagyobb lányok elnevetik magukat. Még Miss McCleethy és Mademoiselle LeFarge is kuncog ezen. Hogy szeretnek! Micsoda szerencse! A sárkány hamvasztó lehelete egyre közelebb ér hozzám.

A színész nem nyugszik bele, hogy az előadást ilyen triviális módon megszakítsák. Parancsoló hangja megremegteti a levegőt, libabőrös az egész karom. - A szép hercegnő segítségért kiált! - Rám mutat várakozón. Csodálkozó pillantásom próbára teszi a türelmét.

- Sikítson! - suttogja.

- Aáááááá.... ! - A sikoltás történetének legvérszegényebb

sikoltását produkálom.

A színész ingerültsége nyilvánvaló, hiába mosolyog a szakálla alatt. - Egy szűz lányt alakít, aki halni készül! A félelmetes sárkány tüzes lehelete csak centiméterekre van vörösarany fürtjeitől! El fog égni, mint a tűzifa! Sikoltson! Sikítson az életéért!

Egyszerű kérés, de túlságosan megalázottnak érzem magam ahhoz, hogy egy hangot is kiadjak. A tömeg izegve-mozogva vár. Talán emlékeztetnem kellene őket arra, hogy nem én akartam szerepelni. Egy velőtrázó sikoltás hallatszik, igazi, hangos! Beleborzongok. Ann az. Keze a homlokán, és sikít. Mintha Lily Trimble-t látnám.

A színészek felvidulnak. - Á, itt a mi hercegnőnk!

Előrehúzzák Annt, és megkoronázzák. Engem visszaküldenek a lányok közé, még csak meg sem köszönik az erőfeszítéseimet.

- Azért annyira nem voltam rossz! - morgok, amikor Felicity mellé állok.

Fee megpaskolja a karomat. Dehogynem.

Nem duzzoghatok sokáig, mert Ann elképesztően jó a szerepben. Ahogy nézem, el is felejtem, hogy Annt látom. Tényleg egy bajba került hercegnő áll előttem. Küzd és kegyelemért kiált, miközben a színészek megkötözik a csuklóját. Amikor a sárkányjelmez a közelébe ér, torkaszakadtából sikít.

- Hát senki sem menti meg ezt a hölgyet? Tényleg halálra szánták? - esdekel a színész vidáman.

Megfújnak egy rozsdás kürtöt. Inkább emlékeztet varjúkárogásra, mint fegyverbe szólításra. Megérkezik Szent György tollas sisakban.

- Ó! De csitt! Kit látok? Barát vagy ellenség? Ki tudja megmondani?

- Ez Szent György! - kiáltja az egyik lány.

A színész úgy tesz, mintha nem hallaná. - Nos, tudják-e, ki ez?

- Szent György! - kiáltunk mindannyian kacarászva.

- Ő lenne a hős... vagy a halál angyala?

- Hős! - Ugyan ki merészelné Anglia védőszentjét másképpen szólítani?

- Ó, hát megmentesz? - kiáltja Ann gyászosan. Tényleg nagyon jó, de a színész nem szereti, ha valaki lejátssza. Megragadja Ann karját.

- És a hercegnő, akin úrrá lett a rettegés, elájul.

Ann oldalra pillant, látom rajta, hogy ingerült, de mivel ezt kérik tőle, drámai sóhajjal elernyed a papírbilincsben. Szent György szembekerül a sárkánnyal.

- De mi ez? A hős tétovázik. A Kétség megtalálta az utat a szívéhez.

Egy színész, akinek arcára kétféle kifejezést festettek - egy

mosolyt és egy összeráncolt homlokot -, odalép Szent Györgyöt

játszó társa mellé. - A szűz menthetetlen. Miért áldozná fel magát érte?

Kifütyüljük.

A festett arcú színész a mosolygós arcát fordítja felénk: - Mindig

is így volt, a sárkány haragját csak egy szűz áldozattal lehet

lecsillapítani. Mernek mást mondani?

- Kétség mardossa hősünket - duruzsolja a magas színész. - Pont ilyen kedves hölgyek segítségére van szüksége, hogy meghallja a szíve hangját, és győzedelmeskedjen. Bátorítsák!

- Hajrá! - kiabálunk.

Szent György fontolóra veszi a dolgot, miközben a sárkány halk morgással Annhez közeledik. Még egyszer felkiáltunk, mire a hős kihúzza kardját. Vad csata kezdődik. A sárkányt ugyan legyőzi, de Szent György maga is megsérül. Az oldalát fogja, majd összerogy. Elhallgatunk.

- Mi ez? - kérdezi a színész tágra nyílt szemmel. - Hősünk is csapást szenvedett! Van itt orvos? - Semmi sem történik, és a színész, most már ingerülten, megismétli: - Azt kérdem, van-e itt orvos?

- Itt is vagyok. - A három fogú színésznek végre eszébe jut a szerepe. Előresiet, egyik kezével a fejére szorítja a kalapját, a másikban egy üvegcsét tart a magasba. - Én vagyok a jó doktor. És nálam van a varázsszer, mely által hősünk visszanyeri egészségét. De mivel varázslatról van szó, mindannyiunknak hinni kell benne, hinni!

A doktor ünnepélyesen körbeadja az üvegcsét, és mindenkit megkér, hogy adja hozzá a kívánságát. Aztán az üvegcsével a földön fekvő Szent Györgyhöz siet, és a szája elé teszi. A hős felpattan, mi pedig hangosan megéljenezzük.

- Hősünk magához tért! A varázslat életre keltette! És most nézzük a hercegnőt...

Szent György Annhez rohan. Arcon akarja csókolni, de elég egy hangos torokköszörülés Mrs. Nightwingtől, hogy meggondolja magát. Ehelyett kezet csókol neki.

- A hercegnő megmenekült!

Ann ragyogó mosollyal kel életre. Megint éljenzünk. A sárkányt játszó színészek is felkelnek, és csatlakoznak Annhez és Szent Györgyhöz. Úgy mozognak, mintha a bátor lovag és a szűz a szörnyön lovagolnának. Boldogan integetnek. A sárkány miákolni kezd. Felkacagunk. Minden jó, ha vége jó, és azt hiszem, mindannyian ezt akartuk. A színészek meghajolnak, mi pedig tapsolunk. A társulat vezetője a földre teszi a kalapját, és hozzájárulást kér, „akármennyi megfelel”. Mrs. Nightwing legnagyobb bánatára egymás után dobjuk a kalapba a pénzünket.

- Gyorsan, gyorsan! - mondja, és a Spence felé terelget bennünket. - Nehogy megfázzanak!

- Ann, nagyszerű voltál! - mondom, mikor csatlakozik hozzánk. Az arca kipirult, a szeme csillog. Jól áll neki a dicsőség.

- Amikor ott volt a sárkány, tényleg féltem! Borzongató volt! Akár minden éjjel el tudnám játszani, sohasem unnék bele! -Megcsóválja a fejét. - Ha most énekelhetnék Mr. Katznak, megtenném, és nem dobnám el a szerencsémet. De már késő. Elmentek.

Néhány kisebb lány mellénk ér, és gratulálnak Ann-nek, és azt mondják neki, hogy tökéletes hercegnő volt. Ann fürdik a dicséretben, és szerényen mosolyog minden lelkes szó hallatán.

A fülem hirtelen megtelik egy sziszegő hanggal. Olyan, mint amikor a gázlámpát a legerősebbre állítják. Nem kapok levegőt. Mintha valaki minden testrészemet egyszerre rángatná. Fejtetőre áll a világ. Lelassul az idő. A lányok is olyan lassan mozognak, hogy a hajszalagjaik ellenállnak a gravitációnak, amikor végtelen lassúsággal elfordítják a fejüket. Nevetésük mély és tompa. Ann szája olyan lassan mozog, hogy nem tudom leolvasni a szavait. Csak én mozgok rendesen. Mintha csak én lennék életben.

A fák felé fordulok, és teljesen ledermedek. A színészek sem lassultak le. Miközben az erdő felé tartanak, egyre halványabbnak tűnnek, végül már csak a körvonaluk látszik. Döbbent szemeim előtt változnak hollóvá. Elrepülnek, szárnyuk nyomasztóan verdes a nyugodt éjszakai égen. Megszűnik a feszítő érzés, de teljesen kimerültem, mintha mérföldeken át szaladtam volna.

Már hallom, mit mond Ann. - ... szerintem. Te mit gondolsz, Gemma? Gemma? Milyen furcsa képet vágsz!

Megragadom Ann karját. Felszisszen. - Gemma!

- Láttad? - zihálom.

- Mit kellett volna látnom?

- A színészek.. .ők... itt voltak... és aztán... madárrá változtak és elrepültek.

Ann szeme fájdalmasan felvillan. - Nem én akartam, hogy engem válasszanak helyetted.

- Micsoda? Nem, nem erről van szó! - mondom még halkabban. -Csak azt mondom, hogy az egyik pillanatban a színészek itt voltak, a másikban meg madárrá változtak, mint a... - mondom, és megdermedek - .. .mint a Pipacs Harcosok.

Ann a sötétséget fürkészi. A színészek lámpáinak fénye a fák között imbolyog, és minél inkább távolodik, annál kisebb lesz. - A madarak lámpással közlekednek?

- De én... én... - Nem fejezem be a mondatot. Már nem vagyok biztos abban, amit láttam.

- Ann Bradshaw? Miért nem mondtad eddig, milyen remekül játszol? - kiáltja Elizabeth. Martha és ő hízelegve a körükbe vonják Annt, aki boldogan velük tart.

Egyedül állok a pázsiton, és keresek valami jelet, valamit, ami bebizonyítja, hogy nem képzelődtem. De az erdő csendes. Eugenia hangja visszhangzik a fejemben: Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz mintha megőrültél volna. Megfordulok, és látom, hogy Miss McCleethy Mrs. Nightwinggel cseveg. Izzadság üt ki a homlokomon. Letörlöm.

Nem. Nem hallgatok bele abba, amiről beszélnek. Nem vagyok a gyaloguk, és nem vagyok őrült sem.

- A sötétségben másképpen látszanak a dolgok, Gemma -mondom magamnak vigasztalóan. - Semmi sem történt. Semmi. Semmi. Semmi.

Minden lépésnél megismétlem a szót, míg el nem kezdek hinni benne.

- Hát nem csodálatos? Mint a régi időkben! - lelkendezik Ann lefekvéshez készülődve.

- De igen - mondom, és a hajamat kefélem. A kezem még mindig reszket, így örülök, hogy Ann megint itt alszik velem egy szobában.

- Gemma - mondja, mert látja, hogy remegek -, én nem tudom mit láttál ott az erdőben, de biztosíthatlak róla, hogy nem volt ott semmi. Csak képzelted.

- Igen, igazad van - mondom. Ettől félek a legjobban.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

Mikor eljön a reggel, nem örülök neki. Nem csak a kialvatlanság miatt szenvedek. Nem érzem jól magam. Fáj minden csontom, a fejemet meg mintha gyapottal tömték volna ki. Úgy érzem magam, mint egy hosszú és megerőltető futás után: minden egyes lépés nagy erőfeszítésembe kerül. A körvonalak elmosódnak, beleolvadnak az engem körülvevő világba - a többiek mosolyába, a gyilkos napsütésbe és a tengernyi más, érzékelhető dologba -, míg magam sem tudom, hol végződöm én, és hol kezdődik az, ami már nem én vagyok.

De a többi lány a Spenceben izgatottan várja a jelmezbált. A főpróba előtt fel-alá járkálnak jelmezeikben. A tükröknél tolonganak a helyekért, de a lányok szerint mindent megér az a pillanat, amikor tollas-gyöngyös álarcban, hercegnőként vagy tündérként pillanthatják meg magukat. Csak a szemük és a szájuk látszik ki. Néhány fiatalabb lány egymásra vicsorog, karmot formálnak az ujjaikból. Ide-oda csapkodnak, mint a tigrisek.

Mrs. Nightwing lép be és tapsol. - Hölgyeim, kezdjük meg a próbát! - A tanárok a kislányokat terelgetik, megpróbálják szétválasztani a tigriseket a tündérektől. A padlóra ültetik őket, míg Mrs. Nightwing egy börtönparancsnok finomságával és bájával vezényli a próbát: - Miss Eaton, ne gyilkolja azt a zongorát, kezdjen el játszani! Hölgyek, a pukedlit olyan puha mozdulatokkal kell végrehajtani, mint amikor egy hópehely ér földet! Finoman! Finoman! Miss Fensmore, azt mondtam, hópehely, nem azt, hogy lavina! Miss Whitford, emelje fel a fejét, és énekeljen kicsit hangosabban, ha megkérhetném! Lehet, hogy a parketta élvezi az előadását, de megtapsolni biztosan nem fogja!

Amikor Mrs. Nightwing engem szólít, hogy szavaljam el a választott verset, görcsbe rándul a gyomrom. Képtelen vagyok kiállni eléjük, nem szeretek a figyelem középpontjában lenni. Kizárt dolog, hogy minden sorra emlékezzem. A lányok engem néznek, ki várakozóan, ki unatkozva, ki szánakozva. Mrs. Nightwing megköszörüli a torkát. Mintha a rajtot jelző pisztolyt sütötték volna el. Nekilódulok.

- „Rózsák rózsája, világszép virág..."

Mrs. Nightwing félbeszakít. - No de, Miss Doyle! Mi ez? Lóverseny vagy szavalat? - A lányok felvihognak. Néhány kistigris a szájára tapasztott kézzel kuncog.

Újra elkezdem, igyekszem úrrá lenni a hangomon, de a szívem úgy ver, hogy alig kapok levegőt. - „Ne verjenek meg nem vívott csaták, / Kiáltom én, s ők mennek csak tovább. / Harcból nincs béke, mindig félni kell, / Kinek szívébe vágydal énekel."

A kislányok ismét kuncogni kezdenek. Elhallgatok. Miss McCleethy megdorgálja őket neveletlen viselkedésükért, és azzal fenyegeti őket, hogy nem kapnak tortát, ha nem vigyáznak magukra. Mrs. Nightwing int, hogy folytassam.

- „Rózsák rózsája, világszép virág!/ Vak tenger árja mossa partod át. / Gyászkikötőben zeng egy égi hang,/ Hív az az édes, távoli harang...." Nyelek egyet, majd még egyet. Olyan várakozással tekintenek rám, hogy teljesen mindegy, mit és hogyan mondok, csalódást fog okozni. - Ööö... „Úgy fáj a szépség..."- Szeretném letörölni a szememben égő könnyeket, nem is értem, hogy miért akarok sírni.

- Miss Doyle? - kérdezi Mrs. Nightwing. - Drámai szünetet tart? Vagy katatón állapotba került?

- Ne-nem. Csak elfelejtettem, hol is tartok - mormolom. Ne sírj, Gemma, az isten szerelmére, itt ne! - „Úgy fáj a szépség! Így lehet örök,/ Lebeg fölöttünk, s a tenger fölött, / Hajóink szellem-vitorlája hull. / Egyenlő sorsot ígért rég az Úr. / Az ő csatáit vívjuk, míg szabad, / Így süllyedünk el csillagunk alatt. / Többé nem halljuk, szívünk hogy kiált, / Szorongva kérve éltet vagy halált."

A lányok nem túl lelkesen tapsolnak, amikor visszakullogok a helyemre. Mrs. Nightwing az orrára eresztett szemüvegén keresztül mered rám: - Ezen még dolgoznia kell, Miss Doyle. Többet vártam volna magától.

Mindenki többet vár tőlem. És mindenkinek csalódást okozok. Majd egy nagy skarlát „Cs” betűt tűzök a mellkasomra, hogy mindenki lássa, és ne várjon senki tőlem semmit.

- Igenis, Mrs. Nightwing - mondom, és megint könnyek égnek a szememben, mert mindennek dacára szeretném, ha elégedett lenne velem.

- Nos, jól van - hümmögi Mrs. Nightwing jóval kedvesebben. -Még gyakorolni fogja, ugye? Miss Temple, Miss Hawthorne és Miss Poole, szeretnénk megtekinteni a balettelőadást.

- Büszke lesz majd ránk, Mrs. Nightwing - csiripeli Cecily. - Mi nagyon sokat gyakoroltunk.

- Ezt megkönnyebbülve hallom - feleli az igazgatónő.

Az az utálatos Cecily. Azt hiszi, jobb mindenkinél. Vajon vannak-e neki is véres rémálmai? Vajon aggasztja-e bármi is ebben az életben? Begubózik a kis vackába, ahol nem érheti baj.

Cecily kecsesen siklik át a termen. A karjait védelmezően a feje felett tartja, mintha ezzel minden bajt elháríthatna magától. Nem tehetek róla, gyűlölöm az önelégültségét és a magabiztosságát. Azt kívánom, bárcsak én is olyan lehetnék, mint ő, és most már magamat is gyűlölöm ezért a gondolatért.

A varázslat átzuhog rajtam, nem tudom uralni. Cecily egy kecses piruett közben megbotlik. A padlóra zuhan, a bokája fájdalmasan a teste alá csavarodik, amikor nagy puffanással földet ér.

Mindenki felszisszen. Cecily keze hol vérző szája, hol duzzadó bokája felé kap, mintha nem tudná eldönteni, melyik fáj jobban. Sírva fakad.

- Szentséges úristen! - kiáltja Mrs. Nightwing. Minden lány Cecilyhez siet, kivéve engem. Csak állok, és nézem őket, a varázslat ólomként húzza le a lábamat. Valaki egy szalvétát ad Cecilynek, hogy letörölje véres ajkát. Cecily zokog, miközben Mrs. Nightwing korholva vigasztalja, és azt kéri tőle, hogy ne csináljon cirkuszt.

A bőröm még mindig bizsereg a varázslattól. Megdörzsölöm a karomat, remélve, hogy ettől majd elcsitul. A kiáltások, a döbbenet és a zűrzavar átveszik felettem az irányítást, és lentről - nagyon lentről - szárnyak verdesését hallom. Valami megcsillan a sarokban, a függöny mellett. Odamegyek. A nimfa az, akit a múlt éjjel láttam, amelyik kiszabadult az oszlopból. A függöny redőjében talált menedéket.

- Hát... hát te meg hogy kerülsz ide? - kérdezem tőle.

- Tényleg itt lennék? Látsz? Vagy csak a képzeleted játszik veled?

A fejem fölé reppen. Megpróbálom elkapni, de a levegőt markolom.

- Vicces, amit azzal a halandóval tettél - vihogja. - Tetszett!

- Nem volt vicces - mondom. - Szörnyűség volt.

- Te buktattad fel a varázslattal. Nagyon erős vagy.

- Nem akartam felbuktatni!

- Miss Doyle? Maga meg kivel cseveg? - kérdezi Mademoiselle LeFarge. A lányok már nem foglalkoznak Cecilyvel. Mindenki engem bámul.

Felnézek, de nincs ott senki. Csak a függöny. - Én... én...

A terem másik végében Miss McCleethy hol rám, hol Cecilyre néz. Az arcán riadalom fut át.

- Te tetted, ugye te voltál? - zokogja Cecily. A szemében kendőzetlen rettegés. - Nem tudom, hogyan csinálta, Mrs. Nightwing, de ő volt az! Gonosz, gonosz lány!

- Gonosz... - kacarássza a nimfa a fülembe.

- Hallgass már el! - kiáltok rá.

- Miss Doyle? - szól Mademoiselle LeFarge. - Kivel...

Nem válaszolok neki, és engedélyt sem kérek a távozásra. Kirohanok a teremből, le a lépcsőn, ki az ajtón, és nem érdekel, hány száz rossz pontot kapok ezért, és az sem, ha életem végéig padlót kell súrolnom a magaviseletem miatt. Elrohanok a megdöbbent munkások mellett, akik új mészkövekkel próbálják láthatatlanná tenni a Keleti Szárny múltját. Egészen a tóig rohanok, ahol összerogyok a fűben. Összegömbölyödve fekszem az oldalamon, levegő után kapkodok, és a könnyeimtől csillogó hosszú fűszálak erdején keresztül nézem a tó vizét.

A fák takarásából egy félénk, barna kanca lép elő. Az orrát a víz alá nyomja, de nem iszik. Közelebb merészkedik hozzám. Óvatosan méregetjük egymást, mint két elveszett lélek.

Amikor mellém ér, felismerem: Freya az. Erős hátán nyereg. Ha lovagolni fognak rajta, hol van a lovasa?

- Üdv! - szólítom meg. Felhorkant, és nyugtalanul lehajtja a fejét.

- Na, gyere! - mondom, és megragadom a kantárszárat. - Most szépen hazamegyünk.

A cigányok sohasem örülnek, ha jönni látnak, de most kifejezetten elsápadnak, amikor megpillantanak. Az asszonyok a szájuk elé kapják a kezüket, mintha kikívánkozó mondandójukat akarnák visszaszorítani. Az egyikük Kartikért kiált.

- Freya, te rossz kislány! Úgy aggódtunk miattad! - mondja Kartik, és a ló orrához dugja a fejét.

- A tónál találtam rá - mondom hűvösen.

Kartik megsimogatja Freya orrát. - Hol voltál? És hol van Ithal? Őt nem látta, Miss Doyle?

- Nem - mondom. - Egyedül volt. Eltévedt. - Rokonlélek.

Kartik komoran bólint. Freyát a cölöphöz vezeti, és zabot ad neki,

amit a ló azonnal felfal. - Ithal tegnap éjjel lovagolni ment, és nem tért haza.

Elena anya a saját nyelvükön mond valamit a többieknek. A cigányok kényelmetlenül feszengenek. A nők felsírnak.

- Mit mondanak? - súgom Kartiknak.

- Azt mondják, lehet, hogy Ithal már átlépett a szellemvilágba. Elena anya ragaszkodik ahhoz, hogy minden holmiját égessük el, nehogy visszajárjon kísérteni.

- Ön is azt hiszi, hogy meghalt? - kérdezem.

Kartik vállat von. - Miller emberei megmondták, hogy igazságot tesznek rajtunk. Fel fogjuk kutatni a nyomát. De ha Ithal nem tér vissza, a cigányok mindenét elégetik majd.

- Biztos vagyok benne, hogy visszatér - mondom, és elindulok a tó felé.

Kartik követ. - Már jó néhány napja felkötöttem a kendőt a repkényre. Vártam, hogy eljöjjön.

- Nem jövök többé - mondom neki.

- Az örökkévalóságig büntetni akar?

Megállok, és szembefordulok vele.

- Beszélnem kell magával - mondja. Sötét karikák vannak a szeme alatt. - Megint előjöttek az álmok. Egy kietlen tájon vagyok. Van ott egy fa, olyan tízembernyi magas, ijesztően fenséges. Látom Amart és a holtak seregét. Úgy harcolok velük, mintha a lelkem tisztasága múlna rajta.

- Hagyja abba! Nem akarok többet hallani! - mondom, mert kimerültnek érzem magam. Megölnek még ez árnyak! - jut eszembe az a vers, amit Miss Moore-tól tanultunk sok-sok hónappal ezelőtt. -„Shalott asszonya.”18

- Ön is ott van az álomban - mondja Kartik csendesen.

- Tényleg?

Bólint. - Mellettem áll. Együtt harcolunk.

- Ön mellett? - ismétlem.

- Igen - mondja.

A nap sugara pont úgy vetődik az arcára, hogy apró aranycsillagokat látok a szemében. Olyan őszintének tűnik, hogy egy másodpercre szeretném letenni a fegyvert, és megcsókolni.

- Akkor nincs miért aggódnia - felelem, és hátat fordítok neki. -Mert egészen bizonyosan csak álomról lehet szó.

Ha azt mondom, hogy Mrs. Nightwingnek nincs ínyére a viselkedésem, az körülbelül olyan, mintha azt állítanám, hogy Marie Antoinette nyakát megkarcolta a bárd éle. Az igazgatónő harminc büntetőpontot ró ki rám, és mellékbüntetésként egy hétig a rendelkezésére kell állnom. Azzal kezdi, hogy rám bízza a könyvtár takarítást.

Nem sejti, hogy számomra ez nem büntetés, mert a könyvek társaságában mindig felvidulok.

Csukási József fordítása, 1882

McCleethy kopogás nélkül ront be a szobámba, és leül az egyetlen székre. - Nem jött vacsorázni - mondja.

- Nem érzem jól magam - válaszolom, és az államig húzom a takarót, mintha az megvédhetne a kérdéseitől.

- Kivel beszélgetett a bálteremben?

- Senkivel - vágom rá, és nem nézek a szemébe. - Gyakoroltam.

- Azt állítja, hogy nem akarta Cecilyt felbuktatni.

Várja a reakciómat. Hanyatt fekszem, és a mennyezeten levő foltot bámulom, ahonnan lepergett a festék.

- Miss Temple bokája megsérült. Nem fog balettozni a jelmezbálon. Milyen kár! Pedig igazán jól csinálta. Miss Doyle, lenne olyan udvarias, hogy rám néz, amikor magához beszélek?

Az oldalamra fordulok, és átnézek rajta, mintha üvegből lenne.

- Hagyja a színlelést, Gemma! Tudom, hogy a varázslat még önnél van. Ön miatt bukott fel Cecily? Nem azért jöttem, hogy megbüntessem. De tudnom kell az igazságot.

Megint elfog az az érzés, hogy szeretnék mindent elmondani neki. Megkönnyebbülhetnék. De ismerem McCleethyt. A bűvkörébe von. Elvarázsol. Azt mondja, hogy az igazat akarja hallani, pedig csak azt akarja, hogy bebizonyosodjon, neki volt igaza, hogy elmondhassa, miben tévedek. Nem bízhatok meg benne. Senkiben sem bízhatok meg. Nem árulom el Eugéniát.

Megint a hátamra fordulok, és érdeklődve bámulom a mennyezet foltjait. Szeretném lekaparni a vakolatot. Kopasz léceket akarok, hogy újrafesthessem őket. Valami más színre. Legyen a mennyezet teljesen más.

- Elesett - mondom, és a hangom üresen kong.

Miss McCleethy sötét pillantást vet rám, méreget, ítéletet mond. -Tehát baleset volt?

Nagyot nyelek. - Baleset.

Lehunyom a szemem, alvást tettetek. Egy örökkévalóságnak tetsző idő telik el, mire meghallom, hogy a szék megnyikordul a padlón, ami azt jelzi, McCleethy távozni készül. Léptei csalódottan koppannak.

Alszom. Nyugtalan az álmom, fekete homokon és friss füvön szaladok. Nem számít, hogy merre futok, nem érem el, amit akarok. Arra ébredek, hogy Felicity és Ann fölém hajol. Megriadok.

- Ideje ellátogatni a birodalmakba - mondja Felicity. A szeme várakozással telve csillog. - Már jó ideje nem jártunk ott, igaz, Ann?

- Érzem is - ért vele egyet Ann.

- Rendben, csak adjatok egy kis időt!

- Miről álmodtál? - kérdezi Ann.

- Nem emlékszem. Miért?

- Sírtál - mondja.

Az ujjammal megérintem nedves arcomat. Felicity idedobja a köpenyemet. - Ha nem indulunk el azonnal, megőrülök.

Megkötöm a köpenyt az állam alatt, könnyektől csillogó ujjamat pedig a zsebembe rejtem. Mintha nem is lennének könnyeim.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

Amint belépünk a Határvidékre, érzem a változást. Kézzel fogható a rendetlenség. A bokánk elsüllyed az indák között. A varjak fekete foltokként ülnek a fenyőfák legmagasabb ágain. Amíg a kastély felé tartunk, követnek, egyik ágról a másikra ugrálva.

- Mintha figyelnének - suttogja Ann.

Nem halljuk a gyári munkáslányok szokásos üdvözlő kiáltásait sem.

- Hát ezek meg hol vannak? Hol van Pip? - kérdezi Felicity, és meggyorsítja a lépteit.

A kastély teljesen elhagyatott. Pont olyan, mint odakint. Mindent benőtt a gaz. A virágok elszáradtak, a lilás szirmok között férgek tekergőznek. Belelépek valami korpaszerűségbe, undorodva rántom fel a lábamat.

Keresztülbóklászunk az indákkal benőtt termeken, szólongatjuk a lányokat, de senki sem felel. Halk mocorgást hallok az egyik függöny mögül. Félrehúzom. Wendy van ott, az arca mocskos és könnyes. Az ujjai kékek.

- Wendy? Mi történt? Miért rejtőztél el?

- Kis'szony, a sikoltozás miatt - szipogja. - Először csak halk vót. De most már mindig hallom.

Felicity benéz a többi függöny mögé. Hátha csak bújócskáznak a lányok. - Aki bújt, bújt, aki nem, nem, megyek! Pip? Pippa Cross? -Az ajkát biggyesztve lerogy a trónra. - Hol vannak ezek?

- Olyan, mintha eltűntek volna - mondja Ann, és kinyit egy ajtót, de a repkényen kívül semmit sem látni.

Wendy megborzong. - Néha felébredek, és úgy érzem, csak magam vagyok itt.

Kék foltos ujjai egy bogyókkal teli kosár felé rebbennek. Ezeket még Pip gyűjtötte. Ezek miatt a bogyók miatt ítéltetett arra, hogy itt vegetáljon. Észreveszem, hogy Wendy szája is kékesen fénylik.

- Wendy, ettél a bogyókból? - kérdezem.

Az arcán félelem tükröződik. - Csak ez volt itt, kisasszony, és nagyon éhes voltam.

- Ne félj! - mondom neki, mert mást úgysem lehet tenni.

- Felmegyek a toronyba szétnézni - mondja Fee, és hallom gyors lépteit az omladozó lépcsőfokokon.

- Nagyon félek, kisasszony - mondja Wendy, és megint elerednek a könnyei.

- Ugyan, ugyan - nyugtatgatom, és megveregetem a vállát. - Itt vagyunk. Minden rendben lesz. És mi van Mr. Darcyval? Hol a fürge kis barátod?

Wendy ajka megremeg. - Bessie aszongya, hogy kirágta magát a ketrecbűl és megszökött. Hívom, hívom, de nem gyün.

- Ne sírj! Nézzük, hátha sikerül előcsalogatni! Mr. Darcy! -kiáltom. - Nagyon, nagyon huncut kisnyuszi vagy!

Minden helyet megnézek, ahová egy játékos kisnyúl elbújhat - a kosarakban, a penészes szőnyegek alatt, az ajtók mögött. Megpillantom a ketrecet a kápolna oltárán. Semmi jelét nem látom annak, hogy a rácsokon keresztülrágta volna magát egy kisnyúl. A ketrec ajtaja ugyanis tárva-nyitva áll.

- A barátaidat keresed? - A tündér teste felfénylik egy sötét sarokban. - Talán visszamentek a Télvidékre.

Felicity pont ebben a pillanatban robban be a terembe. - Pippa sehová sem menne nélkülem.

- Biztos vagy ebben? - kérdezi a szárnyas lény.

- Igen - mondja Fee, de elsötétül az arca, miközben a Télvidéket fürkészi.

- Jön valaki - mondja a tündér. Villámgyorsan kirepül a kastélyból. Felicity, Ann és én az erdőig üldözzük. A szederfal másik oldalán egy porfelhő közelít felénk. A kentaurok. Hirtelen megállnak, nem mernek a Határvidékre lépni.

Az egyik kentaur átsüvölt a tüskék között. - Philon hívat, papnő.

- Miért? Mi történt?

- Creostusról van szó. Meggyilkolták.

Az olajfa alatti barlangban, ahol a Rend rúnáit egykoron őrizték, ott fekszik kiterítve Creostus, élettelen karjai teste két oldalán hevernek. A szeme nyitva van, de nem lát. Az egyik keze egy tökéletes pipacsvirágot markol. Olyan vörös, mint a seb a mellkasán. Creostus és én nem voltunk barátok - nehezen viseltem a dühkitöréseit -, de annyira tele volt élettel... Szinte elviselhetetlen így holtan látni.

- Mit tudsz a történtekről, papnő?

Alig tudom levenni a pillantásomat Creostus opálos szemeiről. -Pár perccel ezelőttig semmit sem tudtam róla.

- Hazug! - kiáltja Neela, és felszökken egy sziklára. - Tudod, hogy ki tette! - Átváltozik Ashává, látom a narancssárga szárit, a sebes lábakat és a sötét szemet.

- Úgy gondoljátok, hogy a Hadzsín tette? - kérdezem.

- Te is tudod, hogy ők voltak azok! Creostus meg akart alkudni velük a pipacsokról. A törzs egy egész vékával becsapta. Most meg itt találjuk egy pipaccsal a kezében. Ki más lehetne ezért felelős? A mocskos Hadzsín, a Rend segítségével!

Neela hangja elcsuklik a fájdalomtól. Szeretetteljesen megsimogatja Creostus arcát. Sírva a mellkasához bújik, szinte betakarja az élettelen testet.

Ekkor a Gorgó szólal meg a folyóról. - Lehet, hogy a Rend néha keménykezű, de nem gyilkosok. És arról se feledkezzetek meg, hogy a Rend tagjai jelenleg nem léphetnek be a birodalmakba! Itt nincsen hatalmuk.

Neela rám vicsorog. - Én viszont láttam a papnőt, a Templomba tartott, egyedül!

- Neela igazat beszél, mi is vele voltunk. Mi is láttuk a papnőt -teszi hozzá egy másik kentaur.

- Hazudsz! - kiáltja Fee, és a védelmemre kel. De elpirulok, ami nem kerüli el Philon figyelmét.

- Igaz ez, papnő?

Végem van. Ha elmondom neki, amit tudok, hűtlenséggel fognak vádolni. Ha hazudok, de később rájönnek az igazságra, még rosszabb történhet velem.

- Tényleg voltam a Templomnál, egyedül - mondom. - De nem a Hadzsínnal találkoztam. Kirkével.

- Gemma... - suttogja Ann.

Philon szeme tágra nyílik. - Az árulóval? Hiszen ő halott! Te magad ölted meg.

- Nem - mondom. - Életben van. Az örökkévalóság kútjának foglya. Találkoznom kellett vele, meg kellett tudnom mindent a Télvidékről, és...

Moraj fut át a tömegen. Közelebb nyomakodnak. Felicity ijedten tekint rám.

Neela felkel, a hangja remeg a dühtől, szája tébolyodott mosolyba torzul: - Megmondtam neked, Philon! Megmondtam, hogy nem bízhatunk benne! Hogy el fog árulni bennünket, mint a többi! De te nem hallgattál rám! És most Creostus halott! Halott! - kiáltja, és a kezébe temeti az arcát.

- Tehát a Rendnek e tagja a Templomban tartózkodik. A Hadzsínnal - mondja Philon.

- Nem, nem egészen így van. És nem is a Rend tagja. Semmi közük hozzá...

- És neked? - morran a kentaur.

Neela a tömeghez intézi a szavait. Nincsenek könnyek a szemében. - Hinnétek-e egy hazug szavában? Láthatjátok, még a barátai sem tudtak arról, mit művel a hátuk mögött. A Rend papnője és a hazug összejátszottak a Hadzsínnal, hogy átvegyék az uralmat! Talán Creostus túl sokat tudott. Ezért gyilkolták meg! Philon! Hát nem követeled az igazságot?!

Mindenki Philon felé fordul - a kentaurok, az erdei népek, a Gorgó. Philon lehunyja macskaszerű szemét, és mélyet sóhajt. Amikor újra kinyitja, van valami szigorú határozottság a szemében, ami megijeszt.

- Papnő, megilletett az ártatlanság vélelme. Megvédtelek a népem előtt. Cserébe semmit sem adtál nekünk. Most a népem élére állok, és mindent megteszek, hogy megvédjem azt, ami a miénk. Nyim nyatt e volaret.

A kentaurok vállukra emelik halott testvérük testét.

- Philon, kérlek! - esedezem.

A lény hátat fordít nekem. Egyesével, mintha ajtókat csuknának be, az erdei népek is elfordulnak tőlem. Csak Neela vesz rólam tudomást. Követi az övéit, de a barlang bejáratánál visszafordul. Az arcomba köp.

Felicity vadul ránt egyet rajtam. - Beszéltél Kirkével?

- Válaszokat akartam. Tudnom kellett, mi folyik a Télvidéken -mondom. - Csak tőle kaphattam választ a kérdéseimre... a kérdéseinkre.

- Kérdéseink? - mondja Felicity, és szinte átszúr a tekintetével. Ann megfogja a kezét. - Kirké semmit sem tesz ingyen. Mit adtál neki? - követeli Felicity.

Amikor nem felelek, Ann szólal meg: - Varázslatot.

Felicity durván felnevet. - Az nem lehet! Mondd, hogy nem igaz!

- Szükségem volt a tudására! Biztonságban átvezetett bennünket a Télvidéken, vagy nem? - mondom, és tudom, halovány mentséget találtam.

- De hiszen valószínűleg ő ölte meg Wilhelmina Wyattet! Ez nem jutott eszedbe? - kaffogja Fee, rajtam pedig hideg borzongás fut át. Meséltem Kirkének Eugéniáról és a fáról. Mi van, ha...

- Nem is úgy volt - mondom bizonytalanul.

- Bolond vagy! - rikácsolja Felicity.

Nagyot lökök rajta. - Ha ilyen okos vagy, ha ennyire tudod, mit és hogyan kell tenni, talán jobb lenne, ha nálad lenne a varázslat!

- Bárcsak nálam lehetne! - morogja összeszorított fogai között. -Pippel és a barátaimmal kötnék szövetséget, nem pedig az ellenséggel!

- Jaj, de bízol Pipben! Szerinted mégis hol van akkor most?

Felicity váratlanul pofon üt. Az ütést még a lábujjaimban is

érzem. Felrepedt az ajkam. A nyelvemen érzem a vér ízét, és felizzik bennem a varázslat. Amikor Fee keze a kardjához ér, messzire repítem tőle.

- Nem én vagyok az ellenség - mondja halkan.

Egész testemben remegek. Minden erőmet össze kell szednem, hogy a varázslatot visszaszorítsam. Olyan remegős, hányingerrel járó érzést hagy maga után, mint amikor az ember napokig nem alszik. Egymással szemben állunk, Fee és én, és egyikünk sem hajlandó bocsánatot kérni a másiktól. Görcsbe rándul a gyomrom. Hátat fordítok neki, és egy bokorba hányok. Felicity elindul a Határvidékre vezető ösvényen.

- Nem kellett volna ezt mondanod Pipről - korhol Ann, és felém nyújtja a zsebkendőjét.

Ellököm a kezét. - Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek és mit

ne!

Ann csak egy pillanatig tűnik sértődöttnek. Jól begyakorolta már, hogyan rejtse el a valódi érzelmeit. Ezt a kört én nyertem, de gyűlölöm magam érte.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

Pippa és a lányok a kastély régi kápolnájában vannak, amikor visszatérünk. Pippa egy kövér bogyókkal teli kosár tartalmát válogatja át, a gyümölcsöt egy kehelybe dobálja, amelyet most talált. A lányok elhanyagoltabbnak tűnnek, mint korábban. A hajuk fénytelen, az arcszínük, ha a fény egy bizonyos szögben esik rájuk, olyan márványosan sárga, mint a romlott gyümölcs.

Pippa egy vidám dallamot dúdolgat. Amikor meglátja borús arcunkat, elhallgat. - Mi a baj? Mi történt?

Felicity mérgesen rám mered, de sem ő, sem Ann nem árulja el, hogy mit tettem. Lüktet a fejem, és a hónom alá kell szorítanom a kezemet, hogy megállítsam a reszketést.

- Creostust meggyilkolták - mondom röviden.

- Ó, csak ennyi? - mondja. Újra a gyümölcsök fölé hajol. Mae és Bessie fel sem néz. Dühítő a közönyük.

- Az erdei népek kiközösítettek.

Pippa vállat von. - Azok nem számítanak. Nem igazán.

- Először én is így gondoltam, de tévedtem. Szükségem van rájuk.

- Azokra a rémséges teremtményekre? Te mondtad, hogy átjártak a mi világunkba, és embereket ragadtak el játékszernek. Visszataszító! - Pippa felcsippent egy penészes bogyót, és egy rongyra pottyantja a többi rohadt gyümölcs közé.

- Igen, az. Nekem sem tetszik. Lehet, hogy meg is mondom nekik. De Philon még sohasem hazudott nekem. Amikor segítségre volt szükségem, a szövetségesem volt. Csak annyit kértek cserébe, hogy hadd hallassák a hangjukat, hogy ők is részt vehessenek saját maguk kormányzásában, és én csalódást okoztam nekik. - Próbálok egyenletesen lélegezni, és a varázslat lenyugszik kissé.

- Nos - mondja Pippa, és leporolja a szoknyáját -, még mindig nem értem, miért van szükséged rájuk, amikor itt vagyunk neked mi. Bessie, drágám, elvinnéd ezeket?

Bessie felkapja a gyümölcsös kosarat. Vágyakozva néz rá. - Hogy lehet, hogy a teremtmények hátat fordítottak magának?

Hirtelen szűk lesz a terem. Felicity és Ann kerüli a tekintetemet.

- Azt gondolják, hogy az Érinthetetleneknek és nekem is közöm volt Creostus halálához.

- Hát, ez nagyon furcsa! - mered rám Bessie. - Már miért gondolnák ezt?

- Gemma titokban tárgyalt Kirkével - árul el Felicity.

- Jaj, Gemma! - korhol Pippa. Ibolyaszínű szeme megvillan, és ugyanabban a pillanatban el is veszíti a színét. A télvidékiek üveges, kékesfehér pillantásával bámul rám. Megfagy az ereimben a vér.

- Ki az a Kirké? - kérdezi Mae.

- A leggonoszabb gonosztevő - magyarázza Pippa. - Meg akarta ölni Gemmát. Mindent megtenne azért, hogy bitorolhassa a Templom varázslatát, és uralkodhasson a birodalmak felett. Nem szabad megbízni benne - mondja Pippa, és majd felnyársal a tekintetével. - És azokban sem szabad megbízni, akik szövetkeznek vele. Mert nincs rosszabb annál, mint amikor egy hazug ember elárulja a barátait.

- Nem árultam el senkit! - kiáltom, és az erő, amelyet eddig lecsendesítettem magamban, újra felágaskodik. Le kell ülnöm.

Felicity karba tett kézzel Pippa mellé lép. - Hol voltatok? -kérdezi halkan.

Pippa vállat von. - Bogyókat gyűjteni.

- Az erdőben is kerestünk benneteket - üti tovább a vasat Felicity.

- A jelek szerint nem a megfelelő helyen.

Bessie is Pippa mellé lép. Egy fejjel magasabb Felicitynél. -Valami gond van, Miss Pippa?

Pippa nem siet a válasszal. Ugyan, ugyan, Bessie! Ne butáskodj, minden rendben van! Fenyegetően hallgat, élvezi a csendben rejlő hatalom ízét.

- Nincsen. Köszönöm, Bessie. - Csípőre tett kézzel Fee-hez fordul. -Én is kérdezhetném, hogy hol jártatok, de gondolom, túl elfoglaltak voltatok mostanában. Odaát.

- Pip... - Felicity megpróbálja megfogni Pippa kezét, de az nem engedi. Elhúzza. - Ajándékot hoztam neked - mondja Fee reménykedő hangon. Egy barna papirosba burkolt vékony csomagocskát nyújt Pippa felé.

Pippa szeme felfénylik, amikor kibontja a csomagot. Három strucctoll van benne.

- Hogy te is debütálhass - mondja Felicity lágyan.

- Ó! Jaj, de gyönyörűek! - Pippa Felicity nyakába borul, aki végre elmosolyodik. Bessie a gyümölcsöskosárral átnyomakodik a termen, majdnem feldönti szegény Mercyt.

- Segítenél feltenni őket? - kérdezi Pippa.

Felicity egy az oltárról elcsent gaz szárával Pippa hajába tűzi a tollakat.

- Hogy festek? - kérdezi Pippa.

- Gyönyörű vagy - krákogja Felicity.

- Jaj, milyen varázslatos! Pont erre van szükségünk, hogy felviduljunk kissé! Egy bál! Minden lány debütálni fog ma este! A legnagyszabásúbb bált rendezzük meg - ilyet még nem látott a világ! Mae? Mercy? Ki tart velem? Bessie, te is játszol, ugye?

A lányok izgalmukban ugrabugrálni kezdenek. Mae nadragulyát tép a falról, és a füle mögé dugja. Egy féreg pottyan a földre, és hirtelen nem tudom, hogy a nadragulyáról vagy a füléből esett-e ki.

- Gemma? - szólít Pippa, és felém nyújtja a kezét. - Te is részt veszel a bálunkon?

Creostus halála sötét árnyékot vet a hangulatomra. Életemben először nem vidít fel a bál gondolata sem. Nem akarok elfeledkezni a gondjaimról, nem akarom pótcselekvésekkel hamis illúziókba ringatni magam.

- Nem vagyok valami fényes hangulatban. Nélkülem kell báloznotok.

Várom, hogy vitába szálljon velem. Ajakbiggyesztést, könnyeket várok, meg hogy könyörögjön, változtassam a kastélyt a Tadzs

Mahallá, és varázsoljak a szoknyáinkból divatos párizsi ruhákat. De Pippa ragyogóan mosolyog.

- Jól van, Gemma kedves, te csak pihenjél! Majd én mindent előkészítek!

Lehunyja a szemét, karját a kastély ősi tetőgerendái felé emeli. Eksztatikus mosolyra húzódik a szája. A teste megremeg, amikor a kastély változni kezd. Az ablakokról eltűnik a mocsok, ragyognak a fényben. Az indák visszahúzódnak, elég helyet adva a táncnak. A penész eltűnik a falakról és a mennyezetről, helyette sötétlila bogyók és amarillisz borítja be őket.

Ann döbbenten forgolódik a kápolnában. - Hogy csináltad?

- Úgy tűnik, a varázslat is változik. Már nem csak Gemma bír hatalommal - feleli Pippa.

- Hát, ez különös - mondja Felicity kissé szomorúan. - Te is tudsz adni belőle másoknak, mint Gemma?

Pippa egy fürtnyi bogyóról leválasztja a legnagyobbat, és bekapja.

- Nem. Még nem. De amikor annak is eljön az ideje, haladéktalanul megosztom majd másokkal. És most készüljünk a bemutatkozásra!

- Pippa - mondom neki élesebben, mint szeretném -, válthatnék veled néhány szót?

Pip a többi lány felé grimaszol, és a szemét forgatja. Mind rajtam nevetnek. - Csak egy perc - mondja. - Gyakoroljátok a meghajlást, amíg nem jövök!

Pip és én felmászunk a csigalépcsőn. Meglátok egy pókhálóba tekeredett kisegeret. Alig-alig mozog selyemgubóra emlékeztető csapdájában, tudja, milyen sors vár rá. A lépcső tetején megborzongat a fagyos levegő. A távolban a Télvidék árnyai hívogatnak. De ma éjjel nem hat rám a szirének éneke. Creostus kihűlt testének emléke még frissen él bennem.

Pippa az ablaknál áll. A Télvidék felől gomolygó köd körülveszi az alakját, és titokzatos félmosolyával még annál is gyönyörűbb, mint amilyen lenni szokott.

- Látom, Gemma, nem örülsz túlságosan.

- Csak össze vagyok zavarodva. Hogyan tettél szert a hatalomra? Napok teltek el, mióta én...

- Ehhez neked nincsen közöd - mondja, és kihallom a gyűlöletet a hangjából. - A varázslat gyökeret vert bennem. Nem tudom elmagyarázni, hogy hogyan. De neked örülnöd kellene. Örülnöd kell. Már nem vagy egyedül.

Kellene. Ez a szó arra való, mint a fűző: helyrehozza, ami nem tökéletes. Pippa kihajol az ablakíven, kitárja a karját, és hagyja, hogy a Télvidékről fújó szél belekapjon a ruhájába.

- Jaj, milyen jó érzés! - nevetgél.

- Pip, gyere be! - mondom aggódva.

A szeme tejfehérre vált. - Miért? Semmi sem történhet velem! Halhatatlan vagyok!

Ellép az ablaktól. Hullámos haja felborzolódott. - Gemma, szeretném, ha tudnád, hogy bár nincs ínyemre, hogy Kirkével szövetkeztél, készen állok arra, hogy megbocsássak neked.

- Te..., hogy megbocsáss... nekem? - mondom lassan.

- Igen. Mert újjászülettem, és már mindent tisztán látok. Változások lesznek. - Mosolyog és megpuszil. Bizsereg a bőröm az érintésétől.

- Pip, miről beszélsz?

A szemei délibábként ragyognak - ibolya, kékesfehér, ibolya, kékesfehér -, és már magam sem tudom, mi a valós és mi a csalfa remény a sivatagban.

- Nekem is volt látomásom. A birodalmakból egy új királyság emelkedik majd fel. Aki nincs velünk, az ellenünk van. És természetesen ott vannak azok, akik alkalmatlanok az új életre: a betegek és a szegények. Akikből igazából sohasem lesz senki. -Megkeményedik az arca. - A degeneráltak.

Pip a karomba csúsztatja az övét. Legszívesebben leráznám és elfutnék. - Bevallom, nem tudom, mit csináljak azzal a szerencsétlen Wendyvel - mondja sóhajtva. - Nagy teher rajtunk.

Csak suttogni tudok. - Hogy érted ezt?

Pip gyümölcsfoltos ajka megrándul. - Sikoltozást hall, amikor nincs is ott semmi. Egyikünk sem hall semmit. Már mondtam neki, hogy hagyja abba. Meg is pofoztam.

- Megütötted Wendyt?

Pippa elszántan folytatja: - Megijeszti a többi lányt, és akkor senki sem akar játszani. Nincs is semmiféle sikoltozás, csak makacs a lány.

- Az, hogy te nem hallod, nem jelenti azt, hogy nincs.

Pip arcát gyerekes mosoly deríti fel, ez is szokása. - Jaj, Gemma! Mikor jössz velem megint a Télvidékre? Olyan szórakoztató, nem? Az az utazás a hajón a szoroson át! Átkelni a pusztaságon, és megállni a Holtak Fájánál, ami elsuttogja nekünk, kik vagyunk valójában, és mi lehet belőlünk!

- Nekem nagyon úgy tűnik, hogy te nélkülünk is jártál ott.

Visszatér a furcsa félmosoly. - Természetesen nem. Nem mennék

nélkületek.

Fagyos fuvallat járja át a tornyot. Egy borzalmas gondolat fészkeli be magát az agyamba.

- Mi történt Mr. Darcyval? - kérdezem suttogva, és szinte csodálkozva veszem tudomásul, milyen gyorsan rebben a szívem.

Pip hosszasan a szemembe néz. - Csak egy nyúl volt. Senkinek sem hiányzik.

Vidám kacagás hangja szűrődik fel odalentről. Valaki kiált: -Gyerünk már, Pip! - Pippa elvigyorodik.

- Várnak az alattvalóim.

Elindul lefelé a lépcsőn, és csak akkor fordul meg, amikor nem hallja a lépteimet maga mögött. - Te nem jössz?

- Nem - mondom. - Nem akarok táncolni.

Pip szeme megint a Télvidék színét veszi fel. - Kár.

Amikor elhagyom a tornyot, a kápolnában gyülekeznek. Felicity és Pip uralkodóként trónol. Pippa kezében egy bot van, úgy tartja, mintha jogar lenne, és az a köpeny van a nyakában, amit Felicitytől kapott néhány hete. Mintha évek teltek volna el a boldogabb idők óta. Ann felerősíti Mercy uszályát. Mae hosszú kesztyűt húz, Bessie pedig összecsukja elefántcsont legyezőjét. Csak Wendy álldogál egyedül, kezében Mr. Darcy üres ketrecével.

- Végre itt a lehetőség, hogy igazi úrihölgy váljon belőletek! Senki sem mondhatja, hogy nem vagytok ugyanolyanok, mint a legúribb úrinők! - kiáltja Pippa.

A lányok szeme ragyog. Pippa büszkén viseli a strucctollakat. Élvezi a debütálást, amely a mi világunkban nem jutott ki neki.

- Miss Bessie Timmons! - kiáltja Fee, és felnyögnek a falak. Az illúzió leple alatt az indák folytatják alattomos támadásukat.

A lányok egyesével Pip elé járulnak. Mélyen meghajolnak előtte, ő pedig biccent egyet a fejével, és int, hogy felkelhetnek. Amikor a lányok hátrafelé lépkednek, az arcuk diadalittasan ragyog. Teljes szívükkel hisznek abban, hogy úrinő lett belőlük.

Azt is látom Pip nyugtalanítóan villogó szemében, hogy teljes szívével hisz abban, hogy királynő lett belőle.

Végigrohanok a Templom poros folyosóin, elszaladok a riadt Asha mellett, és egyenesen az örökkévalóság kútjához sietek. Kirké a felszín alatt lebeg, mint minden alkalommal.

Minden alkalommal. Most döbbenek rá, hogy milyen gyakran járok ide.

- Creostust, a kentaurt, megölték - mondom. - Önnek van ehhez valami köze?

- Hogyan lehetne közöm hozzá innen? - mondja, de ez nem vigasztal.

- Tudnom kell, mi történik! - mondom neki kifulladva. A levegő meleg és nyirkos. Fáj tőle a tüdőm. - Válaszokat ígért.

- Nem. Azt ígértem, hogy a varázslatért cserébe segítek abban, hogy megérthesse a magában rejlő erőt.

- Igen, a varázslat! Pont ez az! Mire kell önnek? Honnan tudhatom, hogy nem arra használja, hogy viszályt szítson? Amennyit én tudok, még az is lehet, hogy elhagyta a kutat. Meg is ölhette Creostust. Lehet, hogy szövetkezett a Télvidék teremtményeivel.

Most először döbbenek rá, hogy mit tettem. Egy kiáltással belerúgok a kút oldalába, egy apróbb kő darabokra hull a lábam alatt.

Kirké hangja acélkemény. - Ne kínozza azt a szegény kutat! Az sem bántotta magát. Mi a gond? Eugenia?

- Ne-nem - dadogom. Semmi újat nem fogok neki mondani Mrs. Spenceről. Hiba volt. Felveszem a kis követ, és az ujjaim között forgatom. - Pip az. Benne is van varázslat. Már napok óta nem adtam neki, de talán maradt vissza belőle valami...

- Ne hazudjon önmagának! Ön is tudja, hogy Pippában is van varázslat. Lepaktált a Télvidékkel.

Az igazság fokozatosan jut el az elmémig. - Volt ott egy kisnyúl, az egyik lány állatkája - mondom halkan. - Pip azt mondja, hogy megszökött.

- Legközelebb nem egy nyúl fog eltűnni - figyelmeztet Kirké. -De mi van a mi híres Eugéniánkkal? És a Holtak Fája? Megtalálta már a tőrt?

- Még nem, de meg fogom - mondom. - Miért utálja Eugéniát annyira?

- Azért - kezdi, és nehezen találja meg a szavakat -, mert aki képtelen szembenézni a saját magában rejlő sötétséggel, az hogyan érthetné meg mások szívének titkait? Gondolom, a kentaur halála azt jelenti, hogy nem lesz szövetség.

- Nem valószínű - mondom, és csak most értem meg, miféle baj közeleg. Tettem egy ígéretet, amit nem tartottam meg. Ellenségeim vannak. - Megesküszik rá, hogy semmi köze Creostus halálához? -kérdezem ismét, miközben a kis kővel játszadozom.

- Hogyan lehetne? - kérdez vissza.

Amikor előkerülök a víz mögül, Asha vár rám. Gyorsan meghajol.

- Lady Hope, beszélnem kell veled - mondja sürgetően.

- Mi az?

Asha egy terembe vezet, ahol a Hadzsín tagjai szalmazsákokon üldögélnek, és gyöngyöt fűznek. A rézüstök vörös füstöt okádnak. -Igaz az, hogy az egyik kentaurt meggyilkolták, és a Hadzsínt vádolják a gyilkossággal?

- Igen - mondom. - Egy pipaccsal a kezében találták meg a holttestet.

- De hát nekünk nincs közünk ehhez a gyilkossághoz! - Az ujjával a tenyerét dörzsölgeti, mintha marokkő lenne. - Nem akartunk részt venni a politikában. Csak azt akarjuk, hogy hagyjanak békén bennünket, hogy biztonságban élhessünk...

- Nincs semmiféle biztonság! - kiáltom. - Mikor fogjátok már fel? Tudják az embereid, hogy felkínáltam nekik a varázslatot, amit te a nevükben visszautasítottál?

A Hadzsín felnéz a pipacsok fölött.

- Asha, igaz ez? - kérdezi egy lány.

- Nem ez az utunk, nem ez a sorsunk. Nem nyújtózkodunk a törzsön kívülre - mondja Asha. - Ti is tudjátok.

- De legalább képviselhettük volna magunkat - mondja egy Hadzsín férfi, ellentmondást nem tűrő hangon.

A füst felszáll. Asha egy üstnél áll. - És mire használnátok a varázslatot? Mások lennénk tőle? Már elfogadtuk nyomorúságos létünket. Vigasztalásra leltünk egymásban. Mi lenne, ha hirtelen minden tökéletlenséget eltüntethetnénk? Akkor is örömet lelnénk egymásban? Most legalább egy kasztba tartozunk.

A Hadzsín fontolóra veszi a szavait. Néhányan visszatérnek a munkájukhoz, csak a ruhájukat húzkodják, hogy deformált lábaikat eltakarják.

- Mindig is így éltünk. Őseink örökségétől nem térünk el -mondja Asha mosolyogva. A mosolyában se melegséget, se bölcsességet nem látok, csak félelmet.

- Attól félsz, hogy már nem hallgatnak rád - mondom neki hűvösen.

- Rám? Nincs énnekem semmi hatalmam.

- Nincsen? Ha visszatartod őket a varázslattól, sohasem fogják megtudni, milyen életük lehetne.

- Így védve vannak - erősködik Asha.

- Nem - mondom. - Tudatlanságban tartod őket.

Az egyik Hadzsín bizonytalanul álldogál, és a szoknyáját szorongatja. - Hallatni kellene a hangunkat, Asha. Itt az idő.

Asha szemében harag villan. - Mindig így éltünk. És mindig is így fogunk élni.

A lány leül, de nem hajol meg, mint ahogy a szokás diktálná. A szemében ott van a kétség és a vágy kétarcú istene. Amikor szétnyílik a szoknyája, és felfedi sebes, rücskös lábát, nem siet eltakarni.

Megcsóválom a fejem. - Változások közelednek, Asha. Ha akarod, ha nem.

Minden összekavarodik a fejemben, miközben a Határvidék felé tartok. Ki ölhette meg Creostust és miért? Kirké valóban igazat mond? Pippa egyezséget kötött volna a Télvidék teremtményeivel varázslatért cserébe, és ha igen, milyen erős lehet? Hogyan fogom mindezt megértetni Fee-vel? Azt fogja mondani, és jogosan, hogy milyen alapon állítok ilyesmit éppen én, aki egy gyilkossal cseverészek?

Ráadásul Miss Wyatt kódolt üzenetét sem sikerült még megfejtenem. Jaj, milyen bolond vagyok!

Nem. Van esély arra, hogy minden rendbe jöjjön. Eugenia. Megtalálom a tőrt, és megmentem. Rendbe hozom a birodalmakat, és rendet teremtek a Télvidéken, és... és azután? Emiatt majd máskor aggódom.

Valami furcsát veszek észre a szederfalnál. A fák gyümölcseit, amelyeket akkor keltettünk életre, amikor először jöttünk a birodalmakba, most penész lepi. A virágok pedig elkékültek, mintha a szárukon fojtották volna meg őket. Minden egyes bimbó elpusztult.

A szederfalhoz sietek, és átvágok a kék erdőn a kastélyhoz.

Huhú... Ez közelről hangzik. Bessie lép elő, a kezében botot tart.

- Állj félre, Bessie! Nem akarlak bántani. Tudod.

- Akkor se bánthatna, ha akarna! - mondja, és fölém magasodik.

Pip, Felicity és Ann nevét kiáltom.

- Látja? Ők se akarják magát! - vicsorogja Bessie.

A kastély kapuja kinyílik, Felicity vonul ki rajta, a nyomában Pip, Ann meg a többiek.

- Gemma, mi történt? - kérdezi Felicity.

- Bessie nem akar beengedni - mondom.

Pippa játékosan lebiggyeszti az ajkát. - Igaz ez, Bessie?

- Mittudomén, hol járt - magyarázza Bessie.

Pippa egy körömvirágot forgat a kezében. - Igaza van, Gemma. Ha nem akarod, hogy kérdezősködjünk, ne rohanj el egyedül.

- Jól van - mondom rossz előérzettek. Tartok Pippától, és kíváncsi vagyok, vajon érzi-e. - Ideje hazatérnünk a Spencebe.

- De én még nem akarok hazamenni! - nyafogja Felicity.

- Akkor ne menj! Maradj itt velem! - mondja Pippa, mintha valami nyaralást kínálna fel, és Felicity arcán felragyog a boldogság.

- Nem mehetünk vissza Gemma nélkül - mondja keserűen Ann.

- Holnap - mondja halkan Felicity.

- Holnap. - Pip gyengéden megcsókolja Fee arcát, megfordul, és bevonul a kastélyba. A gyári munkáslányok úgy követik, mint az udvarhölgyek. Senki sem segít Wendynek.

Wendy addig tapogatózik, amíg meg nem ragadja a ruhám ujját.

- Kisasszony, elvinne magával?

- Nagyon sajnálom, Wendy. Nem vihetlek vissza a világunkba -mondom neki, és elsegítem a kastélyig.

- Félek, kisasszony. Nem szeretek itt lenni. A kastély olyan kihalt éjjelente Mr. Darcy nélkül. Ha szólok, senki sem felel...

- Wendy! - Bessie visszajött érte. Úgy áll ott, mint egy amazon, kezében a bottal. - Gyerünk, Miss Pippa vár! - Hagyja, hogy Wendy felé botladozzon, és amikor már majdnem odaér, félreugrik.

- Nem talált! - Nevetve a kastély felé ráncigálja a szegény kislányt.

- Hová tűntél, Gemma? Megint Kirkénél jártál? - érdeklődik Felicity. Az ujját végighúzza a titkos ajtóhoz vezető folyosó falán.

- Igen - mondom, mert már belefáradtam a hazudozásba.

- Szép kis alak vagy, mondhatom! Nem bízol Pipben, de megbízol abban, aki... aki megölte az anyádat!

- Úgysem értenéd - mondom, és átcsusszanok a Keleti Szárnyba a titkos ajtó szűrt fényén.

Felicity magához ránt. Szembe kerülök vele. - Persze, hogy nem érteném. Hiszen én csak a barátod vagyok, aki törődik veled.

- Akkor is törődnél velem, ha nem nálam lenne a varázslat? -kérdezem.

- Ez olyan, mintha azt kérdeznéd, hogy „Akkor is szeretnél, ha nem én lennék?” A varázslat a lényed része, te pedig a barátom vagy!

- mondja. Válasza könnyeket csal a szemembe, és szörnyen érzem magam amiatt, ahogyan az előbb bántam vele, amiért nem bíztam meg benne, és azért, amit mondanom kell neki Pipről.

- Jaj, ne! - kiált fel Ann hirtelen. Megtapogatja a vállát. - A kendőm! Valahol leeshetett!

Gondolkodás nélkül kinyújtja a kezét, és az ajtó azonnal felfénylik előtte.

- Ann, hogy csináltad? - kérdezi Felicity döbbenten.

- Nem tudom - feleli. - Vissza akartam menni... és megjelent.

- Állj félre! - parancsolja Felicity. Most ő érinti meg az ajtót, feszülten koncentrál. A birodalmakba vezető ajtó ismét feltárul. Úgy vigyorog, mintha karácsony lenne. - Felfogtad, hogy ez mit jelent? Nem csak Gemma mehet be a birodalmakba! Bármelyikünk kinyithatja az ajtót! Akkor megyünk, amikor csak akarunk!

Olyan izgatottak, hogy ugrálni kezdenek.

- Átmegyek a kendődért, jó? - kérdezem Anntől.

Ann felkacag. - Hiszen én is átmehetek érte! - Kinyitja az ajtót, és a kendővel tér vissza. Boldogabb nem is lehetne. - Hát nem csodálatos?

Gyerünk, Gemma! Mondd ki: csodálatos, hogy már nincs rám szükségetek!

- Késő van - mondom. - Már vissza kellett volna érnünk.

Hallom, ahogyan a hátam mögött izgatottan nevetgélnek.

Elindulok a Spence felé, és remélem, hogy követnek, de tudom, hogy az is előfordulhat, hogy nem.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

Egész nap képtelen vagyok megnyugodni. Creostust megölték. Az erdei népek nem bíznak bennem, és nem hibáztathatom őket azért, hogy gyanakodnak rám, mert hát... tettem-e bármit is azért, hogy elnyerjem a bizalmukat? Szellemeket és árnyékokat látok ott, ahol nincsen semmi. Wilhelmina úgy eltűnt, mintha csak egy bűvésztrükk része lenne. A varázslat és a birodalmak változnak: az ajtó a segítségem nélkül is kinyílik, és Pippa...

Pip. Gyökeret eresztett benne a varázslat. Növekedik. Minden egyes percben, amikor azt magyarázom magamnak, hogy nem kell félnem tőle, eszembe jut Mr. Darcy.

A kulcsban rejlik igazság. Bárcsak nálam lenne az a kulcs, mert már forog a fejem ettől az egésztől, és nagyon szeretném tudni az igazságot.

Egy korábbi vétkemet jóvátehetem. Amikor befejezzük a napi munkát, megkeresem Cecilyt. A könyvtárban találok rá. Brigid egy díványra fektette, a bokája egy párnán pihen. Teljesen elviselhetetlen, mióta megtudta, hogy nem vehet részt a jelmezbálon

- bár ezért nem hibáztatom. Nem örül nekem. Amikor meglát, az arca elé emeli a La Mode lllustrée magazint, így egy divatos szoknyát bemutató elegáns hölgyet kell megszólítanom.

- Magammal hoztam a Büszkeség és balítéletet. Ha akarod, felolvasok neked belőle - ajánlkozom.

Cecily a gyönyörű ruhák között lapozgat. - Köszönöm, már évek óta képes vagyok magam is olvasni.

- Hogy van a bokád? - kérdezem, és egy széket húzok a dívány mellé.

- Fáj. Nem tudok balettozni a bálon. Sőt, táncolni sem tudok. Oda az estém... - mondja szipogva.

- Mi lenne, ha te szavalnád el Mr. Yeats versét helyettem?

Cecily szeme összeszűkül. - Miért?

- Mert gyönyörűen szavalsz, szebben, mint én, és...

- Nem azt kérdeztem. Hanem, hogy miért ajánlod fel? Nem tán rossz a lelkiismerete, Doyle kisasszony? - Cecily átható pillantást vet rám. Nem lett volna szabad megfeledkeznem arról, milyen remek megfigyelő.

- Szerintem ez egy méltányos ajánlat - mondom.

- Hadd nézzem meg! - mondja egy pillanattal később, és a vers után nyúl. Azonnal szavalni kezd, és amikor magára hagyom, már olyan hévvel gyakorolja a sorokat, hogy tudom, ő lesz az est fénypontja.

Segítsen rajtunk az úristen!

Ann megállít a hallban. A kezében ott látom a The Era Almanach című könyvet, amely felsorol minden előadóművészt, színházat és ügynököt.

- Nézd, Gemma! - A Gaiety Színház hirdetésére bök.

A VÍG LEÁNYOK

Új és eredeti zenés produkció júliusi premierrel Zenéjét szerezte: Charles Smalls Jó alakú és hangzatú ifjú hölgyek keressék jel Mr. Smallst szerdán, április huszonkilencedikén, dél és három óra között a színházban.

Tánctudás szükséges.

- Emlékszel Charlie Smallsra, a zongorakísérőre? Tetszett neki a hangom - mondja, és az ajkába harap. - Bárcsak a színe elé kerülhetnék...

- Huszonkilencedike. Az holnap van - mondom.

- Tudom, hogy nem szabadna kérnem - mondja. - De megígérem, hogy most nem okozok csalódást.

Bólintok. - Rendben van. Megoldjuk. Nem tudom, hogyan, de megoldjuk.

Vacsora után Kent felügyelő érkezik Mademoiselle LeFarge-hoz. Néhány hét múlva lesz az esküvőjük. A felügyelő a nagyteremben a Scotland Yardról szóló történetekkel szórakoztat bennünket. Mindent szeretnénk hallani Hasfelmetsző Jackről, de ő udvariasan visszautasítja a kérést. Mindeközben Mademoiselle LeFarge a közelünkben üldögél, és boldogan szemléli választottját.

- Meséljen még! - könyörgünk.

- Nos, valószínűleg egy szemhunyásnyit sem mernek aludni éjszaka, ha ezt elmesélem - mondja gonoszkodó mosollyal. Ennyi bevezetés pontosan elég ahhoz, hogy még kétségbeesettebben könyörögjünk, és ígérgessük, hogy nem fogunk az éjszaka sírva felriadni, és segítségért kiáltozni.

Kent felügyelő belekortyol a teájába. - Ebben a történetben egy színtársulat szerepel, amely nem olyan régen tűnt el a közelben.

- Szent Isten! - mondja Mademoiselle LeFarge. - Nálunk is járt egy színtársulat nemrég.

- És én a józan ítélőképességem ellenére beengedtem őket -morogja Mrs. Nightwing.

- Furcsa kis történet ez. Állítólag ezek a legények Dorsetba tartottak, hogy más színjátszókkal találkozzanak, de soha nem jelentkeztek. Ezenközben más és más falvakban tűntek fel, mintha fantomok lennének. És ahol megjelentek, onnan el-eltünedeztek emberek.

A lányoknak tetszik a történet, főleg, mikor Kent felügyelő a szemöldökét rángatva rájuk kacsint.

De nekem feláll a szőr a hátamon. - Szellemek voltak?

Kent felügyelő öblösen felnevet. A többi lány is vihog, azt hiszik, bolond vagyok.

- Húsz éve vagyok a Yardnál, mindenféle sületlenséggel találkoztam már, de szellemekkel még soha. Elmondom, mit gondolok erről az egészről. Szerintem ezek a színjátszók, amilyen nyomorult csóró mindegyik, pénzzel tartoztak a dorsetieknek. Ezért nem mentek oda. Ami pedig az eltűnt személyeket illeti, nos, minden faluban akadhat valaki, akinek fel kell húznia a nyúlcipőt a jelen helyzetben.

- Milyen helyzetben? - firtatja Cecily.

- Azzal ne foglalkozzanak! - csettint Mademoiselle LeFarge, amivel felszítja a kíváncsiságunkat.

A felügyelő nevetgélni kezd. - Amilyen kíváncsiak maguk, kislányok, jól járnék, ha nekem dolgoznának.

- A hölgyekből nem lehet felügyelő - mondja Martha. - Nem alkalmasak rá.

- Butaság! - mondja a felügyelő, és a combját csapkodja. - Az én drága jó anyám négy fiút nevelt fel, és kutya sors várt arra, aki közülünk megpróbálta bolonddá tenni! Főfelügyelőnek született a jó lélek! Egy napon nők is dolgoznak majd a Scotland Yardnál, emlékezzenek a szavamra!

- De Mr. Kent! - kuncog Mademoiselle LeFarge. - Fejezze be, különben a lányok nem fognak aludni ma éjjel! Beszéljünk inkább az esküvőről, jó?

- Ahogy gondolja, Mademoiselle LeFarge, ahogy gondolja -feleli a felügyelő.

- Arra gondoltam, lányok, hogy segíthetnének kiválasztani, mely zsoltárok hangozzanak fel az esküvőn. - LeFarge összeráncolja a homlokát. - Ó, jaj! Elfelejtettem elhozni a zsoltáros könyvet a kápolnából. Pedig egész nap mondogattam magamban.

- Majd én elhozom - mondja Kent felügyelő, és leteszi a teáscsészét.

Mrs. Nightwing megállítja. - Nem. Majd Miss Doyle elmegy érte. Büntetésből néhány napig még a szolgálatomban áll. Jót tesz neki. Miss Poole, kísérje el!

Átkozott Nightwing!

Elizabeth utánam jön a pázsitra. Minden hangra összerezzen.

- Ez meg mi volt? - nyögi. Egy béka ugrik a cipőjére. Felsikít, és a karomba kapaszkodik.

- Csak egy béka, Elizabeth. Úgy csinálsz, mintha legalábbis sárkányt látnál - morgom.

Néhány lépést teszünk csak, és Elizabeth megint felsikít. Ez alkalommal majdnem az ölembe ugrik.

- Mi van már? - kérdezem, és ellököm magamtól.

- Nem tudom - mondja, és könnybe lábad a szeme. - Olyan sötét van! Gyűlölöm a sötétséget! Mindig is gyűlöltem. Úgy félek tőle!

- Nos, ezen nem tudok segíteni - zúgolódom, mire sírni kezd.

- Na, jó - mondom, és nagyot sóhajtok. - Bújj el a konyhában! Elmegyek a zsoltárkönyvért, és visszajövök érted.

Bólint, és köszönetet sem mondva eliramodik a konyha biztonságot nyújtó ajtaja felé. Én a kápolnához indulok, a lámpa fénye megvilágítja az utat. Az éjjeli állatok ciripelve és brekegve készülnek a hangversenyre. Ma este nem vigasztal a hangjuk, hanem arra emlékeztet, hogy sok dolgot rejthet a sötétség. A cigánytábort őrző kutyák felvonyítanak, majd nyugtalanul nyüszíteni kezdenek. Hátborzongató.

Rendben. Nem késlekedhetek. A zsoltároskönyvért jöttem, gyorsan el fogom intézni. A kápolna öreg tölgyajtaját alig tudom megmozdítani. Minden erőmmel nekifeszülök. Nyikorogva éppen akkora résnyire nyílik ki, hogy átférjek rajta. Odabent minden sötét és csendes. Bármi várhat rám. Felgyorsul a szívverésem. Az ajtót egy kővel támasztom ki, és bemegyek.

A kora esti félhomály tintakék árnyéka átszűrődik a festett üvegablakokon, és mintákat rajzol a padlóra. A lámpám fénye összezilálja a képeket. A kápolna elejében nem találok zsoltároskönyvet, ezért el kell mennem az oltárig, amely messze van az ajtótól, a menekülés egyetlen lehetőségétől. Padsorról padsorra haladok, mindenhova bevilágítok a lámpámmal, végül valahol középen bukkanok rá arra, amit keresek. Egy széllökés hirtelen bevágja az ajtót. Ijedtemben leejtem a zsoltároskönyvet, és hallom, amint becsúszik a padok alá.

A pokolba!

Még szaporábban verdeső szívvel lefekszem a padlóra, és addig tapogatózom, amíg a könyv a kezembe nem akad. Fémen kopogó köröm hangjára emlékeztető hangot hallok a sötétben.

- Maradj...

Olyan gyorsan fordulok meg, hogy a láng táncolni kezd a lámpában. - Ki van itt?

A kápolna csendes, leszámítva a szelet, amely a csukott ajtót csapkodja. Megragadom a zsoltároskönyvet, és lélekszakadva végigszaladok a padok mellett.

- Nem mehetsz el...

Vadul forgolódni kezdek. A lámpa fénye dühös ábrákat vet a falra.

- Tudom, hogy itt vagy! Mutasd meg magad!

- Az erdő nem biztonságos.

Az ablakok meggörbülnek, mozogni kezdenek. A rájuk festett alakok megmozdulnak. Életre kelnek.

- Itt biztonságban vagy, Kiválasztott...

A hang az egyik ablaktábla felől jön. Attól, amelyiken a páncélba öltözött, egyik kezében véres kardot, a másikban levágott gorgófejet szorongató angyal van. Eddig legalábbis azt hittem, hogy angyal, de most az egyre sötétedő árnyékok között már nem vagyok biztos semmiben. Az angyal nagyobbra nő üvegbörtönében. A teste kidomborodik az ablakkeretből, az arca holdként dereng a félhomályban.

- Az erdőben vannak...

- Te nem vagy igazi! - mondom hangosan. A Gorgó nyakából vér csepeg a kápolna padlójára. Egyenletesen csepeg, mint az eső, a hangjától rosszul leszek. Hányingerem van. Az orromon keresztül próbálok lélegezni, a lenyelt epe égeti a torkomat.

- Ha feláldoznak a Télvidéken, a varázslat rájuk száll, és akkor minden elvész. Maradj a kápolnában!

Túl késő. Elhajítom a könyvet és a lámpást, és az ajtó felé rohanok. Amikor nekicsapódok, kinyílik. Odakint sűrű sötétség honol. Alig látok, és átkozom magam, hogy otthagytam a lámpát. A kutyák még mindig vonyítanak.

Leszaladok az ösvényen, nem nézek semerre. Egy faág az arcomba csapódik, mire megállok körülnézni. Levegőért kapkodok. Valami mozog a fák között. Egy hatalmas fenyő mögül két férfi lép elő. Felsikoltok. Egy pillanat múlva felismerem őket: Tambley és Johnny az, Mr. Miller eltűnt munkásai.

- Halálra rémítettek - dühöngök. Olyan gyorsan ver a szívem, mint a nyulaké.

- Ne haragudjon, kisasszony! - mondja Johnny hűvösen.

- Nem akartuk megijeszteni - teszi hozzá az ifjú Tambley. Van valami fura bennük. Olyan megfoghatatlanok, mint a por, majdnem áttetszőek, és amikor előlépnek a holdfényre, szinte látom, hogy csontjaik világítanak a bőrük alatt.

- Mindannyiunkat megijesztettek - mondom, és hátralépek. - Azt mondták, hogy eltűntek.

- Eltűntünk? - ismétli Johnny, mintha nem értené a szót.

A fákat madarak szárnya remegteti meg. Néhány holló telepszik az ágakra, csendben figyelnek. Egy halk hang legbelül figyelmeztetni próbál: Bújj el, Gemma!

- Azonnal meg kell keresniük Mr. Millert. Aggódik maguk miatt.

A kezem a sötétben tapogatózik, rálel egy fa törzsére. Jobb

oldalról hangot hallok. Óvatosan odapillantok, Johnny az. Pedig egy másodperccel korábban még előttem állt. Hogy az ördögbe...?

Tambley rám mutat. A csontjai fénylenek a bőre alatt, amely olyan matt, mint a halak pikkelye a tó mélyén.

- Visszajöttünk - mondja. - Magáért.

A madarak hátborzongató károgásba fognak. Johnny megragadja a köpenyemet. Kioldom a csatot, a köpeny a kezében marad. Nem vesztegetem az időmet. Megfordulok, és az ösvény felé botorkálok. Ott aztán rohanok arra, amerről jöttem, mert a Spence felé vezető utat elállják. Mögöttem feltámad a szél, nevetgélést, suttogást, patkányok motoszkálását, szárnyak verdeső hangját hozza felém. A hollók károgása pokolbéli sikolyokra emlékeztet. Én is velük sikoltok.

A kápolna megremeg előttem, együtt reszket szaggatott levegővételemmel. Akármi is jön mögöttem, egyre gyorsabb, és most már lovak dobogását is hallom, lovakét, amelyek mintha az árnyékból léptek volna elő. Nekiesek a kápolna ajtajának. Rángatom, de nem nyílik. Az ösvényről felszálló por körülöttem kavarog.

Kutyák. Kutyaugatást hallok. A közelben vannak. A por egy pillanat alatt eltűnik. A madarak és a lovak hangja lüktetéssé csillapodik, majd megszűnik. Fáklyák fénye és füstje imbolyog a fák között. Megjöttek a cigányok, ki lóháton, ki gyalogosan.

- Gemma! - Kartik hangja.

- Láttam... láttam... - A gyomromra szorítom a kezemet. Képtelen vagyok megszólalni. Levegőt sem kapok.

Kartik megragadja a karomat, hogy ne essek össze. - Mit látott?

Néhány nagy levegővétel után visszatér a hangom. - Férfiakat... az erdőben. Miller emberei... akik eltűntek.

- Biztos ebben? - kérdezi Kartik.

- Igen.

A cigányok azonnal keresni kezdik őket. A kutyák zavarodottan szimatolják a földet.

- Mrs. Nigthwing a kápolnába küldött a zsoltároskönyvért -magyarázom.

- Egyedül? - mondja Kartik, és felvonja a szemöldökét.

Bólintok. - A kápolnában... megelevenedtek az ablakok -

suttogom. - Figyelmeztettek, hogy ne menjek az erdőbe.

- Az ablakok figyelmeztették - ismétli lassan Kartik. Tudatában vagyok, hogy őrülten hangzik. Talán tényleg megőrültem.

- Az angyal, amelyiknek gorgófej van a kezében... megelevenedett, és figyelmeztetett. „Az erdő nem biztonságos.” De ez nem minden. Mondott valamit valami áldozatról... „Ha feláldoznak a Télvidéken, a varázslat rájuk száll, és akkor minden elvész.”

Kartik az ajkát rágcsálva gondolkodik. - Biztos, hogy nem látomás volt?

- Nem hiszem, hogy az lett volna. Aztán az ösvényen megláttam azokat az embereket, olyanok voltak, mint a kísértetek. Azt mondták, hogy értem jöttek.

Hirtelen riadt kiáltás hangzik fel a cigánytáborban. Több is követi.

- Maradjon itt! - mondja Kartik.

Nincs az az isten, hogy itt maradjak egyedül. Szinte letaposom Kartik sarkát, úgy követem. Minden lépésnél az angyal hangja suttog a fülembe: Az erdő nem biztonságos. A táborban nagy a zűrzavar: sikolyok, átkok, férfiak kiáltozása. Itt nem szellemek járnak. Mr. Miller és az emberei jöttek. Kirángatják a nőket a sátrakból, kifosztják a kocsikat, dugig tömik a zsebeiket. Amikor a nők a kocsikat próbálják védeni, Mr. Miller emberei a fáklyákkal fenyegetik meg őket. Az egyik nő egy vékonydongájúbb gazfickót üt az öklével, míg egy másik férfi képen nem törli.

A kutyákat szabadon engedték. Megtámadják az egyik betolakodót, aki a földre kerül. Sikoltva próbál menekülni. Előkerülnek a tőrök.

- Kent felügyelő a Spenceben van. Elszaladok érte - mondom, de amikor a nyugtalanul zsibongó erdőre gondolok, ahol kísértetek várnak rám, ólommá válik a lábam. Tétovázok, de abban a pillanatban Mr. Miller felemeli a pisztolyát, és kettőt a levegőbe durrant. - Helyes. Ki akar egy kis ólmot vacsorázni? Tudni akarom, hová tűntek az embereim.

Megcélozza az egyik cigányt. Már nincs idő a felügyelőért rohanni. Most kell tennem valamit.

- Megálljon! - kiáltok fel.

Mr. Miller ellenzőt formál a kezéből, a homlokához teszi, és a sötétséget fürkészi. - Ezt meg ki mondta?

- Én - mondom, és előlépek.

Mr. Miller szélesen elvigyorodik, majd elneveti magát. - Maga? Maga nem Spence-lány? Mit akar csinálni? Megteázunk?

- Kent felügyelő ma ellátogatott az iskolába - mondom, remélhetőleg magabiztosabban, mint ahogyan érzem magam. Mintha vattával lennének kitömve a lábaim. - Ha nem távoznak azonnal, elküldetek érte. Az is lehet, hogy már úton van.

- Nem megy maga sehova - mondja Miller, és int két emberének, hogy vigyenek elé. Kartik közénk áll. Kioszt két nagy ütést mindkettőnek, de megjelenik egy harmadik is. Nagy a túlerő. Valaki szájon vágja, felreped az ajka.

- Hagyják abba! - morgom.

Mr. Miller állatias vigyora visszaül az arcára. - Mondtam én a Nightwing asszonyságnak, hogy a cigányok elcsábítják a lányait. Asszem, igazam volt.

Jaj, de gyűlölöm ezért! Bárcsak megmutathatnám neki, mennyire! A varázslat elemi erővel tör fel bennem. Mr. Miller fejében vagyok, mint egy hívatlan vendég.

Tudom, hogy mitől fél, Mr. Miller, tudom, mire vágyik.

Mr. Miller hirtelen megfordul. - Ki mondta ezt? Melyiktek mondta?

Az erdő ismeri a titkait, Mr. Miller. Én is ismerem őket. Szeret fájdalmat okolni másoknak. Nagyon, nagyon szeret.

- Gyere elő, te! - Mr. Miller hangját szinte elveszi a rettegés.

Egyszer megfojtott egy kismacskát. Küzdött és karmolt az életéért,

de maga egyre erősebben szorította a nyakát. Addig szorította, amíg el nem ernyedt a kezében.

- Ti nem halljátok? - ordítja Mr. Miller az embereinek. Úgy néznek rá, mintha megőrült volna, hiszen ők semmit sem hallanak.

Csak a megtorlásra tudok gondolni. Felélesztem a szelet. Zörögnek a falevelek a fejünk felett, Mr. Miller futásnak ered, az emberei a nyomában rohannak, már eszükben sincs bosszút állni. A varázslat elcsitul, én pedig zihálva térdre rogyok. A cigányok óvatosan méregetnek, mintha félnének tőlem.

- Te bocsátod ki az átkot - mondja Elena anya.

- Nem - felelem, pedig magam sem vagyok biztos benne, hogy nem így van.

A nők rögtön nekiállnak eltüntetni a pusztítás nyomait, a pusztításét, amit mi, idegenek hoztunk rájuk. Előkerülnek a vizesvödrök. Néhányan kenyérdarabokat tömködnek a zsebükbe, amely Brigid szerint távol tartja a rontást.

Kartik segítőleg felém nyújtja a kezét. Elfogadom. - A férfiak, akiket az erdőben látott, nem szellemek voltak, hanem hús-vér emberek. Azért jöttek, hogy bosszút álljanak a cigányokon.

Szeretnék hinni neki. Bármit hajlandó vagyok elhinni, ami hétköznapi magyarázatot adhat a történtekre. Mint amikor a nevelőnő megsimogatja egy ijedt kisgyerek buksiját. - És az ablakok?

- Látomás lehetett. Egy különös látomás. Hiszen pont ön mondta, hogy a dolgok változóban vannak. - Dús fürtjei közé túr. Mindig ezt csinálja, amikor gondolkodóba esik. Hiányzott már ez a mozdulat. Ő is hiányzott.

- Kartik... - fogok bele.

Lámpások tűnnek fel a rengetegben. Kent felügyelő érkezik Nightwinggel, McCleethyvel és két istállófiúval. Elizabeth a nyomukban botladozik. A nevemet kiáltják, de olyan, mintha idegen nyelven szólnának. Hol van az a lány, aki néhány hete még boldogan játszadozott a barátnőivel a birodalmakban? Már alig emlékszem arra a lányra. Átváltozott valaki mássá, talán meg is bolondult.

- Itt vagyok - kiáltom, mert előbb-utóbb úgyis rám bukkannának.

Nightwing arcán egyszerre tűnik fel a megkönnyebbülés és a

harag. Most, hogy rám találtak, a legszívesebben megölne, amiért ekkora riadalmat okoztam.

- Miss Doyle, nagyon meggondolatlan volt öntől, hogy elfutott, és magára hagyta Miss Poole-t - szid Nightwing. Elizabeth a háta mögött sunnyog.

Már éppen tiltakozásra nyitnám a számat, de rájövök, hogy felesleges.

- Lövéseket hallottunk! - mondja a felügyelő, és átveszi az irányítást. Most nem az a csillogó szemű férfi, aki a tűz mellett teát kortyolgat. A törvény szigorú őre. Mindig elámulok azon, hogy a férfiak milyen könnyedén képesek egyik énjükről a másikra váltani.

- Miller emberei bántani akarták a cigányokat - mondom. Kartik elmeséli, mi történt.

- Váltok néhány szót Mr. Millerrel - mondja Kent felügyelő síri hangon. - Felelni fog ezért. Ön pedig azt állítja, hogy találkozott az eltűnt munkásokkal az erdőben?

- Igen - suttogom.

- Megnézné, hogy Ithal nincs-e velük? - kérdezi Kartik. - Még mindig nem jött haza.

- Eltűnt? Mióta? Nekem miért nem szólt senki? - követeli a magyarázatot Kent felügyelő.

Kartik állkapcsa megfeszül. - Ki törődik egy eltűnt cigánnyal?

- Ostobaság! - morogja a felügyelő. - Átkutatom a szállásukat az utolsó négyzetméterig, ha kell. Mr. Millernek sok mindenért felelnie kell, úgy látszik.

Mrs. Nightwing és Kent felügyelő kivezeti a csapatot az erdőből. De ez már nem az az erdő, ahol mi, fiatal lányok, gondtalanul járhatunk-kelhetünk, játszhatunk. Mintha valami átvette volna felette az uralmat.

- Mrs. Nightwing belebetegedett az aggodalomba. Sohasem egyezett volna bele, hogy a kápolnába menjenek, ha tudott volna a fenyegető veszélyről - mondja Miss McCleethy, de nem is figyelek rá. Egyikükben sem bízom már.

A felhők közül egy pillanatra kikandikál a hold, és bevilágítja a Spence tetejét. Lelassulnak a lépteim. Van valami furcsa a tetőn, de nem jövök rá, mi az. Alaposan megnézem az épület csúcsát, a téglákat, a kiszögelléseket, a vízköpőket. És a holdfémben hatalmas, kiterjesztett szárnyak árnyát látom. A kőszobor felegyenesedett. Mozog.

- Miss Doyle? - Miss McCleethy hol rám, hol a tetőre néz. - Van valami gond?

Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz, mintha megőrültél volna. Eugenia figyelmeztetett erre.

- Nem, nincsen semmi gond - válaszolom, de reszket a kezem, és Neela hangja is felzeng a fülemben: Hogy akarsz harcolni, amikor látni sem látsz?

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

- Hogy érzed magad, Gemma? - kérdezi Ann. Az ágya szélén üldögél, és izgatottan mosolyog. Hosszú kesztyűt és a legjobb ruháját viseli, amelyet Felicitytől örökölt. Brigid kiengedte a varrást.

- Kimerülten - mondom, és fájó fejemet masszírozom. - Miért öltöztél így ki?

- Ma van a nagy nap - mondja. - Nem emlékszel? Charlie Smalls? A színház? Dél és három óra között?

- Jaj, tényleg! - mondom, mert a tegnap este történtek miatt tényleg kiment a fejemből.

- De megyünk, ugye? - kérdezi.

Az az igazság, hogy a tegnap este után nem szívesen használnám a varázslatot. Túlságosan legyengültem. De hát Annről van szó! A barátnőmről. Végre a kezébe akarja venni a sorsát, és én is hinni akarok abban, hogy ezúttal tényleg megteszi. De hogy megtehesse, szüksége van a segítségemre - nekem pedig az övére.

Lerúgom magamról a takarót. - Menj el Felicityért! Mind a hármunkra szükség van.

Együtt ötöljük ki a tervet. Brigid lesz a kulcs. El kell hitetnem vele, hogy Ann is és én is a havibajtól szenvedünk, és nem akarjuk, hogy bárki zavarjon bennünket. Brigid jó néhány ember előtt meg fogja ismételni a hallottakat, tudom, mert én plántáltam a dolgot a fejébe. Felicity a szokásához híven annyira kiszínezi, hogy mivel jár a szenvedésünk, hogy senki sem mer majd az ajtónk közelébe jönni. De mindez időbe telik, és mire felszállunk a londoni vonatra, majd kocsit rendelünk a színházhoz, máris egy óra késésben vagyunk. Az egész utat végigimádkozzuk, de amikor végül megérkezünk, Charlie Smalls már távozóban van. Egy másik férfi is van a társaságában.

- Jaj, ne! - kiáltja Ann. - Most mitévők legyünk?

Egy másodpercig csábít a gondolat, hogy visszaállítom az órát, és ezzel minden el is intéződik, de aztán meggondolom magam. Ez Ann előadása. Hadd rendezze ő.

- Tedd, amit tenned kell! - mondom.

- Mr. Smalls! - kiáltja.

Charlie Smalls összehúzott szemmel méreget bennünket. Annről rám néz, majd végül felismerés csillan a tekintetében. - Miss Washbrad pajtásai, igaz?

- Igen, igaz - mondom. - Ő pedig a barátnőnk, Miss Bradshaw.

A férfiak megemelik a kalapjukat. - És mi történt Miss Washbraddel? Mr. Katz és Miss Trimble nagyon várta, de sohasem került elő.

Ann elvörösödik. - Elszökött.

Charlie Smalls vigyorogva bólogat. - Férjhez ment, ugye? Miss Trimble azt mondta, hogy szerinte csakis ez történhetett. Ezek szerint igaza volt.

- Olvastam a szerzeményéről az Eraban - mondja Ann. - Miss Doyle szerint ön nagyon tehetséges.

A férfi arca még jobban felderül. - Izgalmas, ugye? Az első zenés darabomat júliusban előadja a Gaiety Színház. A víg leányok!

- Én is előadóművész vagyok - mondja Ann olyan halkan, hogy a lovak és kocsikerekek kattogása majdnem elnyomja a szavait. -Szeretnék énekelni önnek.

Charlie-t oldalba böki a társa. - Néznivaló nem sok van rajta.

- A darab címe A víg leányok, Tony, nem A csodaszép leányok -súgja vissza neki Charlie. Attól félek, hogy Ann megsértődik, és eláll a dologtól.

- Való igaz, hogy nem vagyok Gaiety lánynak való - mondja Ann. - De bármit elénekelek, amit csak akar, és kottát is tudok olvasni!

- Ne törődjön vele! Nem akarta bántani a kisasszonyt - mondja Charlie. - Nézzen csak meg engem az elálló füleimmel meg a hatalmas orommal! - Azzal meghúzza az orrát.

- A meghallgatás déltől háromig tartott - mondja Tony, és az órájára néz. - Már elmúlt négy óra, majdnem fél öt van.

- Ne haragudjanak! - mondja Ann. - Nem tudtunk kocsit szerezni...

- A többi lány időben ideért - mondja Tony. - Megyünk a kocsmába! Viszontlátásra, hölgyeim!

- Bocsásson meg, kisasszony! - mondja Charlie, és megpöccinti a kalapját. - Remélem, az előadásra eljönnek.

- Igen, köszönjük - mondja Ann lehajtott fejjel. Amikor elmennek mellettünk, Ann arca felölti azt a szörnyű, érzelemmentes maszkot. Ebből tudom, hogy vége mindennek. Neki befellegzett. Marad Balmoral Springs, ahol a kis Charlotte hisztizik, Carrie meg az orrát túrja. Nem tehetek róla: dühös vagyok.

- Mr. Smalls! - kiáltja Ann, amivel megijeszt. Megfordul, és a férfiak után rohan. - Énekelek önnek itt! Most azonnal!

Charlie nagyra nyitja a szemét. Vigyorogni kezd. - Az utcán?

- Nincs jobb alkalom az azonnalnál, Mr. Smalls - válaszolja Ann.

A férfi felkacag. - Pont úgy hangzott, mint Mr. Katz.

- Ez bolond. Irány a kocsma, pajtás! - mondja Tony, és megrángatja Charlie ingujját.

De Charlie keresztbe rakja a karját. - Jól van, lássuk akkor Miss... elnézést, elfelejtettem a nevét.

- Bradshaw - mondja Ann élesen.

- Rendben, Miss Bradshaw - adja meg magát Charlie, és a járókelők felé int. - Várja a közönsége! Halljuk!

Kisebbfajta tömeg gyűlik össze, amikor kiderül, hogy egy ifjú hölgy két impresszárió előtt a West End egyik utcáján akar énekelni. Érzem, hogy elvörösödik az arcom, és el sem tudom képzelni, hogyan fog Ann akár egy hangot is kinyögni. De úgy énekel, ahogyan még soha.

A hang, amely elhagyja a torkát, olyan tiszta, amilyet még sohasem hallottam, és megújult erővel zeng. Minden egyes hang határozottan cseng, és a szívéből szól. A dal egy történetet mesél el.

Egy új Ann Bradshaw énekel, és amikor befejezi, a tömeg hangosan, füttyögve élteti - ez minden előadó álma.

Charlie Smalls arcán elterül egy széles mosoly. - Hát ez vicces! Pont olyan a hangja, mint Miss Washbradnek, csak még annál is jobb! Tony, azt hiszem, megtaláltuk az egyik víg leányt!

Még a morcos Tony is egyetértően bólogat. - A próbák május huszonötödikén kezdődnek a Gaietyben. Kettő órakor. Pontosan kettő órakor!

- Nem fogok elkésni - ígéri Ann.

- És ugye nem fog elszökni itt nekem, meg férjhez menni, mint Miss Washbrad? - ugratja Charlie.

- Az életemre esküszöm, hogy nem! - mondja mosolyogva Ann, és tíz Nan Washbradnél is gyönyörűbb.

ÖTVENEDIK FEJEZET

Az egész iskola a holnap esti jelmezbálra való készülődés lázában ég. Egy seregnyi szolgálót vettek fel, hogy kicsinosítsák a Spence-t, mintha az öreglány maga is az esküvőjére készülődne. A szőnyegeket kirángatják a pázsitra, és az utolsó porszemet is kiverik belőlük. A parkettet lesúrolják, és tükörfényesre pucolják. Megtisztítják az ablakrácsokat. Leporolnak minden kiszögellést, sarkot. Nightwing úgy nyüzsög, mintha Őfelségét várnánk, nem csak néhány szülőt és pártfogót.

Kiküld bennünket az épületből, nehogy a puszta létezésünkkel foltot ejtsünk a Spence becses, patikatisztaságú falain. Nem bánjuk, mert ma különösen szép az idő. A folyó mohával benőtt partján ütünk tanyát. Levehetjük a cipőnket és a harisnyánkat, mezítláb futkosunk a hűs gyepen. Maga a mennyország!

Kissé távolabb, egy lankás részen, egy hántolatlan kérgű májusfát állítottak fel. A kisebb lányok kuncogva kergetőznek körülötte, ide-oda cikáznak, izzadt homlokukon gondosan elrendezett virágkoszorúval. A nagyobb, komolyabb lányok megszidják őket, mert ők azon igyekeznek, hogy minél tökéletesebben fonják fel szalagjaikat a fára. Egymás mellett, felett, egymáson keresztül húzzák a szálakat, míg a májusfa színes ruhát nem ölt.

Felicity, Ann és én a füvön át egy meredély felé sétálunk, amely a folyóra, a Temze egy kisebb rokonára néz. Nem ártott volna, ha Mrs. Nightwing ide is elküldi a szolgálókat, mert a folyó vize tele van hínárral és levelekkel. Ann és én a hűs vízbe merítjük lábunkat, Felicity pedig virágot szed. A ruhája tele van virágporral.

- Foltos lettem - mondja, és leül mellénk. - Ibolyát? - kérdezi, és felénk nyújt egy virágot.

Ann elhessegeti a törékeny bimbót. - Ha ezt tenném fel, mindenki azt hinné, hogy nem akarok férjhez menni. Ezt jelenti ugyanis, ha valaki ibolyát tűz magára.

Felicityt nem hatja meg Ann aggodalmaskodása, fehérszőke hajába tűzi az ibolyát, amely úgy fénylik benne, mint egy csillag.

- Most, hogy Mrs. Nightwing hozzájárult ahhoz, hogy részt vehessek a bálon, szükségem lenne egy jelmezre - mondja Ann. -Azt hiszem, Lady Macbeth szeretnék lenni.

- Hmm... - mormolom, és a májusfa körül kergetőző lányokra és mögöttük a cigánytábor irányába pislogok. Azóta nem láttam Kartikot, mióta megtámadták a tábort az erdőben.

Felicity egy ibolyát lógat a homlokom elé. Azt hiszem, hogy pók, és felsikoltok. Felicity elégedetten felnevet.

- Ne! - figyelmeztetem.

- Rendben, Őlédisége Morcos Szent Nebáncsvirág! - mondja. -Min gondolkozol ilyen elmélyülten?

- Azon, hogy Wilhelmina vajon miért nem mutatta meg nekem, hogy hol van a tőr rejtekhelye, vagy a kulcsé, amelyben az igazság rejlik. Vajon mire akart figyelmeztetni?

- Ha egyáltalán figyelmeztetni akart - vitatkozik Felicity. - Lehet, hogy csapdába akart csalni, te pedig okosan elkerülted.

- Talán - mondom. - És Eugenia?

- Biztos vagy benne, hogy őt láttad? - kérdezi Ann. - Merthogy egyikünk sem látta, pedig ott voltunk veled.

Az is eszembe jut, hogy lehet, hogy csak képzelődtem. Nem tudom megkülönböztetni az igazságot az illúziótól. De nem, én tényleg láttam őt, éreztem. Igazi volt, és a veszély, amit megérzett, az is valós, de még ha ezen múlna az életem, akkor se tudnám összerakni a darabokat.

- És McCleethy meg Nightwing? - kérdezem.

Felicity a vizet csapkodja a lábával. - Tudod, hogy azért akarják újjáépíteni a Keleti Szárnyat, hogy a titkos ajtót használhassák. De csak ennyi az, ami bizonyos. Ezer évbe kerül, mire újra felhúzzák, és még csak nem is sejtik, hogy mi már használjuk az ajtót. Mire megtudják, már régen megkötöttük a szövetséget, számukra késő lesz.

- Elfelejted, hogy a Hadzsín nem csatlakozik hozzánk, az erdei népek meg gyűlölnek - mondom.

Fee szeme felvillan. - Eljátszották az esélyüket. Miért nem kötünk mi szövetséget? Csak mi négyen - te, én, Ann és Pippa.

- Ami Pipet illeti... - mondom óvatosan.

Felicity arca elsötétül. - Mi van vele?

- Téged nem aggaszt, mennyire megváltozott?

- Mármint a hatalma, ugye? - pontosít Felicity.

- Szerintem átjár a Télvidékre - folytatom. - Szerintem Wendy nyusziját is ő áldozta fel. Talán újabb áldozatra is készen áll.

Felicity eldörzsöli az ujjai között az ibolyát. - Elmondjam, hogy én mit gondolok? Szerintem neked nem tetszik, hogy neki is van hatalma. És az sem, hogy Ann és én nélküled is átmehetünk a birodalmakba. Láttam, milyen volt az arcod, amikor az ajtó megnyílt előttünk!

- Csak meglepődtem... - kezdem, de a hazugság elhal a nyelvem hegyén.

- Egyébként is, te vagy az, aki furcsán viselkedik, Gemma. Összejátszol Kirkével. Olyan dolgokat látsz, amelyek nem is léteznek. Szerintem veled nincs rendben valami! - Még egy utolsót rúg a vízbe. A folyó felett táncoló vízcseppek mind rám hullanak.

- Én... én csak azt gondolom, hogy jobb lenne, ha együtt mennénk be a birodalmakba - mondom. - Legalábbis egyelőre.

Felicity egyenesen a szemembe néz. - Már nem te mondod meg, hogyan legyen.

- Gyerünk, Gemma! - kér Ann. - Hagyjátok már ezt! Menjünk a májusfához!

Megfogja Felicity kezét, és a májusfa felé szaladnak. Nevetve kibe futkároznak a szalagok között, és azt kívánom, bárcsak én is elfeledkezhetnék minden gondomról, és velük tarthatnék. De nem tudok. Csak abban reménykedhetek, hogy még időben sikerül rendbe tennem a dolgokat. Elsétálok a tó mellett, fel a dombon, a régi temetőbe. A félig elsüllyedt sírkövek látványa ismerős érzéssel tölt el: én is síri hangulatban vagyok.

Felicity egyik ibolyáját Eugenia Spence sírjára helyezem. Szeretett nővér. - Azt nem feltételezem, hogy tudja, hol van a tőr -mondom a sírkőnek. A szél felel, elfújja az ibolyát. - Sejtettem.

- Sírkövekkel beszélget? - Kartik az. Ételt hoz egy szilkében. Egy kósza napsugár fénybe vonja az arcát, szinte hátrahőkölök attól, hogy milyen gyönyörű - és hogy milyen boldog vagyok attól, hogy újra látom. - Csak akkor van félnivalója, ha válaszolnak - mondja. -Elmegyek, ha...

- Ne! Maradjon! - mondom. - Szeretném.

Leül egy sírkőre, amelyen már az enyészeté lett a felirat, és a szőnyegpucoló szolgálók irányába int. - Úgy hallottam, jelmezbál lesz.

- Igen, holnap - mondom. - Jeanne d'Arcnak fogok öltözni.

- Illik is magához. - Kartik egy almát nézeget, a megbarnult részt nyomkodja a hüvelykujjával. - Feltételezem, hogy úriemberek is lesznek. Angol úriemberek.

- Biztos vagyok benne, hogy részt vesznek a bálon - válaszolom megfontoltan.

Beleharap a gyümölcsbe. Letépek egy falevelet, és apró darabokra szaggatom. A kínos csend elmélyül.

- Bocsásson meg! - mondom végül.

- Nem kell bocsánatot kérnie. Hazudtam magának.

Mellé ülök. Alig van közöttünk távolság, mégis óriásinak érzem. -Jöjjön el a bálra! - mondom halkan. Kartik nevetni kezd. - Csak viccel.

- Nem, nem viccelek. Jelmezbál. Ki tudná meg?

Kartik felhúzza az inge ujját, és világosbarna bőrére mutat.

- Ezt sem fogja észrevenni senki, gondolom. Egy indiai az angolok között? - Nagyot harap az almába.

- Egy indiai herceg - mondom. - Meghívója is lesz. Adok egyet.

- Ha nem mehetek önmagamként, akkor inkább nem is megyek -mondja.

- Gondolkozzon rajta! Ha meggondolja magát, kösse fel a kendőt a szokott a helyre, és akkor holnap fél hatkor találkozhatunk a mosókonyhában.

Kartik belepislog a napfénybe. Megrázza a fejét. - Az az ön világa, nem az enyém.

- De mi van akkor, ha... - kezdem, és nagyot nyelek. - .. .ha azt szeretném, hogy ott legyen az én világomban?

Kartik megint beleharap az almájába, és a békés tájat, a hullámzó dombokat nézi. - Nem hinném, hogy oda tartoznék.

- Én sem - mondom nevetve, de két könnycsepp lefut az arcomon. Az ujjammal fogom fel őket. Bizsereg bennük a varázslat, a kísértés: elérhetném, hogy velem maradjon.

Elhallgattatom a hangot.

- Akkor jöjjön velem a birodalmakba! - mondom inkább. -Együtt is kereshetnénk Amart. Mi...

- Nem. Nem akarom tudni, mivé lett Amar. Olyanként akarok emlékezni rá, amilyen volt. - Visszateszi az almát a szilkébe. - Az elmúlt néhány napban sokat gondolkodtam, és arra jutottam, hogy az lesz a legjobb, ha elhajózom az Orlando fedélzetén. Már semmi sincs, ami itt tartson.

- Kartik... - kezdek bele, de hát mit mondhatnék? - Tegye azt, amit jónak lát!

- Emlékezni fogok magára Indiában is - mondja. - Imádkozni fogok a családjáért a Gangesz partján.

- Köszönöm. - Van egy gombóc a torkomban, nem tudom lenyelni.

Kezébe fogja a szilkét. - Szép napot, Miss Doyle!

- Szép napot, Kartik!

Kezet fog velem, és elindul lefelé a domboldalon. Egyedül maradok a temetőben.

- Ezt is megértük - mondom, és a szememre szorítom a kézfejemet. - Csak a halottak élvezik a társaságomat.

A térdem adja meg magát először. A látomás olyan elemi erővel tör rám, hogy összegörnyedve a földre rogyok. Megfeszülnek az izmaim. Mintha ketté akarna szakadni az ég, a felhők vérvörös színben úsznak.

Úristen! Nem kapok levegőt. Nem...

Wilhelmina Wyatt ott áll a sírkövek között, az arca eltorzul a dühtől. Megragad a hajamnál fogva, és a sírok felé vonszol. Amikor odaérünk Eugenia Spence sírjához, nagyot taszít rajtam, és rettegve látom, ahogyan a föld összezárul felettem.

- Ne, ne, ne! - Kétségbeesetten kaparászom az ujjaimmal a sírgödör oldalát, és sikoltozom: - Engedj ki!

A föld megnyílik, és ott állok a Télvidéken, a Holtak Fája előtt, a pusztaságban. Látom Eugenia rémült tekintetét. - Ments meg bennünket! - könyörög.

Teljes erőmből rúgkapálni kezdek. A sírgödör beomlik, eltakarom a szememet a lehulló göröngyök elől.

Csend van. Hallom, hogy... a lányok játszanak. Nevetés. Elveszem a kezemet, és az egyik szememet kinyitom. Hanyatt fekszem a temetőben. A szél felém sodorja az épület mögött krikettezők hangját. A cipőm és a szoknyám sáros. Wilhelmina elment. Egyedül vagyok. Eugenia Spence sírja érintetlen. Az ibolya is ott van még, ahová tettem. Zokogok a félelemtől és a csalódástól.

Reszkető lábakkal vágok át a sírkerten. A hollók fekete esőcseppekként szállnak alá. A sírkövekre ülnek. Befogom a fülemet, hogy ne halljam a károgásukat, de a hang a bőröm alá kúszik, mint a méreg.

Lebotorkálok a domboldalon, és leülök. A térdemet átölelve sírok csendesen. Ha nem sikerült volna kiszabadulnom abból a sírgödörből. ..

Egyáltalán benne voltam?

Igen, éreztem, hogy megragadja a hajamat, éreztem, hogy elesem, és hogy a föld összezárul felettem. Ugyanakkor olyan, mintha meg sem történt volna. Félek Wilhelmina Wyatt-től.

Belelátott a sötétségbe. Ezt mondta egyszer róla Eugenia. De mi van, ha maga is része a sötétségnek? Mi van, ha ő is a teremtmények szövetségese?

Már nem tudom, hogy vajon segíteni akar nekem, vagy a halálomat kívánja.

Nézem a májusfa körül kerengő lányokat. Holnap majd mind jelmezt öltenek, és gondtalan tündérekként röpködnek a május elsejei bálon. A bensőmben hirtelen valami hidegség támad, amely szélsebesen terjed szét az egész testemben.

Holnap. Május elseje. A május „születése”.

Óvakodj a május születésétől!

Képtelen vagyok átmelegedni. Amitől Eugenia retteg, és amire Miss Wyatt figyelmeztetni akar, holnap fog megtörténni, és én még mindig nem tudom, hogy mi lesz az, és hogyan akadályozhatnám meg. Beleremegek, amikor meglátom, hogy Miss McCleethy és Mrs. Nightwing összehajolva beszélget. Veszélyt szimatolok minden pillantásukban, mosolyukban, minden érintésben.

A lányok az izgalomtól megrészegülve, egyenes derékkal járnak-kelnek, egyikük sem sejti, hogy rettegek. A kicsik a jelmezeikben játszanak, miközben Brigid korholja őket, hogy a végén még összekoszolják a ruhájukat, és akkor mi lesz? A kislányok komolyan bólogatnak, majd eleresztik a fülük mellett a figyelmeztetést.

- Na, jöjjön ide mihozzánk! - mondja Brigid, mikor meglátja megnyúlt képemet.

Megrázom a fejem. - Köszönöm, de nem. Nem lennék jó társaság.

Mrs. Nightwing rám pillant, enyhén ráncolja a homlokát. Viszketni kezd a bőröm. Nem maradhatok itt. Úgy döntök, hogy Fee sátrában keresek menedéket. Meglep, hogy őt is ott találom, egyedül. Remeg az ajka.

- Fee? - kérdezem.

Durván letörli a könnyeket az arcáról. - Ezt jól megcsináltam! -mondja erőltetett nevetéssel. - Sikerült elbűvölnöm őket.

- Mi történt?

Egy levelet mutat felém. - Anyámtól jött. Lady Markham hajlandó kezeskedni értem, de csak ha feleségül megyek Horace-hoz.

- Ezt nem teheti!

- Dehogynem! - mondja, és megint a könnyeit törölgeti. - Rendes feleséget akar belőlem gyúrni, olyan leszek számára, mint egy győzelmi zászló, ha sikerül. Azt is mondta apámnak, hogy ezzel visszakerülhetnek a társaságba. És persze ott van a vagyon is.

- De hát az a te örökséged - mondom elhaló hangon.

- Nem érted? Amint férjhez mentem, a vagyonom a férjemet illeti meg. Elfelejthetem a párizsi padlásszobát! Már döntöttek a sorsomról. - Olyan aprónak és élettelennek látom, mint egy porcelánbabát.

- Nagyon sajnálom - mondom, bár tudom, nem sokat ér.

Felicity mindkét kezemet megragadja. Megfájdulnak az ujjaim a

szorításától. - Gemma, tudod, hogy van ez. Megtervezik az egész életünket, onnantól kezdve, hogy mit vehetünk fel, egészen addig, hogy kihez mehetünk férjhez, és hol lakhatunk. Az, hogy nekünk ez tetszik-e, vagy sem, annyit sem számít, mint a kockacukor a teánkban, és jobban tesszük, ha mosolygunk akkor is, amikor a legszívesebben meghalnánk. Olyanok vagyunk, mint a versenylovak, és úgy is bánnak velünk, mint a lovakkal: szemellenzőt raknak ránk, hogy ne tudjunk körülnézni, mindig csak előre, hogy arra menjünk, amerre ők irányítanak. - Felicity az enyémhez érinti a homlokát, és kezemet imára kulcsolt ujjai közé fogja. - Kérlek, kérlek, kérlek, Gemma! Ne hagyjuk, hogy előbb haljunk meg legbelül, mint ahogy muszáj!

- De mit tehetek én?

- Ígérd meg, hogy egy kicsivel tovább számíthatunk a varázslatra! Csak addig, amíg el nem rendezzük a jövőmet... csak a bemutatkozásunkig! - könyörög.

- Hiszen addig még több hét van hátra - válaszolom neki. - Ki kell békülnöm az erdei népekkel. Meg kell kötnünk a szövetséget!

- Gemma, az életemről van szó! - könyörög, és kétségbeesése dühbe csap át.

Két kacarászó lányka táncol el a sátor mellett talpig szalagban és csipkében. Őrültek módjára keringőznek a hercegnő jelmezükben. Nem számít nekik, hogy a ruha csak egy éjszakára varázsolja át őket. Hisznek benne, és a hit mindenre képes.

Összeérintem a tenyeremet Felicityével. - Megpróbálom.

Az ágyam szélén ülök, és megpróbálom értelmezni a történteket, de képtelen vagyok rá, és május elseje mindjárt itt van. Hogy eltereljem a gondolataimat, rendet teszek a szobámban. A holmimat, az Indiából hozott elefántszobrot, anyám naplóját, Kartik vörös kendőjét és Simon dupla fenekű dobozát szépen elrendezem a polcokon. Utóbbit talán ki kellene dobnom. Kinyitom a titkos rekeszt, belenyúlok, de üres. „Ebben tarthatja a titkait”, mondta Simon egyszer. Az én titkaimhoz ennél nagyobb dobozra lenne szükség. Ott hagyom Ann ágyán, ajándéknak szánom, és tovább rendezgetek. A könyveimet egy sarokba rakom. Kesztyűk és zsebkendők. Wilhelmina Wyatt palatáblája néma, akárcsak a tulajdonosa. Ezzel meg mihez kezdjek? Haszontalan. És nehéz is. Az a vastag fakeret teljesen lehúzza a karomat... Hirtelen ráeszmélek, milyen ostoba voltam.

A kép a könyvben - végig benne volt, hol keressem a tőrt. A Rejtett Tárgy. Wilhelmina Wyatt egy ügyes kezű bűvész asszisztense volt. Ha el akart rejteni valamit...

Végigtapogatom a tábla keretét, még az ujjam egy aprócska zárba nem ütközik. Kipattintom, és a tábla meglazul a keretben. Lassan kihúzom, és megpillantom a látomásaimban feltűnő bőrtekercset. Reszket a kezem, amikor kibontom a csomót, és meghúzom a szalagvégeket.

Ott fekszik a díszes markolatú, vékony tőr.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

MÁJUS 1.

A nap lassan nyugovóra tér, leereszkedik a homály. A levegő langyos, a madarak a nap utolsó koncertjét adják, mielőtt nyugovóra térnének. Mindent összevetve ennél tökéletesebb estét nem is választhatott volna a Spence a jelmezbálra. Én viszont nem nyugszom meg, amíg véget nem ér az éjszaka.

A pázsitra és az útra lámpásokat aggattak, hogy megvilágítsák az ide vezető utat. Hintók hosszú sora kígyózik az úton és a feljárón. Érkeznek a családtagjaink. Az inasok kisegítik Marie Antoinette-et és Sir Walter Raleigh-t, Napóleont és Erzsébet királynőt a hintójukból. A pázsiton színes jelmezesek sétálnak. Álarcaik misztikus hangulatot kölcsönöznek az estének. A bálteremben szól a zene. Kiszűrődik a nyitott ablakokon keresztül az erdő felé. A lányok több rétegnyi tüllben és csipkében parádéznak. Rajtam nincs ilyesmi.

Reméltem, hogy Kartik mégis eljön. De nem jelzett vissza, így fogom a lámpásomat, és várom, hogy megérkezzen a családom. Apát pillantom meg először. Gyémántos turbánt viselő rádzsának öltözött. Nagymama, aki halálosan retteg attól, hogy mi lenne, ha egyszer történetesen jól érezné magát valahol, egy egyszerű báli ruhát vett fel, de legalább van nála egy pálcára tűzött harlekin maszk. Tom bohócsisakot visel. Jobban illik rá, mint sejtené.

- Á, itt is van a mi Gemmánk! - mondja apa, és végigméri a tunikámat meg a csizmámat és az oldalamra kötött díszes tőrt. - De csak lassan, ez nem is a mi Gemmánk, hanem egy hadvezér! Korának szentje!

- Gemma d'Arc - gúnyolódik Tom.

- Meg a bolondja - vágok vissza neki.

- Udvari bolond vagyok, az nem ugyanaz - mondja, és a levegőbe szippant. - Remélem, hogy adnak vacsorát.

Apára rájön a köhögés.

- Jól vagy, papa?

- Egészséges, mint a makk - zihálja. Az arca vörös és izzadt. -Csak nem vagyok hozzászokva a friss levegőhöz.

- Dr. Hamilton azt mondta, jót tesz majd neked - vág közbe nagymama.

- Orvost kellett hívni?

Apa megpaskolja a kezemet. - Ugyan, ugyan, kicsim! Nem kell aggódnod. Minden a legnagyobb rendben van. Nézzük csak, miféle szórakozást készítettetek elő ma estére!

Egy szobalány díszes maszkokat kínál a tálcáján. Van közöttük madár, állat, kisördög és harlekin. Vicsorgássá torzítják bárki mosolyát.

Felicity valkűrnek öltözött, ragyogó szőke haja ezüstruhájára és szárnyaira omlik. Az anyja Piroska jelmezt visel, az apja rókamaszkot öltött a tengerészegyenruhája fölé. Mrs. Nightwing nagy örömére és Felicity bánatára Markhamék is eljöttek. Valahányszor Horace, aki Lord Fauntleroynak öltözött, a közelébe ér, Felicity olyan képet vág, mintha meg akarná fojtani. Horace ettől vérszemet kap.

Bárcsak oda mehetnék hozzá táncolni, bárcsak szabadjára ereszthetném a varázslatot, ahogy korábban! De végig az a gondolat lüktet bennem, hogy Óvakodj a május születésétől! Fogalmam sincs, mit fog hozni a ma éjszaka.

Mrs. Nightwing ég a vágytól, hogy bemutathassa az egybegyűlteknek, mit jelent a Spenceben a kecsesség, az erő és a szépség, amit a jelszavunk ígér. Példaképének, Florence Nightingale-nek öltözött. Még tetszene is, ha tudnék bízni benne.

- Hölgyeim és uraim! Köszönöm, hogy megtisztelték jelenlétükkel a ma esti mulatságot! Alapítása óta a Spence mindig a legnagyobb figyelmet fordította arra, hogy az iskolánkból kikerülő ifjú hölgyek megállják a helyüket a társaságban. Azonban évek óta egy szörnyű tragédia emléke üli meg a falakat. A Keleti Szárnyról és arról a tűzvészről beszélek, amely két diákunk és szeretett igazgatónőnk, Eugenia Spence életét követelte. Az ő tiszteletére kívánjuk újjáépíteni a Keleti Szárnyat, és az önök adományainak segítségével már közel járunk a befejezéshez. Alázatosan köszönöm.

És most minden további bevezetést mellőzve, szeretném bemutatni önöknek intézményünk ragyogó ékköveit. Nem gyémántról és nem rubintról beszélek, hanem a Spence szerény és nemes kisasszonyairól!

Mrs. Nightwing gyorsan megtörli a szemét, és elfoglalja a helyét. Néhány kislány - mind tündérnek vagy hercegnőnek öltözve - táncot lejt, ártatlan szépségük elbájolja a látogatókat.

Egy férfi lép mellém. Az arcát maszk takarja, de ezt a hangot bármikor felismerem.

- Szép esténk van, ugye?

- Maga meg mit csinál itt? - kérdezem gyorsuló szívveréssel.

- Meghívtak, kiskedves. - Sátáni a vigyora.

Halkan a fülébe suttogok: - Ha bántani merészel engem, a családomat vagy a barátaimat, ha bármit is tenni merészel, esküszöm az élő istenre, úgy magára szabadítom a varázslatot, hogy soha többé nem jut eszébe senkit megfenyegetni!

Fowlson gyorsan, szélesen elmosolyodik. - Ez ám a spiritusz, kiskedves! - Az ajka veszélyesen közel kerül a nyakamhoz. - De ne ijedezzen, Miss Doyle! Nem magácska miatt jöttem el. Kartik, a barátja, itt van-e? Nem baj, ha nincsen itt, majd megtalálom.

Kartik.

Sarkon fordulok, és hanyatt-homlok rohanni kezdek, miközben a kislányok édesen meghajolnak. Imádni való babák, a közönség lelkesen meg is tapsolja őket. Kifulladva érek a csónakházba Kartikhoz. - Itt van Fowlson! Önt keresi! - zihálom. - Bántani akarja!

Nem tűnik meglepettnek, meg sem mozdul.

- Hallotta, hogy mit mondtam?

- Igen - mondja, és becsukja a könyvét. - Az Odüsszeia. Befejeztem, ha ön is el szeretné olvasni.

Megragadom a karját. - El kell rejtőznie! Átváltoztathatnám valamivé, vagy...

- Nem fogok még egyszer elrejtőzni! - mondja. - Nem is tartok Mr. Fowlsontól.

- Nem?

Felrakja a könyvet egy ablak melletti polcra. - Meggondoltam magam. Tudni akarom, hogy Amar... tudnom kell. Érti?

- Tehát készen áll arra, hogy a birodalmakba lépjen - mondom.

- Nem tudom, hogy készen állok-e - feleli halk, gúnyos nevetés kíséretében. - De be szeretnék menni. Szeretném látni őket.

Felé nyújtom a kezem. - Bízzon bennem!

Összekulcsolódnak az ujjaink. - Mutassa meg!

- Óvatosnak kell lennünk - mondom. Mindenki az előadást nézi, üres és csendes a pázsit. Nem akarom felhívni magunkra a figyelmet. Lehajolva szaladunk a pázsiton keresztül, míg el nem érjük a Keleti Szárny tornyát. Kinyújtom a karom. Megremeg a levegő. Felfénylik az ajtó. Kartik arcán ámulat tükröződik.

- Hihetetlen! - suttogja.

- Ez még semmi - mondom neki. Megfogom a kezét, és végigmegyünk a folyosón. Mikor átlépünk az ajtón, teljesen le van nyűgözve.

- Isten hozta a birodalmakban! - mondom.

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

Először a kertbe viszem el Kartikot, mert én is itt ismerkedtem meg ezzel a világgal, és mert olyan gyönyörű, hogy mindenképpen szeretném megmutatni neki. Kartik hátrahajtott fejjel forog. Hófehér virágsziromeső hullik sötét hajára és szempilláira. Próbál néhányat a tenyerébe fogni.

- Ez a kert - mondom neki szinte büszkén. - Ott van a folyó. Ott meg az a barlang, ahol egykor az Orákulum Rúnái álltak. Itt uralkodott valaha a Rend, és itt uralkodott velük a Raksana is.

- Mintha álmodnék. - Kartik a folyóhoz sétál, kezével végigsimít a daloló víz felszínén. Ezüst, arany és rózsaszín örvények kavarognak ott, ahol a vízhez ért.

- Nézze csak! - szólok neki. Ráfújok néhány fűszálra, rebbenő szárnyú pillangóvá válnak. Az egyik Kartik kinyújtott tenyerére száll, majd tovaröppen. Sohasem láttam még Kartikot ilyen boldognak, ilyen gondtalannak. Rábukkan arra a függőágyra, amelyet még hetekkel korábban szőttem, és beleveti magát, miközben az összefonódó szálak édes dúdolását hallgatja. A könyöke fölé gyűri az inge ujját. Tudom, hogy illetlenség, de képtelen vagyok levenni a szememet a karjáról.

- Leülne mellém? - A keskeny csíkra mutat maga mellett.

- Nem, köszönöm - sikerül kinyögnöm. - Még annyi mindent nem látott!

Keresztülsétálunk a Templom alatti pipacsmezőkön, rámutatok a felettünk tornyosuló magas sziklákra. A sziklafalba vésett félmeztelen nők érzéki látványától én először elpirultam. A szemem sarkából Kartikot figyelem, kíváncsi vagyok, felháborodik-e rajtuk.

- Indiára emlékeztetnek - mondja.

- Pontosan - mondom abban reménykedve, hogy a hangom nem lesz árulóm.

Kartik először a nyakamra, majd szégyenlősen lejjebb pillant.

- Megmutatom a Sóhajok Barlangjait - mondom neki rekedten.

Átvágunk a keskeny ösvényen, túl a hegyszoroson, a színes füstöt

okádó üstök mellett, egészen a tetőig. A Hadzsín meghajol előttünk, Kartik tiszteletteljesen viszonozza a gesztust.

- Itt vannak a Sóhajok Barlangjai - mondom. Belépünk az összekulcsolódó kezek alatt, amelyeket egy kör közepébe véstek. Kartik megáll előtte.

- Ezt ismerem. Raksana.

- Ugyanakkor a Rendé is - mondom.

- Tudja, hogy ez mit jelent? - kérdezi, és közelebb lép hozzá.

Elvörösödve bólintok: - a szerelem szimbóluma.

Kartik elmosolyodik. - Igen, most már emlékszem. A kezek a körben. Látja? A kezeket a kör, az örökkévalóság szimbóluma óvja.

- Örökkévalóság?

- Nem lehet tudni, hol kezdődik, és hol ér véget, és nincs is jelentősége.

Az ujjaival végigfut a véseten.

Halkan megköszörülöm a torkomat. - Azt mondják, hogy akik a körbe teszik a kezüket, beleláthatnak egymás álmaiba.

- Tényleg? - kérdezi, és a kör mellé fekteti a tenyerét.

- Igen - mondom.

Szél zúg keresztül a barlangokon, amelyek ettől sóhajtozni kezdenek. A kövek megszólalnak. Ez álmok háza azok számára, akik látni akarnak. Tegyétek a keheteket a körbe, és álmodjatok!

A körbe teszem a kezem, és várok. Kartik nem néz rám, meg sem mozdul. Nem fogja megtenni. Ismerem. Ettől elszorul a szívem.

Óvatosan a kezem mellé teszi az övét. Az ujjaink egymás felé nyúlnak, de még nem érintik egymást, két ország a kezünk, amelyeket csak egy keskeny tengerszoros választ el egymástól. És aztán megérzem az ujjai hegyét. A kövek eltűnnek. Elvakít a hófehér fény. A testem elszáll, egy álomban vagyok.

A karjaimat borító aranykarkötők megcsillannak a napfényben. A kezemre és a lábamra virágmintát festettek, mint a menyasszonyoknak. A szárim színe mélybíbor, mint az orchideáé. Amikor megmozdulok, az anyag redői színt váltanak, narancstól a vörösig, indigókéktől az ezüstig.

Valamit ünnepelnek. Élénksárga száriba öltözött lányok lótuszvirág takarón táncolnak. Meleg a mosolyuk, nagy agyagtálakból rózsaszirmokat szórnak a szélbe. A színes szirmok lassan, lebegve hullanak alá, belepik a hajamat, a meztelen karomat. Az illat anyámra emlékeztet, de nem vagyok szomorú. Túl boldog ez a nap.

A lányok félreállnak az utamból. Előrefutnak, és virágokat szórnak elém, míg az ösvény vörösbe és fehérbe nem fordul. Követem őket a ragyogóan kék ég felé. Egy ősrégi, nemes kőtemplom bejáratához érek. Fölöttem Síva, a pusztítás és az újjászületés istene meditál, harmadik szeme mindent lát. Alattam száz lépcsőfok. Lelépek az elsőre, és minden eltűnik - a templom, a lányok, minden. Egyedül állok a sivatag homokjában, én vagyok az egyetlen színfolt. Akármerre nézek, semmi, csak a puszta ég. Az órák másodperceknek tűnnek, a másodpercek óráknak, mert az idő is álom.

Feltámad a szél, a homokszemek az arcomat simogatják. És akkor meglátom. Egy apró pont, amely közeledik felém, de tudom, hogy ő az, és már ott is áll előttem. Egy festett lovon ül, fekete ruhája elegáns. A nyakában virágfüzér. A homloka közepére kurkumával egy vörös pöttyöt festettek, mint az indiai vőlegényeknek.

- Jó napot! - mondja. Elmosolyodik, és ragyogóbb ez a mosoly a napnál is. Értem nyúl, megragadom a kezét, és a világ megint a feje tetejére áll. Egy kertben állunk, ahol akkorák a lótuszvirágok, mint egy nyoszolya.

- Hol vagyunk? - kérdezem. Furcsa a hangom.

- Itt vagyunk - mondja, mintha ez lenne a válasz mindenre, és bizonyos értelemben az is.

Előveszi a kését, és kört rajzol körém a porba.

- Mit csinál? - kérdezem.

- Ez a kör a lelkünk egyesülését jelképezi - feleli. Hétszer rajzol körbe, a hetediknél ő is belép. Egymással szemben állunk. Az enyémhez érinti a tenyerét.

Már nem tudom, hogy álmodom-e.

A tarkómra csúsztatja a kezét, és gyengéden közelebb von magához. Az ujjaival a hajamba túr, úgy dörzsölgeti a tincseket az ujjai között, mintha finom selyemre alkudozna. Aztán hirtelen éhesen, kutatóan, ellentmondást nem tűrően megcsókol.

Egy új világ tárul fel előttem, és én készen állok rá, hogy bejárjam.

Nem is tudom, mit szeretnék hallani a szájából. Szeretlek. Gyönyörű vagy. Soha ne hagyj el! Olyan, mintha mindet hallanám, pedig csak egyetlen szót ismételget, a nevemet, és az jut eszembe, hogy korábban így még sohasem mondta: úgy, mintha ismerne. A mellkasán a bőr finoman simul az ujjaim alá. Amikor megérintem az ajkammal a kulcscsontja felett, egyszerre sóhajtja és nyögi a nevemet.

- Gemma...

Lázasan csókol. A számat. Az államat. A nyakamat. A karomat. A derekamra simítja a kezét, és a ruha durva anyagán keresztül végigcsókolja a hasamat. Újra és újra felpezsdül a vérem. Felemeli a hajamat, és megint a nyakamat csókolja. Lassan halad lefelé a gerincemen, miközben gyengéden megszorítja a mellemet. Meglazítja a fűzőmet. Végre én is belélegezhetem az illatát. Kartik ledobta az ingét. Nem emlékszem, mikor történt, és valami okból kifolyólag a szégyenlősségről is megfeledkezem. Csak a szépségét látom: bőre sima barnaságát, széles vállát, a karja izmait. Olyan más, mint én!

A rózsaszirom ágy puha és süppedő alattam. Kartik teste rám nehezedik, és úgy érzem, legszívesebben visszasüppednék az anyaföldbe. Ehelyett feltolom a csípőmet, és olyan forróságot érzek, hogy majdnem belehalok.

- Biztos vagy benne...?

Most az egyszer úgy érzem, nincs közöttünk távolság. Újra megcsókolom, a nyelvem felfedezőútra indul az ajkai között. Kartik szeme megrebben, majd tágra nyílik. Leírhatatlan a tekintete, olyan, mintha megpillantott volna valamit, amiről azt gondolta, hogy örökre elveszítette. Szorosan magához von. Megkapaszkodom a vállában. A szájunk és a testünk új nyelven szól hozzánk, a fák izzadt bőrünkre szórják virágaikat, amelyeket a örökkévalóságig viselni fogunk. És abban a pillanatban átváltozom.

*

Amikor kinyitom a szememet, a Sóhajok Barlangjaiban vagyok. Az ujjam éppen csak Kartik ujjaihoz ér a kövön. Levegő után kapkodok. Ő is látta, amit én? Ugyanazt álmodtuk? Nem merek ránézni. Megérzem az ujját az állam alatt, gyengéd az érintése, mint az esőcseppeké. Maga felé fordítja az arcomat.

- Álmodott? - suttogom.

- Igen - feleli, és megcsókol.

Hosszú ideig üldögélünk a Sóhajok Barlangjaiban, semmiségekről beszélgetünk, de mindent elmondunk egymásnak.

- Már értem, hogy a Raksana miért ragaszkodott ehhez a helyhez

- mondja. Az ujjaival a karom belsejét simogatja. - Nem könnyű innen elmenni.

Összeszorul a torkom. Nem maradhatnánk itt? Vajon velem maradna, ha megkérném rá?

- Köszönöm, hogy elhozott - mondja.

- Szívesen - felelem. - Szeretnék valami mást is megosztani önnel.

A tenyeréhez érintem az enyémet. Bizseregnek az ujjaink, ahol összeérnek. Megrebben a szemhéja, majd tágra nyílik a szeme, amikor megérti, milyen varázslatos ajándékot kapott tőlem.

Vonakodva elhúzom tőle a kezem. - Most már bármit megtehet.

- Bármit - ismétli.

Bólintok.

- Nos, akkor...

Magához von, és a számra szorítja az övét. Puha az ajka, de a csókja határozott. Egyik kezét gyengéden a tarkómra simítja, a másikkal maga felé fordítja az arcomat. Újra megcsókol, most már mélyebben, de ugyanolyan édesen. Olyan az ajka, mint a víz meg a levegő. Nem tudom, hogyan élhetek tovább, ha nem kóstolhatom mindörökké. Talán így buknak el a lányok - nem azért, mert a gaz csábítók gonosz trükkökkel elkábítják tehetetlen áldozatukat, akik nem a maguk akaratából sodródnak végzetük felé. Talán csak valaki megcsókolja őket, és ők vissza akarnak csókolni. Talán pont ők kezdeményezik a csókot. Miért is ne tennék?

Számolom a csókjait: egy, kettő, három, nyolc... Gyorsan elhúzódom tőle, hogy levegőhöz jussak, és egy kicsit összeszedjem a gondolataimat. - De... de bármit megtehet, amit csak akar...

- Pontosan - mondja, és a nyakamat kezdi csókolni.

- De... - mondom - ...rubinttá változtathatná a köveket, hintón utazhatna egész életében.

Kartik a két kezébe fogja az arcomat. - Kinek mit jelent a varázslat - mondja, és újra megcsókol.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

Amikor felbukkanunk a barlangból, Asha már vár ránk.

- Lady Hope, vár a Gorgó. Beszélni akar veled. Azt mondja, hogy sürgős.

- Gorgó? - kérdezi Kartik kikerekedett szemmel. Ösztönösen a tőre után kap.

- Nem lesz rá szükség - mondom neki. - A legrosszabb, amit tehet, hogy halálosan felbosszant. Akkor legfeljebb magad ellen fordíthatod a késedet.

A Gorgó a folyón vár. Kartik felkiált, amikor meglátja a félelmetes zöld arcot, a sárga szemeket és a feje körül tekergőző kígyókat, egy elfeledett napisten képmását.

- Gorgó! Hát visszajöttél? - kiáltom boldogan. Azt hiszem, hiányzott.

- Bocsánatodat kérem, Mindenható. Tudom, hogy megparancsoltad, hogy ne keresselek többé, de ez most nem tűr halasztást.

Elpirulok. - Rosszul tettem. Nem kellett volna olyan goromba szavakat használnom. Bemutatom Kartikot, a Raksana volt tagját.

- Örvendek - mondja a Gorgó.

- Örvendek - feleli Kartik, még mindig hitetlenkedve, kezét a tőr markolatán tartva.

A Gorgó nyúlós hangja tele van aggodalommal. - Felkerestem a Télvidéket. Egy olyan úton mentem, amelyet egykor az enyémek használtak. Szeretném megmutatni neked, hogy mit láttam.

- Vigyél el! - mondom, és fellépünk rá.

A Gorgó vastag nyaka mellé telepszem, gondosan elkerülve a feje körül tekergőző, sziszegő kígyókat. Néha túl közel jönnek, ez emlékeztet arra, hogy még a legmegbízhatóbb szövetségeseink is árthatnak nekünk. Kartik távol tartja magát tőlük. A szeme elé táruló furcsa, félelmetes vidéket bámulja. Lassan a Télvidékre érünk. Zöld köd ereszkedik le ránk. A hajó csendesen lecsorog egy keskeny szoroson, egyenesen egy barlangba. Akkora jeges cseppkövek alatt hajózunk, mint egy tengeri kígyó foga. Felismerem a helyet.

- Itt láttam Amart - mondom Kartiknak. Az arca elkomorul.

- Ott - mondja a Gorgó, majd lelassul és megáll. - Pontosan ott.

Leereszti a hajóhidat. Átgázolok a sekély vízen a barlang oldala

felé, ahová valamit kimosott a tengervíz. Az a vízinimfa az, aki Amarhoz kalauzolt. Élettelen szeme a semmibe mered.

- Mi történt vele? - kérdezem. - Beteg volt?

- Nézd meg jobban! - mondja a Gorgó.

Nem akarom megérinteni, mégis megteszem. Hideg a bőre. Az ujjaimon pikkelyek. Száraz vér borítja őket. Sebet kapott - a nyakán hosszú, mély, vörös vonal.

- Gondolod, hogy a Télvidék teremtményei tették? - kérdezem.

A Gorgó hangját visszaverik a barlang falai. - Ez túlmutat a Télvidék teremtményein. Még nem láttam ilyet.

Lefogom a vízinimfa szemét, így olyan, mintha csak aludna.

- Mit akarsz, mit tegyek, Mindenható? - kérdezi a Gorgó.

- Engem kérdezel?

- Ha hajlandó vagy vezetni bennünket, akkor igen.

Ha hajlandó vagyok vezetni őket. Itt állok ebben az istenverte barlangban egy vízinimfa kihűlt testével, távol a barátaimtól, és döntést kell hoznom.

- Többet akarok tudni. Az egészet. Mehetünk beljebb is?

- Ahogy parancsolod.

- Nem kell velem jönnöd - mondom Kartiknak. - Először visszajuttatlak a táborba.

- Jövök - mondja. Megérinti a tőrt a csizmaszárban.

- Mindenható - szól a Gorgó. Aggodalmat fedezek fel a hangjában. - Eddig nem vettek észre bennünket. De a helyedben nem mennék tovább védelem nélkül. Talán bölcs lenne segítségül hívnunk a varázslatot.

- Egyetértek - mondom. - De neked is kell adnom belőle, hogy együtt dolgozhassunk a célunkért...

- Nem! - vág közbe a Gorgó. - Egy pillanatig sem szeretnék a varázslatból részesülni.

- Szükségem van rád, Gorgó - mondom. - Mindannyiunkra szükség van.

- De nem szabadulhatok fel - mondja a Gorgó. - Ezt meg kell értened.

- Megértem - mondom. - Eldöntjük, milyen illúziót használunk, és csak arra az egy célra koncentrálunk. Helyes?

Kartik bólint.

- Helyes - sziszeg a Gorgó.

Felszállok a hajóra. Egyik kezemet a Gorgó vastag, pikkelyes nyakára teszem, a másikkal Kartik kezét fogom. A varázslat átölel bennünket. Úgy érzem, mintha egy hullámon lovagolnék, amely nem gyűrhet maga alá. A cél egyesít bennünket, és a terhen is egyformán osztozunk. Azt a viking hajót képzelem magam elé, amelyen a Télvidékre utaztunk - a magas vitorlák és az evezők megjelennek a szemem előtt. Elképzelem, hogy Kartik és én fantomok vagyunk, kopott köpönyegben. A szívünk egy ritmusra ver. Amikor kinyitom a szemem, látom, hogy sikerült a varázslat. Kartik és én olyanok vagyunk, mint a kísértetek. A Gorgó meg, mint egy szobor, a kígyók merevek, mint a márvány.

- Gorgó? - kérdezem óvatosan.

- Jól vagyok, Mindenható. Jó munkát végeztél.

- Jó munkát végeztünk - mondom, és nem lesz kisebb az örömöm attól, hogy osztozkodnom kell a dicsőségen. - Nézzük, mit rejteget a Télvidék!

A Gorgó áthajózik velünk a fekete sziklák között. Szürkészöld, vastag köd emelkedik fel a víz felszínéről. A nagyja elpárolog, ahogy messzebb és messzebb jutunk, már többet látok ebből a furcsa vidékből, mint a legutóbb. Rongyos, vöröses zászlók állnak ki a sziklás hegyormok tetejéből. Vadul beléjük kap a szél, olyan a hangjuk, mint a puskaropogás. A fekete sziklákba mélyedéseket vájtak. A Gorgó közelebb suhan az egyikhez. Több tucat koponya magasodik előttünk. A szívem egyre gyorsabban ver. Szeretnék viszafordulni, de tudnom kell, mi történik itt.

Ezüstös halraj lebeg a vízen - döglöttek.

- Lehet, hogy ez nem jelent semmit - mondom bizonytalanul.

- Lehet - sziszegi a Gorgó. - De az is lehet, hogy valami nagyon rossz dolog készülődik. Attól tartok, szörnyű erők munkálkodnak.

Egy holló kering a fejünk felett, fekete ujjlenyomat az égen.

- Kövesd! - mondom a Gorgónak.

Dübörgés üti meg a fülemet. Elérkeztünk abba a kanyonba, ahol fenséges vízesések szegélyezik az utunkat. Zubog a sok víz, a hajó meginog. Kartik és én egymásba kapaszkodva a Gorgóhoz simulunk. Éles szikladarabok állnak ki a vízből, és attól tartok, felnyársalnak bennünket, de a Gorgó ügyesen lavírozik közöttük.

Biztonságban kiérünk a szorosból. Egy sekélyvizű, jéggel borított tó áll előttünk. A jégen csontok és kisebb állatok csontvázai. A hideg szél sem képes elsöpörni a halál és a pusztulás dögszagát. A tó körül kisebb tüzeket látunk. Áthatolhatatlan, csípős füstöt ontanak, a torkomat égeti. Az égből hamu és hó hullik alá. A bőrömre tapad. A távolban a sziklákból képződött boltíven át vezet az út a fekete homokkal borított pusztaságba.

A Gorgó közelebb evez, szinte rosszul leszek a rettegéstől. Mert a tűz körül a Télvidék teremtményeinek seregét látom - csontvázszerű nyomkövetőket rongyos köpenyben, Pipacs Harcosokat, krétafehér arcú, karikás szemű szörnyeket. Mennyi, mennyi teremtmény! Ez eddig eszembe sem jutott. Ez lehet a táboruk, a sziklák őrzik őket. A halottakkal ücsörögnek, akik mintha transzban lennének, a semmibe bámulnak.

- Állj! - mondja az egyik teremtmény tőlünk balra. Érzem, hogy Kartik karja megrándul, és a tőre felé tapogat. A teremtmény szürke, mint a halál. Rothadó ajkai mögül kilátszanak fogai sárga csonkjai. A szemhéja vörös, de szeméből Pippa tejkék tekintete pillant vissza rám. - A szertartásra jöttetek?

Kartik bólint. Remélem, kitart az illúzió.

Hat nyomkövető tűnik fel a boltívnél. - Kövessetek! - mondják a visszataszító szörnyetegek. A teremtmények felállnak, a halottak úgy botorkálnak mögöttük, mint az alvajárók. Egy utolsó pillantást vetünk a Gorgó megkövült arcára, majd Kartik meg én beállunk a többiek közé.

A nyomkövetők átvágnak a pusztaságon, mi pedig követjük őket. A föld kagylóhéjként recsegve repedezik a lépteim alatt. Azt hiszem, egy lábszárcsont meredezik a kavicsok között, gyorsan félrenézek. Nyugalom, Gemma! Nyugalom! Gondolj illúzióra!

Egy keskeny átjáróhoz érünk. Sápadt, bőr nélküli teremtmények bújnak ki a sziklák és a hasadékok közül, hunyorognak a gomolygó szürke ég homályos fényében. A mellettünk haladó lény rávicsorít az egyik ilyen teremtményre, aki azonnal visszakúszik az egyik szikla alá. Már csak pislogó szemét látom.

A varjak károgva köröznek a fejünk felett. Kivezetnek a szakadékból, és hirtelen felgyorsul a pulzusom: a pusztaságban járunk. Ott áll előttünk a Holtak Fája.

A Télvidék teremtményei a pusztaságban gyülekeznek. Kartik megszorítja a kezemet, az ujjaimon keresztül érzem, hogy ő is retteg. Három halottat vonszolnak elő: egy nőt és két férfit. Mellettem Kartik kapkodni kezdi a levegőt. A teremtmények mögött, egy gyönyörű paripán Amar ül.

- Minél több áldozatot mutatunk be, annál nagyobb hatalomra tehetünk szert - dübörög a hangja, amikor a halottakat letérdeltetik a Holtak Fája elé.

- Szabad akaratotokból áldozzátok fel magatokat a dicsőség oltárán? Készen álltok arra, hogy az ügyünket támogassátok áldozatotokkal? - kérdezi Amar a halottakat.

- Készen állunk - felelik azok fásultan.

- Ezek a lelkek készen állnak - mondja Kartik bátyja.

Az indák ostorként csapkodnak, majd a halottak nyaka köré fonódnak, és tehetetlen bábként rántják fel őket a fa koronájába. Amar kirántja a kardját, megsarkantyúzza a lovát, megfordul, és vágtatni kezd a halottak felé, mintha lovagi tornán lenne.

A pusztaságban a Télvidék teremtményei mind őt figyelik. Ki rettegve, ki diadalmasan kiáltozva: Áldozat, áldozat, áldozat...

Megdöbbenve látjuk, hogy Amar kardja lesújt a halottakra. Kartik elindulna, de visszatartom. A halottak lecsorgó vérét hálásan isszák fel a fa gyökerei. A vérfagyasztóan sikoltozó áldozatok lelke a hatalmas fa törzsébe száll. A fa a szemünk láttára kezd növekedni. Súlyos ágai gigantikus karmokként meredeznek a szélrózsa minden irányába. Az ég vörösen vérzik.

Amar és a nyomkövetők megérintik a fa csavaros törzsét, megpróbálnak annyi erőt magukba szívni, amennyit csak lehetséges, míg a teremtmények hada őket figyeli.

- Egy nap majd ti is kaphattok! - kiáltja az egyik nyomkövető. -Az áldozat bemutatás után!

A teremtmények egyszerre bólintanak: - Igen, egy nap majd mi is kaphatunk! - Hisznek neki.

- Az ügyünk igazságos! - kiáltja egy másik nyomkövető. Kinyílik a köpenye, az alatta süvöltő lelkek láthatóvá válnak.

- A szabadság végre elérhető közelségbe került! - üvölti Amar. -Ő már mozgásba lendítette a dolgokat! Minden összeállt! Amikor szól, feláldozzuk a főpapnőjüket, így mindkét világ - a halandóké és a birodalmak is - a kezünkbe kerül!

A teremtmények kiáltoznak, és a dicsőséges győzelem reményében az öklüket rázzák.

Az egyik nyomkövető beleszimatol a levegőbe. - Valami itt nincs rendben! - süvölti. - Élőket szimatolok!

A teremtmények vicsorogva és üvöltve egymás ellen fordulnak, vádlón egymásra mutogatnak. Az egyik szörnyeteg egy másik hátára ugrik, és azt üvölti, hogy „Áruló!”, majd belemélyeszti a fogát a másik nyakába. A nyomkövetők megpróbálnak rendet tenni, de túlharsogja őket a tömeg.

- Kartik - suttogom -, mennünk kell!

Könnyes szemmel mered elátkozott testvérére. Meg sem várom a válaszát. Gyorsan kihúzom őt a tömegből, távolabb attól a szörnyetegtől, amivé a testvére lett. Óvatosan lavírozunk a teremtmények között, néha alig-alig menekülünk meg az öklüktől.

Amikor a sziklahasadékhoz érünk, hallom, hogy Amar üvöltve próbál rendet teremteni. Felsikolt az ég. Egy újabb halottat átdoztak fel, a tömeg megbékélve éljenzésbe fog.

Még több bőr nélküli szörny kúszik ki a sziklák alól. Gyors, síkos kezükkel megragadják a bokánkat. Felsikoltok. A hangom visszhangot ver, félek, a többiek is meghallják. Lerúgom magamról a szörnyeteg kezét. Visszahátrál a rejtekhelyére, megragadom Kartikot, és amilyen gyorsan csak lehet, a hajó felé rángatom.

- Gorgó, villámgyorsan el kell tűnnünk innen - mondom.

- Ahogy akarod, Mindenható. - Kikormányozza a hajót a Télvidékről. Közben elmesélem neki, hogy mit láttunk, bár merő szívjóságból Amar szerepéről hallgatok. A gomolygó ég a Határvidéknél közönyös homályra vált. A Sóhajok Barlangjainál ragyogó kéken világít, a kertben pedig narancsszínben izzik.

Kartik egész idő alatt egy szót sem szólt. A fedélzeten ült, átkarolta a térdét, az arcát a kezébe rejtette. Nem tudok mit mondani neki. Bárcsak ne kellett volna látnia!

- Ő... - mondom a fejemet csóválva. - Ő már mozgásba lendítette a dolgokat.

- Mi az? - kérdezi a Gorgó.

Sohasem érzett harag támad fel bennem. - Kirké. Réges-régen szövetséget kötött a teremtményekkel, de azt akarta, hogy azt higgyem, a szövetség már a múlté. Mindig is vissza akarta szerezni a hatalmát. Nem leszek többé a gyalogja.

- Mit kívánsz, mit tegyek, Mindenható?

- Menj el Philonhoz meg az erdei népekhez! Mondd el nekik, hogy mi történt! Még ma éjjel hajlandó vagyok szövetségre lépni velük. Én is visszatérek a barátaimmal. Találkozzunk este a Templomnál! Az Érinthetetlenekkel is beszélj! Elképzelhető, hogy még lehet rájuk hatni.

- Ahogy kívánod.

- Gorgó?

- Igen, Mindenható?

Nem tudom, hogyan kérdezzem meg, amit tudni szeretnék. - Ha megosztom a varázslatot, vége lesz?

A Gorgó lassan megcsóválja a fejét. - Nem tudom. Furcsa időket élünk. Semmi sincs úgy, mint régen. Megváltoztak a szabályok, már senki sem lehet biztos abban, mi fog történni.

Kézen fogom Kartikot, átkelünk a Határvidéken és a folyosón. A titkos ajtón keresztül a Spence parkjába érünk. A nyitott ablakokból taps és beszéd szűrődik ki. Nightwing bejelenti, hogy Miss Cecily Temple szavalata következik, a Harcok rózsája.

Minden ismerős, de valahogy mégis minden másnak tűnik. Kartik nem néz rám, és én azt kívánom, bárcsak visszatérhetnénk a Sóhajok Barlangjaiba, és a körbe tehetnénk a kezünket.

- Az a szörnyeteg, amelyik lelkekkel eteti a fát... Az az én testvérem volt!

- Nagyon sajnálom - mondom, és meg akarom fogni a kezét, de elhúzza. - Kartik...

- Csalódást okoztam neki. Csalódást okoztam... Rohanni kezd.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

Egész testemben remegek, amikor visszatérek a jelmezbálba. Egy harlekin maszkos férfi suhan el mellettem, megrémülök tőle.

- Ezer bocsánat! - mondja, és elmosolyodik. A rémisztő maszk alatt démoninak tűnik a mosolya.

Visszaosonok a bálterembe, ahol a lányok előadják a műsorukat. Felicity a Lady Macbethnek öltözött Ann mellett ül. - Azonnal beszélnem kell mindkettőtökkel - suttogom. Követnek a könyvtárba. Ann egy regényújságot lapozgat. Mabel, a Newbury iskolából. Kétségem sincs, hogy a történet ugyanolyan, mint a többi: egy szegény, de tisztességes lány becsülettel állja durva iskolatársnői gonosz tréfáit, majd egy gazdag rokon megmenti. Az iskolatársnők sajnálják, hogy olyan gonoszak voltak hozzá. De Mabel (vagy Annabelle, vagy Dorothy - mind ugyanolyan) kedvesen megbocsát nekik, soha nem gondolna rosszat róluk, és a végén mindenki levonja a megfelelő tanulságot.

A legszívesebben a tűzbe vetném azt a szemetet.

- Jól van, Gemma, beszélj! - követeli Felicity. - Elmulasztjuk a bált.

- A Télvidék teremtményei nem haltak ki. Seregük van, több ezer katonájuk - mondom. Úgy buknak ki belőlem a szavak, mintha a Bedlam egyik betege lennék. - Lelkeket áldoznak a fának, hogy erőre kapjanak, de valamire várnak. Valakire - mondom, és mély lélegzetet veszek. - Szerintem Kirkére.

- Most már hiszel nekünk! - mondja Felicity.

Meg sem hallom a megjegyzését. - El kell mennünk a birodalmakba, vissza kell juttatnunk Eugéniának a tőrt, és meg kell kötnünk a szövetséget...

- Úgy érted, vissza kell adnunk a varázslatot? - kérdezi Ann.

- A varázslat nem a miénk. Csak kölcsönkaptuk...

Felicity közbevág: - De mi lesz Pippel? Neki is el kell mondanunk!

- Fee - kezdek bele -, azt nem lehet! Ha ő is velük tart...

- Ó nem! Magad mondtad, hogy Kirké az - mondja Felicity, és összeszűkül a szeme. - De honnan tudod mindezt, Gemma?

Későn veszem észre, hogy besétáltam a saját csapdámba. -Elmentem a birodalmakba. Hogy megtudjam, mi folyik ott.

- Egyedül? - kérdez tovább Felicity.

- Nem. Kartikkal.

Ann rám mered. - Magaddal vitted, és nekünk nem is szóltál?

- Meg kellett mutatnom neki...

- A birodalmak hozzánk tartoznak, nem hozzá! - köti az ebet a karóhoz Felicity. - Pont tegnap mondtad, hogy csak együtt léphetünk be a birodalmakba! Te meg bementél nélkülünk!

- Igen, és nagyon sajnálom, de ez most más volt - szállok vitába vele, bár érzem, mennyire gyenge lábakon állnak az érveim.

- Hazudtál! - kiáltja Felicity.

- Hallgassatok meg, kérlek! Csak egy pillanatig figyeljetek rám! Megkértem a Gorgót, hogy szóljon a Hadzsínnak és az erdei népeknek, hogy jöjjenek a Templomhoz, hogy megoszthassuk a varázslatot velük. Be kell mennünk ma éjjel. Nem értitek?

- Csak annyit értek, hogy cseppet sem törődsz azzal, hogy a barátaid mit gondolnak. - Felicity olyan a jelmezében, mint egy valódi harcos. Sértettség villog a szemében. - Pip is megmondta, hogy ez lesz.

- Micsoda? Mit mondott? - kérdezem.

- Miért mondanám el? Kérdezd meg Kartikot! Több mindent elárulsz neki, mint a barátaidnak.

- De most itt vagyok veletek, nem? - mondom, és felparázslik bennem a düh.

- Pip megmondta, hogy nem fogod megosztani velünk a varázslatot. Hogy nem is akartad, legalábbis nem úgy, ahogy majd ő teszi velünk! - mondja Felicity.

- Ez nem igaz! - Azonban le sem tagadhatnám, élveztem, hogy olyasvalamivel rendelkezem, ami másnak nincsen.

Felicity megfogja Ann kezét. - Nem számít - mondja, és az ajtó felé húzza Annt. - Elfelejted, hogy azt teszünk, amit csak akarunk. Akkor lépünk be a birodalmakba, amikor akarunk. Veled, de akár nélküled is.

Lázban égve megyek teremről teremre. A bálteremben jókedvű táncosok keringőznek. Nekem nincs kedvem táncolni. Látom magam előtt azokat a szörnyűséges teremtményeket, Amart, ahogyan a fához vezeti a holtakat. Látom Kartik szemében a fájdalmat. Szeretném tudni, hová ment, és mikor fog visszatérni. Ha egyáltalán visszatér valaha.

A vendégek bonyolult tánclépéseket mutatnak be a parketten, senki sem hibázik. Irigylem őket. Én nem tudom, hogy mikor és hová kellene lépnem, meg kell találnom a magam útját. Képtelen vagyok része lenni ennek a tarkabarka vigalomnak. Ahová csak nézek, hercegnők, tündérek, udvari bolondok, kis ördögök, kísértetek, illúziók. Elegem van az illúziókból. Arra lenne szükségem, hogy valaki meghallgasson.

Apa. Neki mindent elmondhatnék. Eljött az igazság órája. Teremről teremre kutakodok, őt keresem. Fowlson egy sarokból leselkedik. Rám vigyorog. - Jeanne d'Arc. Rossz véget ért, nemde?

- Te is rossz véget fogsz érni - suttogom neki haragosan, és továbbmegyek. Végül megpillantom apát, aki Mrs. Nightwinggel, Tommal és... Lord Denbyvel beszélget. Rögtön ahhoz a kígyóhoz sietek.

- Maga meg mit keres itt? - kérdezem.

- Gemma Doyle! - kiált fel apa. - Bocsánatot fogsz kérni.

- Én aztán nem! Ez egy szörnyeteg, apa!

Tom elvörösödik. A legszívesebben megölne. De Lord Denby csak kacag. - Ez a vége annak, ha a nők kezébe hatalmat adnak. Veszélyessé válnak.

Elrángatom apát egy üres szalonba, és becsukom az ajtót. Apa egy karosszékbe ül. Kiveszi azt a pipát a zsebéből, amit tőlem kapott karácsonyra, és egy kis csomag dohányt. - Nagyot csalódtam benned, Gemma.

Csalódott. Ez a szó késként hatol a szívembe. - Igen, apám. Elnézésedet kérem, de sürgős ügyről van szó. Van valami, amit tudnod kell rólam. És anyáról. - Felgyorsul a pulzusom. A szavak a torkomba tolulnak, szinte égetik. Lenyelhetném őket, mint egy keserű pirulát, mint azt már annyiszor megtettem. Könnyebb lenne. De most képtelen vagyok rá. Vissza-visszaöklendezem őket, lassan megfojtanak.

- Mi lenne, ha azt mondanám, hogy anya nem az volt, akinek hitted? Mi lenne, ha azt mondanám, hogy az igazi neve Marxy Dowd, és hogy varázslónők egy titkos társaságának volt a tagja?

- Azt mondanám, hogy ez egy nagyon rosszízű tréfa - mondja apa komoran, és dohányt töm a pipájába.

Megcsóválom a fejemet. - Nem vicc. Ez az igazság. Anya is a Spencebe járt. Ő gyújtotta meg azt a tüzet, amiben leégett a Keleti Szárny. Tagja volt a Rendnek, a varázslónők társaságának. A Spenceben képezték ki őket. Képes volt arra, hogy belépjen a világunkon túli világba, a birodalmakba. Gyönyörű az a hely, apa. De néha ijesztő is egyben. Része volt az ottani varázslatnak. Nekem is ugyanaz a varázslat zubog az ereimben. Ezért akarnak megölni... el akarják venni tőlem a varázslatot!

Apa mosolya elhalványodik. - Gemma, ez a mese egyáltalán nem szórakoztató.

Képtelen vagyok leállni. Mintha minden, ami történt, és amit eddig titokban kellett tartanom, egyszerre akarna kitörni belőlem. -Nem véletlenül ölték meg. Ismerte azt a férfit Indiában - Amarnak hívták. Ő volt az őrzője. Azért haltak meg, mert engem próbáltak megvédeni egy gyilkos varázslónőtől, Kirkétől.

Apa tekintete megkeményedik, meg is rémülök tőle, de nem hagyom abba. Nem lehet. - Találkoztam anyával a birodalmakban, miután meghalt. Beszéltem vele! Aggódott érted! Azt mondta, hogy...

- Ebből elég! - Apa hangja csendes, de feszült, mint egy csapásra kész ostor.

- De hát ez az igazság! - mondom a könnyeimet nyelve. -Sohasem végzett önkéntes munkát a kórházakban, sohasem ápolt beteget! Soha, papa, és ezt te is tudod!

- De én így akarok rá emlékezni!

- Nem számít neked, hogy nem ilyen volt? Sohasem érdekelt, miért nem mesél semmit a múltjáról? Hogy miért volt olyan titokzatos? Sohasem kérdezted meg tőle?

Feláll, és az ajtó felé indul. - Ennek a beszélgetésnek ezennel vége. Bocsánatot fogsz kérni Lord Denbytől a viselkedésedért, Gemma.

Úgy rohanok utána, mint egy kisgyerek. - Lord Denby is benne van! A Raksana tagja, és azért akarja beléptetni Tomot a soraikba, hogy megszerezze tőlem a varázslatot. Ő...

- Gemma... - mondja apa figyelmeztetően.

- De papa! - kiáltok fel, és a hangomat megremegteti az elfojtott zokogás. - Hát nem jobb végre őszintén beszélni, tudni az...?

- Nem akarom tudni! - üvölti. Végre elhallgatok.

Nem akarja tudni az igazságot. Az igazságot anyáról, Tomról és rólam. Vagy önmagáról.

- Gemma, kicsim, felejtsük el ezt az őrültséget, és térjünk vissza a bálozok közé, rendben? - A zsebkendőjébe köhög. Alig kap levegőt. De amikor a görcsös köhögésnek vége szakad, az arcába toluló vér is visszahúzódik, mint a tenger apálykor.

Nem válaszolok neki. Mintha jéghideg, súlyos teher telepedne a mellkasomra. Mindenki úgy gondolja, hogy az apám elbűvölő ember. Ha beérném az elbűvölővel, és semmi többet nem akarnék tőle, akár boldog is lehetnék. Szeretném gyűlölni ezért a könnyedségért. Szeretném, de képtelen vagyok rá, mert rajta kívül nincsen senkim. Ha kell, erőszakkal nyitom fel a szemét.

- Apa...

Még mielőtt tiltakozhatna, megfogom a kezét. Tágra nyílik a szeme. Megpróbál elhúzódni tőlem. Képtelen mellettem maradni akár egy pillanatra is. Ez a tudat üti rajtam a legmélyebb sebet.

- Látni fogod, apa. Ismerni fogod az igazságot, még ha kényszerítenem is kell rá téged.

Minél inkább küzd, annál több varázslatot bocsátok rá. Mindent megmutatok neki, érzem, ahogyan vergődik a kezeim között, hallom, hogy tiltakozik. Hamarosan őt magát is érzem. A titkait. A hiúságát. A félelmeit. Az egész élete elsiklik a szemem előtt, úgy bomlik le, mint cérna az orsóról. Most nekem kellene félrenéznem. De nem teszem. Túl erős a varázslat. Már nem vagyok ura. Nyugtalanító ez a kötelék. Látom a zsebében azt a papírcetlit egy London keleti részén levő címmel, ahol megveheti az ópiumot, amely nélkül már nem tud létezni. Már megint elkezdte. Érzem a küszködését, a megadását. El fog menni, és minden kezdődik elölről.

Kétségbeesés marcangolja a bensőmet. Nagyokat nyelek, és igyekszem nem érezni. Nem foglalkozni vele. De lehetetlen. Tudom, hogy a varázslat nem gyógyít, de akkor is megpróbálom, újra és újra! El fogom pusztítani benne ezt a vágyódást, és aztán Tomot is kigyógyítom a Raksana utáni vonzódásából, és olyan boldogok leszünk, mint azelőtt!

Apa még egyszer felkiált, és hirtelen már semmit sem érzek. Kihűl a kezem, ahol az övét érinti. Elengedem, és apa a padlóra zuhan, a teste mozdulatlan. Nyitva a szeme, a szája görcsbe rándul. Nehezen kap levegőt.

- Apa! - kiáltom, de már nem hallja. Mit tettem?

Rohanok Mrs. Nightwingért és Tomért.

- Apa! - tör ki belőlem. - A szalonban van!

Visszasietünk hozzá. Én megyek elöl. Tom és az igazgatónő egy székre ülteti apát. Még mindig zihálva veszi a levegőt, és véres nyál habzik az alsó ajkán. A szeme vádlón rám mered.

- Mi az ördög történt itt? - kérdezi Tom.

Nem tudok neki válaszolni. Sírni akarok, de túlságosan meg vagyok rémülve. Lord Denby jelenik meg: - Segíthetek?

- Tartsa magát távol az apámtól! - kiáltok. A varázslat ismét felkavarodik bennem, minden erőmmel azon vagyok, hogy lecsitítsam.

- Gemma! - kiáltja Tom rosszallóan.

- Szegényke, nagyon megijedhetett. Talán valaki elkísérhetné az ifjú hölgyet a szobájába?! - javasolja Lord Denby, és a karom után nyúl.

- Hozzám ne érjen!

- Miss Doyle... - kezdi Mrs. Nightwing, de meg sem hallom, hogy mit akar mondani. A titkos ajtó felé rohanok, és amikor átfutok az átjárón, mintha egy pillanatra a Határvidék tündére bukkanna fel, de nem állok meg. Minden porcikámból árad a varázslat. Reszket a lábam, de feljutok a hegyre az örökkévalóság kútjához, Kirkéhez.

- Asha, eljöttek az erdei népek?

- Én nem láttam őket - feleli. - Jól vagy, Lady Hope?

Nem, nem vagyok jól. Belebetegedtem a gyűlöletbe. - Légy éber! Lehet, hogy szükségem lesz rád.

- Ahogy kívánod, Lady Hope.

Nézz szembe a félelmeiddel! Erre való a kút. Készen állok. A ma éjszaka után már nem lesz mitől félnem.

A teremben meleg van. Fullasztóan. És nedves a padló. A kút repedésein át víz szivárog.

- Kirké! - szólítom meg.

- Üdv, Gemma! - felel, és a nevem visszhangzik a barlangban.

- Tudom, hogy szövetséget kötött a Télvidék teremtményeivel. Mindvégig mellettük állt. Viszont megszereztem a tőrt, és mindent rendbe fogok hozni.

A víz csendes csobogásán kívül semmit sem hallani.

- Tagadja, hogy a hatalmamat akarta megszerezni?

- Sohasem tagadnám - mondja, és hangja már nem az az óvatos suttogás, mint korábban. - Azt mondja, önnél van a tőr?

- Igen, és visszaviszem Eugéniának, hiába szervezkedett -mondom. - Wilhelmina Wyatt megpróbált figyelmeztetni. Brigid elmondta, hogy maguk ketten közel álltak egymáshoz. És Wilhelmina elmesélte dr. Van Ripple-nek, hogy a nővére árulta el.

„Egy szörnyeteg!” Senki másra nem illik ez a leírás. Ő bízott magában! - hadarom, és közben próbálom féken tartani a kitörni készülő varázslatot. - Az anyám is bízott magában. És jó ideig én is. De már nem bízom!

- És mit fog most tenni?

- Amit már régen meg kellett volna tennem - mondom. -Szövetséget kötök az erdei népekkel és a Hadzsínnal. A kútnál fogunk kezet fogni. Visszaadom a varázslatot, és megkötöm. Ön pedig végre elpusztul.

Tiszta, erős moraj hallatszik a kút mélyéről. Mozgás. Az egyik kő kiesik a kút falából. A víz kizúdul a lyukon. Majd még egy, és még egy. Aztán, mint egy leviatán a tenger mélyéből, Kirké emelkedik ki a kútból. Az arca rózsás. Életben van.

- Hogyan...?

- Én is ennek a világnak a része vagyok, Gemma. Éppúgy, mint a barátnője, Pippa.

- De hát a kút... - csuklik el a hangom.

- Először azt kértem, hogy a kútnak adjon varázslatot, abból én is nyerhetek. Arra használtam, hogy meglazítsam a köveket. Igazából akkor vetette el a kockát, amikor először nekem is adott - méghozzá a saját akaratából. Csak ennyi kellett ahhoz, hogy újra szabad legyek!

A tőrt a derekamra fűzött tartóba csúsztatom, hogy ne legyen szem előtt. - Akkor miért nem jött elő korábban?

- Szükségem volt még egy kis varázslatra - mondja, és átlép a kút megrepedt falán. - Türelmes vagyok. Sok csalódás ért már az életben, ennyit tanultam belőle.

Hátralépek.

- Többet vártam öntől, Gemma. Azt gondoltam, könnyebben megoldja majd a dolgokat. Most megyek, és magam nézem meg a Holtak Fáját.

- Azt már nem! - kiáltom, és a varázslat feléled bennem. - Már eleget veszítettem ma este.

Összeszedem minden erőmet, és előhívom a varázslatot. Kirké hanyatt esik.

Nagy nehezen feltápászkodik. - Szép volt!

Meglengetem a karomat a kút kövei felett, és Kirké felé irányítom a köveket. Kirké az arca előtt pár centiméterrel állítja meg a támadást, a kövek apróra zúzva potyognak a lába elé.

- Bámulatra méltó az ereje, Gemma! Milyen jó barátnők lehettünk volna! - mondja, miközben egymással szemben körözünk.

- Ön nem képes igaz barátságot kötni! - csattanok fel. Egy kődarabért nyúlok, amely Kirké érintésétől kígyóvá változik. Undorodva elhajítom.

- Ne kapkodjon, Gemma! Gondolkozzon! A Rendnek legalább ebben igaza volt!

- Nem maga fogja megmondani, hogy mit csináljak! - Kirké kígyóját ostorrá változtatom, amely végigsújt a hátán.

Felkiált a fájdalomtól, és acélkeménnyé válik a tekintete. - Látom, sikerült a sötét sarkokat is felkutatnia.

- Ezt magánál senki sem tudhatja jobban! Hiszen maga építette őket!

- Dehogy, csak segítettem, hogy rájuk leljen - mondja, de a varázslat segítségével térdre kényszerítem.

- Gemma... - hallom meg Kartik hangját. Amikor megfordulok, megpillantom: a földön fekszik, az arca véres.

Otthagyom Kirkét, és Kartikhoz rohanok. - Ő tette? Hogyan...

Kartik felnevet. - Óvatosan!

Eltűnik a szemem elől. Csak egy látomás volt. Megfordulok. Kirké már összeszedte magát, és szabadjára engedi a haragját. A falhoz vágódom. - Én is jártam azokban a sötét sarkokban, Gemma.

Megpróbálok harcolni vele, de amikor a varázslat felizzik, már nem vagyok ura. Visszaüt rám, és nem látok tisztán. Kirké mellett az apám áll, a szeme előremered, a kezében laudánumos üveg. Feliciy, Pippa és Ann körtáncot lejt, én nem vagyok velük. Tomot Lord Denby irányítja. Lehunyom a szemem, hogy a látomások eltűnjenek, de túl sok minden történt ezen az éjszakán. Az egész testem reszket. Még Asháért sem tudok kiáltani. Kirké szorításában vergődöm.

- Ezt a csatát nem nyerheti meg, Gemma. Ez az én háborúm. Elmegyek a Télvidékre, és befejezem, amit elkezdtem. De megemlítem magát Eugenia Spence-nek.

- Megöllek! - suttogom. Megint előhívom a varázslatot, de megint csak illúziók jelennek meg a szemem előtt. Kirké kihúzza a tőrt a tokjából, tudom, hogy meg akar ölni vele. - Köszönet a tőrért..

- suttogja.

Kirké elenged, én pedig reszketve a földre zuhanok. Letérdel mellém, a szemében melegség, a mosolya szomorú. - Előfordul, hogy azt kívánom, bárcsak visszamehetnék az időben, és változtathatnék az életemen. Jobb döntéseket hoznék. Akkor, egy másik életben, talán más emberekként találkozhattunk volna. -Gyengéden simogatja a hajamat, képtelen vagyok elhúzódni az érintésétől. Nem tudom, hogy a varázslat okozza-e, vagy én magam akarom így. - De a múltat nem lehet megváltoztatni. Magunkkal hordozzuk a döntéseink következményeit az ismeretlen jövőbe is. Tovább kell lépnünk. Emlékszik még, mit mondtam magának a Spenceben? Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, ugye?

A barlang sarkaiban még mindig látom az apámat meg a többieket. Rosszallóan tekintenek rám. Majd széthullanak, és kígyókká változnak.

- Ha a helyében lennék, óvatosan bánnék a varázslattal, Gemma. Ön és én osztozunk rajta. Megváltozott. A birodalmak is megváltoztak. Ki tudja, mi mindent idézhet elő! - Kirké kedvesen arcon csókol. - Viszlát, drága Gemma! Ne legyen olyan őrült, hogy utánam jön. Annak nem lenne jó vége.

Meglengeti a kezét felettem, én pedig hideg sötétségbe zuhanok. Halványan érzékelem, hogy elvonszolom magam Asha mellett, egyenesen a pipacsmezőkre tartok, a testem tűzben ég, és nem vagyok ura a gondolataimnak sem. Minden, amit látok, olyan, mint az árnyképek a falon. Amar a fehér lován, mögötte kísértetek sora, sikoltó lelkek köpenyben. Megszabadulván ettől a képtől, Simon karjaiban találom magam. - Táncoljon velem, Gemma! - erősködik, és addig forgunk, amíg el nem szédülök, és kétségbeesetten nem vágyom arra, hogy elengedjen. Kiszabadulok, és már Pippát látom a halott nyúllal a kezében, a szája tiszta vér.

Megrettenve látom, hogy a titkos ajtó melletti kövekről eltűnnek a tiszteletre méltó hölgyek, az üresen maradt falakat belepi a gaz.

Visszatérek a bálba az álarcos mulatozók közé. Nem érzem jól magam. Túl erős a varázslat.

- Hallom a gondolataitokat - suttogom a vendégeknek, és az álarcuk sem rejti el zavarukat, megvetésüket.

A nyitott ablakon beszáll egy holló, és egy szempillantás alatt azzá a magas színésszé változik, aki korábban nálunk járt. Egyet pislogok, és máris egy Pipacs Harcos feketével kihúzott szemét és virágokkal telerajzolt testét látom. Rám vigyorog, majd eltűnik a tömegben.

Kétségbeesetten rohanok utána, és véletlenül meglökök egy dámát, aki végigönti a ruháján a kezében tartott pohár puncsot. -Bocsánat - motyogom. Látom. Láncing. Tunika. Fekete tollas álarc. Karon fog egy hölgyet, és kivezeti a bálteremből, egyenesen a nagyszalonba, ahol szem elől tévesztem őket. Nincsenek a tündérek, manók és ragadozó madarak között.

Az oszlop szinte lüktet. Az egyik szörnyecske kiszabadul, és Cecily vállára száll. Cecily szeme megrebben, amikor a kis bestia megnyalja a nyakát.

- Takarodj! - kiáltok rá, megriasztva ezzel Cecilyt.

- Te vagy a legutálatosabb lány, akit valaha láttam! - fúj Cecily.

A ragyogó szárnyas teremtmény a mennyezetről vigyorog le rám,

a szájára teszi az ujját. Kettőt pislogok, de még mindig ott van.

- Ez nem igazi! Semmi sem az! Ő tette velem! - Hallom a saját nevetésem hangját, kacagok, mint egy őrült boszorkány, megijedek magamtól. A tőr után kapok, de eszembe jut, hogy már nincs meg.

- Elvette! - mondom.

- Csitt! - szólal meg a tündér, és melegség önti el a testemet. Mintha mézes bort ittam volna. Húz a fejem. A vendégek hangja bársonyos mormolássá simul, ki sem lehet venni a szavaikat. Csak az apró lények érdes suttogását hallom. Olyan a hangjuk, mint amikor a kova a kőhöz ér, minden szavuk egy villanás.

- Áldozat, áldozat, áldozat...

- Hagyjatok már békén! - kiáltom, a vendégek pedig megbotránkozva bámulnak rám, azt gondolják, elvesztettem az eszemet.

- Úgy hallottam, bajba került ma este, kisasszony - mondja Fowlson. A bátyám, Lord Denby, nagymama, McCleethy és Nightwing, de még Brigid is ott van mellette, az arcukon aggodalom. Vagy gyűlölet. Már nem tudom, hogy melyik.

- Jól vagyok - tiltakozom.

Pedig figyelmeztettek! Hazudik. Csak azt tudom, hogy Wilhelmina nagyon félt tőle, márpedig Mina nem volt az ijedős fajta. Óvakodj a május születésétől!

Brigid a homlokomra fekteti a tenyerét. - Drága gyermek, hiszen nagyon lázas!

- Hol van apa? - kérdezem nyugtalanul.

- Ne aggódjon, gyermekem! - Lord Denby szája mozog a rókaálarc alatt. - A hintóm előállt. A bátyja és én azonnal elindulunk vele Londonba, ahol dr. Hamilton rögtön megvizsgálhatja.

- Feküdjön le! - mondja Mrs. Nightwing, és csettint a nyelvével. Igazi aggodalmat látok a szemében, bárcsak elmondhatnék neki mindent!

Fowlson az egyik, Brigid a másik oldalamra áll, és a lépcső felé vezetnek. Lord Denby átkarolja a bátyám vállát. Tom mindig ilyen apáról álmodott.

Menekülj, Tom! - gondolom, de a szavak elhalnak a fejemben.

Alig tudok talpon maradni. Fowlson felemel. Látom, hogy odalent a Pipacs Harcos az erdő felé csábítja a társnőjét. Brigid levetkőztet és betakar, mint egy gyermeket. Kapok egy pohár valamit, ami felmelegít és elálmosít. Egy szót sem tudnék kiejteni.

A nyitott ablakhoz botorkálok. A levegő balzsamos a tavasz illataitól. Mélyeket lélegzem belőle, mintha mástól nem is lehetnék jobban. Még több fekete madarat pillantok meg.

Valami fehérség rebben a fák között, azt hiszem, Pippa az, jön a Spence felé, mint régen, amikor még élt. Olyan sápadt, mint a holdfény, és olyan tünékeny, mint az igazság. Nem, nincs is ott.

Kérlek, segíts! Imádkozom, pedig nem is hiszek a nagy szakállú istenkében, aki megbünteti a vétkezőket, és megkönyörül azon, aki megérdemli. Láttam, hogy a gonoszok megúszhatják büntetés nélkül, és hogy a szenvedőknek még több szenvedés jut. Ha ez az isten tényleg létezik, nem hiszem, hogy méltó lennék a figyelmére. De ebben a pillanatban, amikor halott barátnőmet látom a Spence pázsitja fölött lebegni, mint egy hullócsillagot, erősen kívánom, hogy bár hihetnék benne, mert nagyon félek.

Ég a homlokom. Beleburkolózom a takarómba, szorosan lehunyom a szememet, és hallgatom, ahogyan a szívem fenyegetést pumpál az ereimbe. Csak egy módon vághatok vissza. Azt mondom magamnak, hogy ez nem történt meg. Ilyen nincs.

Te nem létezel, Pippa Cross. Nem látlak, ezért itt sem vagy. Igen. Jó. Nagyon jó. Ha tényleg illúzió, ma estére megteszi.

Még mindig csukott szemmel dudorászni kezdek: - Nem látlak...

- Ettől vihogni támad kedvem, de a vihogásom hangjától is megrémülök. Hagyd abba, Gemma, mielőtt megőrülsz!

Vagy már meg is őrültem?

Lehull az álom függönye, és újabb képek jelennek meg előttem. Wylhelmina Wyatt a tábla keretét simogatja. Apa boldogan nevet, majd ugyanő vádlón tekint fel rám a padlóról. Philon emberei előkapják a fegyvereiket. Az égő Templom. Kartik csókja. Pippa tejfehér szeme. A Télvidék fekete homokján menetelő fekete sereg. Felmászom a lépcsőn, és Eugenia Spence portréja előtt találom magam. A Télvidék indái egyre szorosabban fonódnak az áldozatra előkészített, elveszett lelkek torka és teste köré. Szürke az arcuk. Kirké vágja át magát közöttük a Holtak Fája felé.

Egy hangra riadok fel. Van valaki a szobában. A nimfa fénylik fel a sarokban. Elkapott egy egérkét, egyik kezéből a másikba dobálja, még véletlenül sem ejtené el.

- Valami baj van? - Olyan a nevetése, mint a csontok zörgése. -Mozgásba lendültek a dolgok. Már nem állíthatod meg! Eljön az áldozat napja.

- Csend legyen!

A nevetése spirálként tekeredik rám. A farkánál fogva lóbálja a kisegeret. Az egér karmai kimerednek rémületében. Megpróbál felmászni. - Régen, olyan régen vártunk! Kiszabadul, és mi is szabadok leszünk. Mert ezt az alkut kötöttük meg. Lélek a lélekért.

Befogom a fülemet. - Hagyd abba!

- Ahogy parancsolod - mondja. Kinyitja a száját, és ráharap az egér nyakára.

Felriadok, nyirkos a homlokom. A hálóingem a testemre tapad, mintha tényleg lázam lett volna. Hagyom, hogy a szemem hozzászokjon a szoba sötétjéhez, és amikor felsejlenek az ismerős körvonalak, tudom, hogy tényleg ébren vagyok. Eső veri az ablakomat, minden porcikám sajog. Gyenge vagyok, mint egy kölyökmacska. Nem hallom Ann horkolását.

- Ann? - szólítom meg. Nincs az ágyában, és a szívem mélyén biztos vagyok benne, hogy a birodalmakba ment Felicityvel.

Utánuk kell mennem. Levánszorgok a lépcsőn, be a konyhába, ki kell jutnom a parkba, az ajtóhoz. Valaki megkocogtatja az ablakot. Felugrok ijedtemben. Túl sötét van ahhoz, hogy lássam, ki az, és túlságosan félek is, hogy megnézzem. Megint az a kocogtatás. Az ablaküveg párás. Ráteszem a kezemet, és kinézek az éjszakába. Ithal arca mered rám. Megrémülök. Ithal! Rohanok kinyitni a konyha ajtaját. Ott áll a lámpafényben, a zuhogó esőben.

- Ithal! Hol volt? - Komor az arca. - Mi a baj?

- Kartik. Elvitték. Meg kell mentenie.

- Ki vitte el?

- Erre most nincs idő. Mennünk kell.

Annre és Felicityre gondolok. - De nekem...

Ithal egy Kartik köpenyéből kiszakított, nedves rongycafatot nyújt felém. Rajta van a Raksana jele. Fowlson.

- Vigyen oda! - mondom neki, mert ha Kartikot megmentjük, ő majd segít nekem és a barátaimnak.

Követem Ithalt az esőbe. Freya várakozik ránk a sötétben. Gyenge a lábam, néhányszor megbotlok. Ithal szeme körül olyan mély karikák ülnek, hogy szinte üres a tekintete.

- Hol volt? - kérdezem még egyszer. - Elena anya szörnyen aggódott magáért.

- A férfiak eljöttek értem.

- Miller emberei? El kell mondania Kent felügyelőnek! Nem fogja hagyni, hogy még egyszer megtörténjen! - mondom, és felmászom Freya hátára.

- Később. Most Kartikért kell mennünk.

Felugrik a lóra, elhelyezkedik mögöttem, a hátamon érzem a belőle sugárzó hidegséget. Gyengéden belerúg a ló oldalába, és Freya elindul. Eső veri az arcomat és a hajamat. Bevágtatunk az erdőbe, a tónál balra fordulunk. A ló hirtelen megáll, valamitől megijedhetett. Hangosan nyihog, és fel-alá lépeget a tó szélénél, valamit érez.

- Freya, kelé. - utasítja Ithal.

De a ló nem hajlandó továbbmenni. A jobb mellső patájával dobol a földön, és a víz szélénél szimatol, mintha valami elveszett dolgot keresne.

A cigány erősen megrántja Freya kantárját, a ló megfordul és vágtatni kezd. A szívem a patadobogás ritmusára ver. Érzem az éjszaka leheletét a nyakamon. Apró fények világítják meg az utat előttünk.

A temetőnél befordulunk. Villám és dörgés szakítja ketté az eget. Freya a sírkövek között cikázik. A patája bele-beleragad a sárba, megbotlik, majdnem rázuhanok az egyik éles kőre. Felsikoltok, és Ithal ingébe kapaszkodom, aki segít a lónak, és egy füves szakaszra vezeti. Freya most már óvatosabban lépked.

- Hová megyünk? - kiáltom.

A vihar soha nem látott erővel csap le ránk. Elvakít a villámok fénye, és le kell hajtanom a fejemet, hogy ne verje a víz. Ithal válaszol valamit, de a nagy esőben nem hallom a hangját.

- Mit mondott? - kérdezem.

Mintha dúdolna, vagy imádkozna. Nem, kántál. Olyan gyorsan röpülnek el a szavai, mint az esőcseppek a szélben. Megdermedek a rémülettől.

- Áldozat, áldozat, áldozat...

A rongycafat kígyóvá válik a kezemben. Felsikoltok, a kígyóból hamu lesz. Előttem egy sírgödör szélén frissen hányt föld. Ithal arrafelé irányítja Freyát. Egyre gyorsabban lépkedünk. Megtaszítom a könyökömmel, de meg sem érzi. Minden bátorságomat összeszedve leugrom a ló hátáról. Egyenesen a földhányás tetejére zuhanok. Freya felnyihog, és beleesik a nyitott sírgödörbe. Nem hallom, hogy földet érne.

Nagy nehezen lábra állok. Fáj minden porcikám. Elbír a lábam, de minden tagom fáj, a vállam és a bal karom elviselhetetlenül. Remegve kitapogatom a talajt a sírkő körül, szerencsére szilárd.

Visszanyelem a hisztérikus nevetést, és lázasan követelem, hogy ébredjek fel, és legyek a saját ágyamban. De nem így történik. -Hamarosan felébredsz, Gemma - mondom magamnak, miközben keresztülbotorkálok a sötét sírkerten. - Énekelj valamit, az majd segít. A me-messzi olasz tá-jon, egy víg le-gényke élt...

Elhaladok egy sírkő mellett. Szeretett feleségem. - ...a ne-ve Cippolino...

Feldörög az ég. Összekoccannak a fogaim. - ...és sen-kitől se félt...

Valami elállja az utamat. Villám hasítja ketté az eget, a fényében Ithalt pillantom meg. A szeme helyén két sötét lyuk tátong.

- Áldozat... - mondja.

Nem mozdulok, gondolkodni sem tudok. A lábam földbe gyökerezik a félelemtől. Megpróbálom előhívni a varázslatot, de túlságosan kimerült vagyok, és nagyon félek. Nem jön. Egy hang lüktet az agyamban: Menekülj! Menekülj, Gemma!

Elrohanok mellette, amilyen gyorsan csak tudok, eszemet vesztve keresem az utat a sírkövek labirintusában. Az eget mennydörgés reszketteti meg. A szemem sarkából látom, hogy Ithal eltűnik egy márványangyal mögött, és a másik oldalon bukkan fel. Félelmetesen gyors. Átázott a hálóingem. Elgyengült lábamat csapkodja, a súlya lelassít. Idegesen húzgálom a térdem fölé, hogy gyorsabban futhassak. Ithal mögöttem van. Mire elérem a tavat, minden lélegzetvétel borotvaként hasítja a tüdőmet.

És megpillantom: a fák fölött ott van a Spence sziluettje a díszes, csavaros tornyokkal. Van valami szokatlan rajta. Nem tudom, mi az. Csak rohanok. Éles holdfény tűz át a felhőkön.

A tető üres. Eltűntek a vízköpők. Eltűntek, én meg úgy érzem, kiszalad a lábam alól a talaj. Ithal egyre gyorsabban fut, már nagyon közel jár hozzám. Tovább botladozom. A tüdőm fel akar robbanni.

Valami mögöttem ér földet, akkorát puffan, mint amikor egy szikla zuhan le. Minden porcikám megremeg a rémülettől. Meg kellene fordulnom, hogy lássam, mi az, de nem merek. Levegőt venni sem merek. Kaparászó hangok. Mint karmok a kövön. Morgó hangot hallok magam mögül. Ne fordulj meg, Gemma! Ha nem fordulsz meg, nincs is ott! Hunyd le a szemed! Számolj tízig! Egy. Kettő. Három. Telihold van. Egy árnyék emelkedik fel, magasabb, mint az enyém az ösvényen. Majd kibomlanak a hatalmas szárnyak.

Könnyű a fejem, mint egy luftballon. El fogok ájulni. - ...egy víg legényke élt... a ne-neve Ci-cippolino... é-és se-senkitől... se...

Éles sivítás hatol az éj sötétjébe. A vízköpő felszáll, és nagy dobbanással leszáll elém, az ösvényre, elzárva a menekülés útját. A felém tornyosuló kőmadár-szörnyeteg láttán térdre rogyok. Az arca undorító, életre kelt maszk, a szája hátborzongató mosolyra húzódik, szemfoga akkora, mint a lábam. A karmai rémületesen élesek. A sikoltás a torkomra fagy. A szörnyeteg felsivít, amikor karmai szorosan a derekam köré fonódnak. A szememre leszáll az éj.

- Kapaszkodj! - követeli a vízköpő durva hangon. A rettegés magamhoz térít. Szorosan magához ölel, és felrepülünk. A karmaiba kapaszkodom. Beletelik néhány pillanatba, mire rájövök, mi is történik tulajdonképpen. A vízköpő nem akar bántani. Ellenkezőleg, meg akar védeni. A levegőben szárnyas szörnyetegek cikáznak. Sivítanak és morognak. A hangok a fülemben visszhangzanak, de nem merem elengedni a vízköpőt, hogy befogjam a fülem. A hűvös szélben még hidegebbnek érzem átázott hálóingemet és nyirkos bőrömet. Remegek, amikor a fák fölé emelkedve óvatosan a Spence tetején landolunk.

- Ne nézz oda! - tanácsolja a vízköpő.

De képtelen vagyok levenni a szememet a látványról. A vízköpők körülveszik Ithalt. Lehajolnak, felemelik a földről, és a tó felé szállnak vele.

- Mit csinálnak vele? - kérdezem.

- Amit tenniük kell. - Nem részletezi, én pedig nem merek tovább kérdezősködni.

- Ki-ki vagy te-te?

- Az éjszaka őre vagyok - mondja, és hirtelen Wilhelmina egyik rajza jut eszembe. - Évszázadok óta óvjuk a hozzád hasonlókat azokban az időkben, amikor nincs fátyol a világok között. Most sincsen. A földet megint elbűvölték. De tartok tőle, hogy mi sem óvhatunk meg attól, ami most kezdődött el.

Az eget szárnyak feketítik be. A fejem felett vízköpők járőröznek, árnyékba burkolnak. Alászállnak, és angyali könnyedséggel foglalják el helyüket a tetőn. Egy sárkányorrú vízköpő közelít.

- Elvégeztük - morrantja. - Visszatért a halottak közé.

A vízköpő, aki megmentett, bólint. - Nem most láttuk utoljára. Jóval nagyobb erővel fognak visszatérni.

Keleten rózsaszín szalag jelenik meg az égen. A vízköpők elfoglalják szokott helyüket a tető szélén. A szemem előtt változnak vissza kővé.

- Álmodom - suttogom. - Ez csak egy álom.

A vízköpők vezére kitárja szárnyát, én pedig eltűnök az alatta lévő sötétségben. Hangja mély, mint az idő. - Igen, eddig aludtál. Ideje felkelni.

*

Kinyitom a szememet. A mennyezet lassan alakot ölt. Hallom Ann halk horkolását. A szobámban vagyok, annak rendje s módja szerint. Hajnalodik, de csak alig-alig. Felülök, a testem belesajdul az erőfeszítésbe. Az erdőből hangos lárma hallatszik. Félig felöltözött lányok szédelegnek elő a szobájukból, hogy lássák, mi az. A kora hajnali félhomályban a cigányok gyülekeznek lámpásaikkal a tó körül. Gyászuk hangja verte fel az erdőt.

Már látom én is. Ithal teste lebeg a víz felszínén, arccal lefelé. Ezért állt meg Freya a tónál, ezért volt olyan nyugtalan. Tudta, hogy a gazdája halott, hogy az, aki a hátán ül, a pokol küldötte a Télvidékről, aki azért jött, hogy engem magával vigyen.

Nem. Nem történt meg. Csak képzelődtem. Vagy álmodtam. Semmiféle halott nem jött el értem. Nem repültem a vízköpővel.

Felnézek a tetőre, hogy bizonyítást nyerjek. A vízköpők némán, vakon kuporognak a szélén. Jobbról is, balról is megnézem őket, semmi változás. Persze, hogy nincs. Kőből vannak, te ostoba

nőszemély! Vihogni kezdek. Erre mindenki felfigyel. Nevetek, amikor egy halottat húznak ki a tóból.

Kartik is ott van, sértetlenül. Aggódva pillant rám.

A férfiak egy kabáttal takarják le Ithalt.

- Rakjatok tüzet! - mondja Elena anya. - Égessétek el! Égessetek el mindent!

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

Egészen elképesztő, hogy annak ellenére, hogy egy ember belefulladt a tóba, mégis az én tegnap esti viselkedésem a fő beszédtéma a Spenceben. De így van. Reggelinél a lányok elhallgatnak, amikor elmegyek mellettük, csak a szemükkel követnek, mint a prédára leső dögkeselyűk. Leülök a nagyobb lányokhoz, ezzel beléjük forrasztom a szót. Mintha én lennék a Halál, kiélesített kaszával.

Hallom, hogy a lányok egymás között sugdolóznak. - Kérdezd meg tőle!

- Nem, kérdezd meg te!

Cecily megköszörüli a torkát. - Hogy vagy ma reggel, Gemma? -kérdezi tettetett együttérzéssel. - Úgy hallottam, nagyon lázas voltál az éjjel.

Zabkását kanalazok a számba.

- Igaz? - kérdezi Martha is.

- Nem - felelem nekik. - Maga alá gyűrt a varázserőm. Meg az a rengeteg hazugság és titok, amelyből ez az iskola épült a köveken és a habarcson kívül.

Megdöbbenve tátják el a szájukat. Majd idegesen vihogni kezdenek. Fee és Ann rémülten néz rám. Már nem is vagyok éhes. Eltolom a székemet az asztaltól, és kisétálok az ebédlőből. Mrs. Nightwing felnéz a tányérjáról, de meg sem próbál megállítani. Mintha tudná, hogy reménytelen eset vagyok.

Felicity és Ann délután meglátogat. A tegnapi őrültségem miatti kíváncsiságuk legyőzte a haragjukat. Felicity egy zacskó karamellát húz elő a zsebéből.

- Tessék! Gondoltam, jól fog esni.

Engedem, hogy leüljenek az ágyamra, de nem hat meg a kedvességük. - Bementetek a birodalmakba tegnap éjjel, ugye?

Ann szeme tágra nyílik. Döbbenetes, hogy egy ilyen jó színésznő ennyire rosszul hazudik.

- Igen - mondja Felicity, és hálás vagyok az őszinteségéért. -Táncoltunk, Ann énekelt, és olyan jól éreztük magunkat, hogy azt sem bántam volna, ha sohasem térünk vissza. Mintha a paradicsomban lettünk volna.

- Nem élhetsz mindig a paradicsomban - mondom.

Felicity zsebre vágja a karamellát. - Nem tarthatsz távol bennünket a birodalmaktól - mondja, és feláll.

- Megváltoztak a dolgok. Kirkénél van a tőr - mondom, és elmesélek nekik mindent, amire az elmúlt éjszakából emlékszem. -Nem tarthatom egyedül magamnál a varázslatot. Meg kell kötnünk a szövetséget, és Kirké után kell mennünk.

Felicity arca elfelhősödik. - Megígérted, hogy a bemutatkozásunkig nem adod vissza a varázslatot. Megígérted, hogy segítesz.

- Lehet, hogy elég az a varázslat, ami benned van...

- De lehet, hogy nem! Csapdába fognak csalni! Kérlek, Gemma!

- könyörög Felicity.

- Sajnálom - mondom, és nagyot nyelek. - Nem tehetek többet. Felicity haragja lecsillapodik, és ez a nyugalom sokkal ijesztőbb,

mint amikor dühös. - Már nem nálad van minden varázslat, Gemma

- emlékeztet. - Pipnek is van hatalma, egyre erősebb. Ha te nem segítesz, tudom, hogy ő fog.

- Fee... - mondom rekedten, de ide sem figyel. Már ki is ment az ajtón. Ann követi.

Délutánra hirtelen lehűl a levegő, mintha a tél még utoljára meg akarná mutatni az oroszlánkörmeit, mielőtt végleg eljön az új évszak.

Kent felügyelő eljött, hogy kivizsgálja Ithal halálának körülményeit. Az emberei átfésülik az erdőt, bizonyítékot keresnek arra, hogy erőszak történt, de nem találnak semmit. A fantomok nem hagynak nyomokat. Mr. Millert kirángatják egy kocsmából, hogy kihallgathassák. Ártatlannak vallja magát, és azt állítja, hogy a Spence erdeiben kísértetek tanyáznak.

Kartik felkötötte a hívójelét - a vörös kendőt - a repkényre, és egy üzenetet is hagyott: Jöjjön el a kápolnába!

Besurranok a templomba, és felnézek az angyalra, amelyik a gorgófejet tartja a kezében. - Már nem félek tőled. Tudom, hogy segíteni akartál.

Egy mély hang felel: - Akkor indulj, és győzedelmeskedj!

Felugrok ijedtemben. Kartik bújik elő a szószék mögül. - Ne haragudjon! - mondja szégyenlős mosollyal. - Nem akartam magára ijeszteni.

Úgy néz ki, mint aki napok óta nem aludt. Szép pár vagyunk, a megnyúlt képünkkel és a karikákkal a szemünk alatt. Végigsimít az egyik padsoron. - Emlékszik még arra, amikor először leptem meg itt?

- Igen. Megijesztett, és azt mondta, hogy zárjam le az agyam a látomások elől. Hallgatnom kellett volna magára. Rossz embert választottak erre a feladatra.

Nekidől az egyik padsornak, és keresztbe fonja a karját a mellkasán. - Ez nem igaz.

- Azt sem tudja, mit tettem. Különben nem mondaná ezt.

- Akkor miért nem meséli el?

Mintha egy örökkévalóságba telne, amíg a szavak keresztülvergődnek azon a roncson, amivé az elmém vált. De sikerül nekik, és nem kímélem magam. Mindent elmondok Kartiknak, ő pedig végighallgat. Attól tartok, meggyűlöl majd, de amikor befejezem a mondókámat, Kartik bólint.

- Mondjon már valamit! - suttogom. - Kérem...

- Május születésére figyelmeztették. Most már tudjuk, mit jelent, gondolom - mondja, és máris gondolkodni kezd, én pedig elmosolyodok, mert tudom, hogy ez azt jelenti, hogy tényleg figyelt rám, és a következő lépés jár az eszében. - Kirké után megyünk.

- Igen, de attól tartok, hogy ha egy fikarcnyi varázslatot is előhívok, egyesülni fogok Kirkével, és a Télvidékre kerülök. Hogy megőrülök, pont úgy, mint ahogyan tegnap éjjel éreztem magam.

- Eggyel több ok arra, hogy megállítsuk. Elképzelhető, hogy Eugenia erejét még nem kötötte a fához. Még megmenthetjük a birodalmakat - mondja.

- Megmenthetjük?

- Nem fogok megint elszaladni. Nem az a sorsom.

A kezével megemeli az államat. Én csókolom meg először.

- Azt hittem, már nem hisz a sorsban - emlékeztetem.

- Önben hiszek.

Mindennek dacára elmosolyodom. Itt és most éppen az ő hitére van szükségem. - Gondolja, hogy... - Elhallgatok.

- Mi az? - mormolja a hajamba. Forró az ajka.

- Gondolja, hogy ha a birodalmakban maradnánk, együtt lehetnénk?

- Ebben a világban élünk, Gemma, akármilyen is ez a világ. Ebből kell a legjobbat kihoznunk - mondja, én pedig magamhoz ölelem.

A jelmezbálra való több hetes, izgatott készülődés után olyan a Spence, mint egy leeresztett luftballon. Leszedték a dekorációt. A jelmezeket selyempapírba csomagolták, és naftalinba tették, bár néhány kislány még makacsul ragaszkodik a ruhájához. Addig akarnak hercegnők és tündérek lenni, amíg csak lehet.

A többiek már a másik nagy eseményre készülnek, Mademoiselle LeFarge-ot faggatják a közelgő esküvőjéről.

- Gyémántokat fog viselni? - kérdezi Elizabeth. Mademoiselle LeFarge elpirul. - Jaj, dehogyis! Azok túl drágák.

Kaptam viszont egy csodálatos gyöngysort, azt veszem fel.

- Olaszországba mennek nászútra? Vagy Spanyolországba? -kérdezi Martha.

- Egy szerény utazást tervezünk Brightonba - mondja Mademoiselle LeFarge. A lányok csalódottak.

Brigid érinti meg a vállamat. - A Nightwing asszonyság kéreti, kisasszony - mondja együtt érzően, és nem merem megkérdezni tőle, mire ez a nagy kedvesség.

- Igen, megyek - mondom, és követem a kárpitozott ajtón át az igazgatónő egyszerű, dísztelen szentélyébe. Az egyetlen színfolt a szobában egy nagy csokor vadvirág, amely egy sarokasztalra hullatja szirmait.

Mrs. Nightwing egy székre mutat. - Hogy érzi magát ma, Miss Doyle?

- Ma már inkább önmagam vagyok - mondom.

Az igazgatónő a papírvágó kését és a tintatartót rendezgeti az asztalán, felgyorsul a szívverésem. - Mi az? Mi történt?

- Távirat jött a bátyjától - mondja, és felém nyújtja a papírt.

APA NAGYON BETEG STOP ELED MEGYEK

A VICTORIA ALLOMASRA STOP TOM

Visszapislogom a könnyeimet. Nem kellett volna erőltetnem az igazságot a jelmezbálon, nem állt még készen rá. Én pedig rákényszerítettem, hogy meghallgasson. Attól félek, hogy valami olyasmit okoztam neki, amiből már nem fog talpra állni.

- Az én hibám - mondom, és az asztalra ejtem a táviratot.

- Szamárság! - vakkant rám Nightwing, és pont erre van szükségem. Üdítő fuvallat. - Szólok Brigidnek, hogy segítsen összekészíteni a holmiját. Mr. Gus holnap reggel leviszi az állomásra.

- Köszönöm - motyogom.

- Gondolatban önnel leszek, Miss Doyle. - Szerintem szó szerint érti.

A szobámhoz vezető úton Ann szalad oda hozzám, alig kap levegőt.

- Mi a baj? - Látom a riadalmat az arcán.

- Felicity! - zihálja. - Próbáltam szót érteni vele! De nem hallgat rám!

- Mi történt?

- Bement a birodalmakba! Azért, hogy Pippel lehessen! - mondja kikerekedett szemekkel. - Örökre!

ÖTVENHATODIK FEJEZET

A félkész Keleti Szárny mellett állunk. Szentjánosbogarak fénylenek a fák között, és kétszer is oda kell nézzek, hogy elhiggyem, tényleg csak az ártatlan bogárkák repkednek ott. A birodalmakba vezető átjáró hűvösebbnek tűnik, mint korábban, megszaporázom a lépteimet. Abban a pillanatban, ahogy átlépünk a titkos ajtón, megérzem, hogy valami nincs rendben. Minden egy kicsit szürkés, mintha London köde ereszkedett volna alá.

- Mi ez a szag? - kérdezi Ann.

- Füst - válaszolom neki.

A távolban hatalmas füstoszlop emelkedik az égbe. Arról a hegyről jön, ahol a Templom és a Sóhajok Barlangja áll, ahol a Hadzsín él.

- Gemma? - kérdezi Ann riadtan.

- Gyerünk! - kiáltom neki.

Elrohanunk a pipacsmezők felé. Hamueső hull, ezüstszürke porral vonja be a bőrünket. Köhögve kínlódjuk fel magunkat a hegyre. Az ösvényen széttaposott pipacsvirágok véreznek. Ann majdnem felbukik egy Érinthetetlen holttestében. Többen is vannak. Megcsonkított testek szegélyezik a templomhoz vezető utat. Asha botorkál elő a füstölő romok közül.

- Lady Hope...

Rám rogy, igyekszem olyan helyre vinni, ahol nem olyan fojtogatóan sűrű a füst.

- Asha! Asha, ki tette ezt? - zihálom.

Köhögve összeesik. Összeégett naracssárga szárija úgy burkolja be, mint egy egzotikus madarat a tollazat.

- Asha! - kiáltom. - El kell mondanod!

A szemembe néz. Az arcán fekete csíkok.

- A... az erdei népek.

A Gorgó szólít a folyóról. Ann és én a hajóhoz visszük Ashát, vizet keresünk neki, amelyet úgy kortyol, mintha semennyi sem lenne elég ahhoz, hogy a szomját oltsa. Reszketek a haragtól. Nem hiszem el, hogy Philon és az erdei népek képesek voltak erre! Azt hittem, békés teremtmények. Talán mégis a Rendnek van igaza: a varázslatot nem érdemes megosztani.

- Mondd el, mi történt! - kérem.

- Akkor jöttek, amikor már aludtunk. Ellepték a hegyet. Nem volt hová menekülnünk. Az egyik égő fáklyát tartott a Templomhoz. „Creostusért!” - kiáltotta, és a templom leégett.

- Bosszúnak szánták?

Asha bólint, és szárija bevizezett szélével letörli az arcát. -Mondtam nekik, hogy semmi közünk a kentaur meggyilkolásához. De nem hittek nekem. Láttam a szemükben, hogy már eldőlt a kérdés. Háborúzni jöttek, nem lehetett őket megállítani.

Reszkető ujját az ajkára teszi, úgy figyeli, hogy ég a Templom. Amikor a lángok elérik a pipacsmezőket, gyönyörű, vörös füst kacskaringózik az ég felé. - Sohasem kérdőjeleztünk meg semmit. Nálunk nem szokás.

Átkarolom Asha vállát. - A szokásaitoknak is változniuk kell. Itt az ideje annak, hogy mindent megkérdőjelezzünk.

*

Láncba rendeződünk a Hadzsínnal, egyik vödör vizet adogatjuk egymásnak a másik után, míg a lángok el nem hamvadnak.

- Miért nem hozol rendbe mindent a varázslattal? - kérdezi egy Hadzsín fiú.

- Attól tartok, a varázslat most nem segítene - mondom, és a Templom füstölgő romjaira nézek.

- De hát a varázslat mindenre jó, nem? - A kisfiú nem adja fel, nagyon szeretne hinni a varázslat erejében, és abban, hogy elég lenne meglengetnem a karom a romok felett, és minden újjászületne a kezem alatt. Bárcsak így lenne!

Megrázom a fejemet, és továbbadok egy vödör vizet. - Nem, nem mindenre. Van, ami rajtunk áll.

A Gorgó áthajózik velünk az arany fátyolon, egyenesen a szigetre visz, az erdei népek otthonába. Azok rosszat sejtve felsorakoznak a parton, újonnan elkészült lándzsáikat és íjaikat készenlétben tartva. A Gorgó biztonságos távolságban marad a parttól - elég közel merészkedik ahhoz, hogy hallhassák a hangomat, de megtartja a menekülés lehetőségét. Philon siklik a víz széléhez. A lény levelekből készült köpenyén narancssárgás, arany, vöröses árnyalatok jelentek meg. A magas gallér szinte lángol vékony nyaka körül.

- Semmi keresnivalód itt, Papnő - kiáltja Philon.

- A Templomtól jövök. Felgyújtottátok!

Philon kihúzza magát. - És ha igen?

- Miért? - kérdezem, mert jogosabb kérdés nem jut eszembe.

- Mert elvették egyikünk életét! Megtagadnád tőlünk az ítélkezés jogát?

- Cserébe elvettetek húsz életet? Hol itt az igazság?

Asha alig áll a lábán. A hajó korlátjába kapaszkodik. - Nem mi öltük meg a kentaurt!

- Könnyű azt mondani! - mennydörgi Philon. - Akkor ki volt az?

- A saját portádon nézz szét! - mondja Asha rejtélyesen.

Neela egy követ hajít felénk. Az beleesik a vízbe, hullámot verve a hajó oldalánál. - Elég a hazugságaitokból! Takarodjatok!

Egy újabb követ dob el, ezzel majdnem eltalál. A kő nagyot koppan a fedélzeten. Ösztönösen utánanyúlok, és a súlyát latolgatom.

Asha megfogja a kezemet. - A bosszú olyan, mint a kutya, amelyik a saját farkát kergeti.

Van abban némi igazság, amit mond, de én akkor is vissza szeretném dobni a követ. Alig tudom visszafogni magam.

- Philon, elgondolkodtál-e már azon, hogyan fogjuk megkötni a szövetséget most, hogy felégettétek a Templomot?

Zúgolódás támad a népek soraiban. És egy pillanatra Philon hideg szemében is fellobban a kétely. - A szövetségek ideje lejárt. Hadd járja a varázslat a maga útját! Nézzük, ki marad talpon a végén!

- Szükségem van a segítségetekre! A Télvidék teremtményei terveznek valamit ellenünk! Kirké már velük van...

- Hazugság! - kiáltja Neela, és az erdei népek hátat fordítanak nekem.

- Jöjj, Mindenható! - mondja a Gorgó. - Megtettük, amit lehetett.

- Elkormányozza a hajót a parttól, és csak akkor ejtem ki a követ a kezemből, amikor átjutunk az arany fátyolon. Bedobom a vízbe. Hang nélkül elsüllyed.

Ann megragadja a karomat. Komor az arca. - Meg kell találnunk Felicityt.

*

Pippa és a lányok a kastélyban vannak, borozgatnak és játszanak. A félhomály jótékonyan beborítja a kápolnát. Bessie kitépkedi egy szitakötő szárnyait, Mae-vel azon nevetnek, hogy a szerencsétlen állat a padlón vergődik, szeretne felrepülni. Pippa a trónon ül, és egy aranykehelyből bogyókat falatozgat. Sötétkék a szája. Minden tál és serleg tele van bogyóval.

- Hol van Fee? - kérdezem. - Láttad?

- Itt vagyok. - Felicity perdül elém a láncingében, az arca kipirult, a szeme ragyog. - Mit akarsz?

- Fee, nem maradhatsz itt! - mondom.

Felicity leül Pip mellé. - Miért nem?

- A birodalmakban káosz uralkodik. A törzsek háborúba keveredtek, a Templomot felgyújtották, Kirké pedig elment a Télvidékre, hogy a teremtmények élére álljon.

- Hozzánk semmi sem jutott el - mondja Pippa, és a kápolna falai felé int. - Mi lenne, ha bált rendeznénk ma este?

- Pippa - mondom elámulva -, nem rendezhetünk bált.

Pippa kislányosan felnevet. - Hadd ugorjanak a teremtmények egymás torkának! Velem nem mernek packázni!

Egy újabb bogyót vesz a szájába, és megnyalja az ujját.

- Így igaz! - helyesel Bessie. - Miss Pippa majd megmutatja nekik!

Ő és Mae leplezetlen imádattal néz fel Pippára. A legszívesebben lerúgnám Pipet arról a trónról.

- Elmesélted már nekik, hogyan ragadtál itt? Hogy miért nem mentél át?

Pippa szeme lángot vet. - Jaj, Gemma, ugyan már! -Összevigyorog a gyári munkáslányokkal. Úgy vihorásznak, hogy feláll a hátamon a szőr.

- Megkért, hogy segítsem át a folyón, de nem sikerült átmennie. Túl sok időt töltött itt. Mert evett a bogyókból - mondom. Feldöntök egy kelyhet, a kövér, lilás bogyók kiborulnak belőle, és eltűnnek az indák között.

- Át akartál kelni? És még csak nem is szóltál róla? - kérdezi halkan Felicity.

Pippa rá se ránt Felicity fájdalmára. Lobogó szemét rám veti. -Mit számít ez most már? Egy magasabb cél érdekében maradtam itt.

Körbenézek, mindenhol rajongó tekintetek. Wendy viszont nincsen közöttük.

- Hol van Wendy? - követelem. Mercy szemében félelem rebben.

- Elszökött - válaszolja hűvösen Pippa.

Legközelebb nem egy nyúl fog eltűnni.

- Ugye, nem fogod azt mondani, hogy ő is kirágta magát a ketrecéből?

Pippa vállat von. - Ha ezt akarod hallani...

- Azonnal mondd meg, hogy hol van! - csapok az oltárra. Pippa gúnyolódva csípőre teszi a kezét. - És ha nem, akkor mi lesz?

Felicity közbeszól: - Pippa, ezt hagyd abba!

- Most már te is az ő oldalán állsz? - kérdezi dühösen Pippa.

- Nincsen másik oldal - mondja Ann. - Ugye, nincsen?

- Most már van! - feleli Pippa, és érzem, hogy a vérem gyorsabban száguldozik az ereimben.

- Elvitte Wendyt a Télvidékre - hadarja Mercy.

Bessie erősen szájon vágja, mire Mercy a földre zuhan. - Hazucc Mercy Paxton! Szídd vissza!

- Mindenki gyűlöli az árulókat, Mercy - korholja Pippa.

A lány összegörnyed a padlón. A kastély falai felnyögnek. Az indák hervadásnak indultak, betegek. Ahogyan tekergőznek, penész jelenik meg rajtuk. Az egyik, amelyik olyan nehéz, mint egy kő, a bokám köré tekeredik. Kirántom a lábamat.

- Pippa, mit tettél? - kérdezem.

- Amit te nem mernél. Szegény Gemma, mindig annyira tartott a saját hatalmától... Nos, én nem félek!

- Pip! Mondd, hogy nem alkudtál meg azokkal a teremtményekkel... !

- És ha igen?

Felicity a fejét rázza. - Ezt nem tehetted...

Pippa megsimogatja Felicity arcát. - Annyira kicsi dolgot kértek! Egy áldozatot, aki nem hiányzik majd senkinek. Felajánlottam a nyulat, ennyi az egész. És látod, mit kaptunk cserébe! - Kitárja a karját, de én csak egy gazzal benőtt romkastélyt látok.

- Mondd, hogy nem vitted el Wendyt is a Télvidékre! Mondd, hogy nincs igazam, amikor erre gondolok! - könyörgök Pippának.

- Azt mondom, amit csak hallani akarsz! - mondja, és bekap egy maroknyi bogyót.

- Mondd meg nekem az igazságot!

Pip szeme megvillan. Fogait kékesfeketére festették a bogyók. -Teher... volt... a... nyakunkon.

Felicity a gyomrához kap. - Jaj, istenem!

- Ne, Fee! Majd meglátod, milyen nagyszerű lesz! - Pippa kacéran a többiekre vigyorog. - Mondtam már nektek, hogy mit ígért a fa? Hogy mit láttam az áldozatom után? Láttam, hogy a Rend ideje lejárt, és valami új van születőben - mondja, a hangja ámulattal teli.

- Ők a múlt, mi vagyunk a jövő!

A lányok közelebb húzódnak hozzá, a lábai elé telepszenek, a magabiztossága elbűvöli őket. Pippa arcán egyszerre sejlik fel a múlt és a jövő ígérete. Gyengéd arcvonásai, hosszú, hullámos, fekete haja és kecses orra a régi. De a szeme néha átvált ibolyaszínből ijesztő kékesfehérre, fekete karikákkal. Le sem tudom venni a pillantásomat újszerű, vad szépségéről.

- Hallottam, ahogyan egy hang édesen azt dúdolta a fülemben, hogy Különleges vagy! Kiválasztott! Magasztalásra méltó!

Széles mosolya kacagásba vált át. Hideg félelem kúszik a gyomromba.

- Én vagyok a kiválasztott! Én vagyok a jövő! Ha követni akartok, olyanná kell válnotok, mint amilyen én vagyok!

Felicity két ujjával gyengéden maga felé fordítja Pippa arcát. -Pip, te meg miről beszélsz?

Pippa lerázza magáról Felicity kezét, és Bessie-hez vonul. Megkínálja bogyóval. - Követsz engem, Bessie?

- Igen, kisasszony - feleli Bessie rekedten. Kötelességtudóan kinyitja a száját.

Pippa Felicityt figyeli, miközben egy bogyót helyez Bessie szájába. A megdöbbent Felicity odaszalad hozzá, megragadja a kezét, és feldönti a bogyókkal teli kelyhet. Pippa ellöki, de Felicity visszavág. Pip arca eltorzul egy pillanatra, csak a szeme fehérje látszik, és éles hang hagyja el az ajkát: mintha kacagása hisztérikus nevetésbe váltana át. Megrándulnak a végtagjai, és amikor a földre zuhan, a teste gyönyörűen kegyetlen vitustáncot jár.

- Pippa! - szólongatja Felicity - Pippa!

Bessie és a többiek rémülten hátrálni kezdenek. Lassan alábbhagy a roham, Pippa karmokká meresztett ujjai elernyednek, a teste idomtalan tömegként fekszik a földön. Óvatosan felül, nehezen veszi a levegőt. A szájából nyál csorog, a haja és a ruhája bepiszkolódott, ahogy a földön fetrengett. Felicity magához öleli, és ringatni kezdi.

- Mi-mi tö-történt? - nyöszörgi Pippa. Megpróbál felállni, de megbotlik, olyan gyenge a lába, mint egy újszülött csikónak.

- Cssst... rohamod volt! - mondja halkan Felicity. Az oltárhoz vezeti Pipet, és segít neki leülni.

Pip ajka reszketni kezd. - Jaj, ne! Ne itt! Ne most!

Bessie felé nyúl, még egyszer felkínálja neki a bogyót, de Bessie elhátrál az érintése elől. A gyári munkáslányok mind hátrább lépnek. Az arcukon félelem tükröződik.

- Ne! - sír fel Pippa. - Különleges vagyok! Kiválasztott! Nem hagyhattok el!

Kinyújtja a karját, és minden meggyullad körülöttünk. A forróság engem is hanyatt lök. Ez nem laterna magica, nem egy illuzionista bűvész trükkje, ami félelmet kelt, de egyben szórakoztató is. Ez igazi, valódi! A Pippában már ott rejlő erő és hatalom a görcs alatt átváltozott valami újjá, valami rettenetessé.

A lányok még hátrább húzódnak, a lángok még sötétebbnek mutatják a rettegést tágra nyílt szemükben. Bessie széles arcán furcsa mosoly terül el, egyszerre tűnik eksztatikusnak és rémültnek. Imádatában térdre rogy. - Ó, kisasszony, megérintette Isten ujja!

Mae is mellé térdel: - Már akkor tudtam, amikor megmentett minket azoktól a szörnyetegektől!

Még Mercy is csatlakozik hozzájuk, Pippa ereje őt is lenyűgözi.

- Láttuk! Mindannyian láttuk! Csoda történt! A jel! - kiáltja Bessie a megtértek szenvedélyével.

- Minek a jele? - kérdezem.

- Annak, hogy ő a kiválasztott, ahogyan azt meg is mondta! -Mae arcán csorognak a könnyek. Elhitette magával, hogy csodát látott, képtelen lennék meggyőzni az ellenkezőjéről.

Felicity szorosan markolja Pip karját. - Rohamod volt. Meg kell mondanod nekik!

Akkor is láttam Pippa rohamát, amikor még életben volt. Az is ijesztően heves volt, de semmi ehhez képest.

Pippa kitárja a karját. - Elvezetlek benneteket a dicsőségbe! Ki követ?

- El kell mondanod nekik az igazságot! - sziszegi Felicity.

- Fogja be a száját! - figyelmezteti Mae, és látom a szemében, hogy rajongásában ölni is tudna.

- Nekem te nem parancsolsz! - csattan fel Pippa. - Mindenki csak parancsolgat nekem.

Felicity úgy fest, mintha gyomron vágták volna. Pip kiszabadítja magát a szorításából, és a gyári munkáslányok közé sétál, akik mind meg akarják érinteni. Pippa kegyesen a fejükre teszi a kezét, azok pedig sírnak a boldogságtól, és áldást kérnek. Pippa könnyes szemmel ránk pillant, a mosolya ártatlan.

- Ennek így kellett történnie! Ez volt elrendelve! Ezért nem kelhettem át! - mondja. - Különben mivel magyaráznád, hogy a varázslat bennem is megfogant?

- Pip... - kezdek bele, de elhallgatok. Mert mi van, ha igaza van?

- Rohamod volt - mondja Felicity, és a fejét csóválja.

- Látomásom volt, mint Gemmának! - kiáltja Pippa.

Felicity pofon vágja Pippát, Pip pedig egy sarokba szorított állat kegyetlenségével fordul felé: - Ezt még megbánod!

A gyári munkáslányok hármunkra támadnak, hátracsavarják a karunkat, míg kénytelenek nem vagyunk meghajolni. Előhívhatnám a varázslatot. Megtehetném. Meg is teszem. De Kirké arcát látom a fejemben, és levegőért kezdek kapkodni, félek és szédülök.

- Éreztem, Gemma! - kiáltja Pippa. - Meg ne próbáld még egyszer!

- Hitetlenek! - mondja Bessie, és Felicity arcába köp.

Kirángatnak bennünket a kastélyból, szorosan fognak, Pip haragja

pedig újabb tüzeket lobbant fel. Ég a szemem.

Ha Pippa királynőnek képzeli magát, Bessie a trónörökös szerepét osztja magára. - Pippa úrnő, mindent megteszünk, amit csak akar. Egy szó, és el van intézve!

- Egész életemben parancsolgattak nekem. Most én adom ki a parancsot.

Még sohasem láttam Felicityt ennyire szenvedni. - Én nem... én sohasem parancsolgattam neked!

- Jaj, Fee... - A régi Pippa tűnik fel egy pillanatra, reménykedő, olyan, mint egy kisgyerek. Magához húzza Felicityt. Valami, aminek nem tudok nevet adni, fellángol közöttük, és akkor Pip Fee szájára hajol, és mélyen megcsókolja. Megragadják egymás haját, szenvedélyesen csókolóznak, szinte mintha innának egymásból. Hirtelen biztossá válik, amit legbelül mindig is sejtettem: azok a kis magánbeszélgetések, az ölelések, a barátságuk túl gyengéd jellege. .. Nyakig belevörösödök a gondolatba. Miért is nem láttam ezt korábban?

Felicity ellöki magát Piptől, az arca lángol, de annak a csóknak a gyilkos szenvedélye még ott játszik az ajkán. Pip megragadja a karját. - Miért mész el mindig? Mindig itt hagysz.

- Nem is! - mondja Felicity. Hangja rekedt a füsttől.

- Hát nem érted? Itt olyan szabadok lehetünk, mint sehol máshol!

Felicitynek remeg az ajka. - Nem maradhatok.

- Dehogynem! És azt is tudod, hogyan.

Felicity megrázza a fejét. - Nem lehet. Úgy nem.

Pippa lassan, megfontoltan beszélni kezd hozzá: - Azt mondtad, hogy szeretsz. Akkor miért nem eszel a bogyókból, és maradsz velem?

- Szeretlek - suttogja Felicity. - De...

- De micsoda? - követeli a feleletet Pippa. - Mondd már ki!

- Én... szeretlek - mondja Felicity nagy nehezen.

Pippa elengedi Felicity karját. A szeme megtelik dühös könnyekkel. - Itt az idő választani, Fee. Velem vagy ellenem.

Pippa kinyitja a tenyerét. A bogyók kövéren, éretten várakoznak. Alig merek levegőt venni. Felicity arcára kiül a benne dúló ütközet -az érzelmei és a büszkesége csatázik. Hosszan mered a bogyókra, nem fogadja el őket, de el sem utasítja. Hirtelen rájövök, hogy a válasza ez a csend. Nem fog egyik csapdából a másikba esni.

Pippa szeme könnyben úszik. Összezárja az ujjait a bogyók felett, olyan szorosan, hogy kicsordul a kékesfekete lé, és a földre csepeg. Félek attól, amire készül.

- Hadd menjenek! Nincs szükség hitetlenekre a sorainkban -mondja végül. Kettéválasztja a tűzfalat. - Menjetek! Induljatok már!

Csak a tűzön keresztül juthatunk ki, de nincs biztosíték arra, hogy nem fog bennünket hamuvá pörkölni, amikor áthaladunk rajta. Nagyokat nyelve elindulok a megnyitott átjárón, Ann és Felicity a nyomomban.

Pippa hangos, kegyetlen dalba fog: - Megmondtam én, szép kedvesem... jöjjön velem...

Ez az egyszerű dalocska most a szívembe hatol, és szinte megfagy a bensőm. A lányok sorban csatlakoznak Pippához, a hangjuk egyre erősebb, Felicity zokogása alig hallatszik. Nem merek hátranézni, amíg át nem érünk a szederfalon, és rá nem lépünk a kertbe vezető útra. Pippa és követői fehéren izzó széndarabokként táncolnak a tűzben.

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

Felicity egyikünkhöz sem szól egy szót sem. Amint visszaérünk a Spencebe, felbotorkál a lépcsőn, úgy kapaszkodik a korlátba, mintha az lenne az utolsó mentsvára. Ann és én nem beszélünk a történtekről. Az éjszaka sűrű és fojtogató. A szavaktól nem lesz könnyebb. Amikor Ann leül Cecily mellé varrogatni, felkeresem Felicityt a szobájában. Olyan mozdulatlanul fekszik az ágyán, hogy attól tartok, már nincs is benne élet.

- Miért jöttél ide? - A hangja árnyéka önmagának. - Jöttél megnézni ezt a degenerált korcsot? - Felém fordul, az arca könnyektől maszatos. Pippa kesztyűjét szorongatja a markában. -Látom a szemedben, Gemma! Gyerünk, mondd ki! Degenerált vagyok. Az érzelmeim természetellenesek.

Kinyitom a számat, de nem találok szavakat.

- Ki vele! Mondd ki végre, amit ki akarsz mondani! Mindenki sejtette!

- Én sohasem sejtettem. Tényleg.

Nehezen veszi a levegőt. Az orrát törölgeti. Elszabadult fürtjei nyirkosan tapadnak az arcára. Nem néz rám. - De most, hogy tudod, megvetsz, igaz?

Megvetném? Nem. Inkább össze vagyok zavarodva. Mindig ilyen volt? Irántam is így érez? Vetkőztem már előtte. Látott. Én is láttam, és mindig csodáltam a szépségét. Titokban vajon én is dédelgetek ilyen érzéseket Felicity iránt? Olyan lennék, mint ő? Honnan tudhatnám meg?

Felicity elterül az ágyon, és fulladozva zokog. Az egész teste rázkódik a sírástól. Idegesen kinyúlok felé, megsimogatom a hátát. Mondanom kellene valamit, de továbbra sem találom a szavakat. Azt mondom hát neki, ami először az eszembe jut.

- Lesz más, akit szerethetsz, Fee.

Felicity a párnához szorítja az arcát, és jobbra-balra ingatja a fejét.

- Nem! Nem lesz! Így soha senkit nem fogok szeretni!

- Cssst...

- Így soha többé! - Teljesen átadja magát a zokogásnak, mely kegyetlen hullámokban söpör végig a testén. Semmit sem lehet ilyenkor tenni, hagyni kell, hadd sírjon. Lassan visszavonul az ár. Ernyedten, ruháját átizzadva, teljesen kimerülten fekszik mellettem. Az este hosszú árnyai egyre közelebb kúsznak a falakon. Szép fokozatosan terülnek el a szobában, magukkal hozva azt a mozdulatlanságot, amely már az éjjel közeledtét jelzi. A félhomályban pusztán önmagunk sziluettjei vagyunk, létünk lecsupaszítva reszket a sötétben. Lefekszem Felicity mellé. Nyirkos tenyerébe fogja az ujjaimat. Ott tartja őket, én nem vonom el. Ez is valami. Fekszünk, és csak összefonódó ujjaink törékeny ígérete köt egymáshoz bennünket, míg le nem száll az éj, amely kérlelhetetlen karjaival magához ölel és elcsitít.

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

A vonat pöfögve robog át a vidéken London felé. A kendőt a repkényen hagytam egy üzenettel, amelyben elmagyaráztam Kartiknak, hogy baj van az apámmal, és megígértem neki, hogy amint lehet, visszatérek. Hagytam üzenetet Felicitynek és Ann-nek is. Nehéz szívvel szállok hintóból vonatra, majd ismét hintóba. Alig várom, hogy feltűnjön az utcánk.

A belgraviai ház sötét és csendes. Dr. Hamilton éppen itt van. Tom és ő fojtott hangon beszélget, míg nagymama és én a szalonban ülünk, és a meleget már nem adó tűzbe bámulunk. A házban már szinte kellemetlen a forróság, de a nagymama ragaszkodik a fűtéshez. A kezében vadvirágként bomlik ki apa zsebkendője. A hófehér anyagon lángol a vér vörös foltja.

Tom csendesen lép be, a válla megereszkedik. Becsukja maga mögött az ajtót. Elviselhetetlen a hallgatása.

- Tom? - szólalok meg.

Leül a tűz mellé. - Tüdővész. Hónapjai vannak hátra.

- Hónapok? - kérdezem.

- Igen - feleli Tom.

Ezt nem én tettem. Az alkohol, a laudánum, az ópium meg az a makacsság, amellyel az élni akarást elnyomta magában. Az az önző gyász. Azt hittem, a varázslattal változtatni tudok a dolgokon, de nem. Az emberek olyanok, amilyennek születtek, ezen semmiféle varázslat nem változtathat.

Nagymama egyre apa zsebkendőjét hajtogatja, hogy eltűnjön az az undok folt. - Az a pokoli klíma Indiában...

- Nem, nem az éghajlat okozta. Ne színleljünk! - mondom. Tom figyelmeztetően rám mered.

Nagymama tovább mondja a magáét. - Mondtam neki, hogy térjen vissza Angliába. India nem való egy született angolnak. Túl nagy a forróság...

Felpattanok. - Nem amiatt a rohadt éghajlat miatt van!

Annyira megdöbbennek, hogy egyikük sem tud megszólalni. El kellene hallgatnom. Bocsánatot kellene kérnem a kitörésemért. Megígérni, hogy jó leszek. Az éghajlatra fogni. De képtelen vagyok rá. Valami ott legbelül elszabadult, és nem tudom visszafogni. -Tudtok róla, hogy ismét laudánumot használ? Hogy nem szokott le róla? Hogy a jó szándékaink nem elég erősek ahhoz, hogy legyőzzék benne a halálvágyat?

- Gemma, ugyan kérlek! - csattan fel Tom.

- Nem, Thomas! Ilyen életet szánsz nekem? Olyan legyek, mint te? Viseljek szemellenzőt, gyenge teát iszogatva beszélgessek semmiségekről olyan emberekkel, akik bármit megtennének azért, hogy elrejtsék az igazságot, legfőképpen önmaguk elől? Nem leszek ilyen! És hazudni sem fogok többé a kedvedért!

Nagymama a hüvelykujjával lesimítja a zsebkendő széleit. Hirtelen kicsinek és törékenynek tűnik. Szégyellem magam, hogy ilyen durván bántam vele, és szégyellem azt is, hogy gyűlölöm a törékenységéért.

Amikor kiviharzom a szalonból, még hallom gyenge, bizonytalan hangját: - Az éghajlat tette.

Tom a lépcsőn ér utol, és beránt a könyvtárba. - Gemma, ez nem volt szép tőled.

Már lecsillapodtam, a mérgem elszállt, helyette mély megbánást érzek, de nem adom meg Tomnak azt az elégtételt, hogy be is ismerjem. Leveszek egy könyvet apa polcáról, és az egyik kényelmetlen széken elhelyezkedve kinyitom. A Pokol az, Dantétól.

- Nem csak apa egészségi állapota miatt küldettem érted. A bálon is úgy viselkedtél, hogy... - Elcsuklik a hangja. - Ijesztő volt.

Fogalmad sincs semmiről, Tom. Lapozok, és úgy teszek, mintha mélyen belemerültem volna az olvasmányba.

- Azóta lázadsz és viselkedsz elfogadhatatlanul, mióta visszaérkeztünk Angliába. Egyetlen kihágás, egyetlen aprócska botrány, és örökre vége a jó hírednek.

A szégyenérzetem ellenére elönt a düh. - A jó hírem miatt aggódsz? - kérdezem hűvösen. - Csak ez az, ami érdekel?

- Egy nő értékét a jó híre határozza meg, Gemma.

Vadul lapozok egyet, a papír elszakad. - Tévedés.

Tom kihúzza a dugót egy kristályüvegből, és megtölt egy pohárkát. - Így állnak a dolgok. Lehet, hogy gyűlölsz azért, amiért ezt mondom, de ez az igazság. Nem emlékszel arra, hogy halt meg az anyánk? Még mindig velünk lenne, és apa is jól lenne, és mindez nem történt volna meg, ha úgy élt volna, ahogyan azt a társadalom évszázadokat túlélt törvényei megkívánják.

- Talán nem tudott úgy élni. Talán túl szűknek bizonyult számára a fűző. Talán én is ilyen vagyok.

- Nem kell szeretni a szabályokat, Gemma. De akkor is alkalmazkodni kell hozzájuk. Ez a civilizáció túlélésének alapja. Gondolod, hogy én egyetértek a Bethlem Kórház minden szabályával, vagy minden döntéssel, amit a feletteseim hoznak? Szerinted nem szeretném én is azt tenni, amit a szívem diktál? -Belekortyol az italba, majd grimaszolva lenyeli. - Anya felett nem volt hatalmam, de feletted van. Nem fogom hagyni, hogy ugyanarra az útra lépj.

- Nem fogod hagyni? - mondom gúnyosan. - Nem hiszem, hogy beleszólhatsz az életembe.

- Ebben tévedsz. Mivel apa beteg, én vagyok a gyámod, és hidd el, komolyan veszem a szerepemet.

Ezt a fajta félelmet még nem éreztem. Egész idő alatt attól rettegtem, amit a Rend tagjai, a Raksana meg a Télvidék teremtményei tehetnek velem. Közben megfeledkeztem arról, hogy itt, a saját világomban is valós veszélyekkel kell szembeszállnom.

- Nem fogsz visszamenni a Spencebe. A Fiatal Hölgyek Spence Akadémiája rossz választásnak bizonyult. A bemutatkozásodig itt maradsz.

- De hát a barátaim...

Tom felém fordul. - Miss Bradshaw, a koldus hazudozó és Miss Worthington, a megkérdőjelezhető erkölcseivel. Szép kis barátok! Itt majd a megfelelő lányokkal fogsz megismerkedni.

Talpra ugrok. - A megfelelő lányokkal? Már találkoztam többel is, olyan sekélyesek, mint egy csészealj. Ami pedig a barátaimat illeti, nem is ismered őket, tehát megköszönném, ha nem emlegetnéd őket.

- Megköszönném, ha kicsit halkabban beszélnél - sziszegi Tom, és az ajtó felé pillant.

Persze, nehogy a cselédek meghallják. Nem szeretnéd, hogy rájöjjenek, van eszem, és kimondom, amit gondolok.

- Hát ennyire nem érdekel a családod? Nem bánod, hogy Miss Bradshaw belőlem és belőled is bolondot csinált azzal a színjátékkal?

- Színjáték? Téged is csak azért érdekelt, mert azt hitted, hogy vagyonos!

Tom újabb italt tölt magának. - Egy férfinak az én pozíciómban erre is gondolnia kell.

- Istenített téged, te meg borzalmasan elbántál vele! Úgy véled, hogy csak az olyan kiváltságos hölgyeknek jár a védelem, mint én, Thomas?

Kikerekedik a szeme a döbbenettől. - Te még őt véded velem, a saját véreddel szemben?

A vér szava erősebb mindennél. Legalábbis ezt mondják. De mi az a minden?

Tom keskeny válla előrebukik. - Ha hiszed, ha nem, Gemma, igenis érdekel a boldogságod - mondja.

- Ha tényleg így gondolod, küldj vissza a Spencebe!

Lenyeli az italát. - Nem. Lord Denby tanácsát fogom követni, így aztán itt maradsz, ahol rajtad tarthatom a szememet.

Félrelököm a könyvet. - Lord Denby! Tudtam! A Raksana keze is benne van, igaz? Ők akarnak felettem zsarnokoskodni.

Tom vádlóan felém bök. - Pontosan erről a viselkedésről beszéltem! Hallod te egyáltalán, milyen sületlenségeket mondasz?

- Tagadod, hogy beléptél a Raksanába? Igen? Akkor mi a neve annak a klubnak, ahová jársz?

- Semmit sem kell mondanom neked. Úriemberek klubja, te pedig nem vagy úriember, bár biztos vagyok benne, hogy akár nadrágot is viselnél, ha hagynám.

Erre nem mondok semmit. - Hiszen a Raksana kitűzőjét viseled! -mutatok a koponyás-kardos fémdarabja a gallérján.

- Gemma - morran Tom -, az csak egy kitűző! Semmi rossz nincs abban!

- Nem hiszek neked.

Tom megforgatja az italát, a megdöntött pohár szivárványszínű fénycsíkokat fest a falra. - Ha elhiszed, ha nem, ez az igazság.

- Jó, akkor mi a neve annak a klubnak?

A bátyám elveszíti a türelmét. - Semmi közöd hozzá, Gemma! Ez az én ügyem.

A Raksana az. Biztos vagyok benne. A fogságukban akarnak tartani, amíg rájuk nem bízom a varázslatot, és ehhez a saját bátyámból csináltak börtönőrt.

Tom zsebre vágja a kezét. - Tovább kell élnünk, Gemma. Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy szerelmes legyek. Jól kell nősülnöm. És rád is vigyáznom kell. Ez a dolgom.

- Nemes lélek - vicsorgok rá.

- Ez lenne a köszönet?

- Ha szenvedni akarsz, a magad akaratából tedd, ne miattam! Se apa, se nagymama miatt. Olyan jó orvos vagy, Tom! Miért nem elég ez neked?

Megfeszül az állkapcsa. Az a kisfiús hajfürt a szemébe hull, és eltakarja a tekintetét. - Mert nem elég - mondja ritka őszinteséggel.

- Elégedjek meg ennyivel, és ne is reménykedjek abban, hogy több is lehetne? Csak a tisztességem, csak a jó hírem, semmi igaz nagyság, semmi hősiesség? Látod, Gemma, nem te vagy az egyetlen, aki nem élhet olyan életet, amilyet szeretne.

Hátrahajtott fejjel lehajtja az utolsó korty italt is. A torkára szalad, köhögnie kell, de visszatartja. Nem akarja mutatni a sebezhetőségét. Egy köhintéssel sem.

Az ablakhoz sétálok. Kint egy hintó várakozik. Nem a mi hintónk, de felismerem. Fekete függönyök, halottaskocsira emlékeztet. Valaki egy gyufával cigarettára gyújt. Fowlson.

Tom a nyomomban van. - Á, a kocsisom. Ma este egy nagyon fontos találkozóra kell mennem, Gemma. Remélem, nem gyújtod fel a házat, amíg oda vagyok.

- Tom! - kiáltok utána, és követem a lépcsőn az előcsarnokba. -Ne menj oda ma este! Maradj velem! Kártyázhatnánk!

Tom felkacag, és a kabátjába bújik. - Kártyázni! Milyen izgalmas!

- Jó, akkor ne kártyázzunk! Csinálhatnánk... - Mit is? A bátyám meg én néhány közös játékot leszámítva kicsi korunkban sohasem csináltunk együtt semmit. A tragikus múlton kívül kevés köt össze bennünket. Tom várja az ajánlatomat, de semmivel sem tudok előállni.

- Jól van, indulok.

A kalapját a fejébe csapja, és megnézi magát a tükörben. Nincs mit tenni, meg kell mondanom neki az igazat.

- Tom, tudom, hogy azt gondolod majd, hogy legszívesebben engem is befektetnél a Bedlambe, de légy szíves, hallgass meg! Úgy sejtem, hogy veszélyben vagy. Tudom, hogy beléptél a Raksanába...

- Tom tiltakozni próbál, de leintem. - Tudom! Az a bizonyos úriemberek klubja nem az, aminek látszik, Tom, nem az, aminek te hiszed. Már évszázadok óta léteznek. Nem szabad bízni bennük.

Tom elbizonytalanodik egy pillanatra. Csak remélni tudom, hogy felfogott valamit abból, amit mondtam neki. Azonban felkacag, és tapsolni kezd. - Bravó, Gemma! Ez a leghihetetlenebb történet, amivel eddig előálltál. Azt hiszem, nem én vagyok veszélyben, hanem Sir Arthur Conan Doyle. A történeteid még őt is túlszárnyalják, ha intrikáról van szó. - Megragadom a karját, de lesöpör magáról. - Vigyázz a kabátomra! Remek szabóval dolgoztatok, aki megkéri a munkája árát!

- Tom, kérlek! Hinned kell nekem! Ez nem mese. Nem téged akarnak, hanem engem. Van nálam valami, ami nekik is kell, valami, ami miatt bármire képesek. Arra is, hogy téged használjanak fel ellenem.

Tom szemében rettentő fájdalom villan. - Pont olyan vagy, mint apa! Minden lépésemet kétségbe vonod. Végül is, ugyan kinek kellene Thomas Doyle-nak, ennek a szerencsétlen flótásnak a társasága?

- Én nem ezt mondtam...

- Nem, de ezt gondolod!

- Tévedsz, Tom...

- Igen, én mindig tévedek. Ez bennem a legborzasztóbb. Nos, ma éjjel azonban nem tévedek. Része leszek valaminek, ami több nálam. Felkértek, Gemma. Engem akarnak. Nem kívánom, hogy örülj a sikeremnek, de legalább engedd meg, hogy én örüljek neki.

- Tom... - esedezem tovább, de a kapu felé indul. A cseléd kitárja előtte, igyekszik nem belehallgatni a vitánkba.

- Utoljára mondom, nem tudom, mit értesz ez alatt a Raksana dolog alatt. Sohasem hallottam róluk. - Lazán a nyaka köré tekeri a sálját. - Jó éjszakát kívánok neked, Gemma! És könyörgök, ne olvass olyan sok butaságot! Egészen elveszi a józan eszedet.

Tom elsétál a hintóig. Fowlson felsegíti, de közben gonoszul rám vigyorog.

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET

Apa szobáját csak az éjjeliszekrényén lévő kislámpa fénye világítja meg. Nehezen veszi a levegőt, de nyugodt. Dr. Hamilton morfiumot adott neki. Döbbenetes, hogy egy méreg egyszerre kínozhat, és nyújthat vigaszt a szenvedőknek.

- Szervusz, kicsim! - szólít meg álomittas hangján.

- Jó estét, apa! - Leülök az ágya mellé. Kinyújtja a kezét, megfogom.

- Dr. Hamilton itt volt korábban - mondja.

- Igen, tudom.

- Igen. - Lehunyja a szemét egy pillanatra, majd felriad. - Azt hiszem... azt hiszem, látom azt a tigrist. Visszatért az öregfiú.

- Nem - mondom csendesen, és megtörlöm a szememet. - Nincs itt semmiféle tigris, papa.

A falra mutat: - Nem látod az árnyékát? - Nincs ott semmi, csak apa kinyújtott karjának borongós árnyéka. - Pedig lelőttem.

- Nincs ott, papa - mondom. Reszket. A nyakáig húzom a takarót, de önkívületében lerúgja magáról.

- Pedig ott volt! Nem élhettem... mindig a fenyegetettség árnyékában. Azt hittem, hogy megöltem, de visszajött. Megtalált.

Egy nedves törülközővel megtörölgetem a homlokát. - Csitt.. -

A tekintete rám talál. - Haldoklom.

- Nem, csak pihenned kell. - Forró könnyek égetik az arcomat. Miért kell ilyenkor is hazudnunk? Miért van, hogy az igazság túl fájdalmas ahhoz, hogy a lelkünk megbirkózzon vele?

- Pihenni... - mormogja, és megint elszenderedik. - Jön a tigris... Ha valamivel bátrabb lennék, ha hinni tudnék abban, hogy az igazság nem vakít meg bennünket mindörökre, megkérdezném tőle, amit azóta szeretnék tudni, amióta anya meghalt. Miért hatalmasabb a gyásza a szereteténél? Miért nem volt képes arra, hogy felvegye a harcot?

És miért nem vagyok én elég ahhoz, hogy tovább akarjon élni?

- Aludj, papa! - mondom. - A tigris ma éjjel már nem tér vissza.

A szobám magányában Wilhelmina Wyattnek könyörgök, hogy mutassa meg magát.

- Kirkénél van a tőr. Szükségem van a segítségére - mondom. -Kérem...

De sohasem jön, amikor hívom. Elalszom, és álmodok. Egy fa árnyékában a kis Mina Wyatt üldögél, és a Spence Keleti Szárnyát rajzolja. Egy vízköpő szája melletti részt satírozza éppen. Sarah Rees-Toome elállja a napot, Mina összevonja a szemöldökét. Sarah leguggol mellé.

- Mit látsz, amikor belenézel a sötétségbe, Mina?

Mina óvatosan megmutatja neki a rajzokat, amiket a könyvében rejtegetett. Nyomkövetők. Halottak. A sziklák repedéseiben élő sápadt szörnyek. És végül a Holtak Fája.

Sarah szeretetteljesen végigsimít a rajzokon. - Milyen hatalmas, igaz? Ezért nem akarják, hogy tudjunk róla.

Mina vet egy gyors pillantást Eugenia Spence-re és Mrs. Nightwingre, akik a parkban kriketteznek.

- Megmutatnád nekem az utat? - kérdezi Sarah. Wilhelmina megrázza a fejét.

- Miért nem?

Mert magával ragadna, írja.

Hirtelen a Télvidék erdejében találom magam, ahol az elátkozottak teste lóg a fákon. Az indák a nyakuknál fogva szorosan tartják őket, a lábuk rángatózik. Az egyikük még küzd, de a hegyes ágak a húsába marnak.

- Segíts! - hörgi suttogva.

A köd felszáll, és megpillantom szürkülő arcát. Kirké.

HATVANADIK FEJEZET

Két elképzelhetetlenül hosszú napja vagyok londoni házunk fogságában, és se Felicitytől, se Anntől, se Kartiktól nem jut el hozzám üzenet. Nem tudom, hogy mi folyik a birodalmakban, lassan belebetegszem az aggodalomba. De minden egyes alkalommal, amikor végre összeszedem a bátorságomat, hogy megidézzem a varázslatot, Kirké szavai jutnak eszembe, aki figyelmeztetett, hogy a varázslat megváltozott, hogy immár osztozunk rajta, és hogy akár sötét, megjósolhatatlan erők is munkálkodhatnak benne. Úgy érzem, hogy a szobám sarkai felől uralhatatlan árnyékok nőnek fölém, ezért visszaszorítom a varázserőt, eltolom messze magamtól, és reszketve visszabújok a takaróm alá.

Mivel semmiféle menekülési útvonalat nem látok, egyelőre a londoni társaság elkényeztetett úrilányainak életét élem: a nagymama és én látogatóba járunk. Gyenge teát szürcsölgetünk, amely sohasem elég forró az én ízlésemnek. A hölgyek pletykákkal és mendemondák terjesztésével ütik agyon az idejüket. A szabadság helyett ez jut nekik: rengeteg szabad idő és pletyka. Beszűkült, szürke életet élnek. Én nem akarok így élni. Szeretnék valamiféle nyomot hagyni magam után. El akarom mondani a véleményemet akkor is, ha nem éppen udvarias, akkor is, ha nincs igazam, de mégis az én véleményem. Ha mindenképpen ki akarnak végezni, akkor a magam akaratából akarok a bitó alá sétálni.

Esténként felolvasok apának. Egy kicsit jobban van, már képes a könyvekkel és térképekkel megrakott asztal mellett üldögélni, de igazán jól sohasem lesz már. Eldőlt, hogy a bemutatkozásom után apa elutazik egy melegebb éghajlatra. Mindannyian egyetértünk abban, hogy az majd visszaadja az életkedvét. - Meleg napsütés és langyos szellő, ez az! - mondjuk erőltetett mosollyal. Az, amit egyikünk sem mer kimondani, szép lassan belekúszik a falakba, amelyek a csendesebb pillanatokban a fülünkbe súgják az igazságot: Haldoklik. Haldoklik. Haldoklik.

A harmadik napon már majdnem beleőrülök az aggodalomba, de akkor nagymama kijelenti, hogy kerti partira megyünk, amelyet Lucy Fairchild tiszteletére rendeznek. Próbálom meggyőzni, hogy nem érzem jól magam, és otthon kellene maradnom - talán el is szökhetnék otthonról, mennék egyenesen a Victoria pályaudvarra, majd a Spencebe, míg a nagymama oda van -, de nagymama hallani sem akar a dologról, így el kell mennünk abba a kertbe Mayfairben, amelyben minden szépséget felülmúló virágok nyílnak.

Lucy egyedül üldögél egy padon egy fűzfa alatt. A szívem a torkomban dobog, de leülök mellé. Rám sem néz.

- Miss Fairchild, én... én szeretném megmagyarázni Simon múltkori viselkedését... ott a bálon - dadogom.

A neveltetése nem engedi, hogy felpattanjon. Ugyanolyan könnyen zabolázza meg a saját érzéseit, mint a lovát. - Hallgatom.

- Lehet, hogy úgy tűnt akkor este, hogy Mr. Middleton bensőséges kapcsolatot ápol velem, de ez nem így van. Az az igazság, hogy amíg a gardedámom egy pillanatig távol volt, egy ismeretlen úriember, aki nyilván felöntött a garatra, túl erőszakosan kezdett udvarolni nekem.

Higgy nekem... kérlek, higgy nekem...

- Természetesen nagyon megrémültem, ott álltam egyedül... -hazudom. - Szerencsére Mr. Middleton látta, hogy milyen szorongatott helyzetbe kerültem, és mivel a családjaink régi barátok, kötelességének érezte a segítségemre sietni, tette mindezt gondolkodás nélkül, nem számolva a következményekkel. Mert ő ilyen. Arra gondoltam, hogy ezeket a körülményeket önnek is ismernie kell ahhoz, hogy igazságosan ítélhesse meg.

Lassan felderül az arca. Az apró reménysugár mosolyt varázsol az arcára. - Gyönyörű rózsákat küldött nekem tegnap. És egy selyemdobozt titkos rekesszel.

- Minden titkát elrejtheti benne - mondom, elnyomva egy mosolyt.

Felragyog a szeme. - Simon is pontosan ezt mondta! Meg azt is mondta, hogy nem tud élni nélkülem. - Lucy a szájára tapasztja a kezét. - Talán nem kellene ezeket az intim pillanatokat is megosztanom magával.

Kicsit fáj, amit mond, de korántsem annyira, mint amennyire korábban fájt volna. Simon és Lucy hasonlítanak egymásra. Szeretik a kellemes, nem túl bonyolult dolgokat. Én nehezen tűröm ezt az egyszerűséget, de hát nem rólam van szó.

- Jól tette, hogy elmondta - nyugtatom meg Lucyt.

Lucy azt a brosst piszkálja, amit Simontól kapott, amit egyszer én is megkaptam tőle. - Tudom, hogy valamikor nagyon... közel álltak egymáshoz.

- Nem én voltam számára a megfelelő lány - mondom. Engem is meglep, mikor rájövök, hogy ez nem hazugság. - Merem állítani, hogy Simon akkor van a legjobb kedvében, amikor önnel van. Nagyon remélem, hogy mind a ketten boldogok lesznek.

- Ha megbocsátom a viselkedését. - Visszatért a büszkesége.

- Igen. És képes is rá - mondom. Ő sem tudja, hogy ez menynyire igaz. Mert azon nem tudok változtatni, ami megtörtént. Magunk mögött hagytuk azt az ösvényt, és most már előre kell tekinteni.

Lucy feláll. Vége a látogatásnak.

- Köszönöm, Miss Doyle. Kedves öntől, hogy ezt megosztotta velem.

Nem nyújt kezet, de nem is várom tőle.

- Kedves öntől, hogy meghallgatott.

Este Tom megint a klubjába készül. Megpróbálnám lebeszélni, de nem hajlandó szóba állni velem. Nagymama bakkarázni ment a barátaival. Egyedül üldögélek a szobámban, és terveket szövögetek. Valahogy vissza kell jutnom a Spencebe.

- Gemma!

Majdnem felsikítok, mert egy férfi bújik elő a függöny mögül, de amikor meglátom, hogy Kartik az, elönt a boldogság.

- Hogy került ide?

- Kölcsönvettem egy lovat a Spenceből - magyarázza. -Tulajdonképpen elloptam. Amikor nem tért vissza... - A szájára tapasztom az ajkamat, egy csókkal hallgattatom el.

Az ágyamon fekszünk, fejem a mellkasán. Hallom, milyen erősen és egyenletesen dobog a szíve. Az egyik kezével mintákat rajzolgat a hátamra, a másik keze összefonódik az enyémmel.

- Ezt nem értem - mondom, és közben nagyon élvezem, ahogyan meleg ujjai fel-alá járkálnak a gerincemen. - Miért nem mutatta meg, hogyan menthetném meg Eugéniát?

- Nem lehet, hogy Wilhelmina Kirké csatlósa? Hiszen pont maga mondta, hogy közel álltak egymáshoz. - Kartik csókot nyom a fejem búbjára.

- Miért akarna a Rend és Eugenia árulója lenni? - mondom. -Ennek semmi értelme. Semminek sincs értelme - sóhajtom. - A kulcsban rejlik az igazság. Ez a kifejezés vissza-visszatér az álmaimban, a látomásaimban és Wilhelmina könyvében. De vajon mit jelent?

- Nem volt egy kulcs a bőrzacskóban a tőr mellett? - kérdezi Kartik.

- Nem. Néha arra gondolok, lehet, hogy a könyv a kulcs -mondom, és megcsóválom a fejem. - De nem vagyok biztos benne. Szerintem...

Eszembe jutnak azok a képek, amelyeket Wilhelmina rajzolt a Titkos társaságok történetéhez. Az Eltűnt Tárgy. Az Éjszaka Őrei. A torony. Mindet megfejtettem, kivéve egyet: a szoba a hajós képpel.

- Igen? - biztat Kartik. A keze a mellemre vándorol.

- Szerintem egy olyan hely lehet - mondom, és csókra nyújtom a számat.

Fölém kerekedik, egészen elgyengülök a súlyától. A keze lejjebb kúszik a testemen, én széles hátának izmait térképezem fel az ujjaimmal. A nyelve felfedezőútra indul az ajkaim között.

Valaki kopogtat. Pánikszerűen lelököm magamról Kartikot.

- A függöny mögé! - suttogom neki.

Kartik elbújik, én pedig gyorsan rendbe hozom magam. Leülök az ágyam szélére egy könyvvel.

- Bejöhet! - kiáltok. Mrs. Jones lép be. - Jó estét! - mondom, és megfordítom a könyvet, amit eddig fejjel lefelé tartottam a kezemben. Érzem, hogy elvörösödöm. A vér a fülemben dobol.

- Egy csomag érkezett a kisasszonynak.

- Csomag? Most?

- Igen, kisasszony. A fiú most hozta.

Barna papírba csomagolt, durva spárgával átkötött dobozt nyújt felém. Se név, se kártya.

- Köszönöm - mondom. - Azt hiszem, nyugovóra térek. Nagyon fáradt vagyok.

- Ahogy kívánja, kisasszony. - Ahogy becsukódik az ajtó, be is zárom, és hangosan kifújom a levegőt.

Kartik mögém lép, és átkarolja a derekamat. - Nyissuk ki! -mondja. A csomagban Tom nevetséges kalapja van, meg egy cédula.

Kedves Miss Doyle!

Van valami a birtokában, ami számunkra nagyon értékes, jelenleg nekünk is van valami a birtokunkban, ami önnek értékes. Biztos vagyok benne, hogy meg tudunk egyezni. Eszébe ne jusson a varázslatot ellenünk használni! Azonnal tudni fogunk róla, és akkor a bátyja meghal.

Mr. Fowlson a sarkon várja. Ne várassa sokáig!

A Raksana elfogta Tomot.

A Raksana el akarja venni a varázslatot tőlem, és ha nem engedelmeskedem, megölik a bátyámat. És ha a hatalmamra támaszkodva megpróbálnám megmenteni Tomot? Már nem mondhatom, hogy az a hatalom csak az enyém, lehet, hogy többet ártanék vele, mint amennyit használnék. Ma éjjel csak a józan

eszemre támaszkodhatok, de mintha az is cserben akarna hagyni. De most csak ez van.

- Magával megyek - erősködik Kartik.

- Nem lehet! Megölik! - vitázom vele.

- Szép nap ez a halálra - mondja, amitől görcsbe rándul a gyomrom.

Az ajkára szorítom az ujjamat. - Ne mondjon ilyet! Megcsókolja az ujjamat, majd a számat is. - Akkor is megyek!

HATVANEGYEDIK FEJEZET

Fowlson a fényes kocsi mellett várakozik. Egy pénzérmét dobálgat, amelyet mindig ügyesen el is kap. Amikor látja, hogy jövök, az alkarjára csapja a pénzt.

- Óóó, nahát, nézzük csak! Írás. Pechje van, kiskedves. - Kinyitja nekem a kocsi ajtaját. Látom, hogy Kartik a kocsi háta mögött ólálkodik.

- Mondja meg nekem, Mr. Fowlson, mindig maga végzi a mocskos munkát? Legalább illően megjutalmazzák az erőfeszítéseiért? Vagy ez már mindig így lesz? Ők vacsoráznak, míg maga az utcán alkudozik?

- Majd megjutalmaznak, ha eljön az ideje - mondja, és egy kendőt húz elő a zsebéből.

- Valószínűleg még nem jött el, mert akkor ön is velük üldögélne. Csak kocsisra volt szükségük.

- Fogja be! - morogja, de látom, hogy most először kétely villan a szemében.

- Nekem is van egy ajánlatom, Mr. Fowlson. Ha segít nekem, magammal viszem a birodalmakba.

Nevetni kezd. - Ha nálunk lesz a varázslat, annyiszor megyek, ahányszor csak akarok. Nem, ma este nincs alku, kiskedves.

A kendőt a szemem elé köti, jóval szorosabban, mint amennyire szükséges. Kötelet teker a csuklóm köré is, majd valamihez kiköti - a kilincs lehet az.

- Ne menjen sehová! - mondja, és annyira nevet, hogy köhögni kezd.

A kocsi nagy rántással megindul. A lovak patája gyors ritmust ver a kockaköveken. Remélem, Kartik lépést tud tartani velük.

Nem megyünk messzire. A lovak hirtelen megállnak. Fowlson ujjai meglazítják a kötelékemet, de a kendő a helyén marad. Egy köpenyt dob a fejemre.

- Erre! - sziszegi Fowlson.

Kinyílik egy ajtó. Vonszol lefelé és még lejjebb, majd körbe-körbe, és amikor leveszik rólam a szemkendőt, egy gyertyákkal megvilágított szobában találom magam. A bátyám egy széken ül. Megkötözték a kezét, és részegnek tűnik. Egy köpenyes férfi áll mögötte, kést szorít Tom nyakához.

- Tom! - kiáltok fel, és odaszaladok hozzá, de odafentről rám dörren egy hang.

- Álljon meg! - Feltekintek, és egy galériát látok, amely körbefut a termen. Köpenyes férfiak állnak rajta, az arcuk elrejtve. - Ha hozzáér, a bátyja meghal, Miss Doyle! A barátunk jól bánik a késsel.

- Gemma, ne félj! - motyogja Tom. - Ez csak a bevat... beatav...

- Beavatás! - kiáltja Kartik. - Azonnal fejezzék be!

- Kartik testvér, tudtommal már nincs is az élők sorában - mondja egy hang. - Mr. Fowlson, ezért felelni fog!

Fowlson elsápad. - Igenis, uram!

- Engedjék el a testvéremet! - kiáltom.

- Természetesen, kedves hölgy. Amint átadja nekünk a varázslatot.

Tomra pillantok, aki tehetetlenül vergődik a hóhér kése alatt.

- Nem tehetem - mondom.

Tom felsikolt, amikor a kés éle a bőréhez ér. - Hagyja abba! -mondja elhaló hangon.

- Kérem, a segítségükre van szükségem! - kiáltom. - Valami borzalmas történik a Télvidéken. Mindannyian veszélyben vagyunk. Szerintem azok a teremtmények át akarnak jönni a mi világunkba.

A teremben udvarias nevetés tör ki. Fowlson kacag a leghangosabban mellettem.

- Találkoztam Amarral a birodalmakban! - kiáltom. - Egykor maguk közé tartozott! Figyelmeztetett arra, hogy készül valami. „Óvakodjon a május születésétől!”, ezt mondta!

A nevetés elhal. - Mit akart mondani ezzel?

- Nem tudom - felelem, és a szememet a bátyámon tartom. Tom kezd magához térni. Látom a szemén. - Azt hittem, hogy a május elsejét jelenti, de az már elmúlt. Egy másik nap is lehet...

Lord Denby lép ki az árnyékból. - Nem tudom, miféle trükköt eszelt ki, Miss Doyle, de nem csinál belőlünk bolondot. - Int egyet az ujjával, mire a hóhér még jobban belemélyeszti a kést a bátyám nyakába. - Meg fog halni.

- És ha megölik? - kérdezem. - Akkor hogyan akarnak alkudozni?

- A testvére meg fog halni! - A szavai mennydörgésként visszhangoznak a teremben.

Mintha valami köd emelkedne fel a szemem elől, immár tisztán látok. Most először, amióta ez az egész elkezdődött. Nem fognak megfélemlíteni, ők nem. Senki sem.

- Akkor semmijük sem marad - kiáltom. A hangom erősen, magabiztosan zeng. - Semmi, ami mögé elbújhatnak, hogy védje magukat az én hatalmamtól. Márpedig magukra uszítom az egészet, mint a pokol kutyáit, ha a bátyámnak egyetlen haja szála is meggörbül!

Lord Denby ujja megdermed. A hóhér kése is. Egy pillanatig mindannyian a szakadék szélén egyensúlyozunk.

- Ön is csak nőből van. Sohasem fogja megtenni! - Lord Denby leengedi a kezét, én meg gondolkodás nélkül szabadjára engedem a varázslatot. A késből légballon lesz, és kisiklik a hóhér kezéből.

- Tom, futás! - kiáltom.

Tom összezavarodva üldögél. Kartik megragadja, és maga után vonszolja, miközben én szinte vibrálok az addig elfojtott varázslat hatása alatt. Most megújult erővel tör elő belőlem. A bátyám szeme nyílik a legnagyobbra, amikor a falak lángolni kezdenek. A fejünk fölött rikoltó fantomok repkednek. Nem számít, hogy illúzió az egész, a férfiak hisznek benne.

- Állj! - kiáltja Lord Denby. A lángok és a fantomok eltűnnek. Lord Denby a korláthoz botladozik. - Mi értelmes emberek vagyunk, Miss Doyle.

- Nem, nem azok! Tehát nagyon egyszerű szavakat használok: soha többé ne merészeljenek a családom közelébe férkőzni, vagy szembe kell nézniük a következményekkel. Világos voltam?

- Eléggé - mondja meglepetten.

- És mi van a birodalmakkal? - kiáltja Kartik. - Megfeledkeztek róla, hogy az őrzői vagyunk? Nem jönnek el velem a Télvidékre?

A férfiak egymás között duruzsolnak. Egyikük sem vállalkozik a veszélyes utazásra.

- Rendben van - mondja Lord Denby. - Összeszedek néhány gyalogsági katonát.

- Gyalogsági katonát?

Kartik keresztbe teszi a karját. - Mint Fowlson és én. Mert mi senkinek sem hiányzunk majd.

- Igen, vigyék Mr. Fowlsont is magukkal! - mondja Lord Denby, mintha csak a cselédjét ajánlgatná. - Jól bánik a késsel. Bátor ember maga, igaz, Fowslon?

Mr. Fowlson úgy fogadja a bókot, mint egy arculcsapást, amelyet nem adhat vissza. Megfeszül az állkapcsa.

- Mivel a döntés joga az enyém, magammal viszem Mr. Fowlsont. Jól megértjük egymást. És tényleg kiválóan bánik a késsel -mondom. - Engedjék el a bátyámat!

Mr. Fowlson meglazítja Tom kötelékét. A bátyám hóna alá nyúl, és az ajtó felé indulunk.

- A kendő! - kiáltja egy férfi.

A földre hajítom. - Nincs rá szükség. Ha fel kívánja kötni magának, tegye!

- Gemma! Mi az ördög folyik itt? Mit csináltál? - követeli a választ Tom. Kezd magához térni, valamit tenni kell.

- Fogják le, kérem! - mondom Kartiknak és Fowlsonnak, akik megragadják Tom karját.

- Nahát! Azonnal engedjenek el! - mondja Tom, de túl kába ahhoz, hogy küzdeni tudjon.

- Thomas - mondom neki, és leveszem a kesztyűmet -, neked ez most jobban fog fájni, mint nekem.

- Micsoda? - kérdezi.

Kap egy erős, jól célzott ütést a szájára. Azonnal elájul.

- Nem semmi magácska - mondja Fowlson, miközben a bátyámat a kocsiba hajtogatja.

Illedelmesen eligazítom a szoknyát a lábamon, és felhúzom a kesztyűmet sajgó ujjaimra. - Még nem kocsikázott a bátyámmal, Mr. Fowlson, amikor ilyen állapotban van. Higgye el, hálás lehet érte.

*

Amikor Tom visszanyeri az eszméletét - az eszén nincs mit visszanyerni -, leülünk a gát közelében. Az utcai lámpák fényfoltokat vetnek a Temze vizére. Úgy folynak, mint a festék. Tom szörnyen fest: a gallérja kiáll, mint egy törött csont, az ingmellét saját vére pettyezi. Nedves zsebkendőt tart összevert arcához, közben engem méreget. Minden alkalommal, amikor találkozik a pillantásunk, félrenéz. Segítségül hívhatnám a varázslatot, hogy az este minden nyomát és emlékét tüntesse el Tom memóriájából, de nem teszem. Elegem van a menekülésből. Meg abból is, hogy rejtegetnem kell, ki is vagyok valójában, mert a többieket ez teszi boldoggá. Igenis tudja meg rólam az igazságot, és ha ez túl soknak bizonyul, legalább ezt is megtudom.

Tom óvatosan mozgatja az állkapcsát. - Jaj!

- Eltört? - kérdezem.

- Nem, sak páj - mondja, és sziszegve véres alsó ajkához szorítja a zsebkendőt.

- Akarsz beszélni róla? - kérdezem.

- Milől kellene befélnem? - Úgy néz rám, mint egy felriasztott nyúl.

- A történtekről.

Elveszi a zsebkendőt. - Mi van ezen beszélnivaló? Éterrel elkábítottak, elvittek a titkos búvóhelyükre, megkötöztek, és megfenyegettek, hogy megölnek. Aztán a kishúgom, aki az idén fog bemutatkozni az udvarnál, és akinek az iskolában kellene lennie, hogy megtanuljon pukedlizni, hímezni meg franciául kagylót rendelni, olyan erőket szabadít fel, amilyeneket még sohasem láttam, és amelyeket se tudományosan, se a józan észt segítségül hívva nem lehet megmagyarázni. Reggel nyilván okosabb leszek. - A London szívén átkígyózó, piszkos vízre mered. - Megtörtént, ugye? Ugye?

- Igen - mondom.

- De nem fogsz...? - Int egyet a kezével, mintha varázspálca lenne benne, amelyet úgy értelmezek, hogy „...megint tombolni és megrémíteni”.

- Most nem - mondom.

Megrándul az arca. - Nem tudnád ezt a fejfájást elmulasztani?

- Ne haragudj... - hazudom.

Megint az arcához szorítja a nedves kendőt, és felsóhajt. - Mióta vagy... ilyen? - kérdezi.

- Biztos, hogy hallani akarod? Az egészet? Felkészültél az igazságra? - kérdezem.

Tom egy pillanatra elgondolkodik, és amikor válaszol, magabiztos a hangja. - Igen.

- Minden tavaly kezdődött, a születésnapomon, azon a napon, amikor anya meghalt, bár ha jól belegondolok, sokkal előbb is kezdődhetett.

Mindent elmondok neki a hatalmamról, a Rendről, a birodalmakról és a Télvidékről. Csak egyetlen dolgot nem árulok el neki, azt, hogy anya megölte a kis Carolinát. Nem tudom, miért nem mondom el neki. Talán mert megérzem, hogy erre még nincs felkészülve. Lehet, hogy soha nem is lesz. Egy bizonyos mennyiségű igazságnál többet senki sem tud elviselni. Bár néha az emberek meglepően viselkedhetnek. Úgy beszélek a bátyámmal, mint azelőtt soha, bízom benne, és hagyom, hogy a folyó a tenger felé rohanjon a vallomásommal.

- Hát ez nem mindennapi - böki ki Tom végül. A földre mered. -Tehát tényleg téged akartak, nem engem.

- Ne haragudj! - mondom.

- Nem számít. Sohasem szerettem a brandyjüket - mondja, és próbálja takargatni a büszkeségén ejtett csorbát.

- Létezik egy olyan hely, ahol befogadnának, ha hajlandó lennél nyitni feléjük - emlékeztetem. - Lehet, hogy nem ezt tartod a legmegfelelőbbnek a magad számára, de ezek bölcs emberek, akiket ugyanaz foglalkoztat, mint téged. És ki tudja, idővel talán meg is kedveled őket. - Témát változtatok. - Tom, van valami, amit tudnom kell. Szerinted okozhattam én apa betegségét, amikor megpróbáltam megértetni vele... a varázslattal...

- Gemma, apának tüdőbaja van, ami a gyásza és a bűnös életmódja miatt alakult ki. Neked ehhez semmi közöd.

- Tényleg?

- Tényleg. Ne érts félre, ezzel nem azt akartam mondani, hogy nincs veled baj. - Megérinti fájós állát. - Akkorát ütsz, mint egy férfi. De nem te vagy az oka a betegségének. Ő maga az oka.

Valahol a folyón egy kürt gyászos hangja sír fel. Panaszosan, de ismerősen szól, elsiratja azt, ami elveszett, és többé sohasem jön vissza.

Tom megköszörüli a torkát. - Gemma, van valami, amit el kell mondanom neked.

- Rendben - felelem.

- Tudom, hogy a rajongásig szereted apát, de ő sem az a fehér lovon ülő herceg, akinek képzeled. Sohasem volt az. Igaz, a maga módján kedves, szerető tud lenni. De egyben önző is. Korlátolt ember, aki elhatározta, hogy nem akar tovább élni...

- De...

Tom megragadja mindkét kezemet, és megszorítja. - Gemma, nem mentheted meg. Miért nem fogadod végre el?

Rápillantok a Temze vizén lebegő tükörképemre. Az arcom szétszétcsúszik, a körvonalak elfolynak, semmi sincs a helyén.

- Mert ha feladom... - mondom, és nagyot nyelek - ...az annak a beismerése lenne, hogy egy szál egyedül vagyok a világon.

A kürt ismét felsikolt, mikor a hajó elsiklik a tenger felé. Tom tükörképe megjelenik az enyém mellett, és éppen olyan elmosódó, mint a sajátom.

- Mindannyian egy szál egyedül élünk a világban, Gemma. -Egyáltalán nem keserűen mondja ezt. - De lehet társaságod, ha akarod.

- Egész éjjel itt rostokolunk? - kérdezi Fowlson. Kartik és ő a kocsinak dőlve álldogál, mint két Cerberus.

Tom felé nyújtom a kezem, és felsegítem.

- Ez a te varázserőd... nem tudnál belőlem bárót vagy grófot, vagy valamit varázsolni? Egy hercegecske is megfelelne. Nincs szükség semmi nagyszabásúra, ha te is úgy akarod.

Elsimogatom a rakoncátlan fürtöt a homlokából. - Ne ess túlzásokba!

- Jó. - Vigyorogni kezd, a seb ismét felszakad az ajkán. - Jujj!

- Thomas, a jövőben úgy akarom élni az életemet, ahogy az nekem megfelel, és nem szeretném, hogy bárki beleszóljon -mondom neki, miközben a kocsi felé sétálunk.

- Isten ments, dehogy szólok bele abba, hogyan éled az életedet. Még a végén tarajos gőtét, ordító szamarat vagy ne adj isten, toryt varázsolsz belőlem.

- Elkéstél. Elég nagy szamár vagy magadtól is.

- Jesszusom, mindig ilyen elviselhetetlen leszel? Már nem merek semmit sem mondani - nyögi Tom.

- Hogy engem ez mennyire boldoggá tesz, Thomas! - Fowlson ki akarja nyitni nekünk a kocsi ajtaját, de én érek oda hamarabb. - Majd én, köszönöm.

- Hová megyünk? - kérdezi Tom. Átnyomakodik mellettem, és a többiekre ügyet sem vetve letelepszik. Minden visszatért a régi kerékvágásba.

- Oda, ahol téged akarnak - mondom. - Mr. Fowlson, elvinne bennünket a Hippokratész Társaságba, ha megkérhetném?

Fowlson keresztbe teszi a karját. Nem néz rám. - Miért csinálta ezt? Miért én kellettem magának?

- Még annál is kevésbé bízok bennük, mint önben. És úgy tűnik, önnek egy kicsivel jobban hiszek.

- Nem hagytak volna cserben - mondja csendesen Fowlson.

Kartik gúnyosan felnevet.

- Hisz ebben annyira, hogy mindent kockára tegyen értük? -kérdezem Fowlsontól. Engem többé nem lehet büntetlenül megfenyegetni. Nincs hatalmuk felettem. - Ha hős akar lenni, Mr. Fowlson, itt az idő. Ne okozzon nekem csalódást! És neki sem -mondom sokat sejtetően.

- Neki soha - mondja, és lehajtja a fejét. Ejha, ezek szerint Mr. Fowlsonnak is van Achilles-sarka.

Amikor megérkezünk a Hippokratész Társasághoz, Mr. Fowlson addig dörömböl az ajtón, amíg az ki nem nyílik.

- Mi az már? - kérdezi egy ősz hajú úriember. A társai mögötte

sorakoznak.

- Uraim, Mr. Doyle van itt. A segítségükre lenne szükségünk.

Az urak enyhe szivarfüstöt húznak maguk után, miközben szinte egyszerre kilépnek a kapun. Tom, Kartik és Mr. Fowlson

segítségével kikecmereg a kocsiból, és fájós arcát dédelgeti.

Követem őket.

- Doyle, öregfiú! Mi történt? - kérdezi az ősz hajú úr.

Tom megdörzsöli sajgó állkapcsát. - Nos, én... én...

- Egy vacsoráról tértünk volna haza, amikor haramiák támadtak a kocsinkra - mesélem színlelt ijedtséggel. - Az én drága bátyám mentett meg bennünket azoktól a gazfickóktól.

- Én... én? - dadogja Tom, és felkapja a fejét. Csak a szememmel könyöröghetek neki: Kérlek, ne rontsd el! - Igen, én voltam! Nagyon sajnálom, hogy elkéstem.

A férfiak kiáltozni és kérdezősködni kezdenek. - Ne mondd már! Fantasztikus történet, meséld el! Nézzük csak meg azt az állat!

- Á, se-se-semmiség volt - dadogja Tom.

Megragadom a karját. - Ne légy már ilyen szerény, Thomas! Egy szál egyedül szállt velük szembe. Esélyük sem volt egy ilyen bátor és becsületes úriemberrel szemben. - Ezt az utolsó mondatot nehezen nyögöm ki, mert meg kell küzdenem a feltörő vihogással.

- Micsoda hősies magatartás, öregfiú! - mondja az egyik úr.

Tom csak pislog a lámpafényben, egy öreg kutyára emlékeztet,

aki annyira szenilis, hogy eszébe sem jut bejönni az esőről.

- Nem emlékszel semmire, Thomas? Jaj, istenem! Attól tartok, hogy az ütés, amely a fejét érte, komolyabb annál, mint gondoltuk. Azonnal hazaviszünk, lefektetünk, és hívatjuk dr. Hamiltont.

- Dr. Hamilton már itt is van - mondja dr. Hamilton. A kezében brandys pohár, a fogai között szivar.

- Egészen egyedül? - kérdezi az ősz hajú.

Egy másik, vastag szemüveges úr barátságosan hátba vágja Tomot. - Remek fickó!

Egy fiatalabb férfi karol Tomba. - Egy forró brandy, és talpra állsz.

- Igaz, ami igaz. Az nagyon jólesne - mondja Tom, és sikerül neki egyszerre büszkén, egyszerre félénken elmosolyodnia.

- El kell mondanod szóról szóra, hogy mi történt, barátom! -mondja dr. Hamilton, és betereli Tomot a kicsi, de barátságos klubhelyiségbe.

- Nos - kezdi Tom -, nagyon siettünk ma este, és a kocsisunk ostoba módon le akarta rövidíteni az utat. Eltévedtünk a kikötőben. Hirtelen kiáltásokat hallottunk: Segítség! Kérem, segítsenek!

- Ezt nem mondod komolyan! - hökkennek meg az urak.

- Összesen három, nem is.. .fél tucat kétes külsejű fickót számoltam össze, mind lelkiismeretlen gazember...

Látom már, nem csak nekem van élénk fantáziám a családban. De ma éjjel hagyom, hogy Tom ússzon a dicsőségben, bármennyire is idegesít. Egy kedves úriember biztosít arról, hogy bátyám a „hős”, méltó ellátásban fog részesülni. Én pedig abban is biztos vagyok, hogy a mai esti mese után garantált a helye a klubban.

- Tom - szólok utána -, Mr. Fowlson elvisz a Spencebe, rendben?

- Tessék? Hát persze, hogyne. Menj a Spencebe! - Tom elhesseget. - Ó, Gemma!

Megfordulok.

- Köszönöm. - Vigyorogni próbál. Az ajka ismét vérezni kezd.

- Juj!

Fowlson elindul a kocsival. Kartik mellettem ül. London nyomora és dicsősége egyszerre suhan el mellettünk: a munkából hazatérő, mocskos arcú kéményseprők, vállukon a karikába tekert kefével, az ügyvédek gondosan letisztogatott kalapjukban és csipkébe, fodorba öltözött hölgyek. A Temze partján ott vannak a sártúrók, az iszapot és a szemetet szűrik, hátha találnak valamit, amit használhatnak: egy pénzérmét, órát, elvesztett kisfésűt, bármit, ami megfordíthatná a szerencséjüket.

- Óvakodjon a május születésétől, óvakodjon a május születésétől

- dúdolgatom. - Ez nem Kirkéről szól! Akkor még nem tudhatta, hogy elmegyek hozzá - mondom, hangosan gondolkodva. Párszor megismétlem a kifejezést, megforgatom az agyam fogaskerekei között, míg új értelmezést nem nyer. - Egy születésnap is lehet. A figyelmeztetés egy születésnapot is jelenthet. Mikor volt Amar születésnapja?

- Júliusban - mondja Kartik. - Az öné pedig június 21-én van.

- Milyen szép, hogy megjegyezte - mondom.

- Aznap találkoztunk először.

- Az öné mikor van? - kérdezem, mert eszembe jut, hogy nem tudom, és hogy még sohasem kérdeztem meg.

- November 10-én - mondja.

- Akkor ön szóba se jöhet, igaz? - kérdezem, és a halántékomat masszírozom.

Közelebbről hallom a hajók hangját. Lassan a kikötőhöz érünk. Ismerős ez a hely. Már akkor is ezt éreztem, amikor Tobyval találkoztunk.

- „Gyász-kikötőben zeng egy égi hang" - ismétlem meg azt a verssort Yeatstől, amelyet Wilhelmina könyvében találtam. Eszembe ötlik a verssel szemközti oldalon látott illusztráció: a hajós kép a falon. Lehet, hogy nem is kép, hanem egy ablak?

- Fowlson! - kiáltom. - Lassítson!

- Ezt nem kívánhatja a kisasszony. Itt nem - szól vissza Fowlson.

- Miért nem?

- Olyan pokoli hely ez, amilyenről a kisasszony még nem is hallott. A Kulcs tele van prostituáltakkal, bűnözőkkel, gyilkosokkal, drogosokkal, meg az effélékkel. Tudom, itt születtem.

Görcsbe rándul a gyomrom. - Mit mondott, hogy hívják ezt a helyet?

Úgy ismétli meg, mintha buta kisgyermek lennék. - A Kulcs. És ne gondolja, hogy hajlandó vagyok itt megállítani a kocsit!

HATVANKETTEDIK FEJEZET

- Nekem ez cseppet sem tetszik - motyogja Fowlson, és felhajtja a gallérját védekezésül a tapadós, nyirkos levegő ellen, miközben csúszós macskaköveken botorkálunk a sötétben. Úgy szorongatja a bicskáját, mint egy talizmánt. A folyó felől rothadás szagát fújja felénk a szél.

- Biztos benne, hogy ezt a helyet Kulcsnak hívják? - kérdezem. A házak - már ha annak lehet nevezni őket - keskenyek és ferdék, mint egy szegény asszony fogsora.

- Mindig így hítták. A rakodópart meg a kikötő miatt. Aszittük, hogy a jobb élet kulcsa valahol errefelé van. Aztán rajta ragadt.

- Köszönjük az előadást, Fowlson - motyogja Kartik.

- Mit akar ezzel mondani? - fortyan fel Fowlson.

Közbeszólok: - Uraim, ne feledkezzenek meg magukról! Lesz

még alkalmuk, hogy előássák a csatabárdot, legalábbis remélem.

Csendben járjuk a kanyargós utcákat. Ahogy Fowlson megjósolta, sötét alakok mozgolódnak az árnyékban, szinte oda sem merek nézni.

- Már nincs messze a vámház - mondja Fowlson.

- Brigid azt mesélte, hogy amikor Wilhelmina Londonba érkezett, a vámház környékén kóborolt egy hétig. Lehet, hogy később, mivel ezt a helyet már ismerte, itt érezte magát biztonságban?

Befordulunk még két sarkon, majd megérkezünk néhány düledező épülethez, amelyek a régi rakodópartra néznek. A hajók egymással beszélgetnek, innen jól be lehet látni az egész folyót.

- Itt van - mondom. - Felismerem a látomásból. Gyerünk, Wilhelmina! - suttogom. - Ne hagyj cserben!

Hirtelen meglátom magam előtt levendulaszínű ruhájában.

- Látják? - kérdezem csendesen.

- Kicsodát? - kérdez vissza Fowlson, és előkapja a bicskáját.

- Én sem látok semmit - mondja Kartik. - De ön nyilvánvalóan igen. Követjük.

Wilhelmina egy bontásra váró, nyomorúságos épület falán suhan keresztül.

- Ott bent! - mondom.

Fowlson hátrálni kezd. - Maga megőrült!

- Lehet, hogy tényleg megőrültem, Mr. Fowlson - válaszolom. -De ez csak akkor derül ki, ha bemegyünk. Nem muszáj velem jönnie.

Kartik berúgja a megvetemedett ajtót, de én lépek be elsőként az elhagyatott, lepusztult épületbe. Sötét van, a levegőben penész és sós víz szaga. A sarkokban patkányok szaladgálnak, karmaik neszétől végigfut a hideg a hátamon. Kartik mellettem áll, tőrrel a kezében.

- A mindenit! - motyogja Fowlson az orra alatt. Szinte tapintható a félelme.

Felkapaszkodunk a nyikorgó lépcsőn. Egy élőhalott ember fekszik a tetején eszméletlenül. Bűzlik az alkoholtól. A vakolat pereg a falról a nedvesség és a penész miatt. Kartik óvatosan lépked a sötét folyosón, én a nyomában vagyok. Elmegyünk egy nyitott ajtó mellett. Benézek, és még több fekvő embert látok. Egy nő egy pillanatra felemeli a fejét, ami aztán ismét visszacsuklik a mellkasára. Szenny és vizelet szaga terjeng a levegőben. Csípi az orromat, és öklendezni kezdek tőle. Kénytelen vagyok a számon keresztül lélegezni, különben elfutok erről az istenverte helyről.

- Kérlek, Wilhelmina... - suttogom, és ismét meglátom, fénylik a sötétben. Keresztülsiklik az utolsó ajtón. Megpróbálkozom a kilinccsel, de beragadt a rozsdától. Kartik nekiveselkedik a vállával, de kevés sikerrel.

- Ájjanak félre! - mondja Fowlson. Kicsattintja a bicskáját, és addig piszkálgatja a zárat, amíg az ajtó nem enged. - Mondták, hogy jól bánok a késsel.

- Így is van, Mr. Fowlson, köszönöm szépen. - Kitárom az ajtót, úgy nyikorog, mintha dühöngene, hogy felkeltettük sok éves álmából. A szobában sötét van. Csak az ablakon át szivárog be egy kis fény, azon az ablakon át, amely a Temzére és a hajókra néz, és amelyről azt hittem, hogy egy hajókat ábrázoló festmény. Kétség sem férhet hozzá: a látomásaimban ezt a szobát láttam.

- Mi ez a hely? - kérdezi Fowlson, aki köhögni kezd a szoba nyirkos levegőjétől.

- Mindjárt kiderül - mondom. - Van önnél gyufa?

Fowlson előhúz egy doboz gyufát a kabátja zsebéből, és odaadja. Meggyújtok egy szálat, a kénszag összekeveredik az orrfacsaró bűzzel. A gyufa fellobban, és fénye megvilágítja az asztalt és egy pókhálós lámpást. A lámpásban akad még egy kicsi gyertyacsonk. Meggyújtom, felemelem a lámpást, és a szoba megtelik fénnyel.

- Nahát! - mondja Fowlson meglepődve.

A falak. Szavak borítják őket. Az egyik közepén ott van a Holtak Fája, ágain halottak himbálóznak.

Sok betű elhalványodott az idők során, de elolvasok mindent, amit csak tudok. - „Belelátok a sötétségbe. Fává változott. Egy és ugyanaz lett belőlük. A nemes erőt megrontották.”

- „Mindannyiunkat becsapott” - olvassa Kartik. - „Szörnyeteg.”

- „Nincs már, akit a legjobban szerettünk. A nővérem elment” -olvasom. A fára meredek. - Eugenia... - suttogom.

Fowlson a hátam mögé lép. - Nem mondja, hogy Eugenia Spence most... az a micsoda?

- „A Kulcsban rejlik az igazság.” Ezt mondta. És én készen állok szembesülni vele. - A falhoz érintem a kezem, és Wilhelminát szólítom. - Mutassa meg!

A lámpás fénye erősebben ragyog, a falak eltűnnek, és a Télvidéken találom magam a tűzvész éjszakáján. A viharos szél fekete homokot és havat fúj az arcomba. Egy hatalmas nyomkövető szörny olyan hosszú fekete köpenyben, mint a királynő palástja, szorosan tartja Eugenia Spence karját. Eugenia térdre esik, miközben odahajítja anyámnak az amulettjét. - Zárja be a birodalmakat! Siessen! Most!

Anyám kötelességszerűen megragadja Sarah-t, és magával vonszolja a Keleti Szárny felé, miközben Eugenia kántálni kezdi a birodalmakat lezáró varázsigét.

A nyomkövető az igazgatónő fölé tornyosul. - Nem zárhat ki olyan könnyen bennünket, papnő. Az, hogy tagadja a létünket, még nem jelenti azt, hogy nem is létezünk. - Ezzel a nyomkövető Eugenia arcába vág, aki a földre zuhan. A jégre és hóra hulló vére hervadó pipacsként sötétlik a fehérségben. Eugenia retteg.

Újabb nyomkövető érkezik. - Öld meg! - vicsorogja. Kilátszanak éles fogai.

- Ha megteszem, az ő varázsereje a mienk lesz, de a Templomé nem! Még mindig nem juthatunk be a világukba! - vágja vissza az első nyomkövető.

- Nem fogunk feláldozni. Még nem. Segíteni fogsz nekünk, hogy átjussunk a másik világba.

Eugenia nagy nehezen talpra áll. - Sohasem fogok nektek segíteni! Nem fogok megtörni. A hűségem rendíthetetlen.

- Ami rendíthetetlen, az a legsebezhetőbb - vigyorog a nyomkövető. - A fához!

Elvonszolják a Holtak Fájához. Nem olyan fenséges, lenyűgöző, mint amit én láttam. Az egyik télvidéki teremtmény megvágja Eugenia karját, aki először a fájdalomtól sikolt fel, majd a felismeréstől, hogy mit szándékoznak vele tenni. De feleslegesen kiabál. A teremtmények a Holtak Fájának gyökerére csorgatják a vérét, és másodpercek múlva indák fonják körbe a lábát, majd az egész testét.

- Amikor vére kicsordul, eggyé válik a fával...

A gyökerek tovább tekeregnek, szinte felfalják Eugéniát, aki a fa részévé válik, a lelke egyesül vele.

- Kérem, hagyjanak elmenni! - könyörög suttogva.

Látom Eugéniát a fa foglyaként, látom, hogy az évek lassan felőrlik a józan eszét. Látom az első napot, amelyen áldozatot követel a Télvidék teremtményeitől, és látom, hogyan jelenik meg az első vérvörös csík a Télvidék felett gomolygó felhők között.

A teremtmények rajongva hajlonganak előtte. - Elvesztünk. Vezetőre van szükségünk. Anyára. Vezetsz bennünket?

A fa ágai messzire kinyúlnak, és védelmezően a Télvidék teremtményei köré fonódnak. Eugenia hangja úgy hallatszik a fából, mint egy kedves altatódal. - Igen... igen...

A köd sűrűsödni kezd. A fa ismét megszólal. - Egy nap majd jön valaki, akinél a leghatalmasabb erő van. Ő majd megadja nekünk, amit akarunk.

- Vérét ontjuk a fánál! - mennydörgi egy nyomkövető, a többiek lelkesen éljenzik.

- De először elő kell készítenem a visszatérésünket - mondja a fa.

Változik a szín, a zeneteremben vagyunk. Wilhelmina a táblájára

ír: Helyre kell állítani a Keleti Szárnyat, és ismét meg kell hódítanunk a birodalmakat! A Rendnek győzedelmeskednie kell!

Könnyek csorognak Wilhelmina arcán, miközben szeretett Eugéniája üzenetét olvassa. Megmutatja McCleethynek, és már mozgásba is lendülnek az események. Hogyan is hagyhatná a Rend figyelmen kívül az istenített Eugenia üzenetét?

De Wilhelmina belelát a sötétségbe, és hamarosan rájön a titokra. Visszatérek a szobába, és látom Wilhelminát, ahogyan kétségbeesett szavait rója a falakra. És amikor az igazságot már nem bírja tovább elviselni, a bőre alá böki a tűt, és jótékony eszméletlenségbe süllyed. Látom, ahogyan levelek és folyamodványok formájában próbálja figyelmeztetni a Rendet, de a kokain és a rettegés miatt az állapota kiegyensúlyozatlanná válik. Megijeszti a Rend tagjait, akik kiközösítik. Amikor - utolsó, kétségbeesett próbálkozásként -megírja a könyvét, árulónak és hazugnak kiáltják ki.

A drog fogságába esett Wilhelmina tesz egy utolsó erőfeszítést. Elrejti a tőrt a tábla keretében, és kisétál a fagyos éjszakába. Elméje megbomlott, és túlvilági lényeket - nyomkövetőket és szörnyeket lát minden sarkon. Egy hintó dübörög végig az úton, Wilhelmina agya ezt is kísértetiesnek észleli. A rakodópart felé rohan, megcsúszik a köveken, elesik, beveri a fejét, és a Temzébe zuhan. Amikor a hajósok visszadobják a folyóba az élettelen testet, Wilhelminát körbeveszi az a sötétség, amitől mindig is rettegett. De már nem érdekli. Lesüllyed a mélybe. Követem.

Hangos sóhajtással szakadok el a látomástól. Kartik mellettem terem, és a hajamat simogatja. Aggódik értem. - Órák óta transzban van. Jól érzi magát?

- Órák... - visszhangzom. Fáj a fejem.

- Mit látott?

- Friss levegőre van szükségem. Lélegeznem kell - zihálom. -Odakint...

A rakodóparton, amikor megcsap a folyó nyirkos szele, magamhoz térek. Mindent elmondok nekik.

- Wilhelminát nem ölték meg - mondom, és a folyó vizén ringó csónakokat nézem. - Baleset volt. Megcsúszott, beverte a fejét és megfulladt. Az ostoba! Az ostoba! - mondom, de akár magamra is érthetném. Hogy hagyhattam idáig fajulni a dolgokat?

Nincs még veszve minden. Még megállíthatom. Van idő.

- Mr. Fowlson, azonnal a Spencebe kell mennünk. Milyen gyorsan tud elvinni bennünket?

Elvigyorodik. - Amilyen gyorsan csak akarják.

- Akkor indulás! - kiáltok fel.

A kocsihoz rohanunk, amit még nem loptak el, hála az istennek. Mr. Fowlson kelet felé, a Spence irányába vágtat velünk.

- Amar figyelmeztetett - mondom Kartiknak.

- Gemma, ő elveszett. Semmi szükség arra, hogy...

- Nem, tényleg figyelmeztetett. Óvakodj a május születésétől! Tényleg egy születésnapról beszélt! Wilhelmina megpróbálta megmutatni nekem azt a sírkövet. Eugenia Spence május hatodikán született. Az holnap van.

Kartik kinéz a kocsi ablakán, és szeme a hajnal ébredező fényeit fürkészi. - Nem. Ma van.

HATVANHARMADIK FEJEZET

Már reggel van, amikor megpillantjuk a Spence épületét, amely úgy emelkedik ki a mélyzöld domboldalból, mint egy délibáb. Keletről vihar közeleg. A szél démonként süvölt, lerázza a leveleket a fákról. A távolban egy sötét árnyék ül az égen, olyan, mint egy ugrásra kész macska. Lehullanak az első esőcseppek. Csúnya, nedves foltokat hagynak a ruhámon.

Annyi időre sem állok meg, hogy levegyem a kesztyűmet. Átszáguldok az iskolaépületen, Felicityt és Annt keresem. Mindent elmondok nekik, és megkérem őket, hogy várjanak meg. Aztán Mrs. Nightwinget kutatom fel. A konyhában találok rá, éppen Brigidet vizsgáztatja háztartástanból.

- Miss Doyle! Nem is számítottunk magára. Hogy van az édesapja?

- Mrs. Nightwing, kérem, azonnal beszélnem kell önnel a szalonban. Nagyon sürgős. Miss McCleethy jelenléte is fontos.

A hangomból áradó sürgető kényszer nem kerüli el Mrs. Nightwing figyelmét. Meg sem szid azért, hogy modortalanul viselkedem.

Néhány pillanat múlva már hozza is Miss McCleethyt a szalonba. Miss McCleethy elsápad, amikor megpillantja Fowlsont.

- Mr. Fowlson! Micsoda meglepetés!

- Sahira, most nagyon jól figyelj...

- Tudok a titkos tervről, hogy azért építik újjá a Keleti Szárnyat, hogy újra beléphessenek a birodalmakba. Azt is tudom, hogy Eugenia Spence sugallta ezt a tervet.

Miss McCleethy, mint egy parancsszóra, leül. Az arcán döbbenet.

- Azt mondta maguknak, hogy ha felépítik a tornyot, akkor az ajtót is elérik, és újra beléphetnek a birodalmakba. De én már régen kinyitottam azt az ajtót.

Miss McCleethy nagyot néz. Mrs. Nightwing hol rám, hol McCleethyre, hol Kartikra, hol Fowlsonra bámul - várja, hogy valaki megmagyarázza neki, mi történik.

- Nem számít, hogy én mehettem be elsőnek, az a terv csapda. Eugenia elárulta magukat. „Hazug” - ezt mondta róla Wilhelmina. Megpróbálta figyelmeztetni magukat, de mind azt gondolták, hogy hazudik. - Csak úgy ontom a szavakat, miközben fel-alá járkálok a kandalló előtt. - Eugenia mindig is a teremtményekkel állt szövetségben. Az új Keleti Szárny feltörte a pecsétet a világok között, a varázserőm pedig hatalommal ruházta fel. Ő sohasem akarta, hogy önök beléphessenek a birodalmakba, az volt a célja, hogy a teremtményeket beengedje a mi világunkba.

Mrs. Nightwing felhorkan: - Lehetetlen!

- Wilhelmina megpróbálta elmondani nekem. Látomásaim voltak róla. Ő és Amar is azt mondta, hogy óvakodjak a május születésétől, azt hittem, hogy május elsejéről beszélnek, de nem, Mina olyasvalakire figyelmeztetett, aki májusban született. Eugenia Spence-re gondolt. Eugenia elárulta őt. Mindannyiunkat elárult. Tudom, hogy őrülten hangzik, de ez az igazság.

Mrs. Nightwing úgy fest, mint akit megütöttek. Félelem suhan át az arcán.

- Azt akarja mondani, hogy Eugenia Spence, a Rend egyik legnemesebb papnője, elárulta a nővéreit? - Ha szemmel ölni lehetne, Miss McCleethy tenne róla, hogy halott legyek. Megszégyenítettem a bálványát.

- De hát hogyan tehette ezt? - kérdezi Mrs. Nightwing.

Veszek egy mély lélegzetet. - Van egy hely a Télvidéken... a Holtak Fája. Hallottak már róla?

- Igen, hallottam róla. Az egy legenda. Csak egy mítosz - fújja McCleethy. - A teremtményeknek nincsen saját forrásuk, amelyből táplálkozhatnak. Ezért akarták megszerezni a Templom varázserejét...

- Hallgasson meg, kérem! - esedezem neki. - Téved! Ők...

- Maga Eugenia mondta, hogy a fa nem létezik - erősködik Miss McCleethy.

- Mert félt tőle! - kiáltom. - Ezért égette el Wilhelmina rajzait. Ezért tagadta a létezését. De biztosíthatom magukat, a fa nagyon is létezik! Láttam.

- Elment a Télvidékre... - suttogja Mrs. Nightwing. Olyan fehér az arca, mint a hó.

Miss McCleethy szemében felizzik a düh. - Ostoba! Ostoba liba!

- Talán ha a Rend nem tartott volna annyira a Télvidéktől, ha nem tiltották volna a belépést annyi éven át, sokkal többet tudnának róla!

- Tudjuk, amit tudnunk kell a Télvidékről, meg azokról a mocskos szörnyetegekről! Vagy uralkodnunk kell felettük, vagy el kell pusztítanunk őket!

- Sohasem fogják őket elpusztítani. Nem lehetséges. A teremtmények lelkekkel etetik a fát, élők és halottak lelkével. A titkos ajtón keresztül jöttek át a mi világunkba, és hurcolták el a prédáikat.

Ez történt Miller embereivel, a színjátszókkal és Ithallal is! Elragadták őket! Szörnyűséges dolgokat láttam, azt hittem, hogy beleőrülök! Eugenia azt mondta, hogy maguk majd láttatnak velem dolgokat, illúziókat, és megpróbálnak majd megőrjíteni. Hittem neki!

- Maga tényleg megőrült! - kiáltja egyre magasabb hangon McCleethy.

Fowlson kinyújtja felé a kezét. - Sahira, de mi van, ha mégis...?

McCleethy szeme megvillan. - Ne! - És Fowlson, ez az erőszakos, másokat szívesen megfélemlítő ember úgy vonul fedezékbe, mint az a félős kisfiú az anyja konyhájában. - Eugenia Spence volt a Rend valaha élt leghűségesebb tagja! Ön pedig annak a nőnek a leánya, aki majdnem megölte! Miért kellene hinnem önnek?

Bántanak a szavai, de nincs időm megsértődni. - Mert az igazat mondom. Amikor Eugenia feláldozta magát Sarah-ért és Mary-ért, a lányok az istenüknek, a fának adták a lelkét. Eugenia a fa részévé vált, az erejével együtt. És az idők során ezek ketten, a fa és Eugenia, valami új, elképesztő hatalommal bíró teremtménnyé váltak. Eugenia már nem az, aki volt. Nem az az Eugenia többé, akit ön is ismert.

- Sahira, azt mondtad, hogy biztonságos lesz! - suttogja Mrs. Nigthwing.

- Lillian, csak kitalálta ezt a mesét! Ez nevetséges! Még hogy Eugenia Spence!

- Annyira kétségbeesetten szeretné, hogy igaza legyen, hogy még a figyelmeztetésemet is hajlandó figyelmen kívül hagyni? -kérdezem.

- Miss Doyle, miért nem vallja be az igazságot? Hogy esze ágában sincs megosztani a varázslatot, és hogy mindent megtenne azért, hogy megtarthassa az egészet? - McCleethy Fowlson felé fordul. - Hogyan hihettél neki?

Fowlson lesüti a szemét. A kalapját a kezében forgatja.

Miss McCleethy pillantása megfagyasztja a levegőt is. -Felajánlottuk, hogy csatlakozzon hozzánk, Miss Doyle. Visszautasított bennünket. Gondolja, hogy egy kislány képes arra, hogy a Rendet megállítsa?

Mivel ezt nem kérdésnek szánta, nem is válaszolok neki.

- A terv szerint haladunk, akár velünk tart, akár nem.

- Kérem! - mondom rekedten. - Higgyen nekem! Szükségük van a varázserőmre, hogy végrehajthassák a tervüket. Ma, május hatodikán, Eugenia Spence születése napján akarnak feláldozni. Meg kell állítani őket!

- Már eleget hallottam - mondja Miss McCleethy, és feláll.

Nightwing arcán aggodalom suhan át. - Talán ha...

- Lillian, emlékezz rá, hol a helyed! - Az ajtó szinte nesztelenül csukódik be McCleethy mögött.

Még soha senki sem merészelt ilyen hangnemben beszélni Mrs. Nightwinggel. Legalábbis én még nem hallottam. Arra számítok, hogy elbocsát, hogy megint a régi Mrs. Nightwing lesz - a dölyfös, parancsoló, csak a maga igazában biztos igazgatónő.

- Sahira... - mondja Fowlson, és követi kedvesét. Hallom, hogy izgatottan sugdolóznak az ajtó mögött. Miss McCleethy pattogósan, keményen beszél, Fowlson lassan, szinte védekezve.

- Nem vagyok a Rend tagja - magyarázza Mrs. Nightwing nekem és Kartiknak. - Az én erőm nem tartott ki, hónapok alatt elhalványult, megfogyatkozott. Nem arra ítéltettem, hogy a hordozója legyek. Elhagytam a Spence-t, hogy a Renden kívül éljem az életemet, hogy férjhez menjek. És amikor annak a varázsa is megkopott, visszajöttem, hogy segítsek. A szolgálatot választottam. Nincs ebben semmi szégyellnivaló. - Feláll. - Nők harcoltak és estek el, hogy megvédhessék a birodalmak szentségét. Talán ön is lehetne kissé belátóbb.

Mrs. Nightwing keményített szoknyája a földet sepri. Kartik és én egyedül maradunk. Lassan elmúlik dél. A délutánból pedig este, majd éjszaka lesz.

Felicity és Ann berohan, alig kapnak levegőt. - Az ajtónál hallgatóztunk! - magyarázza Ann. - De aztán McCleethy elhessegetett bennünket.

- Akkor tudjátok azt is, hogy nem hittek nekem. Azt gondolják, hogy megőrültem, és hazudok, mint Wilhelmina Wyatt - mondom. -Magunkra maradtunk.

Felicity a vállamra teszi a kezét. - Lehet, hogy ebben tévedsz, Gemma.

És most az egyszer őszintén remélem, hogy tényleg tévedek. Mert ha jönnek, nem tudom, hogyan állíthatnám meg őket.

HATVANNEGYEDIK FEJEZET

Az eső keményen veri az ablakot. A szél úgy süvölt, mint egy állat, amely menedéket kér éjszakára. Felicity és Ann tessék-lássék társasjátékba fog, hogy háborgó idegeik lecsillapodjanak. Felváltva dobnak a dobókockával, de szinte mindig elfelejtenek lépni. A ház előtt és mögött Kartik és Fowlson őrködik. Miss McCleethy nagyon dühös emiatt, de hála istennek, Mrs. Nightwing ragaszkodott hozzá. Bárcsak Kent felügyelő is itt lenne, de elvitte Mademoiselle LeFarge-ot Londonba, hogy bemutassa a családjának.

A vad szelet bámulom az ablakból. A teámhoz hozzá sem értem. Túlságosan ideges vagyok ahhoz, hogy megigyam. Brigid a széles karosszékben üldögél a tűz mellett, és a kisebb lányoknak mesél. A lányok szinte falják a történeteit, mindig újabbat és újabbat kérnek.

- Látott már koboldot, Brigid? - kérdezi az egyik kicsi lány.

- Igen - feleli síri hangon Brigid.

- Én is láttam már koboldokat - mondja egy barna fürtös lány izgatottan.

Brigid nevetgél, mint egy elnéző nagynéni. - Tényleg, kisasszony? És? Ellopták a cipőcskéit? Vagy megették a süteményt?

- Nem. Tegnap éjjel láttam őket az iskola mögött.

A karomon feláll a szőr.

Brigid összeráncolja a homlokát. - Ne beszéljen butaságot, gyermekem!

- Nem is butaság! - fakad ki a gyermek. - Tegnap éjjel az ablakomból láttam őket. Ki akartak csalni játszani!

Nagyot nyelek. - Hogy néztek ki?

Brigid megcsiklandozza a kislányt. - Na, mondja csak! Most maga meséljen az öreg Brigidnek!

Mrs. Nightwing arcán most már valódi rettegés tükröződik. Még Miss McCleethy is érdeklődéssel fordul a gyerek felé.

- Esküszöm az életemre - kezdi a lányka nagy komolyan -, hogy láttam őket. Lovasok voltak, fekete köpenyben. A szegény lovaik sápadtak voltak, és fáztak. Szóltak, hogy menjek le velük játszani, de én féltem.

Ann megfogja a kezemet. Érzem, hogy félelem lüktet az ereiben.

Mrs. Nightwing hangjába is riadalom költözik: - Azt mondja, tegnap éjjel történt mindez, Sally?

- Lillian - figyelmezteti McCleethy, de Nightwing oda sem figyel

rá.

A kicsi lány lelkesen bólogat. - Az egyik színjátszó is velük volt. Az a magas, vicces ember. Azt mondták, hogy ma éjjel újra visszatérnek.

Feltámad a szél, a teáscsészém megrezzen a kistányéron.

- Sahira? - Mrs Nightwing arca halottsápadt.

Miss McCleethy nem hagyja, hogy a kislányok tovább szövögessék a történetet. Megpróbál véget vetni a sugdolózásnak, ahogy Eugenia is tette annak idején. - Hallgasson rám, Sally! Csak álmodott. Ennyi az egész. Egy rossz álom.

A kicsi lány megrázza a fejét. - Igazi volt! Láttam őket!

- Nem látta - mondja Brigid. - Az álmok már csak így működnek!

- Lehet, hogy tényleg álom volt - mondja a kislány. Sikerül elbizonytalanítaniuk. Mindig így történik. Ennyi elég ahhoz, hogy kételkedni kezdjünk a magunk igazában.

- Ma éjjel elalvás előtt iszol egy pohár meleg tejet, és nem fognak gyötörni ezek az álmok - biztosítja Miss McCleethy. - Brigid, maga pedig térjen vissza a konyhába, van ott is elég dolog!

A kislányok hiába könyörögnek még egy meséért, Brigid a konyha felé veszi az irányt.

- Gemma? - fordul oda hozzám Ann, és hangja tele van félelemmel.

- Biztos vagyok benne, hogy igazam van! - suttogom. - A Télvidék teremtményei itt jártak! Vissza fognak jönni!

Mrs. Nightwing félrevon. - Mindig hűséges szolgáló voltam, követtem a parancsokat. De attól tartok, az ajtóval kapcsolatban önnek van igaza, Miss Doyle. Ezekért a lányokért én felelek, és mindent meg kell tennem, hogy megóvjam őket. - Egy zsebkendővel megtörli a nyakát. - Nem engedhetjük be őket.

- A cigányok itt vannak még? - kérdezem.

- Ma reggel pakoltak össze - feleli az igazgatónő. - Nem tudom, elmentek-e már.

- Küldje el Kartikot Elena anyáért! - mondom. - Ő esetleg tudja, mit lehet tenni.

Néhány pillanattal később Kartik bevezeti a vézna, legyengült Elena anyát a konyhába. - A jelet vérrel kell felírni - mondja a cigányasszony. - Gyorsan fogunk dolgozni.

- Ezt nem vagyok hajlandó végighallgatni - morogja Fowlson.

- Csak segíteni akar, testvér - feleli Kartik.

Fowlson majdnem nekiugrik, a régi énje most ismét megmutatkozik. - Nem vagyok a testvéred. Én a Raksana rendes tagja vagyok, nem egy mocskos áruló.

- Rendesen ostoba - gúnyolódik Kartik.

Fowlson és Kartik orra szinte összeér. - Be kellett volna fejeznem, amit elkezdtem.

- Csak tessék! - mondja Kartik, és köp egyet.

Közéjük állok. - Uraim, ha túléljük a ma éjszakát, még rengeteg alkalmuk lesz arra, hogy megmérkőzzenek egymással. De mivel most jóval fontosabb dolgunk is akad, mint hogy veszekedjünk egymással, arra kérném önöket, ássák el a csatabárdot egy időre!

Mindketten meghunyászkodnak, bár Fowlson tesz egy utolsó megjegyzést: - Én vagyok a főnök.

- De Hugo! - korholja Miss McCleethy.

- Hugó? - kérdezem meglepetten. Kartik elvigyorodik.

Fowlson arca elsötétül. - Megígérted, hogy nem fogsz így

nevezni. ..

- Jönnek a holtak. Jönnek, jönnek... - motyogja Elena anya, visszarángatva bennünket a nem túl bíztató jelenbe.

- Hogyan tarthatjuk vissza őket? - kérdezem.

- Jelöljék meg az ajtókat és az ablakokat - mondja. - De lehet, hogy ez sem lesz elég...

- Képtelenség minden ablakot és ajtót megjelölni - mondom.

- Megtesszük, ami tőlünk telik - mondja Kartik.

Elena anya csirkevért és hamut kevertet össze velünk, majd kis tálkákba önti a keveréket, és mindenkinek ad egyet. Amikor kinyílik a nagyterem ajtaja, elszánt képpel vonulunk be és látunk munkához. A lányok hátrahőkölnek, amikor meglátják Elena anyát és Kartikot. Megigézi őket a magában motyogó öreg cigányasszony és a tiltott gyümölcsnek számító, jóképű fiatal férfi.

- Mi történik? - kérdezi Felicity.

Ann a kezemben tartott tálkát fürkészi. - Ez micsoda?

- Védelem - mondom, és az orra alá tolom a tálkát. - Elena anyát követjük.

Felsorakozunk a nagyterem falai mellett, és ablakról ablakra haladunk. A reteszeket is ellenőrizzük. Elena anya egy kisebb fémvödörbe mártja az ujját. Olyan gyorsan szedi a lábát, amennyire csak tudja, és minden ablakot befest a hamuval kevert vérrel. Mrs. Nightwing, Ann, Felicity, Kartik és én ugyanezt tesszük. Brigid az egyik kezével apró berkenyeágakat tesz minden párkányra, a másik kezében pedig egy keresztet szorongat.

A lányok félelemmel vegyes áhítattal bámulnak bennünket.

- Brigid, mit csinál? - kérdezi egy rózsaszín hajszalagos kislány.

- Ne foglalkozzon ezzel, kedveském! - válaszolja Brigid.

- De Brigid...

- Csak egy játék - mondom vidáman. Brigid és én összenézünk.

A kislányok tapsolnak örömükben. - Milyen játék?

- Ma éjjel úgy teszünk, mintha jönnének a koboldok. Ha nem akarjuk, hogy ide is betegyék a lábukat, meg kell jelölnünk az ablakokat és az ajtókat - felelem.

Brigid egy szót sem szól, de a szeme akkorára kerekedik, mint egy csészealj. A kislányok sikongani kezdenek. Ők is játszani akarnak.

- Ez meg mi? - kérdezi Elizabeth. Beleles a tálkába, és elfintorítja az orrát. - Úgy néz ki, mint a vér.

Martha és Cecily is fintorog.

- De Mrs. Nightwing! Ez nem méltó keresztényekhez... - szipogja Cecily.

A kisebb lányok teljesen el vannak varázsolva. Visítozni kezdenek: - Hadd lássam! Hadd lássam!

- Ne legyenek nevetségesek! - szidja őket Mrs. Nightwing. -Csak sherryt kevertünk össze melasszal.

- Nem olyan a szaga, mint a sherrynek meg a melasznak -dörmögi Elizabeth.

Brigid apró csészékbe tölt a büdös keverékből. - Gyerünk, mindenki segítsen! - A lányok idegenkedve nyúlnak a csészék után. Beleszagolnak, majd az orrukat fintorítják. De minden lány kötelességtudóan ráfesti a jelet az ablakra. Nemsokára már versenyeznek is, hogy ki tud többet bekenni. Kacagva versengenek a jobb helyekért. Brigid homlokán izzadságcseppek gyöngyöznek. A kézfejével törli le őket.

Mivel mindenki segített, sikerül minden ajtót és ablakot megjelölnünk. Most már nincs más hátra, csak várni. A félhomályból nagyon gyorsan este lesz. A nap rózsaszín és kék árnyalatai először szürkévé fakulnak, majd indigókékké válnak. Az akarat kevés ahhoz, hogy a fény velünk maradjon. Az akarat kevés ahhoz, hogy a sötétség ne jöjjön el. Kibámulunk a kegyetlen éjszakába. A Spence lámpáinak fénye elvakít bennünket, nem láthatjuk a fák között mozgó árnyakat.

Áll a levegő, a szél sem rebben. Meleg van, nyirkos a bőröm. Megigazítom a galléromat. Kilenc órára a kislányok belefáradnak a várakozásba, már kevésbé érdeklik őket a koboldok. Ásítozni kezdenek, de Brigid azt mondja nekik, hogy éjfél utánig is a nagyteremben kell maradniuk, ez része a játéknak. Nem tiltakoznak. A nagyobb lányok rosszalló pillantásokat vetnek a cigányokra. A varrásuk felett pletykálnak, minden apró öltés egy-egy szurkapiszka. Én éberen figyelek, és félek. Minden hang, minden mozdulat megrémít. Ők azok? Eljöttek értünk? De nem. Csak a padló recseg, vagy a lámpás sziszeg.

Mrs. Nightwing egy könyvet tart a kezében, de egy betűt sem olvas belőle. A szeme az ablakokat és az ajtókat figyeli, vár. Felicity és Ann a sátorban játszik, de én túl ideges vagyok ahhoz, hogy csatlakozzam hozzájuk. Elena anya kezét fogom, és a kandallópárkányon álló órát lesem. Hátha a számlapból kiolvashatom a jövőt... Tíz óra. Negyed tizenegy. Fél tizenegy. Mégis eseménytelenül fog eltelni ez a nap? Lehet, hogy már megint tévedtem?

Megmoccan a kismutató. Olyan ez most a fülemnek, mintha ágyút sütöttek volna el. Három, bumm, kettő, bumm, egy. Tizenegy órakor a legtöbb lány már alszik. Kartik és Fowlson a zárt ajtóknál őrködik, csak annyi időre állnak meg, hogy egymásra vicsorítsanak. Mellettem Elena anya is nyugtalan álomba merül.

Aki ébren van, kiegyenesedve üldögél, várja a veszélyt. Mrs. Nightwing a kisasztalra teszi a könyvét. Brigid az olvasóját pergeti. Az ajka néma imádságokat rebeg. Gyorsan telnek a percek. Öt, tíz, tizenöt. Semmi. Odakint néma a sötétség. Fél tizenkettő. Már csak egy félóra van hátra a napból. Elnehezedik a szemhéjam. Lassan én is álomba merülök. Az óra tiktakolása elringat. Tik. Tak. Tik...

Csend.

Kipattan a szemem. Megállt az óra a kandallópárkányon. A nagyteremben olyan csend van, mint egy kriptában. Kartik előhúzza a tőrét.

- Mi az? - kérdezi Brigid suttogva.

Miss McCleethy elhallgattatja.

Hallom őket én is - lovak neszeznek halkan a pázsiton. Egy holló károgni kezd. Mrs. Nightwing arca hófehérre vált. Elena anya felriad álmából. Szorosan a kezembe kapaszkodik.

- Megjöttek - mondja.

HATVANÖTÖDIK FEJEZET

A teremben természetellenes a csend. Az ajkam felett izzadság cseppek ütnek ki. Reszkető kézzel törlöm le őket.

- Nem juthatnak be - suttogja Brigid. - Minden ajtót és ablakot elláttunk a védőjeggyel.

- Nagy a hatalmuk. Nem nyugodnak, amíg meg nem szerzik, amit akarnak - mondja Elena anya, és rám néz.

- Egyelőre még ne következtessünk semmire! - mondja Miss McCleethy. - Lovak. Meg egy holló. Na és?

- Azt ígérted, hogy nem fenyeget semmiféle veszély - ismétli Mrs. Nightwing, szinte csak magának.

- Nem vagyok meggyőződve arról, hogy bármiféle veszély fenyegetne bennünket, leszámítva azt, amit Miss Doyle elméjének sajnálatos megbomlása idéz elő.

Kintről megint hallom a lovak nyugtalan topogását és a holló károgást.

- Mi az? Mi baj van? - kérdezi Elizabeth álmosan.

- Mrs. Nightwing, lefekhetnénk végre? - esdekel az egyik lány.

- Csitt! - mondja Mrs. Nightwing. - Éjfél után fog véget érni a játék.

- Mr. Fowlson, megnézné, mi van odakint? - kérdezi Miss McCleethy.

Fowlson bólint, és kikémlel a függönyök mögött. Azután megfordul, és a fejét rázza: - Semmi.

Brigid megkönnyebbülten felsóhajt. Meleg van a teremben.

- Nem mozdulunk innen éjfél utánig - suttogja Mrs. Nightwing. -A biztonság kedvéért. Aztán majd... - Elhallgat, és összehúzza a szemöldökét.

- Mi az? - kérdezi Felicity.

Mrs. Nightwing a terem közepén álló oszlopra mered. - Meg... megmozdult.

Felgyorsul a szívverésem. Ösztönösen hátrahúzódok. A lámpák egyre hangosabban sziszegnek. A lángocskák megrebbennek az üvegbura alatt, mintha azok is félnének valamitől. Hallgatózunk, hátha egy hang elárulja őket. Csak egyenetlen lélegzetvételünk hallatszik a sötétben. Ágak karcolják az ablaküvegeket. A lámpások halkan sziszegnek, ropognak. A rettegés szimfóniája.

Az oszlop faragott teremtményei a szemünk láttára kezdenek nyújtózkodni, egyre-másra szabadulnak ki a kő fogságából.

Brigid szemében rettenet ül: - Édes Jézusom...

Először a nimfa szabadul ki. Hangos koppanással ér földet, bogárrá változik. De gyorsan visszanyeri régi alakját.

- Szervusztok, drágáim! - sziszegi. - Eljött az áldozás ideje.

A többiek is szabaddá válnak, itt egy ököl, amott egy pata jelenik meg. Suttogásuk hátborzongató kórussá alakul: - Eljött áldomás, az áldozás, az áldozás ideje...

A teremben felragyogó fény elvakít. A lámpákban imbolygó lángok megnyúlnak. Az üvegburák oldalát nyaldossák. A lámpák aztán hatalmas durranással felrobbannak, üvegszilánkok záporoznak ránk. A lányok sikoltozva térnek magukhoz. Az elszabadult lángnyelvek dühösen sercegnek a falak mentén, fényükben olyanok vagyunk, mint a bűvös lámpa által megidézett szellemek. De az oszlopról leváló teremtmények cseppet sem illúziók.

Megrázzák merev tagjaikat, és sziszegve, kacarászva röpködnek a teremben.

- Az áldozatunk...

- Mrs. Nightwing! - sikítja két kislány, amikor egy szatír el akarja kapni őket. Majdnem sikerül is neki.

- Gyertek, szaladjatok ide hozzám! - kiabál át Nightwing a zűrzavaron, és a kislányok odafutnak hozzá.

- A mindenségit! - kiáltja döbbenten Fowlson, amikor egy szárnyas szörny átcikázik a termen.

- Hugó! A gyerekek! - sikolt fel Miss McCleethy, Fowlson pedig azonnal megragad két lányt, akik a legközelebb állnak hozzá, és eltaszítja őket az oszlop közeléből. Kartik engem ránt el, amikor egy nimfa megpróbál elkapni. Felkapom a piszkavasat a kandalló mellől, és kardként forgatva igyekszem a bestiát távol tartani. Brigid hangosan pergeti az olvasóját, és a lányokat az előcsarnok felé lökdösi, ahol nagyobb biztonságban vannak.

- Gyerünk, Gemma! - hív Felicity és Ann a csarnokból. Kartiknak és nekem még át kell vágnunk magunkat az egész nagytermen. Kartik kezében tőr, nálam meg a piszkavas.

- Gemma, jobbról! - kiáltja Kartik.

Balra fordulok, egy szárnyas szörny pedig a hajamba kapaszkodik.

- Jujj! - visítok, majd beleszúrok a piszkavassal. A sérült lény visszavonul, Kartik pedig az ajtó felé rángat, amelyet aztán, minden erőnket összeszedve, sikerül becsuknunk. Ann felkap egy esernyőt, és a kilincs alá dugja. Én a piszkavassal ugyanezt teszem.

- Azt... mondtam... hogy... jobbról... - zihálja Kartik.

- Mária, Istennek szent anyja - motyogja Brigid. Néhány apróság a kötényébe kapaszkodik. Nyöszörögve sírnak, és azt mondogatják, hogy már nem élvezik a játékot.

- Ugyan, ugyan - mondja Brigid vigasztalóan, de hasztalan.

Cecily, Martha és Elizabeth összebújik, és egy emberként

sikoltoznak.

- Gemma! Használd a varázslatot! Adj nekünk is, hogy harcolhassunk! - könyörög Felicity.

- Nem! - sipítja Elena anya. - Nem szabad! Már nem lehet megbízni a varázslatban! Már több benne a sötétség! Több! -Megszúrja az ujját, és a saját vérével jelöli meg az ajtót. - Nem tart sokáig, de nyerünk egy kis időt.

- Most mihez kezdünk? - kérdezi Ann.

Kartik válaszol neki: - Együtt maradunk, és túléljük.

Az előcsarnokban sötét van. Minden lámpát eloltottak. Mrs. Nightwing és Miss McCleethy meggyújt két lámpást. A hosszú árnyékok ördögi táncba fognak a falon.

- A kápolna! Ott biztonságban lennénk! - mondja Mrs. Nightwing, és bizonytalan pillantást vet az ajtó felé. Még sohasem láttam ennyire félni.

- Nem szabad kimennünk - mondja Kartik. - Pontosan ezt akarják. Erre várnak.

A lányok reszketnek, nyöszörögnek, és védelmet keresve összebújnak. - Mi folyik itt? - kérdezi Cecily a könnyein keresztül.

Mrs. Nightwing olyan hangon válaszol, mintha csak arra figyelmeztetne bennünket, hogy szeles időben húzzunk kabátot, és együk meg a répát is a levesben. - Ez is a kobold játék része -mondja.

- Én már nem szeretnék játszani - mondja Elizabeth sírva.

- Ugyan már! Legyen bátor! Ez csak egy játék. Aki a legbátrabbnak bizonyul, a végén jutalmat kap - mondja az igazgatónő. Mrs. Nightwing nem hazudik jól, de néha a rossz hazugság is jobb, mint a semmi, mert abba legalább meg lehet kapaszkodni egy kicsit. A rettegő lányok hinni akarnak neki. Élénken bólogatnak.

A nagyteremben életre kelt teremtmények át akarnak törni az ajtón. A lányok megint sikoltozni kezdenek. Éles fogak nyiszatolják a fát, minden harapásuk pozdorjává zúzza egy részét.

- Nem maradhatunk itt - mondom Kartiknak és Mrs. Nightwingnek.

- Lányok, indulás a kápolnába! - mondja Miss McCleethy.

- Várjon! - kiáltja Kartik, de hasztalan. A nagyteremből reccsenés hallatszik, a lányok ijedten McCleethyhez szaladnak. Megragadják Brigid és Fowlson kezét. Hosszú, kígyózó sorban indulnak a kápolna felé, mintha „adj király katonát” játszanának. A barátaim és én követjük őket.

Már legalább százszor átvágtam magam a Spence parkján és az erdőn, de még sohasem volt olyan ijesztő, mint most, amikor csak

Mrs. Nightwing lámpása és illékony merészségünk mutatja az utat. Áll a levegő, szinte fullasztó. Bárcsak itt lenne az anyám! Bárcsak Eugenia megállította volna ezt az egészet huszonöt évvel ezelőtt! Bárcsak meg sem történt volna mindez! Bárcsak ne én lennék a kiválasztott, és bárcsak ne vallanék csúfos kudarcot!

Amikor az erdőbe érünk, még jobban félni kezdek. A földet vékony jégréteg borítja. A virágok meghaltak, ernyedten lógatják fejüket. Lélegzetünk látszik a félhomályban.

- Fázom - mondja az egyik kislány, de Brigid elcsitítja.

Kartik felemeli a karját. A lélegzetünket is visszafojtva hallgatózunk.

- Mi az? - kérdezi Fowlson.

Kartik a bozótosra mutat. Mozognak az árnyak. Kinyújtom a kezem, megtámaszkodom egy fa törzsében, de ahogy hozzáérek, az ujjaimat zúzmara borítja. A fa mögül horkantást hallok. A hang felé pillantok, csak a szemem mozog. A hatalmas fenyő mögött egy ló áll. Gőzölög az orrlyuka. Van valami furcsa ebben a lóban. Mintha világítanának a csontjai a bőre alatt. A ló előrelendül, és meglátom lovasának elmosódó körvonalait is. Egy férfi - hullámzó, kámzsás köpenyben. Felém fordul, én meg hátrahőkölök. Nem látom az arcát, csak a száját, és szinte érzem tűéles fogait. Csontos ujja rám mered.

- Az áldozat...

A ló felágaskodik, a patái veszélyesen közel kerülnek a fejemhez, én pedig sikítok, ahogyan a torkomon kifér.

Mrs. Nightwing kiáltása belehasít az éjszakába: - kápolnába! Menjenek! Siessenek!

A nyomkövető felüvölt dühében, amikor Nightwing eltalálja a lámpással. A gyertya ellobban, a hirtelen beálló sötétségben minden összezavarodik.

- Gemma! - Érzem Felicity ujjait a csuklómon, szorosan és biztosan fognak, húznak előre. Mrs. Nightwing nem tud lépést tartani velünk. Könyörög, hogy menjünk nélküle, de nem vagyunk hajlandóak elhagyni. Felicity és én megragadjuk a karját, és magunkkal vonszoljuk. Még negyed mérföld van a kápolnáig.

Negyed mérföld, amely alatt sehová sem rejtőzhetünk. Leszállt a köd. Könnyen eltévedhetünk.

A lovasok szinte a semmiből tűnnek elő. Utánunk vágtatnak, túlvilági lovaik cikáznak a fák között. Ann felsikolt, mikor az egyik bestia patái majdnem eltapossák. Leszakadunk, és bal felé futunk, de a szörnyeket képtelenség meglepni.

Az ég felől sivítást hallok. A vízköpők ereszkednek alá. A lovasok felüvöltenek, és az arcuk elé kapják a kezüket. Az egyik vízköpő lezuhan, és a lovak patája alá kerül. Felismerem, ő az, aki Ithaltól megmentett.

- Ez a mi ütközetünk! Rohanj! - A ködben egy fényforrás felé mutat, ott van a kápolnához vezető ösvény is. Nem vesztegetjük az időnket. Felicity, Ann és én berontunk a kápolnába, a többiek a nyomunkban botladoznak. Mrs. Nightwing lerogy az egyik hátsó padsorban, és levegő után kapkod.

- Zárjátok... zárjátok be a kapukat - nyögöm.

A kápolna sötétbe burkolózik, hallom, hogy a zár nyelve a helyére kattan.

Miss McCleethy Mrs. Nightwinghez szalad. - Lillian, jól vagy?

- A lányok... - mondja Nightwing, és nagy nehezen talpra áll. -Mindenki biztonságban van?

Cecily közelít felénk. - Mrs. Nightwing, mi folyik itt? - Ijedten pislog, és reszket a hangja.

- Fő a nyugalom - mondja Mrs. Nightwing. Most csak ennyi telik tőle. Megszokott rendíthetetlenségének nyoma sem maradt. -Menjen, nézze meg a kicsiket! - Cecily engedelmesen teljesíti az utasítást. Bármit megtesz, csak ne kelljen arra a rettenetes felismerésre gondolni, hogy semmi sem az, aminek látszik. Hogy igenis van oka az aggodalomra. Hogy soha az életben nem fogja többé biztonságban érezni magát.

Az ablaktáblákon keresztül is behallatszik a csatazaj. Fogalmam sincsen, mi történik odakint, nem tudom, ki lesz a győztes.

Miss McCleethy leül Nightwing mellé a padba, és a kezébe fekteti az arcát. - Hogyan történhetett?

- Megmondtam... Eugenia eggyé vált a Holtak Fájával. A Télvidékkel - mondom.

Miss McCleethy a fejét rázza.

- Azt hittem, bele fogok őrülni - mondom.

- Harcolni fognak. Egyre többen és többen jönnek - motyogja Elena anya. - Már semmi sem oltalmaz bennünket.

- A lányaim... - mormolja Mrs. Nightwing. - Meg kell védenem a lányaimat...

- Csak van valami remény?! - kérdezi Ann.

Felicity a szemével könyörög, hogy csináljak már valamit, hogy legyen minden jobb, hogy legyen vége már.

Odakint a nyomkövetők sivításába belevegyül a vízköpők morgása, hogy melyiküknél jelent ez halálsikolyt, nehéz megmondani. A lányok összebújnak. Néhányan sírnak, néhányan ringatóznak. Lebénultak a félelemtől.

- Ennek véget kell vetni. El kell mennünk a Télvidékre! -mondom. Kartik ellép az ajtó mellől. - Nem mehet be a Télvidékre, hiszen minden lény önre vadászik.

- Itt sincsen nagyobb biztonságban - mondja Nightwing. - És igaza van, ennek véget kell vetni.

- Megteszem! - mondom. - De segítségre lesz szükségem. Az ajtó a park másik oldalán van, keresztül kell mennem az erdőn. Valahogy el kell jutnom odáig.

Felicity megpördül. - Te tényleg megvesztél! Képtelenség azon az úton végigmenni!

- Nem várhatunk!

- Lehet, hogy a vízköpők meg tudnak védeni! - mondja Ann. Kartik mellém áll. - Magával megyek.

Miss McCleethy talpra ugrik. - A Rend kitiltotta a Raksanát a birodalmakból, nem viheti be!

- Már bevittem - mondom, és Kartik felé intek.

Miss McCleethy hitetlenkedve rázza a fejét. - Elképesztő. Létezik olyan dolog, amit még nem sikerült összezavarnia, Miss Doyle? A szabályaink határozottan megtiltják, hogy...

- Nem érti? Már nincsenek szabályok! Átkozottul azt fogom csinálni, amit jónak látok! - sziszegem. A szavaim visszhangoznak a kápolnában, a lányok döbbenten levegő után kapkodnak.

- Szeretnék rámutatni arra a tényre, hogy már nem vagyok a Raksana tagja - teszi hozzá Kartik. - És Miss Doyle tényleg átkozottul azt teszi, amit jónak lát.

Felicity megfogja a kezem. - Én is megyek.

- És én is - ragadja meg Ann a másik kezemet.

- A Rend képviseletében magam is önökkel tartok - mondja Miss McCleethy.

- Nos, én sem fogok itten a babérjaimon ülni - szól Fowlson.

- Valakinek itt is kell maradnia, hogy Lilliant és a lányokat megvédje - korholja csendesen Miss McCleethy.

Mrs. Nightwing határozottan feláll, és megigazítja a szoknyáját. Az összebújó lányokra pillant. - Itt én tartom a frontot. Miután távoznak, Elena anya megjelöli az ablakokat és az ajtókat, és reggelig nem nyitunk ki semmit.

- Más oltalomra is számíthatnak - mondom.

Mrs. Nightwing követi a tekintetemet a színes üvegablakok felé. Ott áll a harcos, gorgófejjel a kezében.

- Az ablakok? - sikítja Cecily, aki véletlenül meghallja, mit beszélünk.

- Majd meglátod - felelem neki.

Cecily a földre roskad, és odabújik Marthához és Elizabethhez. -Mit látunk meg? Nem akarok többet látni! - Könnyek csorognak végig az arcán, és összekeverednek az orrából folyó váladékkal. Észre sem veszi. - Ez mind a te hibád, Gemma Doyle! Ha túl is éljük ezt az egészet, már semmi sem lesz ugyanolyan! - zokogja.

- Tudom - mondom neki csendesen. - És nagyon sajnálom.

- Gyűlöllek! - nyüszíti Cecily.

- Ezt is tudom.

Újabb sikoltás szeli át az éjszakát, az ablaküvegek is beleremegnek. A lányok élő libanyájként nyöszörögnek. A lovasok és a vízköpők közötti csata még nem ért véget.

Mrs. Nightwing kissé bizonytalanul feláll. A zsoltároskönyve reszket a kezében. - Gyerünk, lányok, mindenki keresse meg a könyvét! Énekelni fogunk - parancsolja.

- Jaj, Mrs. Nightwing! - sír Elizabeth. - Hogyan is énekelhetnénk?

- Élve felfalnak bennünket! - tódítja Martha.

- Ostobaság! - kiabálja túl Mrs. Nightwing a zűrzavart. -Tökéletes biztonságban vagyunk. Ráadásul nem szeretném, ha elfeledkeznének arról, hogy angolok vagyunk. Viselkedjenek ehhez méltóan! Elég a sírás-rívásból! Énekeljünk!

Mrs. Nightwing mély hangja kissé reszketve felharsan. Az erdőből még hátborzongatóbb sikoltások hallatszanak, ezért Nightwing még hangosabban énekel. Brigid is rákezd, és lassan a lányok is bekapcsolódnak, rémült hangjuk átmenetileg elfedi a kint zajló rettenetet.

Kartik arca komor. - Készen áll?

Bólintok, és nagyot nyelek. Felicity, Ann, Fowlson és Miss McCleethy követ. Hatan a világ ellen. Nem is merek erre gondolni, mert akkor cserbenhagy a bátorságom.

Kartik résnyire nyitja az ajtót, és olyan csendesen, amennyire csak lehet, kislisszolunk az éjszakába. Elena anya megkéri Kartikot, hogy mutassa a kezét. Megszúrja az ujját.

- Jelöld meg az ajtót kívülről! - tanácsolja Elena anya. - Én meg majd belülről. El ne felejtsd!

A kápolna kapuja bezáródik mögöttünk, Kartik pedig egy vonalat húz rá vérző ujjával. Remélem, hogy kitart. Vastag, szürkésfekete köd ereszkedik ránk, kilúgoz minden színt az erdőből. Nem hoztunk magunkkal lámpát, nehogy a teremtmények kiszúrják a fényét, így a memóriánkra kell hagyatkoznunk. A csatázó lovasok sikolyait és a vízköpők éles rikoltozását is megszűri a köd, fogalmunk sincsen, hogy merre lehetnek, közel vagy távol, előttünk vagy mögöttünk. Akár a csata kellős közepébe is belegyalogolhatunk.

Rendben átérünk az erdőn, de a park még hátravan. A szívem a torkomban dobog. A félelem olyan tisztánlátást eredményez, amilyet még sohasem tapasztaltam. Minden izmom olyan, mint egy összenyomott rugó, amely bármelyik pillanatban elpattanhat. Kartik feltartja az ujját, és oldalra fordítja a fejét - hallgatózik.

- Erre - suttogja.

Sebesen követjük, igyekszünk nem elveszíteni egymást szem elől a sűrű ködben. Az üvöltözés egyre közelebbről hallatszik. A jobb oldalamon megpillantok egy kőszárnyat meg egy csontvázkart. Egy vízköpő suhan át a fejem felett, és megriaszt, amikor a küzdelem közepén landol. Csak egy pillanatra fordítom el a fejemet, de ennyi is elég. Szem elől tévesztettem a többieket. Rám tör a pánik. Jobbra, balra vagy egyenesen induljak el? Gyerünk, Gemma, mozdulj! Egyenesen a ködbe rohanok, úgy kalimpálok a kezemmel, mintha el tudnám hessegetni magam elől. Elfojtott zokogást hallok, beletelik kis időbe, mire ráeszmélek, hogy én vagyok az. Képtelen vagyok visszatartani.

Egy vízköpő ádáz küzdelmet vív az egyik lovassal. A vízköpő kerekedik felül, a lovas térdre rogy. Hátrahőkölök, amikor meglátom visszataszító csontváz arcát azokkal a vörösfekete szemekkel. A vízköpő felém fordul, a Télvidék teremtménye pedig kihasználja ezt. Pengeéles karmainak egyetlen, gyors mozdulatával felhasítja a vízköpő gyomrát. A vízköpő hozzám támolyog. Tiszta vér a köpenyem.

- A Télvidékre... - zihálja. - Döntsétek ki a Holtak Fáját... csak így lehet...

A hatalmas kőszörny a lábam elé zuhan. A lovas felüvölt, hívása belehasít az éjszakába.

Vakon rohanok előre. Már annyira lebénította az érzékeimet a félelem, hogy a saját kiáltozásomat sem hallom. A többieket biztatom, hogy fussanak. Nem vagyok magamnál.

- Gemma! Gemma! - Felicity hangja az.

- Felicity! - kiáltok vissza neki.

- Gemma, ide!

Egy kéz körvonalazódik a ködben, megragadom, jó meleg. Felicity megölel. Egymást húzzuk, vonszoljuk. Mi érünk oda a toronyhoz először. Fowlson, McCleethy, Ann és Kartik a nyomunkban.

- Ez az - zihálom - a titkos ajtó.

- Akkor gyerünk! - mondja McCleethy levegő után kapkodva.

Kinyújtom a karom, de akkor megpillantom a hollót. Károgása

mintha a pokol fenekéről szólna. Figyelmeztetés. Csatakiáltás. Néhány másodpercen belül tucatnyi undok madár érkezik. Rémült szemeink láttára változnak át azokká a színjátszókká, akik az iskola előtt szerepeltek. De ez is csak álca. Tudom én, kik ezek: Pipacs Harcosok.

A magas férfi leveszi a kalapját, és meghajol. Amikor újra felemelkedik, meglátom a sötét karikát a szeme körül. Pipacsminták futnak fel a karján.

- Jó estét, kiscsillag! Micsoda gyönyörű éjszaka az áldozásra!

A többi madár is megrázza fényes fekete szárnyát, és a kísérteties lovagok felsorakoznak előttünk. Beleborzongok, amikor eszembe jut a romos katedrális, amit az otthonuknak hívnak. Meg a gonosz játékaik, amelyeket az áldozataikkal játszanak.

- Kirándulunk, kirándulunk? - kérdezi a magas színész, vigyora egy halotti maszkra emlékeztet. Mocskos körme olyan hosszú, mintha karmot növesztett volna.

- Én... én... én... - dadogom.

Kartik előhúzza a tőrét. Kevés lesz az ezek ellen.

- Az ördögbe is! - hőköl hátra Fowlson. - Miféle pokolbúl mászott ez elő?

Miss McCleethy közém és a Pipacs Harcos közé veti magát. Átölel, mintha az anyám lenne, a koszos teremtmények legnagyobb gyönyörűségére.

- Kevés lesz a'! - morogja egy háromfogú lény.

- Hölgyeim és uraim! - kiáltja a Pipacs Harcos, mint egy impresszárió. - Ma este egy igen különleges előadásban lehet részük. Egy szüzet áldozunk fel igen nemes célra: felszabadítjuk a Télvidéket, és lakóit ruházzuk fel minden hatalommal! Megnyitjuk a világok közötti kapukat! Hát senki sem akad, aki megmentené ezt a szép szüzet? - A vigyora sátáni. - Nem. Ma este nem. A darab megíródott, a szerepet el kell játszani.

- Futás! - kiáltom.

Amilyen gyorsan csak bírok, szaladni kezdek az iskola felé, a többiek a sarkamban. A Pipacs Harcosok visszaváltoznak varjúvá, és üldözni kezdenek. Beesünk a konyhaajtón, amelyen már csak halványan látszik a vérfolt, és zihálva a padlóra zuhanunk.

- Mindenki itt van? Gemma, megsebesültél? - kérdezi Kartik.

- Hát azok meg mifenék voltak? - kérdezi Fowlson.

- Pipacs Harcosok - mondom. - Biztosíthatom róla, Mr. Fowlson, hogy nem tanácsos kikezdeni velük.

- Tu-tudják... Üldöznek - mondja Ann.

- Most hogyan jutunk el az ajtóhoz? - nyüszít fel Felicity.

A konyhában félhomály van, de így is látom Miss McCleethy szemében a rettegést. Egy holló szárnya beleütközik az ablaküvegbe. A többiekkel közli éppen, hogy merre vagyunk.

- Itt nem maradhatunk - mondom. - Ha eljutunk a toronyhoz, arrafelé visszaosonhatunk.

A konyhaajtó túloldalán az előcsarnok baljósan sötét. Akármi rejtőzködhet ott. Akármi. Kartik előhúzza a tőrét. Miss McCleethy megy elöl, Kartik és Fowlson követi. Felicity Ann kezét fogja, egy lépéssel a férfiak mögött. Én vagyok az utolsó. Lépésenként megfordulok, hogy szemmel tartsam, mi zajlik a hátam mögött a sötétben.

Semmi sem történik, amíg áthaladunk az előcsarnokon. De ahhoz, hogy elérjük a lépcsőt, keresztül kell mennünk a nagytermen, amit elfoglaltak az oszlopból frissen szabadult lények. Egy ajtó zárva maradt, de a másik tárva-nyitva. Fogalmam sincs, hogyan maradhatnánk észrevétlenek. A falhoz lapulunk és hallgatózunk.

Kartik a lépcső felé int a fejével. Miss McCleethy rendületlenül arrafelé menetel, mi pedig követjük. Lebukunk, így próbálunk felmászni. A korlát rácsain keresztül látom, hogy a lények teljesen felforgatták a nagytermet. A padlót a lámpaburák cserepei, párnaciha és a könyvekből kitépkedett lapok borítják. Leszakították Felicity sátráról is a lepleket, és darabokra tépték. Borzalmas látvány. De nincs időnk a múltat siratni. El kell jutnunk a birodalmakba, ahol, ha nem is biztonságban, de átmenetileg nyugalomban lehetünk.

A Keleti Szárnyban már nem vagyunk olyan óvatosak, sietünk. A félkész toronyban állunk, az éles sziklakő takarásában. A parkba egyre több és több lovas érkezik, elzárják a menekülés útját. A titkos ajtót őrző Pipacs Harcost szólítják.

- Bent vannak - kiáltja az vidáman.

- Akkor bizony csapdába estek! - suttogja rekedten az egyik nyomkövető. A konyhaajtóhoz lovagol, amelyet korábban kinyitottunk. Előbb vagy utóbb ránk fog találni. Tényleg csapdába estünk.

- Gemma - mondja Felicity, a szemében vad rémület.

Kaparászást hallok a Keleti Szárny bejáratánál. Ott vannak a

túloldalon.

Kartik megfogja a kezemet, és megszorítja. Fowlson Miss McCleethy keze után nyúl.

- Nem hagyom, hogy hozzád érjenek, Sahira - fogadkozik.

Ann lélegzete elakad a félelemtől.

- Bárcsak nálam lenne a kardom! - suttogja Felicity. Majd, mintha imádkozna, motyorászni kezd az orra alatt: - Pippa, Pippa, Pippa...

- Fogd meg a kezem! - mondom neki.

Kartik meglepődik. - Mit...

- Fogd meg a kezem, és el ne engedd!

- Ne használja a varázslatot, Miss Doyle! Nem túl bölcs dolog -mondja Miss McCleethy.

- Nincs más választásunk - felelem. - Megpróbálom idevarázsolni az ajtót.

- De már hónapok óta nem sikerült - mondja Ann.

- Itt az ideje, hogy újra megpróbáljam - felelem.

A parkból ideszűrődő sikolyok megborzongatnak bennünket.

- Mi lesz, ha nem sikerül? - suttogja Felicity.

Megcsóválom a fejemet. - Erre gondolni sem merek. Mindenkire szükségem van. Tegyék a kezüket az enyémre - mondom. Mikor megérzem a kezek súlyát, lehunyom a szememet, és összpontosítani kezdek arra, amire szükségünk van. - Gondoljanak egy fényajtóra!

Megint hallom a kaparászást a Keleti Szárny kapujánál. A közeledő hollók károgását. Ránk találtak. - A cél, Gemma! Fényajtó, fényajtó, fényajtó...

Hamarosan ismerős bizsergést érzek. Először csak egy apró érintés, de aztán zümmögéssé erősödik, majd olyan zúgás keletkezik, amelytől életre kel minden tagom. Az ereje forró szélként fújja ki a hajamat az arcomból. Amikor felnézek, ott a fényajtó.

- Megcsináltad, Gemma! - mondja Felicity megkönnyebbülten.

- Nincs idő a gratulációkra - mondom. - Indulás! Kinyitom az ajtót, és abban a pillanatban nyomulunk át rajta, amikor a nyomkövetők bezúzzák a Keleti Szárnyra nyíló kaput. Süvöltenek. Megfagy tőle a vérem.

- Gemma! - kiáltja Ann.

- Zárd be! - mondom, és újra előhívom a varázslatot. Hála istennek, működik. Ahogyan a fényajtó eltűnik, még megpillantom a hosszú, rongyos köpenyes lovast, ajkán a hátborzongató vicsorral.

- Rohadj meg a pokol mélyén, te undok szörnyeteg! - zihálok.

- Már a pokol mélyén van. Ne engedjük, hogy a pokol ennél közelebb kerülhessen hozzánk! - figyelmeztet Kartik, és maga után húz.

Olyan sebesen rohanunk a birodalmakba, ahogy csak bírunk. -Nincsen sok időnk. A másik úton ők is bejutnak. A kertbe kell mennünk, és meg kell találnunk a Gorgót! - hadarom zihálva. Ég a tüdőm.

- Várjon! - mondja Kartik. - Még nem tudjuk, mi vár ott ránk. Az lenne a legjobb, ha én előremennék.

- Rendben - egyezem bele. Mennék én is, de van igazság abban, amit mond, és különben is, lélegezni sem tudok. A fűzőt nem rohanásra tervezték.

- Megyek én is, pajtás - mondja Fowlson, és ámuldozva néz körül. Kartik bosszúsan bólint, majd a két férfi elszalad.

Mi kimerülten és ingerülten a földre rogyunk, megvárjuk őket egy hatalmas szikla árnyékában. Ann nem mozdul Felicity mellől. Csekély vigasz, de jobb a semminél. Az üldözéstől kimerülten elhelyezkedek a földön, és a vérző horizontot bámulom.

- Miért nem mondta el, milyen dolgokat látott? - kérdezi McCleethy, még mindig zihálva. A kérdés költői. Pontosan tudja, miért nem mondtam el. Sötét hajából kiszabadul néhány fürt. Vadul repkednek a szélben. - Rendet teremtettünk a káoszból. Széppé varázsoltuk és átírtuk a történelmet. A birodalmak varázslata biztonságban volt a kezünkben. Hogyan történhetett mindez?

- Nem biztonságban tartották. Maguknak tartogatták. Megrázza a fejét, hogy elhessegesse a gondolatot. - Gemma, még sok jóra használhatja a varázslatot. A segítségünkkel...

- És önök mi jót tettek a többiekkel? - kérdezem. - Nővérnek hívják egymást, de nem vagyunk-e mindannyian testvérek? A varrónő, aki azért dolgozik, hogy kását adhasson a gyerekeinek?

A szavazati jogért harcoló szüfrazsettek? Nálam fiatalabb dolgozó lányok, akik borzalmas körülmények között dolgoznak nap, mint nap, és akiket bezártak egy égő gyárba? Nekik is jól jött volna a segítség.

Felemeli a fejét. - Megtettük volna. Idővel.

Undorodva felhorkantok. - Egyik világban sem könnyű nőnek lenni. Mire jó az olyan erő, amelyet titokban kell tartani?

- Az illúziók helyett a valóságot választaná?

- Igen.

Miss McCleethy felsóhajt. - Alakíthatunk annak a küzdelemnek is a menetén. De először is a birodalmakban kell biztosítanunk az erőinket.

- Itt sohasem lesz biztonság! Bármerre nézek, újabb és újabb alakok tűnnek fel a sziklák repedéseiben, és mindenkinek ez az erő kell! Senki sem emlékszik arra, honnan jött a varázslat és miért, csak birtokolni akarják! Undorodom az egésztől, érti? Undorodom!

- Igen - mondja csendesen. - És mégis, milyen nehezére esik megválni tőle, igaz?

Igaza van. Még most is, annak ellenére, hogy tudom, amit tudok, hogy láttam, amit láttam, még most is akarom.

Miss McCleethy megragadja a karomat. Az arca határozott. -Gemma, mindenáron meg kell védenie a varázslatot. Ez a legfontosabb! Sokan harcoltak és haltak meg már a védelmében.

Megcsóválom a fejemet. - Mikor lesz vége?

A férfiak visszatérnek. Kartik arca komor.

- Már jártak a kertben.

- Micsoda?

- Vége - mondja.

HATVANHATODIK FEJEZET

Átvágunk a kerten, amely már se nem szép, se nem ismerős. Égett földszag fogad bennünket. A fákat hamuvá égették. A virágokat a sárba taposták. A grottóhoz vezető ezüst ívet kiszaggatták a földből, és darabokra törték. Az a hinta, amelyet ezüstfonalakból szőttem, tépetten lóg.

Miss McCleethy szemében könnyek gyülekeznek. - Annyit álmodtam arról, hogy újra láthatom! De nem így...

Fowlson átkarolja a vállát.

- Mi történt? - kérdezi Ann, és egy maréknyi széttaposott rózsabimbót dédelget.

- Mindenható! - A Gorgó siklik felénk a folyón. Életben van, sértetlen. Még soha nem voltam ilyen boldog, hogy láthatom.

Fowlson hátralép. - Mi a fészkes fene ez?

- Jó barát - mondom, és a folyó felé rohanok. - Gorgó, elmondanád, mi történt itt? Mit láttál?

A kígyók felszisszennek, és tekergőzni kezdenek a fején. - Őrület

- mondja a Gorgó. - Tiszta őrület.

- Háború van, igaz? - kérdezi Miss McCleethy.

- Háború - mondja a Gorgó dühösen. - Így hívják, mert azt hiszik, hogy ettől tiszteletre méltóbb, hogy törvényesebb lesz. Káosz! Őrület, vér és győzni akarás. Mindig így volt, mindig így lesz.

- Gorgó, el kell jutnunk a Holtak Fájához. Le akarjuk dönteni. Létezik még biztonságos út a Télvidékre?

- Már sehol sem biztonságos, Mindenható. De én elviszlek a folyón.

Vitorlát bontunk. Ma nem énekel lágyan a folyó. Egyáltalán nem énekel. Akadnak olyan helyek, amelyek elkerülték a Télvidék teremtményeinek pusztítását. Mások nem voltak ilyen szerencsések. Utóbbiakon a teremtmények otthagyták a kézjegyüket: dárdákra tűzött véres zászlókat. Így közlik, hogy nincs kegyelem.

Amikor áthaladunk a Sóhajok Barlangján, néhány Hadzsín kikukkant a rejtekhelyéről. Asha a partról integet.

- Gorgó, oda! - kiáltom.

A parthoz evezünk, a Gorgó leereszti a hidat, hogy Asha felszállhasson. - Mindenhová eljutottak! Attól félek, az erdei népek is áldozatul estek!

- Mi az? - kérdezi Kartik, amikor odaérünk az aranyfátyolhoz, amely az erdei népeket takarja a betolakodók elől. A folyó vizén fekete fellegek úsznak, mint vérző sebek.

- Füst - mondom, és felgyorsul a szívverésem. Összegörnyedünk a fedélzeten, megpróbáljuk orrunkat, szánkat befogni, de a sötét, sűrű levegőtől így is öklendezni kezdünk. Még a fátyol is elégett, aranyporos kormot szór a testünkre. Aztán meglátom: a gyönyörű erdő lángokban áll. Égnek és füstölnek a kunyhók. A lángok addig nyaldossák a fákat, míg úgy nem tűnik, mintha vörös-arany leveleket hoznának. Az erdei népek közül sokan csapdába estek. Sikoltoznak, és nem tudják, merre meneküljenek. Anyák gyerekeikkel a karjukban a víz felé rohannak. A kentaurok visszaügetnek azokért, akik lemaradtak, a hátukra lendítik őket, majd ők is futnak az életükért.

- Nem látnak - mondja Kartik köhögve. - Túl sűrű a füst. Össze vannak zavarodva.

- Segítenünk kell! - kiabálom, és megpróbálok felállni. Észveszejtő a forróság. Újra a fedélzetre rogyok.

- Nem! El kell érnünk a Télvidéket, és ki kell vágnunk a Holtak Fáját! - kiáltja Miss McCleethy. - Ez az egy reményünk maradt!

- Nem hagyhatjuk itt őket! - üvöltöm, miközben egy eltévedt szikra lángra lobbantja a szoknyámat. Ütögetni kezdem a lábamat, hogy kioltsam.

Csobbanást hallok. Asha az. Leugrott a hajóról, és a vízen keresztül sétál a part felé. A víz tele van holttestekkel, de ügyet sem vet rájuk. - Erre! - kiáltja, és integet, hátha meglátják a füstön át. Az erdei népek felé és a biztonságot nyújtó folyó felé rohannak.

Még a sűrű füstben is megtalálják kis csónakjaikat. Beszállnak, és evezni kezdenek, egyre távolabb és távolabb kerülve egykor gyönyörű szülőföldjüktől.

Philon is megérkezik a partra, a Gorgó közelebb evez hozzá.

- A Télvidék teremtményei voltak azok! Rajtunk ütöttek!

- Mekkora a seregük? - kérdezi Kartik.

- Talán ezren lehetnek - feleli Philon. - És van velük egy harcos, aki száz másik katonával felér.

Kartik belerúg a földbe. - Amar...

Fowlson szeme összeszűkül. - Amar azokkal a lényekkel van? Kettéhasítom!

- Nem - mondja Kartik.

- Mán nem tartozik közénk, testvér. Engedd el! - mondja Fowlson szinte kedvesen.

Asha kihúz egy testet a vízből. A lény megsérült, és vizet hány, miközben a Gorgó fedélzetére emeljük. Neela az.

- Hagyjatok békén! - hörgi, mikor meglátja Asha kezét a karján. A lény saját, sötétlila alakja először Ashává változik, majd az én alakomat ölti magára, Creostusét, majd ismét önmagává változik, mintha képtelen lenne uralkodni a testén.

Asha szigorú hangon megszólítja: - Te ölted meg a kentaurt, igaz?

Neela vizet köhög fel. - Nem tudom, miről beszélsz.

- Hazudsz.

Philon szemében megcsillan a felismerés.

Asha nem hagyja magát. - Te tetted a Hadzsínok pipacsát a kezébe, hogy aztán bennünket hibáztassanak.

Ez alkalommal Neela meg sem próbál tagadni. - És akkor mi van?

- Miért tetted? - követeli a választ Philon. Az erdőből felcsapó lángok árnyékot rajzolnak különleges arcára.

- Kellett valami ok, hogy elindíthassuk a háborút. Anélkül benneteket nem lehetett volna meggyőzni.

- Tehát kerestél rá okot!

- Nem én kerestem. Ok mindig volt. Mióta élünk varázslat nélkül? Meddig engedted volna, hogy megtagadják tőlünk? Náluk van minden. Még a mocskos Érinthetetleneket is fölénk rakták. De neked ez nem volt elég. Mindig gyenge voltál, Philon.

Philon szeme szikrázni kezd. - Annyira akartad a háborút, hogy képes voltál egy magunkfajtát meggyilkolni?

Neela nagy nehezen felül. - A cél szentesíti az eszközt - mondja dacosan.

- Túl nagy árat kértél, Neela.

- Egy kentaur élete a birodalmak irányításáért cserébe? Miért lenne ez túl nagy ár?

- Az igazi veszélyt mi is felismertük volna, mi nem kergetünk árnyékokat. Most pedig már otthonunk sincs. A társaink halottak. A becsületünknek is vége. Eddig legalább az megvolt.

Neela nem mutat megbánást. - Azt tettem, ami szükségszerű volt.

- Igen - mondja komoran Philon. - Én pedig azt teszem, ami most szükségszerű.

Neela egész testében reszketni, borzongani kezd. Az ajka olyan színre vált, mint a szőlő héja.

- Sokkot kapott - mondom. - Valaki maradjon mellette!

- Dögöljön meg! - mondja Philon.

- Nem - mondom. - Azt nem lehet!

- Majd én vele maradok - ajánlkozik Asha.

- Mi van, ha a Hadzsín megöli Neelát? - kérdezi az egyik kentaur.

Philon hűvös válasza illik fagyos tekintetéhez. - Legalább

megfizet a bűneiért.

Ashára nézek, bizonyosságot keresek, hogy nem fogja bántani Neelát, de az arca nem árul el semmit.

- Maradok az alakváltoztatóval - ismétli.

- Vigyázol rá, Asha? - kérdezem.

Egy pillanatnyi hallgatás után fejet hajt. - A szavamat adom.

Végre fellélegzem.

- Vigyázok rá, bár egy porcikám sem kívánja - teszi hozzá, miközben naracsszínű lángok táncolnak sötét szemében. - És amikor meghozod a döntést, Lady Hope, mi, az Érinthetetlenek is fel fogunk szólalni. Túl régóta hallgatunk már.

Összeszedjük erőinket. Kicsi a seregünk, talán alig negyven fő. Philon és az erdei népek összegyűjtik a maradék fegyvereket is. Ez sem sok: egy nyíl, kéttucatnyi kétvégű lándzsa, néhány páncél és kardok. Mintha valaki egy csipet puskaporral akarná felrobbantani a Parlament épületét. Bárcsak nálam lenne a tőr!

- Honnan közelítsük meg őket? - kérdezem.

- A Határvidék felé lovagoltak - mondja Philon.

Felicity felkiált: - Pip!

- Nem mentheti meg - mondja Kartik.

- Ne akarja nekem megmondani, hogy mit lehet és mit nem! -mondja Felicity felháborodva.

Félrevonom. A vízparton állunk, két kisebb csónak ring mellettünk. - Felicity, el kell jutnunk a Télvidékre, amilyen gyorsan csak lehet! Pippel majd később foglalkozunk.

- És ha elkésünk? Nem tudja, kikkel áll szemben! - könyörög Felicity. - Figyelmeztetnünk kell!

- A drága Pippa... - visszhangozza Ann.

A felégetett kertre, a partokat jelölő véres zászlókra, a halott erdei népekre gondolok. Bármit megtennék, hogy Pipet megmentsem ettől a sorstól. De túl kockázatos. Lehet, hogy a Télvidék teremtményei már ott várnak ránk. És amennyire én tudom, Pippa is közéjük tartozik.

- Ne haragudjatok! - mondom, és elfordulok.

- Kegyetlen vagy! - sikítja Felicity. Sírni kezd. Tudom, hogy helyesen cselekszem, de ettől még nem érzem jobban magam. Úgy látszik, ez is hozzátartozik ahhoz, ha valaki vezető szerephez jut.

Philon mellett masírozok, miközben az erdei népek és a Hadzsín a harcra készülnek. Megrakják a hajót fegyverekkel. Egy Érinthetetlen nyílvesszőket nyalábol a hátára, egy erdei lakó segít neki rögzíteni. A kentaurok felajánlják, hogy bárkit szívesen a hátukra vesznek.

Ann kifulladva hozzánk szalad.

- Mi az? - kérdezem.

- Azt mondta, hogy ne mondjam meg neked, de muszáj. Felicity.

Elment figyelmeztetni Pippát. Az egyik kis csónakot elkötötték.

- Utána kell mennünk! - mondom.

- Nem lehet - mondja Kartik. De én már indulófélben vagyok.

- Nem veszíthetjük el Fee-t. Szükségünk van rá. Nekem van szükségem rá - jelentem ki.

- Önnel tartok - hirdeti ki Miss McCleethy.

- Én is - mondja Ann.

Kartik megcsóválja a fejét. - Megőrült, ha azt képzeli, nélkülem útra kelhet.

- Igen, megőrültem! De ezt már úgyis tudja! - Tiltakozna, de egy csókkal elhallgattatom. - Bízzon bennem!

Vonakodva bár, de elenged. Mi hárman beszállunk a másik csónakba. Kartik a parton áll, és nézi, ahogyan távolodunk a parttól. A füstös, lángoló háttér előtt alakja olyan valószínűtlennek tűnik, mint egy szellem, a laterna magica falra vetített figurája, egy földre hullott csillag vagy egy múló pillanat.

Szeretném megfordítani a csónakot, és visszarohanni hozzá. De elkap az áramlat, gyorsan sodródunk a Határvidék felé. Ki tudja, mi vár ott ránk.

HATVANHETEDIK FEJEZET

A Télvidék fölött vérzik az ég. Kísérteties fénybe burkolja a Határvidéket is, mintha sebesült lenne a föld. A távolban ott van az indaruhás kastély, amely úgy fest, mint egy báli ruha redői között megbúvó sápadt kéz.

- Látod valahol Fee-t? - suttogom.

- Nem - feleli Ann. - Senkit sem látok.

Óvatosan kettéválasztjuk a szederfal szúrós indáit, és beslisszolunk. Miss McCleethy idegesen tekintget körbe-körbe. -Már jártak itt?

Bólintok.

Megborzong. - Kísértetjárta hely.

- Egy ideig nagyon jó volt - mondja szomorúan Ann.

Gyorsan és csendesen osonunk át a kék erdőn. Az ágakról szinte minden bogyót learattak, ami még megmaradt, fonnyadtan csüng alá. Az elfeledett gyümölcsök férgek lakomájává lettek. Felfordul tőlük a gyomrom. Hu-hú! Hu-hú!

- Ez meg mi volt? - kérdezi Miss McCleethy ijedten.

- Ne mozduljon! - suttogom neki.

Meredten állunk, mint a szobrok. Megint meghalljuk.

Hu-hú! Hu-hú!

- Bújj csak elő, bárhol is vagy! - Pip hangja.

Kilép egy fa mögül, mögötte ott van Bessie, Mae, Mercy meg mások, akiket nem ismerek. Úgy sorakoznak fel Pippa mellé, mint a katonák, a kezükben fáklya. Mintha valaki gyomorszájon vágott volna, nem kapok levegőt. A kezemet el kell rejtenem a hátam mögött, nehogy meglássák, mennyire remeg. Pippa a bogyók kékesfekete levével jeleket festett az arcára. A többiek is hasonló jeleket viselnek, amely halálfejszerű külsőt kölcsönöz arcuknak.

A tűz fényében Pippa szeme folyamatosan váltja a színét, hol ibolyaszínű, hol fehér, hol hívogató, hol ijesztő. - Helló, Gemma! Te meg mit keresel itt?

- Én... én Fee-t keresem - mondom.

Játékosan ráncolni kezdi a homlokát. - Elvesztetted? Ejnye-ejnye, Gemma. Milyen figyelmetlen vagy! Nos, gondolom, akkor odabent is szét szeretnél nézni. Kövessetek!

Pippa, mint egy győzedelmes királynő, a kastély felé vezet. Még mindig nagyon szép. A varázslat még mindig működik, de úgy látom, az alattvalóinak alig juttat belőle. Mögötte menetelnek, rongyosan, tépetten, a bőrük elszürkült, kiszáradt.

- Bessie... - kezdem, de nagyot lök rajtam.

- Indíts!

A kastély pont olyan elhanyagolt, mint az erdő. Az indák háborítatlanul fonják be a falakat, és zöld függönyként hullanak alá a korlátokról. A mohalepte ágak között kígyók tekergőznek.

- Hol van Felicity? - kérdezem ismét.

- Türelem, türelem - dúdolja Pippa, miközben bogyókkal teli serlegeket pakol az oltárra.

Bessie vicsorogva közelít Miss McCleethy felé. - Ez meg kicsoda? Az anyja?

- Miss McCleethy vagyok, a Spence Akadémia tanára - feleli McCleethy.

Pip vihorászva tapsolni kezd. - Á, Miss McCleethy, sok gondot okozott a mi Gemmánknak. De nekem nem fog gondot okozni.

- Még sok gondot okozhatok, ha nem mondja meg azonnal, hol találjuk Miss Worthingtont - erősködik Miss McCleethy.

- Ne! - figyelmeztetem.

- Szigorúan kell vele bánni - súgja.

- Ezen már túl van - győzködi Ann csendesen.

- Csitt! - mondja Pippa. - Ez az én kastélyom. Én vagyok itt a királynő. Én hozom a szabályokat.

Mae el akar venni egy fürt bogyót, de Pippa a fejét rázza. - Mae, tudod, hogy az a szertartáshoz kell. Először meg kell szentelnünk őket.

- Igen - mondja Mae mosolyogva. Már attól is boldog, hogy az istennő megszidta.

- Felicity! - kiáltom. - Fee!

A kastély falai nyikorogni, nyögni kezdenek, mintha ránk akarnának omolni. Egy inda tekeredik a lábam köré, de lerázom.

- A toronyba' van - mondja Mae. - A biztonság kedvéér'.

- Pip - könyörgi Ann -, el kell engedned! Jönnek a Télvidék teremtményei!

- Ne kezdd te is! - csattan fel Pip.

- Pip... - esedezik Ann.

- Csak egy áldozatot kell bemutatnom nekik. Wendyt már felajánlottam, de nem sokra mentem vele, mert vak volt. Ti viszont most idejöttetek, és rögtön tudtam, hogy... tudom, hogy a sors keze van benne, hát nem látjátok?

Miss McCleethy elém lép. - Őt nem kaphatja meg. Vegyen el engem!

- Mit csinál? - kérdezem.

- Gemma! - súgja Miss McCleethy -, bármi is történjen, uralkodjon a félelmén, és őrizze a varázslatot!

Bármi is történjen... Nem tetszik ez nekem.

- Néha áldozatokat kell hoznunk a nagyobb jó érdekében -mondja. - Ígérje meg, hogy megóvja a varázslatot!

- Ígérem - mondom, de továbbra sem tetszik a dolog.

Pippa magában dünnyög. - Egy önkéntes áldozat. Ez ám a hatalmas varázslat! Elfogadom.

A gyári munkáslányok Pip elé vonszolják Miss McCleethyt.

- Vegyétek le rólam a kezeteket, semmirekellők! - vicsorog a tanárnő korántsem szolgálatkészen. Lekever egy hatalmas pofont Mae-nek, majd ő is kap egyet Bessie-től. Miss McCleethy a földre zuhan, vér szivárog a füléből, a lányok viszont továbbra is ütlegelik, rugdossák.

- Hagyjátok abba! - mondom, és feléjük indulok, de Miss McCleethy kinyújtja véres kezét.

- Gemma, ne! - figyelmeztet.

- Igen, elég volt - mondja Pippa olyan hangsúllyal, mintha egy második tányér levest utasítana el. - Hozzátok elém!

Miss McCleethyt az oltárhoz vonszolják, és hátrakötik a kezét. Vérzik az ajka, és rettegést látok a tekintetében. Már kezd rájönni, hogy végzetesen alábecsülte ezeket a lányokat.

- Elszenvedjük-e a hitetleneket? - kérdezi Pip.

A lányok egyhangú nemmel felelnek. Olyan gyűlölet sugárzik a szemükből, hogy a csontomig megdermedek tőle. Már nem az embert látják bennünk, hanem a másságunkat, fenyegetést, amit meg kell semmisíteni bármi áron.

Pippa felsóhajt, és Miss McCleethy felé fordul. - Attól tartok, csak egyféle sorsa lehet annak, aki nem áll közénk.

Bessie előhúz egy fényes kardot. A pengéje megcsillan. A lányok felujjonganak. Primitív örvendezésük fülsiketítő. Miss McCleethy megpróbál kiszabadulni.

- Nem! - kiáltja, és rugdosódva próbálja menteni magát. De Mae és Mercy szorosan fogja, és felfektetik az oltárra úgy, hogy a feje szabadon csüngjön. A szívverésem szinte átszakítja a bordámat.

- Pip, mit csinálsz? - kérdezem, és felé rohanok.

Pippa a varázslat erejével hátralök. Váratlanul ér, fájdalmasan a padlóra rogyok. A lányok hátrarántják Miss McCleethy fejét, szabaddá téve fehér nyakát.

- Ne! - mondom, miközben kínlódva talpra állok. De mielőtt szabadjára engedhetném a varázslatot, Pippa megelőz. Rongybábuként hullok a földre. Miss McCleethy szorosan lehunyja a szemét, a szája egyenes vonallá keskenyedik. A kard felemelkedik.

- Óvja a varázs... - kiáltja, amikor a kard a fénynél is sebesebben lesújt.

Mellettem Ann sikoltozni kezd, kétségbeesett kiáltása belevegyül a többiek őrjöngésébe. Hányingerem van. Zihálva veszem a levegőt, könnyek szúrják a szememet. Ann csendesen ül, abbahagyta a visítást, a sokk elhallgattatta.

Az indák halk surrogással Miss McCleethy fejetlen teste köré csavarodnak, magukba zárják. A lányok letérdelnek, a kezük mintha imára kulcsolódna. Pippa velük szemben, az oltár mögött áll. Az egyik kelyhet a feje fölé emeli, majd leteszi, közben valamit motyog. Kivesz egy húsos bogyót a kehelyből, és gyöngéden a várakozó Bessie tenyerébe pottyantja. Lassan és méltóságteljesen halad, és minden egyes előtte hajlongó lánynak ad egy szemet.

- Ki a jövő? - üvölt fel.

- Miss Pippa! - kiáltják a lányok kórusban.

- Mi a feladatunk?

- Hogy bogyót együnk, és a paradicsomban maradjunk!

- Ámen - mondja Pippa.

A lányok egyszerre kapják be a bogyót. Azonnal lenyelik.

Pippa széttárt karokkal fordul felénk, és szinte önkívületben mosolyog. - Sajnálom a tanárnőtöket, de nem csatlakozott volna hozzánk. De bennetek még van hitem. Végül is, visszatértetek. De, kedveseim, olyanná kell válnotok, mint mi vagyunk. Akik engem követnek, esznek a bogyóból.

Végre rálelek a hangomra. - Pip, kérlek, hallgass meg! A Télvidék teremtményei át akarják venni a hatalmat a birodalmak felett. Ha megölsz, nem tudok harcolni ellenük.

Bessie felkaptat a toronyba, és a vonakodó Felicityvel tér vissza, aki rugdos és kiabál. Meg akarja harapni Bessie-t, mire Bessie megüti.

- Jaj, Fee! Te is itt vagy! Remek! - mondja Pippa, miközben Fee rettegve bámul rá.

Pippa lassan odasétál hozzánk, és egy bogyót nyom a kezünkbe. Annt homlokon csókolja. - Ann kedves, miért reszketsz? Fázol?

- I-igen - suttogja Ann. Félelmében reszket az ajka. - Fázom.

- Hiszel nekem, kedvesem? Hiszel abban, hogy én vagyok a kiválasztott?

- Igen - zokogja Ann, és bólint.

- Megeszed a bogyót? Elfogadod tőlem a kegyelmet?

- Ha igazából te lennél a kiválasztott, nem lenne szükség arra, hogy az alattvalóidat megfélemlítsd - mondom. Ha már meg kell halnom, legalább elmondom, ami kikívánkozik belőlem.

Pippa megsimogatja a hajamat. - Soha nem szerettél igazán, ugye, Gemma? Azt hiszem, féltékeny vagy.

- Azt hiszel, amit akarsz. Veszélyben vagyunk. Mindannyian. A Télvidék teremtményei akarnak uralkodni a birodalmakon. Sok törzset legyilkoltak már. Nem kegyelmeznek senkinek, és mindenki lelkét elragadják, aki nem csatlakozik hozzájuk.

Pip a homlokát ráncolja. - Én semmit sem hallottam.

- A teremtmények erre tartanak. Ha feláldoznak engem a Holtak Fájánál, megszerzik a Templom minden hatalmát, és uralkodhatnak a birodalmak felett.

- Nem uralkodhatnak a birodalmak felett! - nevet Pippa. - Hiszen én vagyok a kiválasztott! Nálam van a varázslat. Itt növekszik bennem. Megmondta a fa is! Ha valamit terveznének, arról tudnék.

- Te sem tudhatsz mindent, Pippa - mondom neki.

Felém hajol, majdnem összeér az arcunk. Az ajka még mindig lila a bogyók levétől. A lélegzete ecetszagú. - Hazudsz. - Elmosolyodik.

- Miért nem használod ellenem a varázslatot?

- Mert nem akarom. - Rekedten zörög a hangom.

Pippa arca felfénylik. - Már nincs meg, igaz?

- Nem, én...

- Ezért nem tudtál megállítani! Mert én vagyok az igazi kiválasztott! - mennydörgi Pippa.

Bessie megragadja a karomat. - Bizonyítsuk be a hitetleneknek! Vigyük el őket a Télvidékre!

- Ne! - kiáltom.

Pippa tapsolni kezd. - Micsoda ötlet! Igen, igen, csináljuk meg!

Felicity megfogja Pip kezét. - Pippa, ha eszek a bogyóból, és itt maradok veled, elengeded őket?

- Felicity! - sikoltom.

Megcsóválja a fejét, és megereszt egy vékony mosolyt.

- Megteszed? Elengeded őket?

A felismerés fénye csillan meg Pip szemében, mintha a kedvenc álma jutott volna eszébe. Lehajol, ébenfekete fürtjei összefonódnak Fee szőke tincseivel. Fény és árnyék. Pippa kedvesen homlokon csókolja Felicityt.

- Azt már nem! - kiáltja élesen.

- Pip, nem érted? Bántani akarnak téged is! - próbálkozik Felicity, de Pippára már nem hat a józan ész.

- Hatalmasabb vagyok, mint ők! Nem félek tőlük. Én vagyok a jövő! Én vagyok a kiválasztott! Bessie, szükségünk lesz még egy önkéntesre - parancsolja Pippa.

Felrángatnak a székből, és az oltárra fektetnek. Attól tartok, ugyanúgy végzem, mint Miss McCleethy. Pippa egy marék bogyót nyom a kezembe.

- Egyél, mert én vagyok a jövő!

A gyümölcs levet ereszt a tenyeremben. Azt mondtam, megvédem a varázslatot, de most nincs más választásom, használnom kell. Ki kell szabadulnunk innen.

Mélyről hívom elő a varázslatot, és érzem, ahogy megújult erővel árad szét bennem. Pippa megragadja a karomat, egyesülünk a küzdelemben. A varázslat most mintha más lenne: kemény és ijesztő. Fémes ízt érzek a számban. Mintha a vérem száguldozna az ereimben. átlüktet az időn, amíg reszketni nem kezdek. Érzem Pippát: a haragját, a félelmeit, a vágyait, a vágyakozását. Tudom, hogy ő is érzi, ami bennem van. Amikor rálelek titkos sebére, Felicityre, Pippa arcán határtalan szomorúság fut át.

- Engedj el! - hörgi. - Engedj el!

- Csak ha te is elengedsz bennünket! - mondom. Szabadjára ereszti az erejét, amitől a kastély falának csapódom.

Összeesek.

- Hagyd abba! - kiáltom. Amint kimondom, Pippa térdre rogy. De érzem, hogy megfordul a varázslat, és nem engedhetem meg magamnak, hogy a józan eszem elhagyjon. Úrrá kell lennem a varázslaton, de abban a pillanatban Pippa lesújt az övével: a falhoz szegez vele, ahol az indák máris a kezem és a lábam köré fonódnak.

- Pippa! - kiáltja Felicity, de Pipet már semmi sem érdekli.

- Én vagyok a jövő! - visítja.

Felicity lesújt rá a kard lapjával, mire Pippa elesik. A varázslat meggyengül.

- Fee? - kérdezi Pip hitetlenkedve. Meglátja a nyílt sebet a karján, a vére a bársonyos indákra csorog. A kastély falai hatalmas nyögéssel mozogni kezdenek. Egymásra zuhanunk.

- Mi történik? - kiáltja Mae Sutter.

Az indák csapkodni kezdenek, kinyúlnak mindenért, ami elérhető. Az ősi kövek fülsiketítő dübörgéssel omlanak a lábunk elé. Rémülten rohanunk a kapu felé, menekülünk a hulló törmelék elől.

- Pip! - kiáltja Felicity. - Pip, gyere el onnan!

De Pip arcán valami borzasztó öröm fénylik fel. Az ég felé nyújtja a kezét: - Nincs mitől félnetek! Én vagyok a jövő!

- Pip! Pip! - sikoltja Felicity, miközben elrángatom. Tehetetlenül figyeljük, hogy az éhes indák Pip felé indulnak, és lerántják a földre.

- Ne! - kiáltja. - Én vagyok a jövő! - De az égből kőeső záporozik. A hatalmas kastély falai leomlanak, és maguk alá temetik Pippát, örök hallgatásra ítélve őt.

Felicity, Ann és én éppen hogy megmenekülünk. Zihálva terülünk el a füvön, amíg a kastély a földbe nem süllyed Pippával együtt -mert a föld megköveteli, ami a magáé. Bessie, Mae és még néhányan megmenekültek, de Mercy Pippával együtt süppedt a föld alá.

A lányok arra a pontra bámulnak, ahol Pippa állt.

Mae mosolyogni kezd a könnyein keresztül. - Ő akarta, hogy így legyen - mondja elragadtatva. - Hát nem látjátok? Feláldozta magát érettünk!

Bessie megrázza a fejét. - Nem.

Mae megragadja a szoknyáját. - Azt kell tennünk, amit ő mondott nekünk. Együk a bogyókat! Csináljuk azt, amit ő! Akkor majd visszatér. Imádkozz velem, Bessie!

Bessie lerázza magáról. - Én aztán nem. Vége van, Mae. Kelj fel!

- Ő volt a kiválasztott! - erősködik Mae.

- Nem, tévedsz - mondom. - Egy egyszerű lány volt.

Mae nem hajlandó átgondolni a dolgot. Felkap egy maréknyi rohadt bogyót, és egyenként lenyeli őket. Minden bogyó után kimondja Pippa nevét, mintha imádkozna. Ragaszkodik a hitéhez, nem akar tudni arról, hogy félrevezették, hogy elhagyták, és hogy most már senkire sem hallgathat, csak a saját szívére.

Bessie utánam szalad. - Jöhetek én is?

Bólintok. Előbb jár a keze, mint az esze. De ki tudja? Lehet, hogy szükségünk lesz rá.

Utolérem Felicityt.

- Fee... - szólítom meg.

A ruhája ujjába törli az orrát, és elfordul tőlem. - Ne!

Békén kellene hagynom, de képtelen vagyok rá. - Már régen elment. Te voltál az egyetlen oka annak, hogy nem változott át teljesen. Ez az igazi varázslat. Talán a leghatalmasabb varázslat mind közül.

HATVANNYOLCADIK FEJEZET

A Gorgó nem várta tétlenül, hogy visszatérjünk. Utánunk evezett, és most a folyón vár ránk. Kartik egyetlen pillantást vet Felicity könnyek szántotta arcára, és tudja, hogy most nem szabad semmit kérdeznie. Ő és Bessie alaposan megnézik maguknak egymást. Bessie szó nélkül felszáll a hajóra.

- Vége - mondom Kartiknak. - Gorgó, vigyél el bennünket a Télvidékre!

Fowlson hozzám siet. - Várjanak! Ez meg micsoda? Hol van Sahira?

- Nagyon sajnálom - mondom neki csendesen.

Arra számítok, hogy üvölteni fog. Ordítani. Hogy megátkoz mindannyiunkat. Hogy ütni fogja, ami elébe kerül. Ehelyett csendesen a fedélzetre roskad, és két keze közé fogja a fejét. Ez mindennél iszonyúbb.

- Mit tehetünk érte? - suttogom Kartiknak.

- Hagyjuk békén!

A Gorgó siklik velünk a folyón. A vízen kisebb tüzek égnek. Ragyogva lobognak füstölgő fészkükben. A lángok fel-felcsapnak, sziszegnek, szinte érzem a forróságot. Feltámad a szél, fullasztó hamut szórva ránk. Mintha a pokol kapuján lépnénk be.

A Télvidék egén gomolygó, kavargó felhők mögött villámok cikáznak.

- Közeledünk - mondja a Gorgó.

Ann felkiált, a kezét a szájára tapasztja. A vízre mered, amelynek felszínén egy szerencsétlen lélek élettelen teste lebeg, arccal lefelé.

Egy pillanatra megakad, mintha emlékeztetni akarna bennünket az előttünk álló feladatra, majd egy áramlat magával sodorja. De örökre az emlékezetembe véste magát. A többiek hallgatnak. Lassan elhagyjuk a Határvidéket. Belépünk a Télvidékre. Már nem gondolhatjuk meg magunkat.

A Gorgó abban az öbölben vet horgonyt, ahol először találkoztunk a holtak seregével. Az éles sziklaszirteken tüzeket gyújtottak. Sem azt nem akarom tudni, hogy ki gyújtotta őket, sem azt, hogy mivel tüzelnek. Az erdei népek és a Hadzsín partra húzzák csónakjaikat. Philon hűvös tekintete a sziklákat méregeti, valamit keres.

- Merre kell menni a fához? - kérdezi a lény, és vállára veti csillogó fejszéjét.

- Arra van az átjáró - mondom.

- Hol van a tanárnő? - kérdezi Philon.

- A Határvidéken elvesztettük Miss McCleethyt - mondom. Fowlson levette a derékszíját. Gyors mozdulatokkal élesíti a tőrét a bőrön.

- Attól tartok, ez csak a kezdet volt - feleli Philon. Fegyverrel a kézben, szedett-vedett seregünk elindul a keskeny átjárón a Télvidék szíve felé. Újra könyörögni kezdek a Gorgónak.

- Bárcsak velünk jönnél! Nagyon nagy szükségünk van rád!

- Bennem nem lehet megbízni - ragaszkodik az álláspontjához. Közelebb hajolok hozzá, mint korábban bármikor, mintha arra készülnék, hogy megöleljem. Az egyik kígyó a csuklómhoz dörgölőzik, de nem húzom el a kezem. Kinyújtja a nyelvét, és továbbmegy. - Én megbízom benned.

- Mert nem ismersz.

- Gorgó, szépen kérlek...

Fájdalom csillan meg a szemében, ezért lehunyja, hogy elrejthesse. - Nem lehet, Mindenható. De itt várom, hogy visszatérjetek.

- Már ha visszatérünk... - mondom. - Jóval többen vannak nálunk, és a varázslatban sem bízhatok többé.

- Ha te elesel, mindannyian elveszünk. Pusztítsd el a fát! Csak így menekülhetünk meg.

- Jön? - kérdezi Ann, amikor utolérem őket.

- Nem - mondom.

Philon a könyörtelen vidékre mered: a vérvörössel festett felhőkre, az előttünk kígyózó, komor átjáróra. Az éles, hideg szél homokot szór az arcunkba. - Kár. Hasznunkra válhatna a harciassága.

Összezsúfolódunk a keskeny kanyonban. Egy sápadt, fénytelen bőrű lény kicsúsztatja nyálkás kezét az egyik szikla mögül. Be kell fognom Ann száját, nehogy felsikoltson.

- Indulj tovább! - súgom neki.

Kartik visszanyomakodik hozzám. - Gemma, szerintem nem szabadna úgy előbukkannunk, mint a múltkor. Ha leleplezzük magunkat, védtelenek leszünk. Van egy kis alagút, ami egy meredélyhez vezet a sziklák mögött. Nagyon keskeny a szegély, nem egyszerű odajutni sem, de onnan védett helyzetből mérhetjük fel a helyzetet.

- Rendben - mondom. - Vezess arra!

A sziklafalhoz lapulva oldalazunk az omladozó szegély mentén. Aki innen lezuhan, megsemmisül. Lüktet a vérem, a szememet próbálom Philon csillogó fejszéjére szegezni. Végre véget ér az alagút. Kartiknak igaza volt: tényleg van itt egy hely a szikla mögött, ahol elrejtőzhetünk.

- Hallotta? - kérdezi Kartik.

A távolban dobok hangja szól. A hegyek visszaverik a tamtamolást.

- Megnézem - mondja Kartik. Úgy mászik felfelé az éles sziklákon, mintha erre született volna. Kidugja fejét a sziklafal tetején, majd visszasiet. - A pusztaságban gyülekeznek.

- Mennyien? - kérdezi Philon.

Kartik arca elkomorodik. - Túl sokan.

A dobverők hangja a csontjaimban vibrál. Megtölti a fejemet is. Ebbe bele lehet őrülni. Egyszerűbb lenne, ha nem tudnám, mennyien vannak, ha nem látnám félelmetes tömegüket. De tudnom kell. Szorosan a sziklába kapaszkodva felhúzom magam, és kipislogok a védelmező szirtek között.

Kartik nem hazudott. A Télvidék hadserege hatalmas és ijesztő. A nyomkövetők elől lovagolnak hullámzó, fekete köpenyükben, amely alól kilátszanak a csapdába esett lelkek. Még ilyen messziről is látom csillogó, hegyes fogsorukat. A többiek fölé tornyosulnak - több mint két méter magasak. A fénytelen láncinget viselő Pipacs Harcosok hatalmas hollókká változnak, és ott keringenek a sereg feje fölött. Hátborzongató kitartással kárognak, és egyre többen lesznek, egészen addig, amíg teljesen el nem sötétítik az eget, amelyet kiáltásuk fel-felszaggat. Imádkozom, nehogy felénk repüljenek, és megtalálják a rejtekhelyünket. Mögöttük megvásárolt lelkek armadája - járkáló halottak. Szemük üres vagy kékesfehér, mint Pippáé volt. Ők kérdés nélkül hajlandóak követni bárkit. Középen pedig ott áll a fa, magasabb és fenségesebb, mint amikor először láttam. Ágai minden irányba messze kinyúlnak. Esküszöm, szinte látom, hogy a lelkek vérként keringenek a kérge alatt. És tudom, hogy a szívében ott rejtőzködik Eugenia Spence.

A dobosok még gyorsabb ütemre váltanak.

- Hogyan akarunk harcolni ellenük? - kérdezi Ann. A rettegését saját szívemben is érzem.

- Nézd csak! - mondja Felicity. Az egyik Pipacs Harcos Wendyt vonszolja maga után. A lány kimerülten botladozik, de sértetlennek tűnik. Evett a bogyókból, ezért arra ítéltetett, hogy itt éljen, viszont nem bizonyult méltó áldozatnak. A Pipacs Harcos megnyalja az arcát, Wendy undorodva hátrahőköl. A gondolatát is gyűlölöm, hogy egy ilyen bestiához van láncolva.

A dobszó hirtelen elhal. Rémisztő a csend.

- Most meg mit akarnak? - kérdezi Fowlson, és máris előhúzza a tőrét.

- Nem tudom - mondom.

A fa megszólal. Hoztátok az áldozatot?

- Itt kell lennie valahol - feleli az egyik nyomkövető.

Olyan régóta várok rád, mormolja a fa azon a hangon, amivel először is magához csábított. Ismersz engem? Tudod-e, mivé lehetnénk mi ketten? Tudod-e, hogy uralkodhatnánk az egész világ és minden világok felett? Jöjj hozzám...

A szavak takaróként burkolnak be.

Gemma.. .jöjj hozzám...

Az anyám az. Az anyám áll a puszta közepén kék ruhában, és ölelésre tárja a karját.

- Anya - suttogom.

Kartik a keze közé fogja az arcomat. - Az nem az édesanyja, Gemma. Maga is tudja.

- Igen, tudom. - Visszanézek, és a jelenség gázlángként remegni kezd. - Azt láttatnak velünk, amit akarnak, elhitetnek velünk bármit

- emlékeztet egy mélybarna szemű Hadzsín nő.

- Hogyan fogunk harcolni ellenük? - kérdezi egy kentaur. - Mi lenne, ha kapnánk egy keveset a papnő varázserejéből?

- Nem - mondja Philon, és engem figyel. - Ha most előhívja a varázslatot, a fa biztosan megérzi, és gondolni sem akarok arra, mi történhet.

Fowlson határozott pillantást vet ránk. - Valahogy oda kell jutnunk ahhoz a fához, emberek. Ki kell vágni!

- Igen, ez a célunk - mondja Felicity. Előhúzza a kardját, és kétség nem fér hozzá, hogy használni is fogja.

Apróbb vita kerekedik a katonáink között. Nincs olyan terv, ami mindenkinek tetszene. A pusztaságban látom a visszataszító kísérteteket, meg az Eugenia Spence lelkének rejteket adó fát. De ott érzem az anyámat, Kirkét, Miss McCleethyt, Pippát és Amart is... mennyi név... Oly sokakat elvesztettünk!

- Évszázadok óta tart a harc. De mi értelme? - kérdezem. - Ma véget ér a háború. Nem élhetek tovább félelemben. Megátkoztam ezt a hatalmat. Élveztem, és néha rossz célokra használtam. És rejtegettem. Most megpróbálom helyesen, egy magasabb cél érdekében gyakorolni, és remélem, hogy elegendőnek bizonyul.

Egy kentaur szólásra nyitná a száját, de Philon felemeli az ujját, és elhallgattatja.

- Dr. Van Ripple egyszer azt mondta nekem, hogy egy illúzió azért működik, mert az emberek hinni akarnak benne. Legyen! Adjuk meg nekik, amit kívánnak! - mondom.

Philon szeme összeszűkül. - Mi a terved?

- A kiválasztottat keresik. Mi lenne, ha a kiválasztott egyszerre mindenhol megjelenne? Mi lenne, ha kivetíteném magamat ennek a hegynek a szirtjére, és távolabbra is? Mi lenne, ha bárhová néznének, engem látnának? Hogyan áldozhatnak fel valakit, aki nem is létezik?

Philon elgondolkodva dörzsölgeti vékony ajkait. - Okos terv, de kockázatos, Papnő. Mi lesz, ha felfedeznek?

- Csak annyi időre kell összezavarnunk őket, amíg eljutunk a fához, és kivágjuk.

- Mi legyen a tőrrel? - kérdezi Felicity.

- Azt hagyd csak rám! - mondom.

- Honnan lehetünk biztosak abban, hogy a fa kivágásával vége lesz a háborúnak? - kérdezi egy kentaur.

- Nem vagyunk biztosak benne - felelem. - De nincsen más ötletem. Egyetértetek?

Mindenki bólogat és helyesel.

- Mr. Fowlson és Felicity, ti vezetitek a csapatot. Ann - mondom, és a barátnőm bátor arcára nézek -, te próbáld meg elszakítani Wendyt attól a szörnyűséges Pipacs Harcostól!

- És én? - kérdezi Kartik.

Maradj velem!

- Valakinek Amart is meg kell találnia. Nagyon erős - mondom szomorúan.

- Gemma, egymás oldalán kell harcolnunk - mondja, és tudom, hogy az álomra gondol.

- Csak egy álom volt - suttogom, és nagyot nyelek. Várom, hogy válaszoljon, hogy élcelődjön, hogy ugrassuk egymást, amit majd tovább folytatunk, amikor ennek vége lesz. De csak bólint. Ettől még jobban megijedek.

- De mi lesz, ha mindezek ellenére rád találnak? - kérdezi Philon.

Akkor itt jogok meghalni. A lelkem örökre a Télvidék foglya lesz.

A birodalmakat és a világunkat a Télvidék teremtményei fogják uralni. - Meg ne próbáljatok megmenteni! Menjetek a fához! Pusztítsátok el!

Fogalmam sincs, hogy jó-e a tervem, vagy sem. De valamit tennünk kell. És csak együtt érhetjük el a célunkat.

Kinyújtom a kezem. Ez a várakozás életem leghosszabb pillanata. Kartik a kezemre rakja az övét. Felicity és Ann gyorsan követi a példáját. Utána Philon hosszú ujjai fonódnak a barátaim kezére. Bessie és Fowlson. A Hadzsín. A kentaurok. Az erdei népek. Kéz a kézben, mindannyiunkat egy akarat egyesít. Nagyon kell koncentrálnom, hogy csak a saját gondolataimat halljam. A Télvidék teremtményeinek gondolatai könnyen elvonhatják a figyelmemet, a fa is megtalálná a módját, hogy a fejembe költözzön. Érzem, ahogyan a varázslat a többiekbe áramlik, egyenként kapnak belőle. Amikor kinyitom a szemem, olyan, mintha egy elvarázsolt kastély bűvös tükörtermében lennék. Bármerre nézek, ugyanolyanok vagyunk. Mindenki az én arcomat viseli. Hogyan is találhatnák meg a kiválasztottat, mikor mindannyian kiválasztottak vagyunk?

- Nincs időnk újra átgondolni a tervet - mondom. - Bármelyik pillanatban ránk találhatnak. Ne hagyjuk, hogy rajtunk üssenek!

A dobok újra megszólalnak. A vér a fülemben lüktet. Szétszóródunk a sziklák tetején. Alattunk a nyomkövetők mutogatni és rikácsolni kezdenek. Fegyvert ragadnak, de mi is. A mező felé rohanunk. Előkerülnek a kardok. Az acélok pengésétől hideg futkározik a gerincemen. A kentaurok kilövik nyilaikat a sziklatetőn. Egy nyílvessző veszélyesen közel surrog el mellettem, de végül egy kísértetet talál el.

- Ááááááá! - Hátborzongató csatakiáltás repeszti meg az eget. Látom, hogy egyikünk egy született kardvívó ügyességével forgatja fegyverét, és tudom, hogy az illúzió mögött a barátnőm, Felicity szíve dobog.

Alig hiszek a szememnek. Észveszejtő sebességgel a Gorgó közeledik felénk, mind a négy kezében kardot tartva. Kissé botladozva mozog, hiszen nincs hozzászokva ahhoz, hogy a lábait használja. De nem számít. A zöld színű óriásnő, ez a fenséges, ijesztő alak jobbra és balra is csapásokat osztogat. A kígyók dühösen tekergőznek és sziszegnek a fején.

Átkiabál a zűrzavaron. - Ha harc, legyen harc! Én vagyok a fajtám utolsó példánya. Nem adom meg magam olyan könnyen!

Teljes pompájában áll előttünk. Elképesztő látvány. A kígyók vadul táncolnak az arca mellett. Lenyűgöz a fenségessége, és egyúttal megrémít az ereje. Néhány lény kővé válik a látványtól, a többit levágja a kardjával. Mintha már nem is látna, hallana bennünket. Magába szippantotta az ütközet, olyannyira, hogy véletlenül közülünk is kardot emel valakire.

- Gorgó! - kiáltom.

Azonnal felém fordul. És jaj, az a szörnyű eltökéltség a sárga szemekben most, hogy végre szabad! Olyan dermesztő, hogy képtelen vagyok levenni róla a szememet. A Gorgó megbűvöl. A lábam már kővé dermedt. Nem tudok megmoccanni. A világ forogni kezd velem. A csatazaj megszűnt. Csak a Gorgó csábító suttogását hallom: Nézz rám, nézz rám, csak rám, csak rám, nézz és ámulj...

A vérem is dermedni kezd. - Gorgó - mondom, de ezt is alig tudom kinyögni, és nem tudom, meghallotta-e.

Nézz rám nézz rám...

Nem kapok levegőt.

A kígyók vadul sziszegnek. A Gorgó szeme már nem olyan vérszomjas. Ijedten mered rám. - Ne nézz ide, Mindenható! - sikítja a Gorgó. - Hunyd le a szemed!

A maradék erőmet összeszedve megteszem. Azonnal megtörik a varázs. A lábam elernyed a megkönnyebbüléstől, és zihálva a földre zuhanok.

A Gorgó felsegít. - Ne is nézz rám, most nem vagyok az, akinek ismersz. Ez a harcos énem. Óvd magad! Érted?

Bőszen bólogatok.

- Majdnem megöltelek - mondja kétségbeesetten.

- Nem öltél meg - fújtatok.

Nyögést hallok. Valaki közülünk elesett. Az egyik kísértet véletlenül megsebezte. A ál-Gemma a földre zuhan.

- Idióta! - ordít Amar. - Ha itt ontod a vérét, a lelke sohasem lesz a miénk.

De a földön fekvő test már nem az én illúzióm. A varázslat meggyengül és halványodni kezd. Az arcomat egy Hadzsín nő arca váltja fel. Barna szemével felnéz a kísértetekre.

A teremtmények dühösen felordítanak. - Becsaptak bennünket! Ez nem az igazi!

- Találjátok meg az igazit!

- Itt van! - kiáltja egyikünk.

- Nem, én vagyok a kiválasztott! - mondja egy másik a csatamezőn.

- Engem akartok! - szól egy újabb hang.

A teremtmények üvöltöznek. - Össze akarnak zavarni bennünket! Hogyan láthatnánk tisztán, amikor a birodalmak varázslatát használják ellenünk?

Egy Pipacs Harcos felkiált: - Az igazi ott van a szikláknál!

- Nem is, az igazi itt van mellettem!

Mindenhol ott vagyunk, és ez túl soknak bizonyul számukra. Egymás ellen kezdenek harcolni.

Túlkiabálom a lármát. - Miért akartok a fa dicsőségéért harcolni? A nyomkövetők kedvéért? Hagynak benneteket meghalni, és maguknak tartják meg a varázslatot! A fa ugyanúgy fog felettetek uralkodni, mint a Rend!

A teremtmények gyanakodva méregetnek, de legalább figyelnek rám.

Egyikünk felkiált: - Ugyanúgy rabszolgák lesztek, csak más lesz az úr! Ti tényleg azt hiszitek, hogy egyenlő mértékben osztozkodnak majd veletek?

Amar vágtat előre hófehér paripáján. - Ne hallgassatok rájuk! Hazudnak!

Egy csontvázszerű lény hosszú, tépett, molyette köpenyben megrázza dárdáját a feje fölött. - Miért adnánk át nekik a hatalmat, amikor akár meg is tarthatnánk magunknak?

- Mit ígértek? - kérdezi egy férfi. Olyan szürke a bőre, mint az őszi eső.

- Csönd legyen! - A nyomkövetők szétnyitják köpenyüket, hogy a bekebelezett lelkek láthatóvá váljanak. - Azt láttok, amit mi láttatunk veletek!

A Télvidék teremtményei meghunyászkodva ismét alávetik akaratukat vezetőiknek.

A varázslatot kasztrálja ellenünk. Találjátok meg a lányt, az igazit, mondja a fa. Ne hagyjátok, hogy becsapjanak benneteket! Az az igazi, akit védeni próbálnak.

Egy nyomkövető a Gorgóra támad. A Gorgó dermesztő pillantást vet rá, és a lény transzba kerül. A Gorgó magasra emeli a kardját, majd visítva lecsap. A lény lehanyatlik, mint egy facsemete a viharban. Ami megmaradt belőle, spirál alakban távozik a testéből, mint egy homokvihar, és eltűnik a Holtak Fájában. A fa borzalmas sikoltással fogadja magába. Az ágak hatalmas reccsenéssel még tovább nyúlnak, a gyökerek még mélyebbre ássák magukat a fagyos talajba. A fa megújult energiával ragyog fel.

- Gorgó! - kiáltok át a nyílvesszők erdején és a csatazajon. -Abba kell hagynunk!

Rám sem mer nézni. - Miért?

- Mert minél többet levágunk, a fa annál erősebb lesz. Elveszi a lelkeket! Nem gyengítjük, hanem erősítjük őt!

A szemem a csatamezőt kutatja. Meglátom Kartikot, aki a testvére felé rohan. Futás közben lehullik róla minden felvett álca, hosszú fürtjei oroszlánsörényként keretezik az arcát. Kecsesen és lendületesen szalad. Philon és Felicity is fel-feltűnik! Már nem fog a varázslat! Még néhány perc, és lelepleződik a tervünk, megtalálnak, és akkor...

Meghallom Philon kiáltását. Egy nyomkövető megsebesítette, a fejszéjét is elejtette. Nincs idő gondolkodni. El kell jutnom a fához.

Felkapom a szoknyámat, és olyan gyorsan szaladok, amilyen gyorsan csak tudok. Útközben felveszem a fejszét. Majdnem elcsúszok a jégen és a vérfoltokon, de nem törik meg a lendületem. Egyenesen a fához sietek.

Jön! sikítja a fa. A gyökerei a bokám köré csavarodnak, és lerántanak. A fejsze kicsúszik a kezemből, és olyan messzire esik, hogy nem érem el.

- Gemma...

Felnézek. A fa lombjában, ágak, indák és tövisek között ott van Kirké. Szürke az arca, az ajka sebes és dagadt. A tőr ott van a kezében.

- Gemma... - szól erőlködve. - Be kell... végezned...

Az ágak még szorosabban a nyakára fonódnak, és elhallgattatják. De a tőrt még le tudja ejteni. Megkeresem a vastag gyökerek között.

Gemma, feladnál mindent? És miért? Mit nyersz azáltal, hogy kivégzel? - kántálja a fa. Közönséges, mindennapi életet? Hogy olyan legyél, mint mindenki más? Egy senki?

- Más leszek! - mondom.

Minden lány ezt mondja. A fa keserűen felkacag. Aztán a varázslat egyre gyengébb és gyengébb lesz. De persze felnőnek. Az álmaik a szépségükkel együtt kopnak. Megváltoznak. És mire ráeszmélnek, hogy mit is szeretnének, elkéstek. Nem jöhetnek vissza. Te is ezt akarod?

- Ne.. .nem - mondom, és már nem nyúlok a tőr felé.

- Gemma! - Kartik szólít. De képtelen vagyok levenni a szemem a fáról, és képtelen vagyok nem figyelni arra, amit mond.

Maradj velem, mondja kedvesen. Pont, mint így, mindig. Fiatalon. Gyönyörűen. Virágzóan. Imádni fognak.

- Gemma! - Felicity hangja.

Maradj velem...

- Igen - mondom, és a karomat vágyakozva kinyújtom a fa felé, mert az megért engem. A kérgéhez érintem a tenyeremet, és hirtelen minden eltűnik. Csak én és a fa vagyunk. Eugenia Spence úgy áll előttem, mint egy királynő. Keresem a barátaimat, de eltűntek.

- Adja meg magát nekem, Gemma, és soha többé nem lesz egyedül. Rajongani fognak önért. Imádni fogják. Szeretni. De nekem kell adnia magát - önkéntes áldozatként.

Könnyek csorognak az arcomon. - Igen - mormolom.

- Gemma, ne hallgasson rá! - mondja Kirké rekedten, és egy pillanatra nem Eugéniát látom: csak egy fát, amelynek sápadt kérge alatt vér lüktet, és a halottak úgy lógnak rajta, mint a harangok.

Felnyögök, és ismét Eugenia áll előttem. - Igen, ezt akarja, Gemma. Bármennyire is szeretné, ezt nem ölheti ki magából. A lélek mélyén meghúzódó én magánya. Mindig ott van, hiába próbál megszabadulni tőle. Én megértem. Tényleg. Maradjon velem, és soha többé nem lesz magányos!

- Ne... hallgasson... arra... a... szajhára! - krákogja Kirké, és az ágak szorosabbra fonódnak a nyaka körül.

- Nem, téved - mondom Eugéniának, mintha egy hosszú álomból ébrednék. - Ön nem tudta kiölni ezt magából. És nem tudta elfogadni sem.

- Fogalmam sincs, hogy miről beszél - mondja, és első ízben bizonytalanodik el.

- Ezért tudták elragadni. Megérezték önben a félelmet.

- Mitől féltem volna?

- A büszkeségét féltette. Nem hitte el, hogy önben is lakozhatnak olyan tulajdonságok, mint a teremtményekben.

- Nem vagyok olyan, mint ők. Én vagyok számukra a remény. Én éltetem őket.

- Nem. Ezt csak bemeséli magának. Ezért mondta Kirké, hogy kutassam fel a lelkem legsötétebb bugyrait. Hogy ne érjen váratlanul...

Kirké nevetni kezd, reszelős kacarászása a bőröm alá bújik.

- És magával mi a helyzet, Gemma? - dorombolja Eugenia. -„Átkutatta” már azokat a bugyrokat, mint állítja?

- Tettem olyan dolgokat, amelyekre nem vagyok büszke. Hibáztam is - mondom egyre hangosabban, és az ujjaim a tőr után tapogatóznak. - De jót is cselekedtem.

- Mégis magányos. Ennyi próbálkozás után még mindig kívülálló, aki az üveg másik oldaláról szemléli az életet. Fél attól, amit igazán akar, mert mi van, ha mégsem elég? Mi van, ha megkapja, de még mindig magányosnak és kívülállónak érzi magát? Mennyivel egyszerűbb a vágyakozással takarózni! Epekedéssel. Nyugtalansággal. Szegény Gemma! Sehogy sem illik a képbe, igaz? Szegény Gemma - egyedül van.

Mintha szíven szúrt volna. Megremeg a kezem. - Én...

- Gemma, nincs egyedül! - sziszegi Kirké, miközben az ujjam a fémhez ér.

- Nem, nem vagyok egyedül. Olyan vagyok, mint mindenki más ebben az ostoba, átkozott, de lenyűgöző világban. Vannak hibáim.

Sok is. De a remény is él bennem. Én önmagam vagyok. - Ekkor elérem a tőrt. Megragadom. - Átlátok magán. Látom az igazságot.

Felugrok, és az illúzió, amelyet Eugenia keltett, megtörik. Látom a vérben úszó csatamezőt, a küzdelmet. Hallom az acélhoz verődő acél hangját, a bosszú, a félelem, az elvek, a hatalomvágy, a kétségbeesés, a hősiesség és az ellentmondást nem tűrő igazság kiáltásait, amelyek egyetlen üvöltéssé mosódnak össze, ami megfojt minden más hangot, szívet, reményt.

- Remek, Gemma! - mondja Eugenia. - Valóban nagy a hatalma. Milyen kár, hogy nem fog elég hosszú életet élni ahhoz, hogy még több dicsőséges hibát elkövessen!

Felemelem a tőrt. - Úgy van. Akkor fejezzük ezt be az alkalomhoz illően!

A fa ágai nyögve nyújtózkodni kezdenek. A kérge alatt örvénylenek az elpusztított lelkek. Próbálok tisztán látni, de ez nem illúzió. Ez ijesztően valódi. Hanyatt esek, miközben a fa még magasabbra nő, fölém tornyosul.

- Gemma, tegye meg! - nyögi Kirké fájdalmasan.

Előhívom az összes varázslatot, ami bennem lakozik, és a tőrbe vezetem. - Szabaddá teszem a csapdába esett lelkeket! Kijöhettek!

Lehunyom a szemem, és megpróbálom a fába meríteni a tőrt. Az egyik ág kiüti a fegyvert a kezemből. Kétségbeesetten figyelem, ahogyan lehullik. A fa őrjöngeni kezd, mindenki felfigyel rá a csatamezőn.

- Hulljon a vére! - követeli a fa.

- Gemma! - kiáltja Kartik, és hallom a rémületet a hangjában.

Amar értem jön. Egyre gyorsabban vágtat felém. Kiszabadítom

magam a fa szorításából, és a tőrért indulok, de nem érem el. Egy pillanatra lelassul az idő. A csatazaj halk zümmögéssé csendesedik. Csak a paták dobogása kel versenyre a vér dobolásával a fülemben. Látom, hogy Kartik a testvére után rohan, a szemében gyilkos határozottság. Majd a világ újra jelen időbe kerül.

Felbukok a gyökerekben. A földre zuhanok. Zihálva a tőr felé nyúlok, de Amar gyorsabb.

- Ne! - üvölti Kartik, és fájdalom hasít a jobb oldalamba. Amikor lenézek, meglátom a tőrt és egy ijesztően gyorsan növekvő vérfoltot a fehér blúzomon.

- Gemma! - sikoltja Felicity. Látom, hogy felém rohan, Ann szorosan a nyomában.

Előrevonszolom magam, és amikor elérem a fát, egy fájdalmas kiáltással kihúzom a tőrt az oldalamból.

- Kiszabadítom... ezeket... a lelkeket! - ismétlem suttogva.

Belevágom a tőrt a fába. A fa felsikolt a fájdalomtól, a lelkek

pedig kisiklanak a kérge alól. Úgy nyomakodnak elő az ágak közül, mint az égő falevelek.

Remegni kezd a szemhéjam. A föld hullámzik. Egész testemben reszketek, nem tudom uralni. Eltűnök a fa ölelésében. Az utolsó dolog, amit még hallok, miközben az ágak átfonnak, Kartik. A nevemet kiáltja.

HATVANKILENCEDIK FEJEZET

Sűrű, jótékony köd száll alá. Úgy hűsíti lázas bőrömet, mint egy édesanya csókja. Nem látom, mi van előttem. Mintha álmodnék. Egyszer csak sárgás fény világlik át a szürke ködön. Valami közeleg. A fény egy hosszú botra akasztott lámpásból jön, a botot pedig egy lótuszvirágokkal benőtt bárkához erősítették. A Hármak. Értem jöttek. Mögöttem a ködben ismerős hang szól hozzám: Gemma, Gemma. A lágy suttogás szinte átjár, és arra vágyom, hogy felé fordulhassak, de a nők intenek a kezükkel, indulnom kell hozzájuk. Lassan mozognak, mintha minden mozdulat nagy erőfeszítést kívánna tőlük. Én is lelassulok. A lábam minden lépésnél egyre mélyebben süpped az iszapba, de közeledem hozzájuk.

Fellépek a bárkára. Felém biccentenek. A legidősebb megszólal.

- Eljött az időd. Ideje választanod.

Kinyitja a tenyerét. Egy fürtnyi sötétlila bogyó ül rajta, jóval sötétebb, mint amilyeneket Pip evett. Drágakőként ragyognak a kezében.

- Ha lenyeled a bogyókat, elhajózunk veled az örök dicsőségbe. Ha visszautasítod őket, vissza kell térned az ismeretlenbe. Egyik útról sem fordulhatsz vissza.

Egy pillanatra meghallom a barátaim hangját, de olyan távolinak tűnnek, olyan elérhetetlennek!

- Gemma... - Kirké áll mögöttem. A sápadt szürkeség lehullott róla. Pont úgy néz ki, mint amikor megpillantottam a Spenceben, amikor még Miss Moore volt, a tanárnő, akit szerettem. - Jól cselekedett.

- Tudta, hogy Eugenia a fa részévé vált, igaz?

- Igen - feleli.

- És tényleg meg akart menteni? - kérdezem reménykedve.

Szomorúan rám mosolyog. - Ne legyenek illúziói velem

kapcsolatban! Először is magamat akartam megmenteni. Másodszor a hatalmat akartam. Ön csak egy távoli, harmadik cél volt.

- Legalább ott voltam a harmadik helyen - mondom.

- Igen - mondja, és elneveti magát. - A harmadik volt.

- Köszönöm - mondom. - Megmentett.

- Nem, ön mentette meg saját magát. Én csak segítettem egy kicsit.

- Mi lesz most önnel? - kérdezem.

Nem felel.

- Itt fog kísérteni ebben a ködben az örökkévalóságig - mondja a banya.

A választási lehetőség ott van előttem, a tenyerén. A barátaim kiáltásai egyre halkulnak a ködben. Elveszek egy kövér bogyót, és bekapom. Forgatom a nyelvemen, keresem az ízét. Egyáltalán nem fanyar. Inkább kellemesen édeskés, aztán semmilyen. A felejtés íze. Alvásé és ébredés nélküli álmoké. Ahol nincsen vágyakozás, küzdelem, fájdalom, szerelem és vágy. Soha többé. Hirtelen megértem, hogy ilyen az, amikor az ember elveszíti a lelkét.

Az édes íztől elzsibbad a szám. A bogyó a nyelvemen van.

Felicity egy csokor aranyvesszővel a karján. Ann erős, tiszta hangja. A Gorgó, ahogyan a csatamezőn masírozik.

Csak le kell nyelnem a bogyót, és mindennek vége. Ennyi. Lenyelem a bogyót, és véget ér a küzdelem, a másokról való gondoskodás, a reménykedés. Milyen könnyű is lenne!

Kartik. Otthagytam a fánál. A fa. Valami dolgom volt ott.

Valami nagyon, nagyon...

Kartik.

Minden erőmet összeszedve kiköpöm a bogyót, és öklendezve próbálom megszabadítani a nyelvemet az édeskés zsibbadtságtól. Úgy sajog minden tagom, mintha egy hatalmas sziklát kellett volna felfelé görgetnem egy hegytetőre az idők végezetéig, és most megszabadultam volna tőle.

- Nagyon sajnálom. Nem mehetek veletek. Most nem. De lehet egy kívánságom, igaz?

- Amennyiben élni kívánsz vele - mondja a banya.

- Igen, szeretnék. Szeretném átadni a helyemet valaki másnak -mondom, és Kirkére nézek.

- Átadná nekem? - kérdezi.

- Megmentette az életemet. Valamit csak számít - mondom.

- Tudja, hogy megvetem az önfeláldozást - feleli.

- Tudom, de nem akarom, hogy itt kerengjen a ködben. Túl veszélyes.

Rám mosolyog. - Nagyon jól cselekedett, Gemma, igazán. - A Hármakra néz. - Elfogadom.

Kirké fellép a bárkára.

A banya bólint. - Választottál. Nincs visszaút. Bármi történik, el kell fogadnod - mondja nekem.

- Igen, tudom.

- Akkor sok szerencsét kívánunk! Többé nem találkozunk.

A sáros, párától nedves partra lépek, miközben a szűz a botot a folyó fenekéhez nyomva belekormányozza a bárkát a ködbe, és Kirké eltűnik az árnyak között. Lassan lépegetek, míg a lábaim végre emlékezni nem kezdenek arra, hogyan kell gyorsan járni, és akkor már szaladok is, futok, rohanok teljes erővel, mohó, határozott lépésekkel szelem át a ködöt, szinte olyan, mintha repülnék. Érzem az ágak keménységét a hátamon, és szúrni kezd az oldalam. Rászorítom a kezemet, és amikor elveszem, tiszta vér.

Ugyanott vagyok, ahol korábban: a Télvidék fagyos földjén.

- Kartik... Kartik! - kiáltom, a hangom rekedt, alig hallható. Érzem, hogy a varázslat maradéka lassan semmivé lesz.

Kartik riadtan tekint rám. - Gemma! Ne mozduljon! Ha a vére a Télvidék földjére hull...

- Tudom. - Minden erőmet összeszedem, és a tőrt visszadugom a tokjába, aztán megpróbálok minél messzebb kerülni a fa gyökereitől. A kezemet a seben tartom, vér csorog az ujjaim között. A fa jobbra-balra hajladozik. A Télvidék teremtményei felsikoltanak, amikor megpillantják halálos sebét. A fa hatalmas reccsenéssel kettészakad, és minden varázslat kiáramlik belőle.

- Álljatok félre! - kiáltja a Gorgó, de túl későn.

A fa minden ereje Kartikba áramlik. A testét szinte szétszaggatja a varázslat. A földre zuhan, élettelenül.

- Kartik! - üvöltök.

Lassan lábra áll, de nem önmaga. Valami teljesen más lett belőle, fényből és árnyékból faragott lény, a szeme hol barna, hol az az ijesztő kékesfehér. Annyira ragyog, hogy elvakítja a szememet, amikor megpróbálok ránézni. A fa összes ereje - a Télvidék varázslata - benne él tovább, és fogalmam sincs, hogy mi lesz ebből.

- Kartik! - mondom, és kinyújtom felé a karomat. Vérem a fagyos földre hull.

- Újra elkezdődik! - kiáltja egy nyomkövető, mintegy válaszul a többiek ordítására.

A sérült fa gyökerei életre kelnek. A bokám köré csavarodva felfutnak a lábszáramon. Felsikoltok, és próbálok szabadulni, de a fa fel akar falni.

- Nem sikerült megölnünk - zihálom. - Hogyhogy?

- Nem lehet megölni - mennydörgi Amar. - Csak átváltoztatni lehet.

Felicity és Ann felváltva próbálja kihúzkodni a gyökereket, miközben Fowlson le-lecsap rájuk, de az új hajtások erősek.

- Mondtam neked, testvérem, hogy el fogod hozni nekünk, hogy te leszel a halála - mondja szomorúan Amar.

Kartikban felragyog az erő. - Azt mondtad, hogy kövessem a szívemet - mondja Amarnak, és az a kis rész, ami a régi Amarból megmaradt, meghallja őt.

- Tényleg ezt mondtam, testvér. Nyugalomra lelhetek végre?

- Igen.

Olyan gyorsan, mint egy tigris, Kartik megragadja Amar kardját. Amar felemeli a karját, mire Kartik keresztüldöfi. Amar felüvölt. Fellobban a fény, és Amar nincs többé. Kartik az oldalamra szorítja a kezét. A varázslat életre kel, és mindketten felragyogunk a fényben, és árnyékba borulunk a sötétségben. Az ereje belém árad, a Télvidék varázslata egyesül a Templom varázslatával. Egyetlen rövid pillanatra eggyé válunk. Érzem őt magamban, magamat benne.

Hallom a gondolatait, tudom, hogy mi lakozik a szívében, és hogy mit akar tenni.

- Nem! - mondom. Próbálok elszakadni tőle, de erősen tart.

- De, csak így lehet.

- Nem engedem!

Kartik közelebb húz magához. - Meg kell fizetnem az adósságot. Rád szüksége van a világnak. Én egész életemben arra vártam, hogy megtudjam, miért élek. Hogy megtanuljam, hol a helyem. Most már érzem.

Megrázom a fejemet. Könnyek futnak le kihűlt arcomon. - Ne!

Szomorúan mosolyog. - Ismerem a végzetemet.

- Mi lenne az?

- Ez.

Magához von, és szájon csókol. Meleg az ajka. Még szorosabban ölelni kezd. A gyökerek sóhajtozva elengedik a derekamat, a seb az oldalamon begyógyult.

- Kartik - mondom sírva, és megcsókolom az arcát. - Elengedett!

- Az jó - mondja. Feljajdul. A háta meghajlik, és minden izom megfeszül a testében.

- Hátra! - kiáltja a Gorgó, a szeme nyugodt.

- Azt a mindenit! - mondja Bessie ámulva.

A varázslat fogva tartja Kartikot, én pedig megértem, mit tett. Önmagát ajánlotta fel értem cserébe. Ann és Felicity felém nyúl. Fowlson megpróbál visszatartani, de kiszabadítom magamat.

Túl késő, már nem lehet visszafordítani az eseményeket. A Télvidék elfogadta Kartik felajánlását.

- Ha visszamehetnék... visszacsinálnám... - mondom zokogva.

- Soha sincsen visszaút, Gemma. Előre kell menni. Mindig a jövő felé - mondja Kartik.

Még egyszer szájon csókol. Visszaadom a csókját, és addig csókolom, míg a nyakára fonódó indáktól ki nem hűl az ajka. Az utolsó szó, amit végül halkan kimond: a nevem. - Gemma...

A fa magába fogadja. Elment. Csak a hangja maradt velem, a nevemet ismételgeti a szélben.

A nyomkövetők mutogatni kezdenek. - A Templom varázslata még nála van! Megszerezhetjük!

A hatalmam erejével szembeszállok velük. - Ezért harcolnátok? Ölnétek? Ezt akarnátok harácsolni és megvédeni? Elég volt! -mondom. Az ajkamon még meleg Kartik csókja. - A varázslaton osztozkodni kell. Senki sem fogja megkapni. Visszaadom a földnek!

A felrepedezett földhöz érintem a tenyeremet. - Visszaadom a varázslatot a birodalmaknak és a Télvidéknek, hogy a törzsek egyenlő arányban osztozkodhassanak rajta.

A nyomkövetők felsikoltanak, mintha fájna nekik valami. Az elfogott lelkek keresztülgázolnak rajtam, és eltűnnek ott, ahová innen menniük kell. Érzem, hol járnak. Olyanok, mint egy lovasparádé megvadult résztvevői. És amikor végleg elmennek, már nincs, aki vezethetné a többieket, a holtakat. Azok csodálkozva nézelődnek, fel sem tudják fogni, hogy mi történt, és azt sem tudják, mi következik most.

A Télvidék sziklarepedéseiben élő sápadt lények is közelebb óvakodnak. A fából áradó melegség felolvasztja a fagyott földet a törzse körül. Apró fűszálak törnek át a repedezett talajon. Megérintem őket, olyan finomak, mint Kartik ujjai a karomon.

Valami megnyílik bennem. Az arcomon csorognak a könnyek. Azt teszem, amire a legjobban vágyom. Leroskadok a sarjadó fűbe, és zokogok.

Ötödik felvonás Reggd

Légy te a változás, amelyet a világban szeretnél látni!

- Mahatma Gandhi

HETVENEDIK FEJEZET

Mrs. Nightwing a kápolnában várakozik ránk, és Elena anya testét öleli magához.

- A szörnyetegek tették? - kérdezi Ann. Rekedt a hangja a rengeteg sikoltozástól.

Mrs. Nightwing megrázza a fejét. - A szíve. Nem nekik esett áldozatul. Legalább ennyi megadatott neki.

Mrs. Nightwing megszámol bennünket, mikor sorban bevonulunk. Felicity, Ann, Fowlson és én.

- Sahira...? - suttogja. - És...?

Megrázom a fejemet. Lesüti a szemét, szavakra nincsen szükség.

A Spence diákjai egy kupacban ülnek. Tágra nyílt szemükben riadalom. Amit ma éjjel láttak, túltesz a teadélutánokon, a bálokon, a pukedlizésen és a szonetteken.

Mrs. Nightwing a vállamra teszi a kezét. - Nem tudok nekik mit mondani. Látták, mi történik, és meg vannak rémülve.

- Minden okuk megvan rá - mondom. Tényleg az én hangom csengene ilyen határozottan?

- Nem tudhatják meg, mi történt pontosan.

Azt akarja, hogy kaparjam össze a maradék varázslatot, és töröljem ki ennek az estének minden emlékét a fejükből. Hogy mindent elfeledve úgy élhessenek tovább, mint azelőtt. Mindig lesznek a világban Cecilyk, Marthák és Elizabethek - azok, akik nem bírják elviselni az igazságot. Iszogatják a teájukat, megfontolnak minden kimondásra váró szót, és kalapot húznak, ha süt a nap.

Elméjüket fűzőbe szorítják, nehogy egy kóbor gondolat lerombolja azt az illúziót, amelyet önmagukról és a világról dédelgetnek.

Micsoda luxus a felejtés! Soha senki nem jön majd, hogy elfeledtesse velem azokat a dolgokat, amelyeket bárcsak ne láttam volna, amelyekről bárcsak ne tudnék. Együtt kell élnem velük.

Kiszabadítom magam a keze alól. - Miért tennék ilyet?

De mégis megteszem. Amikor megbizonyosodom arról, hogy a lányok mind alszanak, beosonok a szobáikba, és még álmukban is gondterhelt homlokukra teszem a kezemet. Figyelem, ahogyan a ráncok kisimulnak a kezem alatt. Egyfajta gyógyír ez, és ámulva tapasztalom, hogy számomra is jótékony. Amikor a lányok felébrednek, csak egy furcsa, véres, varázslatos lényekkel átszőtt álomra fognak emlékezni, meg talán egy tanárnőre, akinek a neve a nyelvükön lesz, de nem fogják tudni kimondani. Lehet, hogy egy-egy pillanatra emlékezni fognak majd a történtekre, de azt fogják mondani maguknak, hogy egy rossz álom volt csupán az egész, amit a legjobb elfelejteni.

Megtettem, amire Mrs. Nightwing megkért. De nem veszek el tőlük minden emléket. Az este apró zálogaként meghagyok nekik valamit: a kétséget. Azt az érzést, hogy talán több is van. Csupán egy magocska marad bennük. Nem tudhatom, hogy lesz-e belőle egyszer valami hasznosabb.

Amikor Brigidhez érek, ébren találom a kis kamrájában. - Minden rendbe van, kiskedves. Én nem akarok felejteni, ha a felejtés semmin sem változtat - mondja. Az ablakában már nincs ott a berkenyelevél.

Van egy ősi törzsi szólás, amelyet még Indiában hallottam. Eszerint ahhoz, hogy tisztán láthassunk, először el kell sírnunk a könnyeinket.

Napokon keresztül zokogok.

Mrs. Nightwing megengedi, hogy a szobámban maradjak, és senkit sem enged a közelembe, még Annt és Felicityt sem. Ő maga hozza be a vacsorámat egy tálcán, és egy szó nélkül leteszi az asztalra az elsötétített szobában. Csak sietős lépteit hallom kopogni a parkettán. Néha, amikor felébredek, olyan érzésem van, mintha egy hosszú, furcsa álomból ébrednék. A bársonyos fény felpuhítja a tárgyak körvonalait a szobámban, mintha új lehetőségeket kínálna.

Abban a boldogságos pillanatban minden olyannak tűnik, mint régen: franciát fogok tanulni, és együtt nevetgélek a barátnőimmel. Látom, ahogyan Kartik átvág a parkon, a mosolya felmelegíti a lelkemet. És amikor már majdnem elhiszem, hogy minden rendben van, megváltozik a fény. A szobám visszanyeri eredeti alakját. Küzdök, hogy a jótékony felejtés állapotában maradhassak, de elkéstem. Az igazság tompa teherként nehezedik a lelkemre, és lehúzza. Reménytelenül ébren vagyok.

HETVENEGYEDIK FEJEZET

A távozásunk reggelén olyan gyönyörű tavaszi nap köszönt ránk, amilyet még sohasem láttam.

Amikor eljön a búcsúzás ideje, Felicity, Ann és én bizonytalanul álldogálunk az iskola előtt, és a hintó érkezését jelző porfelhőt kutatja a tekintetünk. Mrs. Nightwing lehajtja Ann kabátján a gallért, ellenőrzi, hogy a kalapom a helyén van-e, és Felicity rendesen bezárta-e a bőröndjét. Én semmit sem érzek ebből. Még dermedt vagyok.

- Nos - mondja Mrs. Nightwing tizennyolcadjára fél óra leforgása alatt. - Van önöknél elég zsebkendő? Egy hölgynek sohasem lehet elég zsebkendője.

Történjék bármi, Nightwing mindig Nightwing marad, és most örülök az erélyének, bárhonnan is merítette hozzá az erőt.

- Igen. Köszönjük kérdését, Mrs. Nightwing - mondja Ann.

- Jól van, jól van.

Felicity Ann-nek adta a gránátkő fülbevalóját, tőlem pedig megkapta azt a csontból faragott elefántszobrot, amit még Indiából hoztam magammal.

- Majd az újságban olvasni fogunk a rajongóidról - mondja Felicity.

- Én csak az egyik víg leány leszek - emlékeztet bennünket Ann.

- Más lányok is lesznek ott.

- Nos, igen. Hát, valahol el kell kezdeni - csetteg Mrs. Nightwing.

- Írtam az unokatestvéreimnek, hogy ne számítsanak többé rám -mondja Ann. - Szörnyen mérgesek voltak.

- Abban a percben, amikor a londoni színpadok ragyogó csillaga lesz belőled, ott fognak tülekedni a jegyekért, és mindenkinek elmondják majd, hogy a rokonuk vagy - biztosítja Annt Felicity a jövőről, és Ann végre elmosolyodik. Felicity hozzám fordul.

- Gondolom, legközelebb illedelmes úri hölgyekként látjuk viszont egymást.

- Gondolom - felelem.

Mást már nem tudunk mondani.

A parkban gyülekező kislányok egyike felkiált. Hintó közeledik. Majdnem összetapossák egymást, miközben azon versengenek, ki adja át a hírt.

- Elég! - zúgolódik Felicity, és beszáll a hintóba, hogy távolabb kerüljön a tömegtől.

Ann bőröndjét kötelekkel rögzítik. Átöleljük, és hosszú ideig nem engedjük el egymást. Végül ő is fellépeget a hintó lépcsőjén, hogy időben a vasútállomásra, majd Londonba, a Gaiety Színházba érjen.

- Viszontlátásra! - mondja, és kiinteget a hintó nyitott ablakán. -Találkozunk holnaputánutánután!

Bágyadtan intek én is egyet, Ann bólint, búcsúnak egyelőre ez is megteszi.

Néhány óra múlva én is Londonban leszek a nagymamám házában, és elkezdek felkészülni a bálok szédítően végtelen sorára, az idei szezonra. Szombaton - rokonaim és barátaim vigyázó szeme láttára - meghajlok a királynő előtt, és ezzel hivatalosan is a társaság tagjává válok. Vacsorázni fogunk és táncolni. Gyönyörű, hófehér ruha lesz rajtam, és strucctoll a hajamban.

Tökéletesen hidegen hagy ez az egész.

HETVENKETTEDIK FEJEZET

Előállt a hintó, hogy elvigyen bennünket a Saint James palotába. Ma este még a házvezetőnőnk sem képes elrejteni az izgatottságát. Kivételesen rám, nem pedig a fülem mellé néz. - Gyönyörű ma este a kisasszony.

- Köszönöm - mondom.

A varrónő az utolsó simításokat végzi a ruhán. A hajamat magasra tornyozták, tiarát és három strucctollat viselek. Hosszú, fehér kesztyűm a hónom alá ér. És apától megkaptam életem első, igazi gyémántját: egy finom ötvösmunkával készített nyakláncot, amely úgy ragyog a bőrömön, mint a friss harmat. - Szép, nagyon szép ruha

- mondogatja nagymama, amíg a kezébe nem kapja a számlát. Kimered a szeme. - Hogy a bánatba egyezhettem bele azokba a rózsabimbókba meg a gyöngyökbe? Valószínűleg nem voltam magamnál.

Tom gyors puszit nyom az arcomra. - Csodálatosan festesz, Gem. Készen állsz a hosszú menetre?

Bólintok. - Azt hiszem. Remélem. - Görcsbe rándul a gyomrom.

Apa a karját nyújtja. Még nagyon gyenge, de elbűvölő. - Miss Gemma Doyle Belgraviából, ha jól sejtem.

- Igen - mondom, és a kezemet pontosan a megfelelő szögben helyezem a karjára, ahogyan azt tanultam. - Ha te mondod.

A sorban várakozunk a többi lánnyal és édesapával. Olyan idegesen toporgunk, mint az újszülött kiscsirkék. Az egyikünk azt méregeti, nem túl hosszú-e az uszálya. Egy másik lány úgy kapaszkodik az apja karjába, hogy félő, az úr többé képtelen lesz használni azt. Felicityt még nem látom. Bár itt lenne már! Nyújtogatjuk a nyakunkat, hátha megpillantjuk a királynőt a trónján. A szívem a torkomban dobog. Nyugalom, Gemma, nyugalom. Lélegezz mélyeket!

Kínzó lassúsággal haladunk előre, az udvarmester minden ifjú hölgyet sorban bejelent. Az egyik lány kissé meginog, a sorban máris megrettenve suttogni kezdenek. Mindenki kerülni akarja a feltűnést.

- Bátorság! - mondja apa, és megpuszil. Várok a soromra a Saint James palota előterében. Kitárják az ajtókat. Egy nagyon hosszú vörös szőnyeg túlsó végén a világ legbefolyásosabb asszonya, őfelsége Viktória királynő ül. Szigorúan fest fehér csipkés, fekete selyemruhájában. De a koronája úgy szikrázik, hogy képtelen vagyok levenni róla a szememet. Bemutatnak Viktória királynőnek. Leányként állok elé, és fiatal nőként távozom a színe elől. Ez a lényege ennek a ceremóniának.

Azt hiszem, el fogok ájulni. Jaj, istenem, rosszul vagyok. Csönd, ne butáskodj, Gemma! Történt már veled ennél rosszabb is. Húzd ki magad! Egyenes hát, felszegett áll. Hiszen ő is csak egy asszony. Hiszen tényleg az, egy asszony, aki történetesen királynő, és aki a jövőm záloga. Rosszul leszek. Érzem. El fogok esni, egyenesen pofára, és egész hátralevő életemet remeteként tölthetem valahol Dél-Angliában, tizennégy különböző színű és korú macska társaságában. És amikor előmerészkedem rejtekhelyemről, még vén koromban is összesúgnak majd a hátam mögött: - Nézzétek, ő az... aki elesett...

Az udvarmester hangosan és határozottan a nevemet kiáltja: -Miss Gemma Doyle!

Elindulok eddigi életem leghosszabb útján. Visszatartom a lélegzetemet, miközben a szőnyegen lépkedek, de a szőnyeg minden lépésnél egyre hosszabbnak tűnik. Őfelsége hús-vér szoborként tornyosul mindenki fölé valahol a távolban. Ijesztő, mennyire hasonlít a róla készült arcképekre. Végre odaérek elé. Elérkezett az a pillanat, amire mindig vágytam, és amitől mindig tartottam. Annyi kecsességgel, amennyi tőlem telik, meghajtom magam. Úgy festhetek, mint amikor egy szuflé összeesik a sütőben. Mélyen meghajolok a királynőm előtt. Levegőt sem merek venni. A királynő határozottan megkocogtatja a vállamat, ezzel jelzi, hogy felállhatok. Lassan hátrálok előle, és elfoglalom a helyem a többi lány között, akik immár nem is lányok, hanem fiatal nők.

Megtettem, amit elvártak tőlem. Meghajoltam a királynő előtt, bevezettek a társaságba. Erre vártam olyan lelkesen már évek óta. De akkor miért nem érzek elégedettséget? Mindenki olyan jókedvű! Semmi gondjuk az égvilágon. Talán pont erről van szó. Milyen szörnyű lehet gondok nélkül, igazi vágyak nélkül élni! Nem tartozom ide. Túl mélyek az érzéseim, és túl sokat akarok. Ami a kalitkákat illeti, az enyém aranyozott ugyan, de én nem kívánok kalitkában élni. Semmilyen kalitkában.

Lord Denby tűnik fel az oldalamon. - Gratulálok - mondja. - A bemutatkozáshoz, meg ahhoz a másik dologhoz is. Fowlsontól tudom, hogy lenyűgöző volt.

- Köszönöm - mondom, és belekortyolok életem első pezsgőjébe. A buborékok az orromat csiklandozzák.

Lord Denby lehalkítja a hangját. - Azt is tudom, hogy visszaadta a varázslatot a földnek, és hogy ezentúl mindenki hozzáférhet.

- Így igaz.

- Honnan olyan biztos benne, hogy ez volt a helyes lépés? Hogy nem fogják végül rossz célokra használni? - kérdezi.

- Egyáltalán nem vagyok biztos benne - felelem.

Rémült arckifejezését önelégültség váltja fel. - Miért is ne lehetnék a segítségére? Lehetnénk partnerek... ön és én együtt!

Felé nyújtom a félig üres pezsgőspoharat. - Nem. Önnek fogalma sincs arról, mit jelent a partnerség, uram. Így aztán nem leszünk jó barátok, Mr. Denby. Ebben az egyben biztos vagyok.

- Szeretnék egy táncot a húgommal, ha nem bánja, Lord Denby -mondja Tom. Ragyog a mosolya, de a szeme hideg, mint az acél.

- Persze, öregfiú, remek ötlet - mondja Lord Denby, és kiissza a pezsgőspoharat. Ennyi jut neki belőlem.

- Minden rendben? Micsoda egy elviselhetetlen tökfilkó! -mondja Tom, miközben a táncparketten kerengünk. - El sem hiszem, hogy valaha rajongtam érte.

- Próbáltalak figyelmeztetni - mondom.

- Ugye nem kívánod folyton az orrom alá dörgölni, hogy te megmondtad?

- Nem - ígérem meg neki. - Na, és összefutottál már a leendő feleségeddel?

Tom összevonja a szemöldökét. - Találkoztam néhány ígéretes hajadonnal, akik méltán pályázhatnak a Mrs. Thomas Doyle címre. Természetesen nekik is vonzónak és teljesen ellenállhatatlannak kell találniuk engem. Ugye jól sejtem, hogy ebbéli törekvésemet már nem áll módodban megsegíteni egy kis...?

- Attól tartok, hogy nem - mondom. - Magadra vagy utalva.

Alaposan megpörget. - Unalmas vagy, Gemma.

*

Valamivel később megkeresem apát, még mielőtt megléphetne brandyt inni a többi úriemberrel. - Apa, szeretnék néhány szót váltani veled. Ha lehet, négyszemközt.

Egy pillanatig óvatosan méreget. De aztán lerázza magáról a rossz előérzetet. Nem emlékezhet arra, hogy mi történt, amikor legutóbb beszélni akartam vele, a Spence báljának éjszakáján. Nem kellett a varázslatot használnom, hogy elfeledtessem vele. Ő nem akart emlékezni rá.

Besurranunk egy dohos szalonba. A függönyökből állott cigaretta-és szivarszag árad. Annyi mindenről kellene kimondanunk végre az igazságot: hanyatló egészségéről, a csatákról, amelyeket láttam, a barátokról, akiket elveszítettem. De most nem ezekről fogok beszélni. Soha többé nem lesz ilyen alkalom, bár ezt talán csak annyi különbözteti meg más alkalmaktól, hogy most tudom, miről kell beszélnem. Ki kell választanom egyet a küzdelmeim sorából. Ezt választottam.

- Apa - fogok bele remegő hangon -, csak annyit kérek tőled, hogy hallgass végig.

- Rosszat sejtetően hangzik - mondja, és rám kacsint. Próbálja enyhíteni a komor hangulatot. Milyen könnyű is lenne elfelejteni mindent, amit mondani akartam! Kitartás, Gemma!

- Nagyon hálás vagyok a ma estéért. Köszönöm.

- Szívesen, kedvesem...

- Igen. Tényleg köszönök mindent... de, nem szeretnék több összejövetelen részt venni. Nem kívánom folytatni a szezont.

Apa megrökönyödve ráncolja a homlokát. - Valóban? És miért nem? Hát nem kaptad meg mindenből a legjobbat?

- De, és nagyon hálás is vagyok érte - mondom kalapáló szívvel.

- Akkor meg mi ez a butaság?

- Tudom, hogy látszólag semmi értelme sincsen. Én is csak most kezdem sejteni.

- Akkor talán majd máskor beszélünk róla. - Fel akar állni. Ha megteszi, vége a beszélgetésnek. Nem lesz több alkalom. Tudom. Ismerem.

Megfogom a karját. - Kérlek, papa! Azt mondtad, hogy végighallgatsz!

Vonakodva leül, és látom rajta, hogy már nem is érdekli a mondandóm. Nem sok időm van, hogy előadjam. Mi lenne, ha a lábához kuporodnék, mint amikor kisgyermek voltam, és hagynám, hogy simogassa a hajamat? Egykor mindketten vigaszt leltünk ebben. De most nem vigasztalásra vágyom, és már gyerek sem vagyok többé. Leülök vele szemben.

- Annyit szeretnék mondani, hogy ez az élet nem nekem való. Mulatságok, bálok végtelen sora, pletyka... Nem akarom azzal tölteni a hátralevő életemet, hogy állandóan összehúzom magam, hogy ebbe a beszűkült világba beférjek. Képtelen vagyok beszélni, ha az ő szavaikat kell használnom.

- Meglehetősen rossz véleménnyel vagy a társaságról.

- Nem akarom bántani őket.

Apa ingerülten felsóhajt. - Nem értem.

Kinyílik egy ajtó. Zene és beszélgetés hangja töri meg a szoba csendjét, míg valaki meg nem könyörül rajtunk, és be nem csukja. A bál tompa mormolássá halkul körülöttünk. Könnyek szöknek a szemembe. Nagyot nyelek.

- Nem azt kérem, hogy megértsd, papa. Azt kérem, hogy fogadd

el.

- Mit fogadjak el?

Engem. Engem fogadj el, papa! - Azt a döntésemet, hogy úgy szeretném élni az életemet, ahogyan jónak látom.

Olyan fojtogató a csend, hogy hirtelen azt kívánom, bárcsak ne mondtam volna semmit. Bocsánat, csak vicceltem. Szeretnék egy új ruhát, ha lehet.

Apa megköszörüli a torkát. - Az nem olyan egyszerű, ahogyan képzeled.

- Tudom. Tudom, hogy hatalmas hibákat fogok elkövetni, apa...

- A világ nem bocsátja meg egykönnyen ezeket a tévedéseket, kislányom. - Keserű és szomorú a hangja.

- Ha nem bocsát meg nekem a világ - mondom halkan -, akkor megtanulok én megbocsátani magamnak.

Apa megértően bólogat.

- Hogyan fogsz így férjhez menni? Egyáltalán - szeretnél te férjhez menni?

Kartikra gondolok, és kis híján elsírom magam. - Egy nap majd találkozom valakivel. Anya is rád talált.

- Annyira hasonlítasz rá - mondja, és most az egyszer nem rándul meg az arcom.

Feláll, és a háta mögött összefűzött ujjakkal járkálni kezd. Nem tudom, most mi lesz. Megadja, amit kérek tőle? Vagy azt mondja, hogy megbolondultam, hogy lehetetlen alak vagyok, és a báltermek szaténban és legyezőben keringő világára ítél? Vajon megbánom-e holnap, amit most cselekedtem? Apa megáll egy meglehetősen komor hölgy portréja előtt. A nő ölbe tett kézzel ül, az arcán olyan kifejezés, mely azt mutatja, hogy semmit sem vár a világtól, és nyilván semmit sem fog kapni.

- Elmeséltem már neked a tigrises történetet? - kérdezi apa.

- Igen, apám, elmesélted.

- Nem, nem mondtam el neked mindent - mondja. - Nem meséltem még neked arról a napról, amikor lelőttem a tigrist.

Eszembe jut, mi történt, miután megkapta a morfiumot. Akkor azt hittem, hogy értelmetlen motyogás. Ez nem az a mese lesz, amit már ismerek, és valahogy félek az új történettől. Meg sem várja, mit válaszolok. El akarja mondani. Ő végighallgatott, most rajtam a sor.

- A tigris elment. Nem jött vissza többször. De engem teljesen megőrjített. Túl közel merészkedett. Már nem éreztem magam biztonságban. Felbéreltem Bombay legjobb nyomkövetőjét. Napokon keresztül vadásztunk, a hegyekig követtük a tigris nyomát. Akkor bukkantunk rá, amikor éppen ivott egy víznyelőből. Felnézett ránk, de nem támadott. Nem foglalkozott velünk, tovább ivott. - Száhib, menjünk! - kérlelt a fiú. - Ez a tigris nem akarja bántani. -Természetesen igaza volt. De már akkora utat tettünk meg! A fegyver a kezemben volt. A tigris meg ott állt előttünk. Megcéloztam, és ott helyben lelőttem. Egy vagyont kaptam a bőréért Bombayben, a vevő azt mondta, bátor vagyok. Pedig nem a bátorság vezetett, hanem a félelem.

A komor arcú nő portréja előtt dobol az ujjaival a kandallópárkányon. - Képtelen voltam együtt élni a fenyegetettséggel. Képtelen voltam együtt élni a tudattal, hogy a tigris ott van valahol, és szabadon kószál. De te - mondja, és rám mosolyog - megküzdöttél a tigrissel, és legyőzted...

Köhög néhányat, a mellkasa vonaglik az erőfeszítéstől. Elővesz egy zsebkendőt, és megtörli a száját, majd gyorsan elrejti a kendőt a zsebében, hogy meg ne lássam rajta a foltot. De tudom, hogy ott van.

- Eljött az ideje annak, hogy én is odaálljak a tigrisem elé, a szemébe nézzek, és lássam, melyikünk éli túl a találkozást. Visszatérek Indiába. A saját jövődet magad alakíthatod. Majd felkészítem a nagyanyádat a botrányra.

- Köszönöm, papa.

- Nos, jól van - mondja. - És most, ha megbocsátasz, szeretnék egyet táncolni a kislányommal a bemutatkozása alkalmából.

Felajánlja a karját, én pedig belékarolok. - Azt én is nagyon szeretném.

Beállunk a táncosok végtelen forgatagába. Néhányan elhagyják a parkettet, fáradtan, de boldog szédületben, mások most érkeznek. A lányok büszkén viselik frissen szerzett hölgy státuszukat, addig mutogatják őket, addig udvarolnak nekik, míg nem ők is más szemmel néznek saját magukra. Az apák ragyogó szemmel követik lányaikat, ezeket a gyámolításra szoruló törékeny virágokat, míg az anyák a parkett széléről figyelnek, tudván, hogy ezt a pillanatot nekik köszönhetik. Mi magunk teremtjük meg azokat az illúziókat, amelyek segítségével tovább élhetünk. És egy nap, amikor már nem vakítanak el, és nem is vigasztalnak, leromboljuk őket, egyik csillogó téglát a másik után ütjük ki a falból, míg nem marad más, csak az őszinteség ragyogó fénye. Felszabadít ez a fény. Kell. Rémisztő. Mezítelenül, kiürítve állunk előtte. És amikor a szemünk már nem bírja tovább, új illúziót teremtünk, amely ismét megvéd bennünket a nyugtalanító igazságtól.

De a lányok! A szemükben még ott fénylik az álom, hogy mi minden lehet még belőlük. Azzal győzködik magukat, hogy ez mindennek a kezdete. És ki vagyok én, hogy azt mondjam, ez nem így van?

- Gemma! Gemma! - Felicity nyomakodik át a termen, nyomában bosszús gardedámjával, az anyakirálynők rosszalló tekintete előtt. Alig egy órája mutatkozott be az udvarnál, de máris sikerül megbotránkoztatnia őket. Napok óta először elmosolyodom.

- Gemma! - kiáltja Felicity, amikor végre odajut hozzám. Izgatottságában szinte dadog. - Hű, de gyönyörű vagy! Tetszik a ruhám? Láttad, hogy Elizabeth megingott egy kicsit? A királynő fenséges volt, ugye? Rettegtem. És te?

- Én is - mondom. - Azt hittem, el fogok ájulni.

- Megkaptad Ann táviratát? - kérdezi Felicity.

Nagyon kedves távirat érkezett Anntől ma reggel, minden jót kívánt a mai napra. Ez állt benne:

A PROBAK REMEKÜL HALADNAK STOP A GAIETY

POMPAS HELY STOP SOK SIKERT A MEGHAJLASNAL

STOP SZERETETTEL ANN BRADSHAW

- Igen - mondom. - Szerintem elköltötte a jövőbeni fizetését is.

- Amikor vége a báli szezonnak, Párizsba utazom anyámmal és Pollyval. Ott is maradok.

- Mi lesz Horace Markhammel? - kérdezem óvatosan.

- Nos - kezdi -, odaálltam elé. Egyedül, én magam. Megmondtam neki, hogy nem szeretem, és hogy nem kívánok a felesége lenni, és hogy borzasztó feleség lenne belőlem. És tudod, hogy mit mondott?

Megrázom a fejemet.

Tágra nyílik a szeme. - Azt mondta, hogy egyébként sem állt szándékában feleségül venni. Elhiszed ezt? Kicsit meg is bántódtam.

Felkacagok. Már régen nem nevettem ilyen jót. Furcsa érzés, közel áll a síráshoz.

- Szóval Párizs. Mihez fogsz ott kezdeni?

- No de, Gemma! - mondja, mintha reménytelenül tudatlan lennék. - Ott lakik minden bohém lélek. Most, hogy hozzájutottam az örökségemhez, lehet, hogy festeni fogok, és egy padlásszobában élek majd. De az is lehet, hogy egy művész modellje leszek -mondja, és csillog a szeme, ha erre a botrányra gondol. Lehalkítja a hangját, suttogva folytatja: - Hallottam, hogy élnek ott olyanok, mint én. Talán egy nap megint szerelmes leszek.

- Párizs a lábad előtt fog heverni - mondom.

Szélesen elvigyorodik. - Gyere velem! Milyen remek életünk lehetne!

- Azt hiszem, én Amerikába fogok menni - felelem. A terv a szavaimmal egy időben születik meg. - New Yorkba.

- Nagyszerű!

- Igen - mondom, és felvidulok a gondolattól. - Ugye, szerinted

is?

Felicity még erősebben szorongatja a karomat. - Nem tudom, hogy hallottál-e már róla, de ha nem, akkor jobb, ha tőlem hallod először. Miss Fairchild elfogadta Simon házassági ajánlatát. Eljegyezték egymást.

Bólintok. - Így kellett lennie. Remélem, boldogok lesznek.

- Én is jó szerencsét kívánok Lucynek! Simon kopasz lesz és kövér, mint Mr. Fezziwig, még mielőtt betöltené a harmincat. -Felicity kuncogni kezd.

Újabb zeneszám csendül fel. A tömeg újra izgatottan mozgolódni kezd. Hamarosan megtelik a táncparkett, a vidám dallam felpezsdíti a bálozókat. Felicity és én egymás kezét fogva, selyembe és virágdíszbe burkolva figyeljük, ahogyan a táncolók egyszerre lépnek a parketten. Úgy forognak, mint a Föld a tengelye körül, túlélve a sötétet, vágyakozva a nap után.

Felicity megszorítja a kezemet, és mintha a birodalmak varázslata bizseregtetné meg az ujjaimat. - Nos, Gemma, legalább túléltük.

- Igen - mondom, és most én szorítom meg az ő kezét. - Túléltük.

HETVENHARMADIK FEJEZET

Pénteken Thomas és én elkísérjük apát Bristolba, ahol a HMS Victoria horgonyzik, amely majd visszaviszi Indiába. A kikötőt ellepi a jól öltözött utazók serege - a férfiak tökéletesen szabott öltönyben, a hölgyek széles karimájú kalapban várakoznak a hirtelen meglepően vakító napfényben. A fedélzeteken összekötözött bőröndök sokasága, mindegyik máshová indul. Ők bizonyítják, hogy az élet folyamatosan zajlik, mindenhol egyszerre lüktet, és mi csekély szerephez jutunk csak ebben a folyamatos lüktetésben. Kíváncsi vagyok, Ann merre járhat most. Lehet, hogy a Gaiety színpadán áll, készen arra, hogy olyan útra lépjen, amely a bizonytalanságba vezet, de bárki elindulhat rajta, aki csak akar. Nagyon szeretném látni, hogyan boldogul.

Apa beszélt nagymamával az elhatározásomról. Természetesen megbotránkozott rajtam, de mi mást tehetett? Egyetemre fogok járni. Tomnak köszönhetően egy kis juttatást is fogok kapni, mert sikerült meggyőznie nagymamát, hogy nem lesz belőlem se koldus, se utcalány. De ha igazi függetlenségre vágyom, dolgoznom kell majd. Teljes képtelenség. Fekete pont. Ugyanakkor roppant izgatott vagyok, hogy lesz saját munkám, és eltarthatom magam. Ha ez a függetlenség ára, ám legyen.

Apán a kedvenc fehér öltönye van. Nem áll rajta olyan feszesen, mint régen, mert rémesen lesoványodott. De akkor is elbűvölő figura. A kikötőben álldogálunk és búcsúzkodunk, miközben izgatott utasok tucatjai rohannak el mellettünk.

- Szerencsés utat, apa! - mondja Thomas. Apa és ő félszegen kezet fog.

- Köszönöm, Thomas - mondja apa, és köhögni kezd. Ki kell várnia, hogy véget érjen a görcs, hogy újra beszélni tudjon. -Karácsonykor találkozunk.

Thomas lesüti a szemét. - Igen. Persze. Karácsonykor.

Megölelem apát. Ő egy kicsit hosszabban szorít magához, mint szokott, ki tudom tapintani a bordáit. - Köszönöm, hogy kikísértél, kicsim.

- Majd írok - mondom, és igyekszem nem sírni.

Mosolyogva enged el: - Akkor majd nagyon várom a leveleidet!

A hajó kürtje figyelmeztetően felharsan. A legények egyre

hangosabban kérik a tisztelt utasokat, hogy méltóztassanak felfáradni a fedélzetre. Apa felsétál a hajóhídon, és lassan a hajó oldalához botorkál, ahonnan a többi utas integet. Kihúzza magát, és kezét a korláton tartva maga elé mered. A nap, ez a varázslatos lámpás, olyan szögben világítja meg az arcát, hogy eltűnnek a ráncai, a sápadtsága és a szomorúsága. Nem látszanak a szeme alá örökre bevésődő fekete árkok, beesett arca megtelik. Vannak még olyan illúziók, amelyekhez ragaszkodom.

Amikor a hajó lassan elindul a vakítóan ragyogó tenger felé, olyannak látom apámat, amilyennek mindig is látni kívántam: egészségesnek, erősnek és boldognak. Fényes mosolyában ott van az új napok ígérete, bármit is hozzanak.

Mademoiselle LeFarge május utolsó péntekén tartja az esküvőjét. Egy nappal korábban, csütörtökön érkezem az iskolába, és a régi szobámba cipelem a bőröndömet. A fák olyan dús lombot bontottak, hogy már nem látom a tavat és a csónakházat. Az ablak alatt futó repkényen megvillan valami színes. Szélesre tárom az ablakszárnyat, és lenyúlok érte. A vörös kendő egy darabkája. Kartik jelzett mindig vele. Kiszabadítom a levelek közül, és a ruhám dereka alá tűröm.

A Keleti Szárnyon szorgalmasan dolgoznak az új munkások. A torony lassan alakot ölt. Már nem rom, de még nem is készült el. Valahol a kettő között. Rokonságot érzek vele. A birodalmakba vezető ajtó jelenleg zárva van, van időnk gondolkodni, számot vetni. Amikor visszatérek az egyetemről, majd összegyűlünk - a birodalmak törzsei, a barátaim, Fowlson, Nightwing, én és mindenki, aki hallatni akarja a hangját -, és elkészítünk valamiféle alkotmányt, okiratot, és kormányt alakítunk, amely majd a birodalmakat vezeti.

Nem mintha sokat számítana, hogy én melyik oldalon állok. Úgy tűnik, hogy a vörös hajam és a szeplősödésre hajlamos bőröm mellett, a birodalmakba való belépés képessége is a lényem egy része. Így aztán a májusnak ezen a csodaszép, utolsó csütörtökén, ahogy ott ülök a régi ágyamon a Spenceben, magam elé képzelem a fényajtót.

A birodalmak már nem olyan varázslatosak, mint amikor először jártam itt, de már nem is a félelem uralja őket. Olyan hely, amelyet ismerek, és amelyről még többet fogok megtudni.

A Gorgó a kertben van, és a grottóhoz vezető ezüst boltívet próbálja a helyére igazítani. Az ív ütött-kopott, de egészben van.

- Mindenható - szólít meg. - Jól jönne a segítséged.

- Persze - mondom, és rántok egyet az íven. Addig nyomjuk lefelé, amíg mélyen a földbe nem süpped. Meginog egy pillanatra, de aztán szilárdan áll a helyén.

- Philont szeretném látni - mondom.

- Annyi év bezártság után még gyenge a lábam - mondja a Gorgó, és egy fának támaszkodik. - De a lelkem erős. Gyere, elviszlek hozzá.

A folyóhoz megyünk, ott vár a hajója, amely évszázadokon keresztül a börtöne volt.

Visszahőkölök. - Nem. Nem kérhetem tőled, hogy újra eggyé válj ezzel a szörnyű hajóval.

Felhúzza az egyik szemöldökét. - Csak kormányozni fogok.

- Jól van - mondom félénken. - Induljunk!

A Gorgó megragadja a kormányrudat, mint egy igazi hajóskapitány, és az erdei népek otthona felé vezeti a hajót. Átkelünk az arany ködön, amely csillogó gyémántporként vonja be a bőrömet. A Gorgóra is hull valamennyi. Lerázza magáról. Meglátom a partot.

Nem olyan dúsan zöldellő, mint amilyen egykoron volt. A teremtmények nagy pusztítást végeztek. A kiégett fák nyurga gyufaszálakként meredeznek, a föld olyan kemény, mint a megmunkálatlan bőr. Sokan hiányoznak. De a gyerekek vidáman nevetgélnek, játszanak a parton. Az ő lelküket nem könnyű megtörni.

Néhányan megilletődve közelednek a Gorgóhoz. Kíváncsiak arra a hatalmas, zöld szörnyetegasszonyra, aki a földjükre lépett. A Gorgó villámgyorsan feléjük fordul, a kígyók ijesztően sziszegnek, és a levegőbe mardosnak. A gyerekek sikoltozva elszaladnak. Kiáltozásuk egyszerre rémült és örömteli.

- Muszáj ezt? - kérdezem.

- Mondtam már neked. Nincsenek anyai ösztöneim.

Philont nagy munkában találjuk, a kunyhóépítést felügyeli. De nem csak az erdei népek állítják a gerendákat, kalapálják a tetőket. Vannak közöttük Érinthetetlenek, és látok néhány nimfát meg alakváltót is. Bessie Timmons erős karjaival vizet cipel. Egy alakváltó kislány követi minden lépését, lenyűgözi Bessie ereje. Még a Télvidék egyik teremtménye is segít, egy tetőt kátrányoz. Az erdő tele van mindenféle lényekkel, teremtményekkel, halandók is vannak közöttük. Asha egy pohár vizet kínál a Gorgónak, aki lehajtja, és kér még.

- Papnő! - köszönt Philon, és kézfogással üdvözöl. - Eljöttél, hogy elfoglald a helyed mellettünk?

- Nem - mondom. - Búcsúzni jöttem. Elmegyek egy időre.

- Mikor fogsz visszatérni?

Megrázom a fejemet. - Nem tudom megmondani. Itt az ideje, hogy elfoglaljam a helyemet a világban - az én világomban. New Yorkba készülök.

- De része vagy a birodalmaknak is - emlékeztet Philon.

- Mint ahogyan a birodalmak is a lényem egy részét képezik. Vigyázz az itteniekre! Sok dolgot kell megvitatnunk, amikor visszatérek.

- Miből gondolod, hogy vitatkozni fogunk?

Sokat sejtető pillantást vetek Philonra. - A birodalmak helyzetét kell tisztáznunk. Nem akarom azzal áltatni magam, hogy egyszerűen fog menni.

- Sok törzs hallott arról, ami történt. Készen állnak arra, hogy csatlakozzanak hozzánk - mondja Philon.

- Jó - mondom.

Philon megmarkol egy kupac megpörkölődött levelet, és ráfúj. A levelek addig kavarognak, amíg a Holtak Fája nem bontakozik ki belőlük. Az illúzió csak egy pillanatig él. - A varázslat megint a földben van. A maga idejében százszoros erővel fog feltámadni.

Bólintok.

- Talán egy nap meglátogatunk majd a te világodban. Ott is szükség van egy kis varázslatra.

- Jó is lenne - mondom. - De viselkedni fogtok, ugye? Nem szórakoztok majd a halandókkal, igaz?

Philon száján ott ül az a jól ismert mosoly. - Képes lennél üldözőbe venni minket?

Bólintok. - Igen.

A lény felém nyújtja a kezét. - Maradjunk inkább barátok!

- Igen. Barátok.

A Gorgó a Határvidék széléig elkísér. - Az út hátralevő részét egyedül kell megtennem - mondom neki.

- Ahogy kívánod - válaszolja, és meghajol előttem. A kígyók vidám táncot lejtenek a feje körül. Nem jön utánam, de elindulni sem akar. Hagyja, hogy én távolodjam el tőle. Mire átérek a Télvidékre, nem látom, de érzem a jelenlétét.

A fa ágain apró bimbók virágoznak. Kihívó színekkel nyomakodnak elő a göcsörtös kéreg alól. A fa újra virágot hoz. Ez a föld már nem az, ami volt. Idegen, új, ismeretlen. Másféle varázslat lüktet benne, amely kétségbeesésből és gyászból, szerelemből és reményből született.

Az arcomat a Holtak Fájához simítom. A kéreg alatt erősen, ütemesen ver a szíve. Olyan szorosan ölelem a törzset, amennyire csak bírom. Lecsorgó könnyeim ezüstösre festik a kérget.

A kis Wendy lép elő óvatosan. Túlélte. Sápadt és csontsovány, a fogai hegyesebbek. - Gyönyörű - mondja, és az ujjaival csodálja a fa fenségét.

Ellépek a fától, és letörlöm a könnyeimet. - Igen, az.

- Néha, amikor a szél megfújja a leveleket, olyan, mintha a maga nevét suttogná. Olyan, mintha sóhajtana - mondja. - Még soha életemben nem hallottam ilyen gyönyörű hangot.

Egy gyönge szellő rázza meg az ágakat, és tényleg, én is hallom a halk, mély duruzsolást - Gem-ma... Gem-ma... -, és aztán a levelek felém nyújtóznak, és megsimogatják hideg arcomat.

- Wendy, tartok tőle, hogy nem segíthetek neked átkelni, mert ettél a bogyóból. A birodalmakban kell maradnod - mondom a kislánynak.

- Igenis, kisasszony - mondja, de nem tűnik szomorúnak. -Bessie és én maradunk, jó lesz nekünk itten is. Mutathatok valamit?

- kérdezi Wendy.

Megfogja a kezemet, és abba a völgybe vezet, ahol nem régen még csatáztunk. A jéggé fagyott hógöröngyök között ismeretlen növények nőnek. A gyökereik mélyen a jég alá ássák magukat, és mit sem törődve a zord körülményekkel, egyre nőnek.

- Mondja el, hogy mit lát! - kéri.

- Fiatal hajtások dugják ki a fejüket. Mint kora tavasszal -mondom. - Te ültetted őket?

Megrázza a fejét. - Csak ezt az egyet - mondja, és rámutat egy magasra szökő, vastag, lapos, vörös levelű növényre. - A földbe dugtam a kezemet, oszt olyan volt, mintha érezném a varázslatot. Rám várt. Rágondoltam, oszt nőni kezdett. Oszt meg is maradt, a többi meg gyütt utána. Jó kezdet, nem?

- Igen - mondom. A völgy messzire nyúlik, mindenhol jég és színek. A sebzett föld megküzd az újjászületésért. Nagyon jó kezdet.

Egy férfi közelít hozzám szerényen, kalapja a kezében. Félelméről reszkető végtagjai és kutató pillantása árulkodik. - Elnézését kérem, kisasszony, de azt mondták, hogy maga tud nekem segíteni abban, hogy átkelhessek a következő világba.

- Ki mondta ezt?

Kikerekedik a szeme. - Egy félelmetes szörnyeteg, akinek kígyók vannak a fején.

- Nem kell tőle félni - mondom, és megfogom a férfi kezét. A folyóhoz vezetem. - Olyan szelíd, mint egy kiscica. Még a kezét is megnyalná, ha hagyná.

- Nekem nem tűnik ártalmatlannak - suttogja, és megrázkódik.

- Hát, igen, uram, a dolgok nem mindig olyanok, amilyennek tűnnek, tanulnunk kell a helyes ítélkezést.

Egyre többen jönnek olyanok, akiknek a segítségemre van szükségük: egy férfi arra kér, hogy mondjam meg a feleségének, hogy szerette, mert az életben nem volt alkalma ezt megmondani, egy másik a nővérével szeretne kibékülni, mert a halálos ágyán is a sérelmeit dédelgette. Egy tizennyolc évesnek tűnő fiatal lány pedig nagyon meg van ijedve - képtelen megszabadulni a múltjától.

Szorosan a karomba kapaszkodik. - Igaz, amit mondanak? Hogy nem muszáj átkelnem? Hogy létezik olyan hely, ahol tovább élhetek?

- Tágra nyílt szemében a rettegés táplálja a kétségbeesett reményt.

- Igaz - felelem. - De ennek ára van. Mindennek ára van.

- Mi lesz belőlem, ha átkelek a folyón?

- Nem tudom. Senki sem tudja.

- Kérem, segítsen! Melyik utat válasszam?

- Én nem választhatok helyetted. Neked kell meghoznod a döntést.

Sírni kezd. - Olyan nehéz...

- Igen, az - mondom, és megfogom a kezét, ennél több varázslat nem telik tőlem.

A végén az átkelést választja, de csak ha a Gorgó kormányozta hajó fedélzetén elkísérem. Még soha sem csináltam ilyet, a torkomban dobog a szívem. Tudni akarom, mi van azután, amit már ismerek. Minél közelebb érünk a túlparthoz, annál nagyobb a fényesség. Végül el kell fordítanom a fejemet. Csak a lány megkönnyebbült sóhaját hallom. Érzem, hogy a bárka is könnyebb lesz, tudom, hogy elment.

Nehéz a szívem, amikor visszafordulunk. A folyó csendes hangja azoknak a nevét suttogja a fülembe, akiket elvesztettünk: Amar,

Carolina, Elena anya, Miss Moore, Miss McCleethy és az énem egy része, amelyet már sohasem fogok visszakapni.

Kartik. Visszapislogom a kitörő könnyeket. - Miért kell mindennek véget érnie? - kérdezem halkan.

- Mindenható, a napok könyvében minden egyes napunk meg van számlálva - mormolja a Gorgó, miközben a kert újra feltűnik. -Emiatt szép és értékes valamennyi.

Amikor visszatérünk a kertbe, szellő fúj az olajfaligetben. Mirhaillatot érzek. Elena anya közelít, a medálja megcsillan hófehér blúzán.

- Látni fogom az én Carolinámat - mondja.

- A folyó másik oldalán várja - felelem neki.

Elena anya rám mosolyog. - Jól cselekedtél. - Megsimogatja az arcomat, és mond valamit cigányul, amit nem értek.

- Áldást kaptam?

- Csak egy szólást: Várja a világ a látókat.

A bárka elúszik, viszi Elena anyát a folyó túloldalára. A cigányasszony valami altatódalt énekel. Egyre vakítóbb a fény, a végén Elena anya teste teljesen belevész. Elment.

Várja a világ a látókat. Több ez, mint egy egyszerű szólás. Igen, több.

Talán maga a remény.

HETVENNEGYEDIK FEJEZET

Kivárom az időt, hogy négyszemközt beszélhessek Mrs. Nightwinggel. Öt perccel három óra után kinyílik a szobája ajtaja, beléphetek a szentélybe. Eszembe jut az első nap, amikor a Spencebe érkeztem. Fekete ruhát viseltem, lesújtott a gyász, és egyetlen barátom sem volt a világban. Mennyi minden történt azóta...

Mrs. Nightwing összefonja az ujjait az asztalon, és a szemüvegkerete fölött pillant rám. - Beszélni kívánt velem, Miss Doyle? A jó, öreg Nightwing. Örök, mint Anglia.

- Igen - kezdem.

- Remélem, hogy nem akarja sokáig az időmet rabolni. Két tanárnő helyére kell találnom kollégákat, most, hogy Mademoiselle LeFarge férjhez megy, és hogy Miss McCleethy... most, hogy Sahira... - Elcsuklik a hangja, nagyokat pislog. A szeme véres.

- Nagyon sajnálom - mondom.

Egy egészen rövid pillanatra lehunyja a szemét, az ajka alig észrevehetően megremeg. Majd, mint egy esővel fenyegető fekete felhő, a pillanat elszáll. - Mit akart mondani, Miss Doyle?

- Nagyon hálás lennék, ha a segítségemre lenne a birodalmak ügyében - mondom, és kihúzom magam.

Nightwing arca most már jól láthatóan elvörösödik. - Fogalmam sincs, miben tudnék én a segítségére lenni.

- Óvni kellene az ajtót, és jó lenne, ha néha bepillantana, mi folyik odaát. Főleg, hogy én nem leszek itt...

Bólint. - Rendben van.

Megköszörülöm a torkomat. - És van itt még valami, amit szintén megtehetne. A Spenceről van szó. És a lányokról. - Felvonja az egyik szemöldökét. Úgy érzem, mintha egy ostorral végigvágott volna rajtam. - Itt lenne az ideje, hogy igazi nevelést kapjanak. Megtaníthatná nekik, hogy önállóan gondolkozzanak.

Mrs. Nightwingnek csak a szeme mozog. Gyanakodva összeszűkül. - Csak tréfál, igaz?

- Ellenkezőleg. Még sohasem voltam ennyire komoly.

- Az édesanyák el lesznek ragadtatva az ötletétől - motyogja. -Valószínűleg várólistát kell majd bevezetnünk a túljelentkezés miatt.

Ököllel az asztalra csapok. Mrs. Nightwing csészéje és Mrs. Nightwing összerezzen. Ebben a sorrendben. - Miért ne rendelkezhetnénk ugyanolyan jogokkal, mint a férfiak? Miért kell minden cselekedetünket kiszámítani? Miért kell lenyesegetnünk egymás szárnyait csípős megjegyzésekkel, miért kell visszafognunk magunkat félelemből, szégyenből és vágyakozásból font kötőfékkel? Ha magunkat nem találjuk értékesnek, méltónak, hogyan kérhetnénk többet az élettől?

Láttam, mire képes egy csapatnyi lány, Mrs. Nightwing. Egy hadsereggel is szembeszállnak, ha kell, tehát ne is mondja nekem, hogy képtelenség, amit beszélek! Egy új évszázad hajnala virrad ránk. Bizonyára eltekinthetünk néhány hímzésmintától több könyv vagy jó ötlet érdekében.

Mrs. Nightwing mozdulatlan, mint egy szobor, attól tartok, megállt a szíve a kitörésem miatt. Parancsoló hangja most alig hangosabb a nyöszörgésnél. - Minden lány Miss Penningtonhoz fog menni!

Felsóhajtok. - Nem, nem igaz. Oda csak az ostoba libák mennek.

- Ez nem volt szép öntől, Miss Doyle - mondja Mrs. Nightwing. A teáscsészéjét pontosan a kistányér közepére teszi. - És önnel mi lesz? Feladja a báli szezont egy amerikai egyetem kedvéért. Tényleg készen áll arra, hogy hátat fordítson az előjogainak, a hatalmának?

A merev ruhás, kényszeredett mosolyú hölgyekre gondolok, akik az éhségüket gyenge teával csillapítják, mert annyira igyekeznek, hogy szűkös világukban kényelmesen elférjenek. Reszketnek attól a gondolattól, hogy a szemellenzőjük esetleg félrecsúszik, és bepillantást nyernek abba, amiben nem lesz részük.

- Az előjog nem mindig egyenlő a hatalommal, igaz? - kérdezem.

Mrs. Nightwing lassan bólogat. - Minden segítséget megkap

tőlem a birodalmakban. Bízhat bennem. Ami a másik ügyet illeti, azon még gondolkodnom kell, ráadásul többet, mint amennyire most képes vagyok. Még mindig a nap uralkodik az égen, és az iskola tele van lányokkal, akik mind az én utasításaimra várnak, és akik mind a gondjaimra lettek bízva. Nekem kötelességeim vannak. Szeretne még valamiről beszélni, vagy mára befejeztük?

- Befejeztük. Nagyon szépen köszönöm, Mrs. Nightwing.

- Lillian - mondja olyan halkan, hogy szinte meg sem hallom.

- Köszönöm... Lillian - mondom, és kóstolgatom a nevét a számban, mint egy egzotikus curryt.

- Szívesen, Gemma. - Az igazgatónő néhány papírt rendezget az asztalán, majd egy ezüstszelence alá teszi őket. Aztán megint előhúzza, és újra lapozgatni kezdi őket. - Még mindig itt van?

- Elnézést - mondom, és gyorsan felállok. Úgy igyekezem az ajtó felé, hogy majdnem feldöntöm a széket.

- Mit is mondott Miss Pennington intézetéről? - kérdezi.

- Hogy oda csak az ostoba libák mennek.

Bólint. - Igen, ezt a kifejezést használta. Nos, viszontlátásra.

- Viszontlátásra.

Fel sem néz, nemhogy kikísérne. Néhány lépésnyire távolodom csak az ajtajától, amikor meghallom, hogy a szavaimat ismétli: -Csak ostoba libák mennek a Pennybe! - Ezt valami furcsa hang követi, amely mélyről indul, majd elképesztő magasságba csap. Nevetés. Dehogyis nevetés - vihogás! Vihogás, amely tele van életkedvvel és jóindulatú gonoszkodással, és ami annak a bizonyítéka, hogy az ember lánya sohasem veszíti el kislányos énjét, bármilyen nővé érett is időközben!

Az elkövetkező nap reményteljes hajnala rózsaszínen köszönt ránk, majd csodaszép késő tavaszi nappá édesedik. A Spence mögött hullámzó zöld mezők szinte életre keltek, jácintok és rikító sárga virágok pettyezik. A levegőben orgona- és rózsaillat száll. Mennyei. Az orromat csavarja, és elszédülök tőle. A kék horizonton lusta felhők vonulnak. Szerintem még sohasem láttam ilyen szépet, még a birodalmakban sem. Mademoiselle LeFarge-nak gyönyörű menyegzője lesz.

Még fél óra van az esküvőig, Felicity és én a parkban töltjük, utoljára vagyunk ketten együtt, vadvirágokat szedünk. Felicity arról a nadrágkosztümről mesél, amit majd Párizsban fog varratni magának.

- Gondolj csak bele, Gemma, soha többé nem fogok se alsószoknyát, se fűzőt viselni! Ez ám a szabadság! - mondja, és egy margarétával vezényel.

Kiszabadítok egy rózsát dús levelű fészkéből, és gyengéden a táskámba teszem. - Rólad fog beszélni az egész város, erre megesküdnék.

Vállat von. - Hadd beszéljenek! Az én életem, nem az övék. Megkaptam az örökségemet. És talán idővel divatba hozom a nadrágot a hölgyek körében is.

Én nem vagyok még elég merész ahhoz, hogy lemondjak a szoknyáról, de valamiért biztos vagyok benne, hogy Felicity a nadrágot is nagy önbizalommal fogja hordani. Felicity csintalan vigyorral belenyúl a zsákjába, és egy maréknyi virágot szór rám. Engem sem kell félteni, visszakapja. Megtorolja - kitör a háború.

- Na, viselkedsz? - kérdezem nevetve, szívből jövő nevetéssel.

- Csak ha te is! - vihogja Felicity, és egy újabb marékkal szór rám.

- Tűzszünet! - visítom.

- Tűzszünet.

Virágszirmok borítanak mindkettőnket, a zsákunk viszont üres. Mentjük, ami menthető. A virágszirmok összeborzolódtak, de az illatuk isteni. Felveszek egy eltaposott rózsabimbót a földről, és az ajkam elé teszem. - Élj! - suttogom neki. Fenséges, rózsaszínű csoda bomlik ki a tenyeremben.

Felicity vigyorog. - Tudod, hogy nem tart örökké, Gemma. A virágok meghalnak. Ez a világ rendje.

Bólintok. - De még nincs itt az ideje.

A domboldalon felzúgnak a kápolna harangjai, hív a kötelesség. Felicity gyorsan lesepri a port a szoknyájáról.

- Utálom az esküvőket - morogja.

- Jaj, örülj már egy kicsit! Hogy festek?

Felicity szinte rám sem néz. - Mint Mrs. Nightwing. Így jár, aki vele barátkozik.

- Lenyűgöző - sóhajtom.

Felicity lesöpör egy virágszirmot a hajamról. Félrehajtott fejjel méreget. A szája széle kissé mosolyra húzódik. - Pont úgy nézel ki, mint Gemma Doyle.

Úgy döntök, hogy dicséretnek szánta. - Köszönöm.

- Hölgyem? - mondja, és felajánlja a karját.

Belekarolok. Jólesik. Megnyugtató. - Indulhatunk!

Kedves, szerény esküvő. Mademoiselle LeFarge zafírkék krepp kosztümben tündököl. Arra számítottunk, hogy királynőhöz méltó ruhát varrat majd magának - csupa csipke, csupa szalag csodát, olyan hosszú uszállyal, mint a Temze -, de Mademoiselle LeFarge ragaszkodott hozzá, hogy egy hölgy az ő korában már ne feltűnősködjön. Végül is igaza lett. A kosztüm tökéletesen áll rajta, a felügyelő olyan rajongással szemléli, mintha nem létezne más nő rajta kívül a világon. Elmondják az esküjüket, Waite tiszteletes pedig felszólít bennünket, hogy álljunk fel. - Hölgyeim és uraim! Üdvözöljék Mr. és Mrs. Stanton Hornsby Kentet!

- Én nem értem, miért mondott le a nevéről - morog Felicity, de az orgona hamis nyikorgása elhallgattatja.

Kikísérjük a boldog párt a kápolnából. Egy hintóba ülnek, amelyet Mrs. Nightwing bocsátott a rendelkezésükre. Brigid a zsebkendőjébe trombitál. - Mindig sírok az esküvőkön - mondja szipogva. - Hát nem megható vót? - Egyet kell értenünk vele, tényleg az volt.

A felügyelő és újdonsült felesége nem ússza meg olyan könnyen.

- Sok szerencsét! - kiáltjuk nevetve, és a levegőbe szórjuk a narancsvirágokat. Édes illatú virágokban fürödhetnek. A hintó elindul a földúton, mi pedig szaladunk utána, és rendületlenül szórjuk a virágszirmokat a szélbe. Lágyan repkednek a nyár ígéretét hozó fuvallatban.

A nap jótékonyan melegíti a hátamat. A hintó kerekei által felvert por még ott száll az út felett, miközben néhány kisebb lány még mindig szalad utána. A kezem narancsvirág illatú. Arra emlékeztet, hogy már nem két világ között élek. Határozottan itt vagyok a jelenben, itt állok ezen a földúton, amely a virágoskertek között kanyarogva átvezet az erdőn, felfut a dombra, és olyan utakkal találkozik, amelyek odavisznek, ahová mennem kell.

Ebben a szent pillanatban nem is szeretnék máshol lenni.

HETVENÖTÖDIK FEJEZET

Nem könnyű az út Amerikába.

Viharos a szél. A hajót - és a gyomromat - olyan hullámok dobálják, amelyeket a varázslattal sem tudok uralni. Arra emlékeztetnek, hogy az erőmnek is van határa, és hogy vannak olyan körülmények, amelyeket annyi alázattal kell elviselni, amennyi csak telik tőlünk, még akkor is, ha az több napos kínszenvedést jelent, miközben úgy kapaszkodunk az ajtófélfába, mint egy mentőövbe. De a tenger mindig lenyugszik. Végre megehetek egy tányérnyi csodás húslevest, ilyen finomat talán még nem is ettem. Végül a sirályok is megjelennek, lustán köröznek a hajó felett, jelezvén, hogy közel a szárazföld. Mint mindenki más, én is azonnal a fedélzetre sietek, hogy először pillanthassam meg a jövőmet.

Istenem, New York! A leghihetetlenebb város! Szélesen elnyúlik a parton, és lüktet az energiától - már innen megérzem. Még az épületek is olyanok, mintha elevenek lennének. Nem olyan esztétikusak és rendezettek, mint Mayfairben, itt ember, tégla és habarcs küzd egymással egyfajta fura, dicső szinkópa ritmusban egyesülve - belehalok, annyira közéjük akarok tartozni.

Az apák kötényes kislányaikat és matrózruhás fiaikat emelik a vállukra, hogy azok jobban lássanak. Egy kislány, aki szinte eltűnik a hajszalagja árnyékában, izgatottan maga elé mutat: - Papa! Nézd!

A város füstös, párás kikötőjében ott áll a legnagyszerűbb látvány, amit valaha láttam: a hatalmas, rézzel borított hölgy, egyik kezében a magasra emelt fáklyával, másikban a könyvvel. Nem egy államférfi, vagy isten, vagy háborús hős szobra siet köszöntésünkre az új világban. Egy hétköznapi asszony világítja meg az utat - egy hölgy, aki szabadságot kínál nekünk, hogy bátran kövessük az álmainkat, ha már belevágtunk a nagy útba.

Amikor álmodom, róla álmodom.

Mert vannak éjszakák, amikor eljön hozzám, egy távoli partról integet, mintha arra várna, hogy elinduljak hozzá. Egy szót sem szól, de a mosolyában minden benne van. Hogy vagy? Hiányoztál. Igen, minden rendben. Ne aggódj!

Ahol áll, minden fa kivirágzik, a virágok pedig a legelképzelhetetlenebb színekben pompáznak. A talaj még mindig kiégett, göröngyös. Vannak olyan kemény, kopasz foltok, ahol talán soha többé nem tud semmi kifakadni. Nem lehet tudni. De máshol meg apró zöld hajtások dugják ki fejecskéjüket. Zsíros, fekete föld borítja a felszínt. A világ meggyógyítja önmagát.

Kartik felvesz egy botot, és a puha, új földbe szúrja. Csinál valamit, de egyelőre nem látom, mi az. A felhők úszni kezdenek. A nap sugarai kikandikálnak mögülük, és most már tudom, mit rajzolt. Egy jelet: két összefonódó kezet, egy tökéletesen meghúzott körben. Szerelem. Felkel a nap. Minden éles fényben fürdik.

Kartik képe halványodni kezd.

Ne! kiáltom. Gyere vissza!

Itt vagyok, mondja.

De nem látom. Túl nagy a fény.

A fényt nem lehet megszelídíteni, Gemma. Itt vagyok. Bízz bennem!

A dagály tisztára mossa a folyópartot, mire visszahúzódik, már nincs ott semmi. De én láttam. Tudom, hogy ott van. És amikor felébredek, hófehér fényben fürdik a szobám. Olyan ragyogó a fény, hogy vakítja a szemem. De nem merem lehunyni. Nem is akarom. Ehelyett feloldódom a hajnalban, hagyom, hogy a könnyeim oda hulljanak, ahová nekik tetszik, mert reggel van: reggel van, és annyi mindent nem láttam még.

OLVASÓKALAUZ

- A könyv W. B. Yeats „Harcok rózsája” című versével kezdődik -Gemma is ezt a verset választja a jelmezbálra. Mit ért Yeats „az édes távoli harang” kifejezés alatt? Miért adta ezt a címet művének a szerző? A fejezetek nyitó idézetei hogyan köthetők a szöveghez?

- Gemma testvére, Tom, együgyűen csak arra törekszik, hogy az Athenaeum Klub soraiba léphessen, és gyakran leereszkedően kezeli Gemmát. Viselkedését mennyire befolyásolja az a társadalmi környezet, amelyben él? Emlékezzünk csak a szavaira a 680. oldalon! Szabad-e élesen bírálni a magatartását?

- Amikor Gemma meglátogatja Kirkét a kútnál, Kirké a következőket mondja neki: „Visszatér majd hozzám... amikor senki másban sem bízhat meg, kénytelen lesz.” Miért bízik meg Gemma annyira Kirkében, hogy visszatér hozzá? Mit árul el Gemmáról ez a bizalom?

- A 63. oldalon Gemma a következő megállapítást teszi: „Az emberek szívesen találnak ki történeteket, amelyekben meggyőződéssel hisznek, hogy ne kelljen tudomást venniük az igazságról, amit képtelenek elfogadni.” Kik azok a szereplők a trilógiában, akik minden részben így viselkednek, és hogyan kísértik őket ezek a képzelgések?

- Gemma nehezen találja az egyensúlyt a birodalmak szabadsága és a londoni társaság korlátozó elvárásai között. Ha sohasem tapasztalta volna meg a birodalmakat, sőt, ha még csak nem is hallott volna róluk, akkor sikerült volna neki betartania a „játékszabályokat?” Boldog lehetett volna a bálok és teadélutánok világában? Vagy akkor is többre vágyna? És mi lett volna Ann-nel? És Felicityvel?

- A 238. oldalon fedezi fel Gemma, hogyan mentette meg Pippa a gyári munkáslányokat a Télvidéktől, és megjegyzi: „A régi Pip sohasem látott messzebbre az orránál, ezért sohasem látta, ki szorul segítségre, tehát a változás szembetűnő.” Hogyan változtatták meg a birodalmak Pippát? Adnak-e magyarázatot a történtek arra, amivé Pippa lett a könyv végén?

- A szerző a XIX. századi London több eseményét is beleszövi a történetbe: a munkakörülmények miatti sztrájkokat, a szüfrazsett mozgalmat, de még a divatot is. Milyen hatása van ezeknek a XXI. században?

- Amikor Felicity felfedi igazi érzéseit Pippa iránt, degeneráltnak nevezi magát. Volt-e esélye Felicitynek boldog életre a vaskalaposságáról híres viktoriánus Angliában?

- A regény végén Gemma választ: nem nyeli le a bogyókat, hanem visszatér Kartikhoz és a fához. Ez lett volna az egyetlen lehetőség kettejük számára? Kartik kezdetben távol tartja magát Gemmától, mert fél attól, amit az álmaiban látott. Emlékezteti is Gemmát, hogy ő hisz az álmokban, és a végén láthatjuk, hogyan válnak azok valóra. Másképpen alakult volna a sorsuk, ha sikerült volna neki elmaradnia Gemma mellől? Hiszel a sorsban? Ha igen, miért? Ha nem, miért?

A SAJÁT SZAVAIVAL.

BESZÉLGETÉS LIBBA BRAY-JEL

- Azt mondta, hogy utolsó Gemma-regény. Tényleg?

- Azt akarja mondani, hogy nem bízik bennem? Tettem már olyasmit, ami miatt nem bízhat bennem? Leszámítva persze azt az apróságot, hogy a kéziratot nyolc hónapos késéssel szállítottam le. Na?

Ismernie kellene már annyira, hogy tudja, sohasem bízhat meg abban, amit mondok. Kivéve azt, amikor azt állítottam, hogy Clive Owen szerelmes belém. Mert az. A képzeletemben. Ahol magas vagyok, és olyan ügyesen harcolok, mint egy ninja. Minden olyan klassz a képzeletemben. Annyira klassz! Egészen addig, míg azok a sunyi agysejtek meg nem jelennek. (Megborzong) Azokkal vigyázni kell.

Hogy ez lenne-e az utolsó Gemma Doyle-regény? Mit tudom én. Eléggé nyitva hagytam a végét. Akár írhatnék egy negyediket is... vagy megközelíthetném az egészet egy teljesen új szemszögből. Miért ne? Muhaha!

- Milyen volt középiskolás korában? Az angol irodalom és történelem voltak a kedvenc tantárgyai?

- Alacsony voltam. Vörös hajú. Szeplős. Úgy 15-18 év között.

Ja, hogy általában véve milyen voltam? Na jó, akkor erre is válaszolok.

Igen, történelem, angol, dráma, művészetek... ezekben a tantárgyakban leltem örömet, és ezeken az órákon igyekeztem is. Matek? Nem annyira... ma sem tudok többet, mint egy harmadikos. Ha meghallom az algebra szót, pánikrohamot kapok, és kiabálok, hogy „Rókabébik!”, hátha odanéz, aki emlegette, és akkor én elszelelhetek.

Szerettem sokat beszélni az órákon. Nagyon sokat. Akkor is, ha fogalmam sem volt, hogy mit beszélek. Például szerettem légből kapott történetekkel előállni, amelyeknek semmi közük sem volt a tárgyhoz. Néha meg teljesen evidens dolgok miatt szálltam vitába, például, amikor nem értettem, hogy miért kell egy dolgozatban arra a kérdésre válaszolni, hogy milyen színű volt Tess szeme az „Egy tiszta nő”-ben. Ezt, mondjuk, ma sem értem. Emlékszem, nem is válaszoltam erre a kérdésre, annyira ostobának tartottam. Gondolhatja, mennyire népszerű lehettem az iskolában: „Hurrá, idén Libba a mi osztályunkba fog járni! Szuper! Mi? Nem, semmi gond... délre mindig leiszom magam.”

Az az érdekes, hogy több tanárom is poszttraumás stresszben szenvedett.

Jó, csak vicceltem. Remek tanáraim voltak, nagyszerű egyéniségek, akik alkalmanként sóhajtozva ingatták a fejüket, ha rám néztek. Ma is sóhajtoznak. De nem vagyok börtönben, ami szerintem megkönnyebbülés számukra.

- Ez a leghosszabb könyv, amit valaha írt. Nem akarta két részre bontani?

- Gondoltam rá, hogy a fejemen töröm ketté.

De tényleg? Hosszú lenne ez a nyolcszázvalahány oldal? Hát ez nevetséges, nem lehetnek ilyen gyengék! Ha. Haha. Ha. Köh-köh. Jaj! Fel akartam emelni a könyvet, és meghúztam a hátamat.

A szerkesztési időszak alatt arra gondoltam, hogy tudjátok, mi lenne a jó? Az lenne a legjobb, HA VISSZAMEHETNÉK AZ IDŐBEN, négy részesre tervezném a sorozatot, nem háromra. Meg az is jó lett volna, ha egyáltalán megterveztem volna valamit, és akkor tudtam volna, merrefelé haladok. De nem tettem meg. Emiatt olyan nehéz volt az írás, mint egy időutazás. Ha még egyszer nekilátnék, négy könyvet írnék. De akkor nyilván egy gumiszobában kötnék ki.

- Ha utazhatna az időben, hová szeretne visszamenni?

- Abba az időszakba, amikor elkezdtem az írást, és akkor rávehetném magam, hogy négy könyv legyen, és vázlatot is írnék!

Rengeteg olyan hely és korszak van, amit szeretnék látni -lehetőleg kívülállóként, egy zsák étellel, antibiotikummal és tisztasági csomaggal, meg azzal a képességgel, hogy több nyelven is el tudom mondani, hogy „Kérem szépen, ne csonkítsanak meg, és ne akarjanak megölni!” Szerintem a középkor lenyűgöző lehetne, ha páholyból figyelhetném, és nem valami trágyahordó parasztként tengetném a napjaimat, amíg vagy éhen nem halok, vagy pestisben ki nem szenvedek. Szeretnék detektív lenni a Scotland Yardon, és megoldani Hasfelmetsző Jack esetét, mert az a mai napig foglalkoztat. Ugyanez áll Artúr királyra. Szeretnék tinédzser lenni a húszas években, vagy visszamenni a kereszténység kezdetére, hogy mindenki számára világossá tegyem, hogy mi történt valójában. („A szandál!” „Nem, a tök!” Mindenki nézze meg a Brian életét a Monty Pythontól!) Szeretnék találkozni Krisztussal, Buddhával és Mohameddel is, meg azokkal a palikkal, akik azokat a legendákat inspirálták, és azt mondani nekik, hogy „Srácok! Jó lenne, ha végre megegyeznétek valamiben, mert az emberek hihetetlen dolgokat követnek el a nevetekben. Ja, veled nincs gond, Buddha. Távozhatsz. Hacsak be nem számítom azokat az előadásokat a kultúrházban. De most komolyan, már kétezer éve áll a bál. Elég!”

Érdekes, hogy egy csomó hely, ahová el szeretnék jutni, életre kelt számomra az irodalomban. Sir Arthur Conan Doyle. E Scott Fitzgerald. Malory. Chaucer. Sir Walter Scott. Szerintem ez az olvasás tök jó dolog.

Ami az időutazást illeti, be kell érnem az olvasással és a Dr. Whoval.

- A könyvében a lányok sokat küzdenek azzal, hogy mások döntik el a sorsukat. Felicity többször is kifejti, hogy igenis megválaszthatják a sorsukat, míg Ann szerint mindig mások kezében van a gyeplő. Hogyan sikerült megőriznie az egyensúlyt a különböző dolgokban hívő lányok között úgy, hogy senki sem esett ki a szerepéből?

- Szerintem ez elég gördülékenyen sikerült. Amikor az egyik elveszettnek érzi magát, mindig akad valaki, aki felemeli a zászlót, és kiadja a parancsot, hogy „Előre!” Tapasztalatom szerint ez gyakran megtörténik barátok között. Egyre-másra kihívást jelentünk egymás számára, rákényszeritjük a másikat arra, hogy más nézőpontból is lássa a világot, néha pedig fékként működünk. Mindig igyekeztem minden szereplő pszichológiai képletét szem előtt tartani. Annt világéletében elnyomták. Nem tapasztalhatta meg, milyen érzés a saját sorsa felett dönteni. Így aztán, amikor fél valamitől, mindig visszabújik a csigaházába, mint egy gyerek. Amikor viszont Felicity érzi fenyegetve magát, a másik véglet felé megy: kirántja a kardját, és nem érdekli, kinek a feje hullik porba. Pippa vakon követ másokat... aztán fanatikus lesz belőle. Gemma rengeteget tipródik. Ő hamleti figura: „Lenni vagy nem lenni...”

(Nem, nem akarom magamat a híres bárdhoz hasonlítani, csak kölcsönvettem tőle a világirodalom legjobban megírt tinédzser alakját. Kösz, Will. Anyám, tényleg szeretném tudni, hogy ez az ember hogyan látott munkához. Lehet, hogy általában hullarészeg volt, nyakig az adósságban. Erre nincsen bizonyítékom. Hű, rosszindulatú pletykákat terjesztek William Shakespeareről, aki halott, tehát meg sem tudja magát védeni. Csináltatok is egy pólót: SHAKESPEARE MÉG MINDIG HALOTT. Miért vannak ilyen fura gondolataim? Most érti, miért olyan nehéz mesterség számomra a regényírás? Lehet „egyenes gondolatmenet készleteket” kapni az amazon. com-on?)

- Sok rajongója arra várt, hogy Gemma és Kartik végre egy pár lesz. Amikor a regény végét tervelte, látott lehetőséget esetleg arra is, hogy ezek ketten végre egymáséi legyenek? Milyen érzések közepette írta meg a könyv végét?

- Ez volt a könyv, de egyúttal az egész sorozat legnehezebb része, mert nagyon megkedveltem Kartikot, és többféle sorsot is elképzeltem a számára. Próbáltam megoldani, hogyan lehetnének egymáséi. Arra is gondoltam, hogy Kartikot felültetem az Indiába induló hajóra, míg Gemma New York felé hajózik, találják meg önmagukat, aztán később újra találkozhatnak. Az is megfordult a fejemben, hogy együtt kormányozhatnák a birodalmakat. Egyikük az új Rendet, a női erőt, másikuk a Raksanát, a férfiakat képviselhetné. Ráadásul Kartik az egyetlen nem fehér bőrű szereplő, komoly kételyek közepette írtam meg a végső sorsát. Vitatkoztam is eleget magammal:

Én1: De ő az a szereplő, aki hisz a sorsban. Mindig megvolt benne az öngyilkosságra való hajlam. Feláldozni magát a világ megmentéséért...

Én2: De mit olvasnak ki ebből? Hogy a csóró indiai meghal, a fehér lány meg tovább él? Ez ellentmond mindannak, amiről írni akartál.

Én1: Jó, akkor mi legyen? A pasas maradjon életben, a szupercsaj meg haljon meg, hogy mindenki más élhessen? És abból ugyan mit olvasnak ki majd? Nem tanultál eleget a Thelma és Louise végéből?

Én2: Jó, rendben. De pajtikám... ne már, olyan szexi pasi!

Én1: (sóhaj) Tudom. Nekem sem esik jól a szexi pasit kinyírni.

Elképzelni sem tudják, mennyit gondolkodtam ezen, mennyit őrlődtem. De a könyveknek megvan az a szokásuk, hogy elvisznek bizonyos irányba, és végül ez tűnt a helyes befejezésnek, még akkor is, ha megküzdöttem vele. A könyv vége felé háború dúl, megy a harc a hatalomért, és ezeknek a dolgoknak nagy ára van. A háború nem csak úgy megtörténik. Fájdalmas és borzasztó. Ráadásul mind a három könyvben megy a vita a sorsról és a szabad akaratról, és Kartik az előbbiben, Gemma az utóbbiban hisz. Úgy éreztem, a vitát így lehet lezárni.

De higgyék el, többször is szerettem volna visszakozni! Gondolom, ez nyilvánvaló a nyitott befejezésből. Kartik vajon tényleg örökre a fa foglya marad? A varázsvilágban minden megtörténhet. Változtathat-e a dolgok menetén Gemma? Képes rá?

Ha igen, mi lesz az ára? Ezek jó kérdések. Így kezdődik minden regény: kérdésekkel. © De egyelőre az olvasókra bízom, hogyan folytatnák a történetet.

- Kirké olyan szereplő, aki szeret meglepetést okozni az olvasóknak. Nagy utat jár be, a szimpatikus tanárnőből, Miss Moore alakjából bebörtönzött hazudozó, majd Gemma örököse lesz. Hogyan közelítette meg az ő karakterét? Mit akart általa Gemmának tanítani?

- A végére Kirké lett az egyik kedvenc szereplőm, mert annyira kiszámíthatatlan. Már a kezdetekkor tudtam, hogy Miss Moore Kirké, de annyira megszerettem, hogy szerettem volna megváltást találni a számára. Már az első könyvben beszél a fény és árnyék viszonyáról, és az egyszer biztos, sok árnyalatot mutatott magából, amit én nagyon érdekesnek találtam. Mert senki sem egysíkú. Sok különböző érzésből, gondolatból, vágyból, félelemből állunk. Gyakorlatilag képregényhőst akartam faragni Kirkéből: bonyolult, meglepő, egyszerre jó és rossz, saját történettel rendelkező szereplő lett belőle. Ez volt a célom, amikor megteremtettem az alakját.

Hogy mit akartam vele megtanítani Gemmának? Azt hiszem, az volt a cél, hogy Gemma meglássa: muszáj megértenünk saját magunkat, különben abban a csapdában fogunk vergődni életünk végéig, amelyet magunk ástunk meg. Az igazság felszabadít, és ez nem csak üres frázis. Szeretek úgy gondolni Kirkére, mint a világ legrendhagyóbb pszichoanalitikusára: „Vagy meggyógyít, vagy megöl. Ki tudja? Százötven dollárnyi varázslatot kérek a tanácsaimért, a csekket az enfogokuralkodniabirodalmakban.com címre állítsák ki. Kösz.”

- Egy trilógia befejező részét megírni kétségkívül súlyos feladat. Hogyan fogott hozzá a harmadik könyvhöz annak biztos tudatában, hogy búcsút kell mondania a szereplőknek és a történetnek?

- Vettem Kleenex és Starbucks részvényeket.

Én kis naiv, azt hittem, hogy a harmadik könyv lesz a legegyszerűbb, mert már ismerem a szereplőket. Tévedtem. Nagyobbat nem is tévedhettem volna. Soha nem volt még ilyen nehéz dolgom. Kiderült, hogy nagyon, de nagyon nehéz búcsút mondani azoknak a karaktereknek, akikkel az utóbbi hat évet töltöttem. Ráadásul eddig még mindig sikerült meglepniük engem. A cselekmény is okozott meglepetéseket. De a legnagyobb meglepetést az érzelmi dolgok okozták. Szerintem erre nem lehetett rákészülni, az ember fejest ugrik, megpróbálja megőrizni az őszinteségét, és nem elveszíteni önmagát a folyamat során.

Egy kicsit olyan volt, mint középiskolába járni. Négy év ugyanazokkal az emberekkel. Látni, hogy a szemüveges tudóspalántából lesz a bálkirálynő, felfedezni, hogy az osztály rosszfiúja tehetséges művész és nagyszerűen csókol. Egyszer fenn, egyszer lent. Azok az őrületes, érzelmi hullámvasutak és a világrengető felfedezések! A brutális csalódások és az árulások. Aztán egyszer csak azon kapod magad, hogy aláírtad az évkönyvet, és arra gondolsz, hogy „Hűha, de gyorsan vége lett.”

- A három regényben Gemma szeretett és veszített, bízott és csalódott, fontos döntéseket hozott és hibázott. De a könyv végén önmagába, a barátaiba, a családjába vetett bizalma megrendíthetetlen. Hogyan vizionálta az ő fejlődését a könyveken keresztül? Milyennek látja most, hogy véget ért a története -független nőként New Yorkban?

- Várjon, arra céloz, hogy terveim vannak vele? Én az a csaj vagyok, aki mindig esernyő nélkül indul el otthonról, mert sohasem nézi meg az időjárás-jelentést, és aztán baromira meglepődik, amikor az a nedves izé eláztatja a kabátját.

Nem igazán tervezek előre, amikor írni kezdek. Fogalmam sem volt, hol fog Gemma kikötni, csak annyit tudtam, hogy magára kell találnia, a saját lábára kell állnia, bármit is jelentsen ez. Magamról is sokat tanultam az írás során. Együtt nőttem fel ezekkel a lányokkal. De csak egy kicsit. Úgy értem, ma is röhögök a fingós vicceken, tehát ne gondoljon túl sokat rólam!

- Sok témával foglalkozik a regényben. Munkások és nők jogai, rasszizmus, társadalmi osztályok stb. Mi az az egy dolog, amit reményei szerint az olvasók magukkal visznek ebből a regényből?

- Nos, remélem, hogy mindenki jól szórakozott, érzelmileg közösséget vállalt valamelyik szereplővel, és meghatotta a történet. Ez egy. Aztán ha azt is megtanulták belőle, hogy mindannyian részei vagyunk a világnak, és hogy az a dolgunk, hogy gondoskodjunk egymásról, hogy feltegyük a kérdést, ki az, aki profitál a hatalomból, és ki az, aki szenved miatta, mik azok az apróbb vagy esetleg nagyobb dolgok, amelyeket megtehetünk, hogy igazabb demokráciában élhessünk, akkor az... hát, szuper.

- Mely könyvek voltak a legnagyobb hatással az életére?

- Túl sok ilyen volt. Itt van néhány: Ne bántsátok a feketerigót!, A zabhegyező, Az üvegbura, The Hotel New Hampshire, A hullámok hercege, Pastoralia, I Know Why the Caged Bird Sings, Állatfarm, A nagy Gatsby, Ahol a vadak várnak, Gulliver utazásai, Malac a pácban, Micimackó és sok, sok más könyv.

Mellesleg ezen a rövidített listán hat olyan könyv is akad, amely nagy vitákat váltott ki és/vagy betiltották. Ha elolvasnak egy ilyen könyvet, azzal nemcsak a látószögüket szélesítik, de be is intenek a cenzúrának. A könyvtári olvasójegy remek fegyver a butaság elleni harcban.

De nem csak könyvek voltak rám nagy hatással. Filmek, színházi előadások és a zene is. A The Who és Dávid Bowie pont olyan fontosak voltak számomra, és befolyásoltak is annyira, mint monduk, Salinger. Amikor először elolvastam Sámuel Beckett Godotra várva című művét, azt mondtam: „Ez kész, végem van.” Ugyanezt éreztem, amikor Orson Welles Aranypolgárát vagy Akira Kurosawa Hét szamuráját láttam. Vagy a Harold és Maude-ot. Vagy bármelyik Monty Pvthont. Vagy azt a nyálas, hetvenes évekbeli műsort, a Kolchak The Night Stalkert. Vagy a Hammer Horror filmeket. Vagy... na, jó, ennyiből - azt hiszem - minden világos.

Annyi minden hathat az emberre, annyi mindenből lehet valamit tanulni! Sohasem lehet tudni.

- Fantasztikus rajongói vannak. Hogyan befolyásolják ők az írás menetét-ha egyáltalán befolyásolják?

- Tényleg zseniálisak.

De azt gondolom, könnyen bajba kerül egy író, ha azért kezd írni, hogy örömet szerezzen. Az számomra olyan, mint az előadóművészet: „Hé, most hogy tetszem? Na? Na? Egy negyedik tányért is megpörgetek, ÉS jöhet az egyszarvú! Egy pillanat!” Én mesélni szeretek. Megtalálni minden történetben a benne rejlő aprócska igazságot, de ha azt nézném, hogy vajon hogyan fogadják majd az olvasók az írást, akkor nem tudnám megtenni. Mélyen magamba fordulok, és minden mást megpróbálok kirekeszteni.

Azonban a blogomon és az élőben folytatott beszélgetéseket nagyon élvezem, mindig is érdekelt, mi az olvasók véleménye, hogy tetszik-e nekik, amit írtam, vagy utálják minden sorát. Ez fontos.

- Elmondaná, most min dolgozik?

- Naná. Az a címe, hogy Going Bovine. Fekete humor egy Cameron nevezetű tizenhat éves fiúról, aki Creutzfeldt-Jakob-szindrómában szenved, és aki őrült utazásra indul egy másik kölyökkel, egy Gonzo nevű idegbeteg, halálosan megszállott, videojáték-rajongóval, aki azt hiszi, hogy ő a viking isten, Balder. Fekete lyukak, párhuzamos univerzumok, eltűnő musical előadások, hógömbből szökött figurák, időutazó, őrült tudósok, zenetévé és bowling a boldogságért - mind benne van ebben az őrületben. Ez a leírás most vagy felcsigázza, vagy elrettenti az olvasót.

Az a vicc, hogy rólam is ezt mondják.

AZ AZ ÉDES, TÁVOLI HARANG DICSÉRŐ KRITIKÁI:

A Voice of Youth AdVocates a legjobb sci-fi, fantasy és horror regénysorozatnak választotta

„Három lány és a viktoriánus Anglia sorsa múlik Bray hátborzongató, történelmi regényfolyamának a befejezésén” - VOICE of Youth Advocates

„Bizonyosan elvarázsolja az olvasókat” - School Library Journal

„Bonyolult és szövevényes kaland” - Metro New York „Egyenlő arányban borzongató kaland és romantikus történet. Az az édes, távoli harang kiváló folytatása Libba Bray Gemma Doyle-trilógiájának... több hasonló regényre van szükségünk” - San Antonio Express-News

„E messze nyúló történetnek különleges vonzereje van” -Seattle Post-Intelugencer

„Az olvasók úgy találják majd, hogy Libba Bray regénye komoly kihívást jelent az intellektusuk és a képzeletük számára, miközben bátran veti fel korunk és a történelem sokat vitatott kérdéseit” - The Edge

Libba Bray öt és fél színdarab, néhány novella és esszé, és számtalan olyasmi szerzője, ami a saját szavaival élve, „sosem szabadna, hogy napvilágot lásson”. Volt pincérnő, dadus, burrito-készítő, kiadói mindenes és reklámszövegíró. Texasban nőtt fel angol humor, újhullámos zenekarok, kertvárosi rendellenességek és rossz tévéműsorok fegyelmezett étrendjén, és sikerült mégis csak néhány súlyosan eszelős hajviselettel megúsznia. New York Brooklyn negyedében lakik a férjével és a fiával.

709

1

Száműzött vietnami zen buddhista szerzetes, békeaktivista és író - a ford.

2

Először 2005-ben megjelent videójáték-sorozat - a ford. Ozzy Osbourne dalszöveg részlet - a ford.

^ 1974-es Román Polanski-film - a ford.

3

* William Shakespeare: Macbeth - Szabó Lőrinc fordítása

4

W. Shakespeare: Macbeth, Szabó Lőrinc ford.

5

William Shakespeare: Macbeth - Szabó Lőrinc fordítása

6

francia, jelentése: barátaim (a ford)

7

tradicionális, olasz eredetű vásári bábjáték, amelyben Punch állandóan veszekszik a feleségével, Judyval

8

a 18-19. században divatos angol kártyajáték

9

hintóút a Serpentine tó mentén

10

a Hyde Park déli részén futó hintóút

11

páros tánc a balettban

12

A papírból készült tölténytasakokat szájjal tépték fel, hogy a bennük lévő puskaport a lőfegyverbe töltsék.

13

A 19. század végén egy amerikai illusztrátor, Charles Dana Gibson megrajzolta a kor nőideálját. Magas, karcsú, telt keblű és derekú, erősen fűzött hölgy szolgáltatta a mintát a kor hölgyei számára.

14

utca London Westminster negyedében

15

színházi műfaj a XIX. század végén és a XX. század elején

16

angol szatirikus hetilap

17

1820-1910, híres angol ápolónő, író és statisztikus. A modern nővérképzés úttörő alakja, a viktoriánus korban a női választójogért harcoló polgári mozgalom jeles képviselője volt.

Libba Bray

AZ AZ ÉDES, TÁVOLI HARANG

Könyvmolyképző Kiadó, 2011

Írta: Libba Bray A mű eredeti címe: The Sweet Far Thing

Fordította: Szűr-Szabó Katalin, Neset Adrienn

A szöveget gondozta: Szakái Gertrúd

Text copyright © Martha E. Bray, 2007 Jacket photograph by Michael Frost

© Ezt a művet eredetileg kiadta:

Delacorte Press, an imprint of Random House Children's Books, New York

ISSN 2060-4769 ISBN 978 963 245 271 5

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2011-ben Cím: 6701 Szeged, Pf 784 Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139 E-mail: info @kony vmolvkepzo. hu Felelős kiadó: A. Katona Ildikó Műszaki szerkesztő: Balogh József, Fazekas Gábor Korrektor: Schmidt Zsuzsa Nyomta és kötötte a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

Szeretettel Barrynek és Joshnak, és mindazoknak, akik hisznek benne, hogy a béke szükségszerűség, nem pedig eszmény vagy vágyálom.

Az erőszakmentesség lényege a szeretet. A szeretetből és az önzetlen cselekvés iránti hajlandóságból természetszerűleg erednek

az erőszakmentes küzdelem stratégiái, taktikái és módszerei. Az erőszakmentesség nem dogma, hanem egy folyamat.

- Thich Nhat Hanh[1]

A béke nem csak jobb a háborúnál, de mérhetetlenül fárasztóbb is. - George Bemard Shaw

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

A mondás szerint egy falunyi ember kell egy gyermek felneveléséhez. Nagyjából így is van (meg egy szekérderéknyi M&M's csoki golyócska is kell hozzá!). De egy trilógia utolsó kötetének megírásához egy falunál is több kell. A legutóbbi számlálásnál kellett hozzá egy nagyszerű kávéház, rengeteg koffein és csokoládé. Sok „Guitar Hero”[2] (a francba is, „Bark at the Moon” közepes hangerőn!), nyálcsorgatás, papír zsebkendő és temérdek megértő barát, családtag, szerkesztő, kiadó és más írónépség, aki rábólint, és odanyújtja a fagylaltot, és időnként felhúzza az önbecsülésünk gumikötelét, hogy felrántson a Kibaszottul Rossz Vagyok Feneketlen Mélységének Örök Éjszakájából. (Mellesleg ez utóbbi egy új márkanév; szabadalmat jelentek be rá).

A könyvet számtalanszor átjavítottam, így a végén már az Airplane! című film jutott az eszembe: „Nézd csak! Tudok kalapot, vagy brosst, vagy szárnyas ősgyíkot csinálni!” És szerintem a megmaradt agysejtjeim nagy részét is elvesztettem, és azóta attól félek, hogy megfeledkezem valakiről, ezért hadd osszak ki egy egyetemes „Szuper vagy! Hála és köszönet”-et mindenkinek, akivel az elmúlt tizennyolc hónap alatt egy levegőt szívtam. Biztos hihetetlenül sokat segítettetek! Komolyan! És külön dicshimnusz a következőknek: A szerkesztőmnek, a Loggiái Szent Wendynek, aki megérdemli, hogy az arca egy imacédulán szerepeljen, mert nyugodt, hűvös hangon hívott fel, és így szólt: - Engedd meg, hogy emlékeztesselek, hogy járnak le a határidők ahelyett, hogy ezt ordította volna a telefonba: - Ha még egy határidőt elmulasztasz, karóba húzom a fejedet, és kiteszem az irodám elé, elrettentő például a többi írónak! -Te vagy a legjobb, bébi!

Pam Bobowicknak, más néven a Mentőkötélnek, hogy hagyta, hogy tikkelő szemmel betörjek az irodájába, és megkérdezzem, „Figyelj, van rám egy perced?”, hogy aztán két órával később engedjem csak ki a szorításomból, miután minden lehetséges cselekményszálat elsoroltam, és megbizonyosodtam, hogy a számítógép monitora mögött van egy üveg skót whiskyje. Szeretlek, Pam.

Sokat szenvedett ügynökömnek-férjemnek, Barry Goldblattnak (olyan Chinatown-osan hangzik^, nem? „Az ügynökömnek (Pofon!), a férjemnek (Pofon!), aki elképzelhetetlenül sok nyafogást viselt el, és hidegvérrel tűrte a gyerekfelvigyázásból eredő pluszt!”) Beverly Horowitznak: néha egy falu kell hozzá, máskor elég a könyvkiadás legremekebb jiddis máméja. Hatalmas csók!

Chip Gibsonnak, hogy lefejtette az ujjaimat a billentyűkről, és rákényszerített, hogy tortát egyek, és nevessek azokon, akik zselatinos koktélokat készítenek.

A Random House-nál dolgozó klassz népeknek, akik hagyták, hogy három hónapig hívatlanul bepofátlankodjak hozzájuk, és akik néha csokoládéval állítottak be, mint a Könyvkiadás Hupikék Törpikéi.

Holly Blacknek, Cassandra Clare-nek és Emily Lauernek, az Isteni, Elvetemült, Varázslatos A Rendszer Mi Vagyunk Bajtársi Szövetség Szentháromságának. Én állom az ebédet, lányok. És Holly

- komolyan mondom, hogy annyira szeretlek, hogy a gyerekedet is világra hoznám helyetted. (Természetes úton is szültem már, és hidd el, ha mondom, bakfitty egy trilógia harmadik kötetéhez képest!)

Rachel Cohnnak, a - még vibráló - eszpresszó bonbonokért, a cédékért és a társaságért.

Maureen Johnsonnak, Justine Larbalestier-nek, Dani Bennett-nek és Jaida Jonesnak, hogy a világon a leggyorsabban olvasták át az utolsó piszkozatot, és közölték velem felbecsülhetetlen meglátásaikat.

Az „enyéimnek”, Cecil Castelluccinak, Margaret Crockernek és Diana Peterfreundnak, hogy tisztességgel, stílusosan és képzeletbeli Lewis Carroll állatkákkal jelen voltak.

Jen Hubert és Phil Swann csúcs könyvtárosoknak a kutatómunkában nyújtott segítségükért, és hogy továbbra is fogadták egyre kétségbeesettebb hívásaimat.

Delia Shermannak, Ellen Kushnernek, Jo Knowlesnak, Tracie Vaughn Zimmernek, Cynthia és Greg Letitch-Smithnek, Nancy Werlinnek, az Ifjúsági írószövetségnek, Tony Tallentnek és Chaundra Wallnak a támogatásért és az ihletért.

Cheryl Levinnek, Susanna Schrobsdorffnak, Pam Cardennek és Lori Lebovitchnak, amiért lebeszéltek arról, hogy fejest ugorjak a szakadékba, és egyszerűen csak azért, amiért olyan kedvesek voltak.

A Kensington Kiadónál dolgozó barátaimnak, hogy szabadságot vehettem ki, amikor szükségem volt rá.

A brooklyni Tea Lounge mesés baristáinak: Aimee-nek, Almának, Amandának, Asiának, Bethnek, Brigidnek, Gerinek, Kevinnek és Rachelnek, hogy elláttak koffeinnel és vidámsággal.

Ben Jonesnak és Christine Kenneallynek, amiért olyan hihetetlenül szórakoztatóak és segítőkészek voltak, és a Kanapés Bandának - Jeff Stricklandnek, Nicola Behrmannak, Mart Schwartznak, Kyle Smithnek és Jonathan Hafner-Laytonnak (vagy lehet, hogy Layton-Hafnernek?) -, hogy mindig készen álltak egy viccel, amikor olyan képet kezdtem vágni, mint Jack Nicholson a Ragyogásban.

Anyámnak, Nancy Bray-nek, aki a versek kikeresésében segített. Kösz, mami.

Az olvasóimnak, akik a munka folytatására serkentettek.

David Levithannak, a nagy sikerű címötletért. A marketingesek sajnos úgy érezték, hogy a Nyald le izzadságomat! nem egészen az a cím, amit keresünk.

És végül, de egyáltalán nem utolsó sorban csodálatos fiamnak, Joshuának, hogy olyan türelmesen viszonyult a „könyv”-höz (itt képzeljünk hozzá egy kis szemforgatást), amikor az lett volna a legkevesebb, ha nindzsa nyuszikról vagy sárkányokról írok. Majd legközelebb, szívecském. Legközelebb.

Rózsák rózsája, világszép virág!

Vak tenger árja mossa partod át.

Gyász-kikötőben zeng egy égi hang,

Hív édes, távoli harang.

Úgy fáj a szépség! Így lehet örök,

Lebeg fölöttünk, s a tenger fölött.

Hajóink szilem-vitorlája hull.

Egyenlő sorsot ígért rég Úr.

Az ő csatáit vívjuk, míg szabad, így süllyedünk el csillagunk alatt.

Többé nem halljuk, szívünk hogy kiált, Szorongva, kérve éltet vagy halált.

- részlet W. B. Yeats Harcok rózsája című verséből,

Rigó Béla fordítása

Elsőfelvonás Hajnal előtt

Nincs egyszerűbb az öncsalásnál,

mert amit az ember kíván, azt igaznak is hiszi.

- Démoszthenész

PROLÓGUS

LONDON, 1893.

Zord és hideg éjszaka volt, és kint a Temzén dolgozó folyami hajósok a balszerencséjüket átkozták. London nagy folyójának árnyai között, haszonra lesve sompolyogni nem volt vidám elfoglaltság, de olykor összejött belőle egy-egy tál étel, és akár tetszett, akár sem, a csontjukig hatoló hideg, a tagjaikat megmerevítő nyirkosság, a fájdalom, amit a hátukban éreztek, része volt ennek.

- Lácc valamit, Archie?

- Semmit - kiáltott oda Archie a barátjának, Rupertnek. - Ennél ritkán látni fertelmesebb iccakát.

Már egy órája keresgéltek, de eddig nem sokat mutattak fel: csak egy matrózról lehúzott ruha volt a fáradozásuk jutalma. Ha majd beköszönt a reggel, eladhatják az ószereseknek. De egy maréknyi pénzből ma este étellel és sörrel tölthetnék meg a gyomrukat, és az olyan folyami halászoknak, mint Archie és Rupert, csak az itt és a most számított; a holnapnál messzebbre látás reménye abszurd derűlátással ért fel, amit legjobb volt olyanoknak meghagyni, akik nem töltik az életüket a Temzén, halottak után kutatva.

A csónak egyetlen lámpása nem vehette fel a harcot a pokoli köddel. A parton sűrű volt a homály. A folyón túl a sötétbe borult házak fekete koponyákként derengtek. A halászok a Temze sekélyebb részén hajóztak, hosszú csáklyáikkal a mocskos vizet döfködték, és olyanok testét keresték, akik aznap éjjel szerencsétlenül jártak: matrózokét vagy dokkmunkásokét, akik olyan részegek voltak, hogy mámorukban képtelenek voltak magukat a fulladástól megmenteni, késelések, zsebmetszők vagy gyilkosok szánalmas áldozatait, utcakölyköket, akiket magával sodort a váratlanul erős dagály, kötényükben a nagyra becsült szénnel, ami végül lehúzta őket a halálba.

Archie csáklyája valami keménybe ütközött. - Hohó! Lassíccsál mán, Rupert! Van itten valami.

Rupert lekapta a lámpást a rúdról, és odavilágított, ahol a test a vízen lebegett. Kihalászták, a fedélzetre dobták, aztán a hátára fordították.

- A szentségit! - kiáltott fel Rupert. - Egy hölgy.

- Csak vót - felelte Archie. - Kutasd át a zsebeit!

A halászok nekiláttak szörnyű munkájuknak. A hölgy gazdag lehetett, elegáns levendulaszínű selyemruhát viselt, ami nem lehetett olcsó. Ebben a vízben ritkán találtak hozzá hasonlót.

- Ó, hát megvagy! - mosolyodott el Archie. Kihúzott négy pénzérmét a hölgy kabátzsebéből, és mindegyikbe beleharapott.

- Mit tanátál, Archie? Eleget, hogy kigyüjjön belőle egy korsónyi?

Archie közelről szemügyre vette a pénzérméket. Nem fontokat talált, csak shillinget. - Egen - morogta -, de ahogy látom, annál többet nem. Vedd le róla a nyakláncot!

- Máris. - Rupert levette a láncot az asszony nyakáról. Furcsa volt: a fémet szemformájúra alakították, és alatta egy holdsarló lógott. Más említésre méltó ékszert nem viselt. Rupert el nem tudta volna képzelni, hogy bárkinek is kell a lánc.

- Hát e meg mi? - szólalt meg Archie. Széthajtotta a nő merev ujjait. Az asszony egy átázott cédulát szorongatott.

Rupert megbökte a társát. - Mi áll rajta?

Archie odatolta neki. - Nem'tom. Nem'tok óvasni.

- Nyóc éves koromig jártam iskolába - jegyezte meg Rupert, és elvette a papírdarabkát. - „A Holtak Fája él”.

Archie megbökte Rupertet. - Hát e meg mit jelencsen?

Rupert megcsóválta a fejét. - Nem'tom. Mihez kezgyünk vele?

- Hagyjuk! A szavakban nincs haszon, Rupert fiam. Fogd a ruháját, oszt dobd vissza a testet!

Rupert vállat vont, és úgy tett, ahogy meghagyta. Archienak igaza volt: nem lehet pénzt kifacsarni egy régi levélből. Mégis szomorú volt, hogy az elhunyt utolsó szavai vele együtt semmivé lesznek, de úgy okoskodott, hogy ha ennek a hölgynek volna bárkije, aki törődik vele, nem lebegne hasmánt a Temzében egy metszően hideg éjszakán. A halász egy erőteljes mozdulattal a vízbe hajította a testet. Az asszony alig hallható csobbanással hullott a folyóba.

A test lassan elmerült, a felpuffadt fehér kezek még néhány másodpercig a felszínen maradtak, mintha valami után nyúlnának. A halászok a sáros medernek feszítették a csáklyájukat, és visszatértek a sodrásba, hogy kincset keressenek, amiért a fáradozásuk esetleg megéri, hogy kint legyenek egy ilyen hideg éjszakán.

Archie még utoljára meglökte az asszony fejét a csáklyával, és ezzel az erőszakos áldással útjára bocsátotta. Az asszony a hatalmas Temze mocskába és szennyébe süllyedt. A folyó elnyelte, befogadta a testét, és vele együtt a sötét sírba vitte utolsó figyelmeztetését.

ELSŐ FEJEZET

1896. MÁRCIUSA

Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája

A pokolnak van egy bizonyos bugyra, amit Dante híres könyvében nem említenek. Illedelmes viselkedésnek hívják, és a birodalom összes, ifjú hölgyeknek fenntartott iskolájában létezik. Nem tudhatom, milyen érzés, ha egy tűztóba hajítják az embert. Biztos nem kellemes. De teljes bizonyossággal állíthatom, hogy a fejünkön egy könyvvel, a hátunkra szíjazott háttartóval, szoros fűző kalitkájában, több réteg alsószoknyában és olyan cipőben, ami nyomja a lábunkat végigsétálni egy báltermen a kínzásnak olyan formája, amit még Alighieri úr is túl borzalmasnak találna, hogy lejegyezze a poklában.

- Fordítsuk a tekintetünket az ég felé, lányok! - könyörög az igazgatónőnk, Mrs. Nightwing, miközben feltartott fejjel, balerinaként széttárt karral igyekszünk lassan araszolni a teremben.

A háttartó fülei dörzsölik a karom belső oldalát. A fatábla nem enged, és kénytelen vagyok olyan karót nyelve állni, mint a Buckingham palota őrei. A nyakam fáj az erőfeszítéstől. Ha beköszönt a május, egy egész évvel korábban vezetnek be a társaságba, mert a kérdés eldöntésére illetékesek úgy határoztak, hogy majdnem tizenhét évesen készen állok rá, és jót tenne nekem, ha most lennék első bálozó. Gyönyörű ruhákat viselek majd, fényűző estélyekre járok, és csinos fiatalemberekkel táncolok - amennyiben túlélem a képzésemet. A végkimenetel egyelőre elég kétséges.

Mrs. Nightwing le-fel járkál a bálteremben. Merev szoknyája susog a padlón, mintha szemrehányást tenne, amiért leér a földig. Mrs. Nightwing közben parancsokat osztogat, mint maga Nelson admirális. - Magasra a fejeket! Ne mosolyogjon, Miss Hawthorne! Derűs, komoly arcot kérek! Ne gondoljanak semmire!

Nagy erőfeszítésembe kerül, hogy az arcomra üres közönyt varázsoljak. Hasogat a hátam. Az erőfeszítéstől remeg a bal karom, amit örökkévalóságnak tűnő ideje tartok oldalra.

- És most pukedli...

Mint összeeső szuflék, úgy hajlunk meg. Kétségbeesetten igyekszünk, hogy ne veszítsük el az egyensúlyunkat. Mrs. Nightwing nem ad parancsot arra, hogy felegyenesedjünk. A lábam reszket a kimerültségtől. Nem bírom tovább. Megbotlom. A könyv legurul a fejemről, és hangos csattanással a földre esik. Már negyedszer csináljuk, és mind a négyszer mindig másként vallok kudarcot. Mrs. Nightwing cipőjének orra centikre áll meg megszégyenült alakomtól.

- Hadd emlékeztessem, Miss Doyle, hogy az udvarban van, és az uralkodónője előtt pukedlizik, nem pedig a Folies Bergére-ben lép fel!

- Igenis, Mrs. Nightwing - válaszolom zavartan.

Reménytelen. Sosem fogok elesés nélkül pukedlizni. Ott fekszem

majd a Buckingham palota csillogó padlóján, mint egy szégyenteljes paca, az orrom a királynő cipőjén nyugszik. A báli szezon beszédtémája leszek, akiről a széttárt legyezők mögött suttognak. Nem csoda, ha a férfiak úgy kerülnek majd, mint a pestisest.

- Talán lenne kedves bemutatni nekünk a megfelelő pukedlit, Miss Temple!

Cecily Temple, Ő, Aki Képtelen Bármit Is Rosszul Csinálni, minden további nélkül hosszú, lassú, kecses ívben leereszkedik a padlóra; mintha ellentmondana a nehézkedési erőnek. A mozdulat egyszerűen gyönyörű. Pokoli féltékenység gyötör.

- Köszönjük, Miss Temple.

Igen, köszönjük, te kis démoni bestia! Menj hozzá egy férfihez, aki minden étkezéskor fokhagymát eszik...

- És most... - Mrs. Nightwing szavait hangos kopácsolás zavarja meg. Szorosan lehunyja a szemét, hogy kizárja a zajt.

- Mrs. Nightwing - nyafog Elizabeth -, hogy is összpontosíthatnánk a tartásunkra, amikor ilyen szörnyű zenebona jön a Keleti Szárnyból?

Mrs. Nightwing nincs olyan hangulatban, hogy elviselje a nyafogásunkat. Mély lélegzetet vesz, csípőre teszi a kezét, és felszegi a fejét.

- Álljuk a sarat, ahogy Anglia is! És ha ő túlélte Cromvellt, a Rózsák Háborúját és a franciákat, akkor bizonyára mi is el tudunk siklani egy kis kopácsolás felett. Gondoljanak bele, milyen szép lesz a Keleti Szárny, amikor befejeződik a felújítás! És most próbáljuk meg még egyszer! Nyugodtan! Minden tekintet magukra szegeződik! Nem lehet csak úgy odasurranni Őfelsége elé, mint egy félénk kisegér!

Gyakran elképzelem, milyen állást keresne Mrs. Nightwing, ha nem minket gyötörne, mint az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájának igazgatónője. Tisztelt Uraim!, kezdődne az álláskereső levele. Érdeklődni szeretnék az Ábrándlyukasztóknak és Kedvrontóknak meghirdetett állásuk iránt. Rendelkezem egy hajtűvel, ami kiválóan megfelel erre a célra, és a világ bármely pontján kiváltaná a kisgyerekek hangos tiltakozását. A korábban rám bízott gyerekek tanúsíthatják, hogy ritkán mosolygok, soha nem nevetek, és elég belépnem egy szobába, hogy elrontsam mindenki örömét, és rájuk vetítsem a csakis rám jellemző gyászos rosszkedvet és kétségbeesést. E tekintetben kifogástalan referenciákkal rendelkezem. Ha már pusztán a levelem olvasásától nem estek mély melankóliába, kérem, válaszoljanak, Mrs. Nightwingnek (keresztnevem is van, de még senkinek sem engedtem meg, hogy használja) az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája címére. Ha nem veszik a fáradságot, hogy saját maguktól megtalálják a címet, nem igyekeznek eléggé. Őszinte tisztelettel: Mrs. Nightwing.

- Miss Doyle! Mi ez a bárgyú mosoly? Mondtam valamit, amit mulatságosnak tart? - Mrs. Nightwing feddése pírt csal az arcomra. A lányok kuncognak.

A bálteremben suhanunk, és igyekszünk tudomást sem venni a kalapálásról és a kiabálásról. Nem a zaj vonja el a gondolatainkat. A tudat, hogy egy emelettel feljebb férfiak vannak a házban, meggondolatlanná és izgatottá tesz minket.

- Megnézhetnénk esetleg, hogy haladnak, Mrs. Nightwing? Milyen különleges lehet! - Felicity Worthington olyan hangon teszi fel a kérdését, amelynek édeskéssége a sziruposság határát súrolja. Csak Felicityben van meg a merészség ahhoz, hogy ilyesmit javasoljon. Felicity merészebb a kelleténél. És a Spenceben ő kevés szövetségeseim egyike.

- A munkások nem szeretik, ha a lábuk alatt lányok okvetetlenkednek, amikor amúgy sem tudják betartani a kitűzött határidőt - válaszolja Mrs. Nightwing. - Fejet magasra, ha kérhetném! És...

Hatalmas döndülés hallatszik felülről. A hirtelen zajra megriadunk, és még Mrs. Nightwing száján is kiszalad egy „Szentséges Isten!” felkiáltás. Elizabeth, aki nem más, mint egy első bálozónak álcázott idegroncs, felsikolt, és Cecilybe kapaszkodik.

- Jaj, Mrs. Nightwing! - sikkantja.

Reménykedve szegezzük a tekintetünket az igazgatónőnkre.

Mrs. Nightwing helytelenítően elhúzza a száját, és kifújja a levegőt. - Rendben van. Egyelőre berekesztjük a gyakorlást. Menjünk ki a levegőre, hogy ismét rózsás legyen az arcunk!

- Megengedi, hogy papírt és ceruzát hozzunk, és lerajzoljuk a Keleti Szárnyban folyó munka előrehaladását? - kérdezem. - Szépen megörökíthetnénk.

Mrs. Nightwing ritka mosolyainak egyikében részesít. -Nagyszerű ötlet, Miss Doyle! Rendben van. Hozzanak papírt és ceruzát! Brigid majd elkíséri önöket. Vegyenek kabátot! És ha megkérhetem, szép komótosan sétáljanak fel!

A háttámasszal levetjük illedelmes viselkedésünket is: vágtatunk a lépcső, a szabadság ígérete felé, bármily átmeneti legyen is az.

- Lassan! - kiáltja Mrs. Nightwing. Amikor úgy tűnik, hogy nem halljuk a parancsát, utánunk bömböli, hogy házasságra alkalmatlan vadak vagyunk. Hozzáteszi, hogy az iskola szégyenei leszünk, és még valami mást is, de már egy emelettel lejjebb járunk, és a szavai nem érhetnek utol minket.

MÁSODIK FEJEZET

A hatalmas Keleti Szárny úgy terül el előttünk, mint egy óriási famadár csontváza. Már a helyére került az állványzat, de a férfiak az iskolaépületet a Keleti Szárnnyal összekötő omladozó torony helyreállításának szentelnek nagyobb erőfeszítést. Amióta huszonöt éve a tűz elpusztította, gyönyörű romnál nem több. De kőből, téglából és habarcsból feltámasztva egy pompás torony ígéretét hordozza; ha egyszer elkészül, magas lesz, széles és impozáns.

Január óta, a hideg, nyirkos időben a szomszédos falvakból vasárnap kivételével minden nap csak úgy nyüzsögnek a férfiak az építkezésen, hogy ismét teljes legyen az iskolánk. A helyreállítás alatt nem engednek minket, lányokat, a Keleti Szárny közelébe. A hivatalos indoklás szerint nagy a veszély: könnyen megüthet minket egy véletlenül ott heverő gerenda, vagy belénk állhat egy rozsdás szög. Mrs. Nightwing olyan érzékletesen részletezte, hogy hányféle módon érhet el a borzalmas végzet, hogy az idegesebb lányok minden kalapácsütéstől úgy kezdenek reszketni, mint a nyárfalevél.

Az igazság az, hogy nem akarja, hogy a férfiak közelébe kerüljünk. Egyértelműen megparancsolta, hogy egyetlen szót sem válthatunk a munkásokkal, és ők sem szólhatnak hozzánk. Gondosan elválasztanak bennünket egymástól. A munkások az iskolától fél mérföldre vertek sátrat. Mr. Miller, a pallérjuk vigyáz rájuk, mi pedig sosem vagyunk gardedám nélkül. Mindent elkövetnek, hogy ne érintkezhessünk.

És pontosan ez sarkall minket arra, hogy megkeressük őket.

A még mindig csípős márciusi hideg ellen állig begombolt kabátban gyorsan lépkedünk a Spence mögötti erdőben; Brigid a házvezetőnőnk, fújtatva és füstölögve próbál a sarkunkban maradni. Nem szép tőlünk, hogy a kelleténél gyorsabban szedjük a lábunkat, de csak így nyerhetünk pár perc magányt. Amikor felszaladunk a magaslatra, ahonnan pompás kilátás nyílik az építkezésre, Brigid még messze elmarad, és ezzel értékes időt ad nekünk.

Felicity kinyújtja a kezét. - Kérem a színházi látcsövet, Martha.

Martha előhúzza a látcsövet a kabátzsebéből, és a lányok tovább adják, míg Felicity várakozóan kinyújtott kezébe nem kerül. Felicity a szeméhez emeli.

- Igazán lenyűgöző - mormolja. Ki tudja, miért, de úgy érzem, nem a Keleti Szárnyra céloz. Onnan, ahol ülünk, hat jóvágású férfit látok, akik ingujjra vetkőzve egy hatalmas gerendát emelnek a helyére. Biztosra veszem, hogy ha nálam lenne a látcső, minden izmukat látnám.

- Jaj, hadd nézzem, Fee! - nyög fel Cecily. A látcsőért nyúl, de Felicity elhúzza.

- Várj a sorodra!

Cecily lebiggyeszti a száját. - Brigid mindjárt ideér. Nem kerül már rám a sor!

Felicity gyorsan leengedi a látcsövet, és a vázlatfüzete után nyúl.

- Most ne nézzetek oda, de azt hiszem, felhívtuk magunkra az egyik munkás figyelmét.

Elizabeth felugrik, és jobbra-balra tekeri a fejét. - Melyikét? Melyikét? - ismételgeti, de Felicity a lábára lép, és Elizabeth visszahanyatlik.

- Au! Ezt meg miért csináltad?

- Azt mondtam, ne nézz oda! - sziszegi összeszorított fogai között Felicity. - Az a lényeg, hogy úgy tegyünk, mintha nem vennénk észre, hogy figyelnek minket.

- Ó! - Elizabeth végre megérti, és bólint.

- Az ott a végén, a csúnya vörös foltos ingben - magyarázza Felicity, és úgy tesz, mintha a rajzolás kötné le. A hidegvér olyan adománya, amit nagyon irigylek tőle. Én hiába fürkészem a láthatárt egy másik fiatalembert kutatva, akit három hónapja nem láttam, amióta Londonból eljöttem.

Elizabeth lopva a látcsőbe néz. - Jaj, istenem! - ejti ki a kezéből.

- Rám kacsintott! Milyen szemtelen! Azonnal be kellene árulnom Mrs. Nightwingnek - tiltakozik, de a hangjából kicsendülő lázas izgalom elárulja.

- Az isten szerelmére... - Brigid végre felért hozzánk. Felicity sietve Marthának adja a látcsövet, aki felsikkant, és a fűbe ejti, és csak ezután rejti el a pelerinje zsebében.

Brigid leül egy kőre, hogy kilihegje magát. - Mennyivel gyorsabbak szegény öreg Brigidjüknél! Hát nincs magukban semmi szégyenérzet, hogy így lehagytak?

Felicity bűbájosan elmosolyodik. - Jaj, de sajnáljuk, Brigid! Nem láttuk, hogy ennyire lemaradt és a bajsza alatt hozzáteszi: - Te vén csataló!

Kuncogunk, Brigid pedig összehúzza a szemét. - Most meg miben sántikálnak? Kifigurázzák szegény jó Brigidet, mi?

- Dehogy!

- Nem lesz így jó - sóhajt fel Cecily. - Hogy rajzolhatnánk le a Keleti Szárnyat ilyen messziről? - Reménykedve Brigidre néz.

- Innen fogja lerajzolni, kisasszonyka, egy centivel sem közelebbről. Hallották, mit mondott Mrs. Nightwing errő' a kérdésrő'.

- Brigid a fagerincet nézi, a követ faragó kőműveseket, aztán megcsóválja a fejét. - Nem helyes, hogy ezt az elátkozott helyet megint rendbe szedik. Békén kéne hagyniuk.

- De olyan izgalmas! - veti ellen Elizabeth.

- És gondolja csak el, milyen szép lesz a Spence, amint a Keleti Szárnyat helyreállítják! - visszhangozza Martha. - Hogy mondhatja, hogy ez nem helyes, Brigid?

- Mer' emlékszem - kocogtatja meg a halántékát Brigid. - Volt valami, nem helyénvaló ott, főként a toronyban. Érezni lehetett. Sokat mesélhetnék...

- Nem kétlem, Brigid, és bizonyára nagyon érdekes lenne -mondja Felicity olyan mézesmázosan, mint egy hisztériás gyerekét nyugtató anya. - De aggódom, hogy a hűvös levegőn megfájdul a háta.

- Hát - dörzsöli meg az oldalát Brigid. - Elég bajom van vele. És a térgyem se lesz már fiatalabb.

Aggodalmas egyetértéssel bólintunk.

- Csak egy lépéssel megyünk közelebb - fuvolázza Felicity.

- Hogy a rajzoláshoz jobban lássunk.

Igyekszünk olyan ártatlan képet vágni, mint egy csapat angyal. Brigid gyorsan bólint. - Menjenek hát! De ne merészkedjenek túl közel! És ne higgyék, hogy nem figyelem magukat!

- Köszönjük, Brigid! - kiabáljuk ujjongva. Sebesen szaladunk le a dombról, mielőtt meggondolná magát.

- És siessenek! Nagyon esőre áll!

A késő márciusi szél hirtelen rohama végigsöpör a törékeny fűszálakon. Úgy rázza az elcsigázott faágakat, mint a csontnyakláncokat, és felfújja a szoknyánkat, míg végül kénytelenek vagyunk lesimítani őket. A lányok meglepetten - és örömmel -sikongatnak, mert egyetlen óvatlan, tiltott pillanatra magunkra vontuk minden férfi tekintetét. A szélroham a tél seregének utolsó támadása. A levelek már kezdenek felébredni az álomból, és igyekeznek felvértezni magukat. Hamarosan zöld támadást indítanak, és kikényszerítik a tél visszavonulását. Szorosabbra húzom a nyakamba kötött sálat. Már közeledik a tavasz, de még nem szabadultam meg a hidegtől.

- Ide néznek? - kérdezi izgatottan Elizabeth, és a szeme sarkából a férfiakra sandít.

- Csak nyugodtan! - mormolja Felicity a bajsza alatt.

Martha fürtjei kirúgták magukat, és petyhüdten lógnak a vállára. Martha reménykedve borzolja fel a haját, de az csak nem akar visszagöndörödni. - Őszintén mondjátok meg, tényleg tönkretette a nyirkosság a hajamat?

- Nem - hazudja Elizabeth abban a szent pillanatban, amikor én rávágom: - Igen.

Martha az ajkát csücsöríti. - Tudhattam volna, hogy szívtelenül válaszolsz, Gemma Doyle.

A lányok fagyos pillantással méregetnek. Úgy tűnik, hogy a „mondjátok meg őszintén” egy gondosan rejtjelezett üzenet, ami valójában azt jelenti: „Hazudjatok, bármibe kerül is”. Megjegyzem. Sokszor úgy érzem, hogy létezik egy Udvarias és Úri Hölgyhöz Méltó Viselkedésre Vonatkozó Kézikönyv, és én minden bizonnyal nem forgattam még eleget a lapjait. Cecily, Martha és Elizabeth valószínűleg ezért utál annyira, és csak olyankor tűrik el a jelenlétemet, amikor Felicity is ott van. Ami engem illet, a gondolkodásukat olyan korlátok közé szorítottnak érzem, mint a fűzőbe bújtatott derekukat, a beszélgetési témáik estélyekre, ruhákra és mások balszerencséjére, illetve hibáira korlátozódnak. Inkább próbálnék szerencsét az ókori római Colosseum oroszlánjaival szemben, mint hogy még egy ötórai tea közbeni csevegést elviseljek a hozzájuk hasonlókkal. Az oroszlánok legalább őszintén tudomásunkra hozzák, hogy meg akarnak enni minket, és nem próbálják ez irányú vágyaikat palástolni.

Felicity a férfiakra pillant. - Itt is vagyunk.

Közelebb óvakodunk az építési területhez.

A munkásokra már átterjedt a felajzottságunk. Abbahagyják, amit éppen csinálnak, és lekapják a sapkájukat. A mozdulat kifogástalanul udvarias, de a mosolyuk kevésbé illedelmes gondolatokra utal. Érzem, hogy elpirulok.

- Hohó, uraim! - figyelmezteti őket a munkavezető. - Folytassák csak a munkájukat, ha nem akarják elveszíteni! - Mr. Miller tagbaszakadt ember, akinek sonka nagyságú karjai vannak. De velünk udvarias. - Jó napot, hölgyeim.

- Jó napot - mormoljuk.

- Választhatnak apró tárgyakat, ha szeretnének valami emléket az öreg hölgytől. - Egy szemétkupac felé bök a fejével, ahol a kidobott faanyag között törött, koromfoltos, pár évtizedes lámpák fekszenek. Olyasmi, ami Mrs. Nightwing „Okvetlen Elkerülendő, mert Sérülést, Halált vagy Szégyent Hoz” listáján szerepel. - Bármilyen emléket választhatnak.

- Köszönjük - motyogja Cecily, és hátrál egy lépést. Elizabeth pironkodik, mosolyog, és félénken a vörös foltos ingű fiatalemberre pillant, aki vágyakozva gusztálja.

- Köszönjük - jelenti ki Felicity, és szokás szerint kézbe veszi az irányítást. - Így teszünk.

Nekiállunk turkálni a régi Keleti Szárny maradványai között. A nagy iskola múltját szilánkosra tört, megfeketedett fa és papírfoszlányok mesélik el. Egyesek számára ez egy tragikus tűzeset története, ami két lány életét követelte. De én többet tudok. A Keleti Szárny igaz története a varázslaté és a rejtélyé, az odaadásé és az árulásé, a gonoszságé és a kimondhatatlan önfeláldozásé. De elsősorban két lányé, akik legjobb barátnők voltak, és akikből elkeseredett ellenségek váltak, és akikről azt hitték, hogy huszonöt éve odavesztek a tűzben. Az igazság sokkal rosszabb volt.

Egyikük, Sarah Rees-Toome, Kirké néven a sötétség útját választotta. Évekkel később kinyomozta a másik lány, azaz a korábbi barátnője, Mary Dowd kilétét, aki szintén megváltoztatta a nevét: Virginia Doyle-ként élt, és az édesanyám volt. A parancsának engedelmeskedő gonosz szellem segítségével Kirké meggyilkolta az anyámat, és más irányba terelte az életemet. Az iskola falai között elsuttogott történet az én életemé is.

A lányok ide-oda ugrálnak a boldog kincsvadászat lázában. De engem elkerül az öröm. Kísértetjárta helyen vagyok, és szerintem az új gerendák vagy a márványkandallóban gyújtott, meleget adó tűz nem változtat ezen. Nem akarok emléket a múltról.

Az ismét felhangzó kopácsolás felriaszt egy madárrajt: vijjogva szárnyalnak fel a magas ég biztonságába. A kidobott holmikat nézem, és az anyámra gondolok. Vajon megérintette azt az oszlopot ott? Az illata érződik-e még azon az üvegszilánkon vagy faforgácson? Rettenetes űr támad a mellkasomban. Mindegy meddig élek, mindig lesznek apró emlékek, amelyek feltépik az anyám elvesztésével szerzett sebeimet.

- Az ott igazi szépség - mondja a vörös foltos inget viselő férfi. Egy csipkézett faoszlopra mutat, amelynek egyik vége szétrohadt. De a nagyja túlélte a tűz pusztítását, és azt, hogy hosszú éveken át sorsára hagyták. Lányneveket véstek bele. Végighúzom az ujjam a rovátkákon és a különös karcolásokon. Hány, de hány név! Alice. Louise. Theodora. Isabel. Mina. Az ujjam a göcsörtös fán siklik, és úgy tapogat, mint egy vaké. Tudom, hogy itt kell, hogy legyen anyám neve is, és nem is csalódom. Mary. Az évek során megkopott vésésre szorítom a tenyeremet, és reménykedem, hogy a bőröm alatt megérzem anyám jelenlétét. De csak élettelen fát érzek. Pislogok, hogy ne csorduljanak ki a szememet maró könnyek.

- Kisasszony? - A férfi kíváncsian néz rám.

Gyorsan megtörlöm az arcomat. - Csak a szél. Hamut fújt a szemembe.

- Egen, a szél csuda viharos. Még több esőt hoz. Még az is lehet, hogy vihart.

- Ott jön Mrs. Nightwing! - sziszegi oda Cecily. - Kérlek, menjünk! Nem akarok bajba kerülni.

Sebesen összeszedjük a rajzainkat, és biztos távolságban a még téli álmát alvó rózsakert egyik kőpadjára telepszünk, a fejünket elkeseredett összpontosítással szegjük le. De Mrs. Nightwing ügyet sem vet ránk. Felméri az építkezés előrehaladását. A szél felénk sodorja a hangját.

- Reméltem, hogy már előrébb tartanak, Mr. Miller.

- Napi tíz órákat dolgozunk, asszonyom. És itt van még az eső is. Nem okolhat minket a természet miatt. - Mr. Miller elköveti azt a súlyos hibát, hogy elbűvölően Mrs. Nightwingre mosolyog. De az igazgatónőnk nem enged a hízelgésnek. Mrs. Nightwing megsemmisítő pillantása arra készteti az embereket, hogy lehajtott fejjel munkához lássanak. Fülsiketítő a kalapálás és a fűrészelés. Mr. Miller mosolya lehervad.

- Ha nem végzi el időben a munkát, Mr. Miller, akkor kénytelen leszek más munkásokat keríteni.

- Londonban mindenütt építkeznek, asszonyom. Nem nőnek a fán a hozzánk hasonlók.

Ha jól számolom, legalább húsz ember dolgozik minden áldott nap az építkezésen, és Mrs. Nightwing mégsem elégedett. Cöcög, Mr. Millerrel pörlekedik, és nap mint nap szekálja. Mindez igen különös. Ha ilyen sokáig állhatott a régi épület kiégve, ugyan mit számít még néhány hónap?

Megpróbálom papíron visszaadni az új tornyot. Ha elkészül, ez a torony lesz a Spence legmagasabb része. Akár öt emelet magas is lehet. És széles is. Egy férfi áll a teteje közelében, az alakja úgy rajzolódik ki a tornyosuló viharfelhők előtt, mint egy szélkakasé.

- Nem találod furcsának, hogy Nightwing úgy siet a Keleti Szárnyat befejezni? - jegyzem meg Felicityhez fordulva.

Cecily meghallja, és úgy érzi, feltétlen véleményt kell nyilvánítania. - Ha engem kérdezel, egy perccel sem kezdett hozzá túl korán. Szégyen-gyalázat, hogy ilyen sokáig hagyták tönkremenni.

- Úgy hallottam, csak most sikerült pénzt szereznie rá - jelenti Elizabeth.

- Nem, nem, nem! - megy oda nagy léptekkel Mrs. Nightwing a kőművesekhez. Olyan határozottan beszél velük, mintha a tanítványai volnának. - Megmondtam, hogy ezeket a köveket sorrendben kell felrakni... ide meg ide.

A krétával előrajzolt körvonalra mutat.

- Bocsásson meg, asszonyom, de mit számít? Így is biztosan áll.

- Helyreállítunk - fitymálja le Mrs. Nightwing, mintha egy gyengeelméjűhöz beszélne. - Pontosan kell követniük a tervet. Eltérés nélkül.

Egy munkás leszól a torony harmadik emeletének tetejéről: -Gyün mán az eső, uram!

Figyelmeztető csepp éri az arcomat. Rögvest szaporábban kopog, és telefröcsköli a lapot; a Keleti Szárnyról készült rajz szénpatakokká folyik szét. A férfiak felnéznek az égre, és felfelé fordítják a tenyerüket, mintha kegyelmet kérnének, és az ég így válaszol: Nincs irgalom.

Az emberek gyorsan leiramodnak a torony oldalán, és sietnek betakarni a szerszámaikat, hogy ne marja szét őket a rozsda. Mi, lányok, a fejünk fölé tartott vázlatfüzettel úgy rohanunk át a fák között, mint a megrémített libák; vijjogunk és sikítozunk a megázás következtében rajtunk esett méltánytalanság miatt. Brigid integet, hogy jöjjünk be, a karja biztonságot és meleg tüzet ígér. Felicity egy fa mögé ránt.

- Fee! - tiltakozom. - Az eső!

- Ann visszatér ma este. Megpróbálhatnánk belépni a birodalmakba.

- És ha nem tudom elővarázsolni az ajtót?

- Csak koncentrálnod kell - erősködik.

- Mit képzelsz, nem próbáltam múlt héten, vagy egy hónapja, vagy azelőtt bármikor? - Az eső egyre jobban esik. - Talán büntetésnek szánják. Azért, amit Nell-lel és Miss Moore-ral szemben elkövettem.

- Miss Moore! - veti oda Felicity a nevet. - Kirké a neve. Gyilkos volt. Megölte az anyádat, Gemma, és még számtalan más lányt, hogy eljusson hozzád, és megszerezze a hatalmadat, és egészen biztosan téged is elpusztított volna, ha nem te küldöd a másvilágra.

Szeretném hinni, hogy így van, hogy helyesen cselekedtem, amikor Miss Moore-t örökre a birodalmakba zártam. Szeretném azt hinni, hogy kizárólag úgy menthettem meg a varázslatot, hogy magamhoz kötöttem. Hinni akarom, hogy Kartik életben van, jól érzi magát, és hozzám igyekszik a Spencebe, hogy bármelyik pillanatban megláthatom ebben az erdőben, az arcán olyan mosollyal, amit csak nekem szán. De az utóbbi időben, semmiben sem vagyok biztos.

- Nem tudom, hogy Kirké halott-e - motyogom.

- Halott, és szerencse, hogy megszabadultunk tőle. - Fee világában minden annyival egyszerűbb! És most az egyszer azt kívánom, bárcsak bekúszhatnék szilárd falai közé, és kérdések nélkül élhetnék. - Muszáj megtudnom, mi lett Pippával. Holnap újra kísérletet teszünk. Nézz rám!

Maga felé fordítja az arcomat, hogy kénytelen legyek a szemébe nézni. - Ígérd meg!

- Megígérem - válaszolom, és remélem, nem látja rajtam a félelemmé vált kétséget.

HARMADIK FEJEZET

A vihar kitöltötte rajtunk teljes haragját. Eláztatja a rózsakertet és a gyepet, a megszületni vágyó sárgászöld leveleket. Rátalált a barátnőmre, Ann Bradshawra is, aki egyszerű, barna gyapjúkabátban és esőcseppekkel tarkított jellegtelen kalapban áll az előcsarnokban. Kis bőröndje a lábánál. Ezt a hetet az unokatestvéreinél töltötte Kentben. Ha beköszönt a május, Felicityvel elkezdjük a báli szezont, Ann pedig az unokatestvérei két gyermeke mellett dolgozik majd nevelőnőként. Egyetlen reményünk van, hogy megváltoztassuk a jövőjét: ha sikerül belépnem a birodalmakba, és megpróbálnom a varázslatot mindannyiunkhoz kötni. De akárhogy igyekszem, képtelen vagyok bejutni a birodalmakba. A birodalmak nélkül pedig nem tudom életre kelteni a varázslatot sem. Karácsony óta nem láttam ezt az elvarázsolt világot, bár az elmúlt hónapokban több tucatszor próbáltam meg visszajutni. Voltak pillanatok, amikor éreztem egy szikrát, de hamar kihunyt, és nem ért többet a szárazságban lehulló egyetlen esőcseppnél. A reményeink napról napra halványabbak, és a jövőnk olyan megállapodottnak tűnik, mint a csillagok pályája az égen.

- Isten hozott itthon - köszöntöm Annt, és lesegítem róla az átázott kabátját.

- Köszönöm. - Csorog az orra, és a haja, amelynek olyan a színe, mint a mezei egér bundája, kibomlott. hosszú, vékony hajtincsek lógnak kék szemébe, és telt arcára tapadnak.

- Milyen volt az unokatestvéreidnél?

- Tűrhető. - Nem mosolyog.

- És a gyerekek? Kedveled őket? - érdeklődöm reménykedve.

- Lottie egy órára bezárt egy szekrénybe. A kis Carrie belerúgott a lábamba, és pudingnak csúfolt. És ez csak az első nap volt - törli meg az orrát.

- Ó! - Bizonytalanul álldogálunk a Spence hírhedt kígyós bronzcsillárának ragyogásában.

Ann suttogóra fogja a hangját. - Sikerült visszatérned a birodalmakba?

Megrázom a fejemet, mire Ann elkámpicsorodik. - De ma este megint megpróbáljuk - teszem hozzá gyorsan.

Ann arcán egy pillanatra átsuhan egy halvány mosoly. - Még van remény - fűzöm hozzá.

Ann egyetlen szó nélkül követ a nagy hallba. Elmegyünk a lobogó tűz, a díszesen faragott oszlopok, a kártyázó lányok mellett. Brigid kisebb lányokat traktál a tündérekről és a koboldokról szóló meséivel; esküszik rá, hogy ezek a lények a Spence mögötti erdőkben élnek.

- Nem is! - tiltakozik egy lány, de a szemén látom, hogy szeretné, ha Brigid bebizonyítaná, nincs igaza.

- De mennyire, hogy élnek, kisasszonyka. És még sok minden más élőlény is. Jobban teszi, ha nem megy ki sötétedés után. Akkor jön el az ő idejük. Maradjon szépen biztonságban az ágyában, és akkor nem ébred arra, hogy elvitték a Mások társaságába -figyelmezteti Brigid.

A lányok az ablakhoz futnak, hogy kibámuljanak a végtelen, koromsötét éjszakába, hátha megpillantják a tündérkirálynőket és a manókat. Felvilágosíthatnám őket, hogy ott nem láthatják. Velünk kellene jönniük a fényajtón át a jelen világon túli világba, hogy ilyen fantasztikus lények társaságában lehessenek. És lehet, hogy nem tetszene, amit ott látnak.

- A mi Annünk visszatért - jelentem be, amikor széttárom Felicity magánsátrának a szárnyait. Felicity, aki imádja a drámai hatásokat, selyemfüggönyökkel választotta le a hatalmas terem egyik sarkát. Olyan, mint egy pasa háza, és Felicity úgy uralkodik benne, mintha a saját birodalmában volna.

Felicity meglátja Ann nedves, sáros szoknyaszegélyét. - Vigyázz a szőnyegre!

Ann letörli bepiszkolódott szoknyáját - a padlóra megszáradt sárdarabkák hullnak -, és Felicity ingerülten felsóhajt. - Jaj, Ann, ne már!

- Bocs - motyogja Ann. Maga köré húzza a szoknyáját és letelepszik a földre. Vigyáz, nehogy még jobban bekoszolja. Meg sem kérdezi, szabad-e, csak belenyúl a nyitott csokoládés dobozba, és Felicity nagy bosszúságára kivesz egyszerre három darabot.

- Nem illene mindet kivenned - zsörtölődik Fee.

Ann visszatesz kettőt. Meglátszik rajtuk a kéznyoma. Felicity felsóhajt. - Már hozzájuk értél, most már edd is meg őket!

Ann bűntudatosan egyszerre tömi a szájába mindhármat. Biztos nem is élvezi az ízüket. - Mi az?

- Ez itt? - emel fel Felicity egy gyönyörű fehér kártyát, amire cikornyás fekete betűkkel írtak. - Meghívót kaptam Lady Tatterhall uzsonnájára, amit egy bizonyos Miss Hurley tiszteletére rendeznek. Az ötórai tea vezérmotívuma Egyiptom lesz.

- Á! - mondja Ann tompán. A keze a csokoládés doboz felett lebeg. - Gondolom, te is kaptál, Gemma.

- Igen - felelem lelkifurdalástól gyötörve. Utálom, hogy Annt sosem hívják meg, ami átkozottul tisztességtelen vele szemben, de közben azt kívánom, bárcsak ne ébresztene bennem ilyen iszonyú rossz érzést.

- És persze a Yardsley Hallban is lesz egy bál - folytatja Felicity.

- Nagyszabásúnak ígérkezik. Hallottál a fiatal Miss Eatonről?

Megrázom a fejemet.

- Napközben gyémántokat viselt! - Felicity csaknem felsikolt elragadtatásában. - Egész London erről beszélt. Soha többé nem követi el ezt a hibát. És látnod kellene a kesztyűt, amit anyám a Collinsworth-bál alkalmából küldött. Igazán különlegesen szép!

Ann egy szálat húz ki a szoknyájából. Nem megy el a Collinsworth-bálra, sem máshova, hacsak nem majd egyszer Lottie, vagy Carrie gardedámjaként. Nem vesz részt a báli szezonon, és nem táncol csinos udvarlókkal. Nem visel strucctollat a hajában, és nem hajol meg őfelsége előtt. A Spenceben ösztöndíjasként tanul, a tanulmányait a gazdag unokatestvérei fizetik, hogy a gyermekeiknek egyszer majd megfelelő nevelőnője legyen.

Megköszörülöm a torkomat. Felicity elkapja a pillantásomat.

- Ann! - kiált fel túlzott vidámsággal. - Milyen volt Kentben? Valóban olyan gyönyörű tavasszal, mint ahogy mondják?

- A kis Carrie pudingnak csúfolt.

Felicity igyekszik elfojtani a nevetését. - Khm. Hiszen még gyerek! Hamarosan ráncba szeded majd.

- A lépcsőfeljáró tetején van egy kis szobám. Az istállóra néz az ablaka.

- Az ablaka? Az jó, ha van kilátásod - jegyzi meg a lényeget észre sem véve. - Mi ez?

Ann megmutatja a Drury Lane színházban előadott Macbeth műsorfüzetét, amelyben a nagy amerikai színésznő, Lily Trimble játssza a főszerepet. Ann vágyakozva nézi Miss Trimble drámai arcképét Lady Macbeth szerepében.

- Megnézted? - kérdezem.

- Csak az unokatestvéreim - rázza a fejét Ann.

Nélküle mentek el. Mindenki, aki ismeri Annt, tudja, mennyire imádja a színdarabokat.

- De megtarthattad a műsorfüzetet - jegyzi meg Felicity. - Milyen kedves tőlük!

A macskától is kedves, hogy megengedi, hogy az egér megtartsa a farkát. Felicity néha igazán undok tud lenni.

- Kellemes volt a születésnapod? - kérdezi Ann.

- Igen - búgja Felicity. - Igazán élveztem. Tizennyolc! Micsoda pompás életkor! Most végre megkapom az örökségemet. Persze nem azonnal. A nagyanyám ragaszkodott hozzá, és a végrendeletében feltételként ki is kötötte, hogy előbb mutatkozzam be az udvarnál. Amint pukedlizem a királynő előtt, és elhátrálok tőle, már gazdag nő vagyok, és azt teszek, amit csak akarok.

- Ha bemutatkozol az udvarnál - ismétli Ann, és lenyeli az utolsó falat csokoládét.

Felicity is vesz egy csokoládét. - Lady Markham már bejelentette a szándékát, hogy patronál. Ez tehát el is dőlt. Felicity Worthington örökösnő. - Fee jókedve hirtelen odavész. - Csak azt kívánom, bárcsak Pippa is itt lenne, és velünk élvezhetné.

Pip nevének hallatán összenézünk Ann-nel. Egykor ő is közénk tartozott. Most ott van valahol a birodalmakban; valószínűleg elkárhozott a Télvidéken. Ki tudja, mi lett belőle? De Fee abba a reménysugárba kapaszkodik, hogy még megtalálhatjuk és megmenthetjük.

Nyílik a sátor. Cecily, Elizabeth és Martha özönlik be. Velük együtt már nagy idebent a zsúfoltság. Elizabeth lezöttyen Felicity mellé, míg Martha és Cecily mellém ül. Ann a sátor végébe szorul.

- Most kaptam meghívót egy bálra, amit Crewesbury hercegnője ad - jelenti be Cecily. Úgy ül le a padlóra, mint egy elkényeztetett perzsamacska.

- Én is - siet hozzátenni Elizabeth.

Felicity igyekszik unott képet vágni. - Az anyám már ezer éve megkapta a miénket.

Nem kaptam meghívót, és remélem, nem is kérdezik meg, hogy kaptam-e.

Martha fintorogva legyezi magát. - Ó, istenem! Milyen fülledt itt a levegő! Sajnos, nem férünk be mind. - Annre pillant. Cecily és a baráti köre korábban is csak úgy bánt Ann-nel, mint egy szolgálóval, de amióta tavaly karácsonykor nem sikerült az orosz cári családhoz tartozó herceg lányaként elsütnünk a társaságban, teljesen kiközösítették. Levélben és elsuttogott pletykákban is terjedt a híre, és a Spenceben most nincs olyan lány, aki ne ismerné a történetet.

- Nagyon hiányzol majd, Cecily - jegyzem meg ragyogó mosollyal. Szeretném kirúgni a fogait.

Cecily egyértelműen tudtunkra adja, hogy nem ő fog távozni. Szétteríti a szoknyáját, és még több helyet foglal el. Martha Elizabeth fülébe suttog, mire vihogni kezdenek. Persze megkérdezhetném, min nevetnek, de nincs értelme, mert úgysem árulnák el.

- Mi ez a szag? - fintorodik el Martha.

Cecily teátrálisan beleszagol a levegőbe. - Lehet, hogy kaviár? Biztosan magától a cártól!

A mocskos kis dögök! Ann elvörösödik, és megremeg az ajka. Olyan gyorsan pattan fel, hogy majdnem felbukik, amikor a kijárat felé igyekszik. - Bocsássatok meg, de még be kell fejeznem egy hímzést.

- Kérlek, add át az üdvözletemet a nagybátyádnak, a hercegnek! -kiált utána Cecily, a többiek pedig gúnyosan vihognak.

- Miért csúfoljátok így? - kérdezem.

- Nem érdemli meg, hogy itt legyen - jelenti ki Cecily könnyed bizonyossággal.

- Nem igaz! - vágok vissza.

- Valóban? Egyesek egyszerűen nem tartoznak ide - szegezi rám dölyfösen a tekintetét. - Nemrégiben hallottam, hogy az apád betegeskedik és Oldhamban pihen. Mennyit aggódhatsz! Mi is a baja, kérlek?

Cecilynek már csak a villás nyelv hiányzik, mert a gyönyörű ruha biztos egy kígyót rejt.

- Influenzás - válaszolom, de a hazugság keserű a számban.

- Influenzás - ismétli meg, és lopva a többiekre néz.

- De sokat javult az állapota, és holnap meg is látogatom.

Cecily még nem ereszt. - Örömmel hallom, mert az ember olykor

olyan bizonytalan történeteket hall az ópiumbarlangokban talált és emiatt szanatóriumba kényszerített úriemberekről. Botrányos.

- Ma este nem tűröm a rágalmazást, Cecily Temple -figyelmezteti Felicity.

- Influenzás - ismétlem, de a hangom már nem olyan határozott.

Cecily diadalittasan mosolyog. - Hát persze.

Ann után sietek, hangosan szólongatom, de nem áll meg, hanem még meg is gyorsítja a lépteit, amíg a végén már majdnem fut, olyan kétségbeesetten próbál szabadulni tőlünk, az estélyekről és az uzsonnákról folytatott csevegéseinktől. A csillogó ígérettől, ami karnyújtásnyira van csak tőle, mégsem érheti el soha.

- Kérlek, Ann! - kiáltom, és megállok a lépcső aljában. Félúton jár. - Nem szabad odafigyelned rájuk. Nem igazi lányok, csak visszataszító pokolfajzatok. Loknis hajú barlanglakók!

Ha abban reménykedtem, hogy megnevettetem, rosszul fogtam hozzá. - De ők uralkodnak - válaszolja anélkül, hogy felnézne. -Mindig is ők uralkodtak, és ez most már mindig így lesz.

- De Ann! Nem látták a birodalmakat, ahogy te. Nem tudják, mit tettél. Pillangóvá varázsoltad a köveket, és áthajóztál egy aranyfüggönyön. Az énekeddel megmentettél minket a vízi nimfáktól.

- Elmúlt - vetette oda kereken. - Mit számít? Nem változtat a sorsomon, vagy igen? Májustól te és Felicity első bálozók lesztek, én pedig az unokatestvéreimhez megyek dolgozni. Vége lesz, és többé nem látjuk egymást.

Egy pillanatra a szemembe néz; kétségtelenül vigaszt remél tőlem. Mondd, hogy tévedek, mondd, hogy tartogatsz még egy ütőkártyát, Gemma, könyörög a tekintete. De nem téved, és nem vagyok elég gyors, és nem pereg elég jól a nyelvem, hogy hazudjak. Ma este nem.

- Ne hagyd, hogy legyőzzenek, Ann! Gyere vissza a sátorba!

Nem néz rám, de érzem az utálatát. - Ugye, nem érted? Már

győztek is -, azzal eltűnik a sötét árnyak között.

Visszamehetnék Fee-hez és a többiekhez, de nincs kedvem hozzá. A szívemre gyászos hangulat telepedett, és képtelen vagyok elűzni. Magányra vágyom. A nagyteremben keresek egy olvasásra alkalmas fotelt, távol a lányok fecsegésétől. Még csak pár oldalt olvastam, amikor észreveszem, hogy karnyújtásnyira ülök a hírhedt oszloptól. A Spencer számos furcsaságának egyike. Van egy faragott kígyókból álló csillár az előcsarnokban. A tetőn gúnyosan bámészkodó vízköpők. A falakat nevetséges strucctoll mintás tapéta borítja. A Spence alapítójának, Eugenia Spence-nek a portréja magasodik fölénk a lépcső tetején; átható kék szeme mindent lát. A furcsaságok közé sorolnám még a hatalmas kandallókat, melyek nem annyira fűtésre szolgáló alkalmatosságnak tűnnek, mint inkább rettenetes szörnyetegek nyitott szájának. És itt ez az oszlop a nagyterem közepén, amelyre tündéreket, szatírokat, koboldokat és mindenféle manókat faragtak.

És amely eleven.

Vagy legalábbis egykor az volt. A „faragások” a birodalmak lényei, akik örökre itt ragadtak. Egyszer ostoba módon a varázslat révén életre keltettük őket, és majdnem elpusztítottak minket. Néhány gonosz teremtmény megpróbált elszökni, mások az erényünkre törtek. Végül visszakényszerítettük őket a börtönükbe.

Közelebbről is szemügyre veszem a márványba vésett apró testeket. A lények szája haragos kiáltásra nyílik. A szemük átnéz rajtam. Nem akarok itt lenni, amikor elszabadulnak. Bár félek tőle, mégis kényszert érzek, hogy megérintsem az oszlopot. Az ujjaim megállapodnak egy tündér merev szárnyain, akit repülés közben dermesztett meg a művész. Remegés fut végig a testemen, és odébb csúsztatom a tenyeremet. Egy szatír vicsorgó szájához érek és felgyorsul a szívverésem, mert elragadtatás és irtózat furcsa keveredését érzem. Lehunyom a szemem és hagyom, hogy az ujjaim felfedezzék az ijesztő száj durva barázdáit és kiemelkedéseit, a nyelvet, az ajkakat és a fogakat.

Az ujjam megcsúszik a kövön, és egy éles perem belevág a bőrömbe. Halkan felsikoltok a fájdalomtól. A keskeny vágásban vércsepp jelenik meg. Nincs zsebkendőm, ezért a számba kapom az ujjamat, és érzem a vér kesernyés ízét. Az oszlop néma, de sérülésem lüktetésében érzem a fenyegetését. Közelebb húzom a székem Brigid megnyugtató fecsegéséhez, anyai életelveihez, és eltávolodom az oszlop veszélyes szépségétől.

Tízkor elnehezülnek a pilláink, a testünk a takaró melegére, a mindent feledtető álomra vágyik. Felkapaszkodunk a lépcsőn a szobáinkba.

Felicity elnyomakodik mellettem. - Fél egykor. A szokott helyen

- suttogja. Nem várja meg, hogy bólintsak. Kiadta a parancsot, és részéről ezzel el is van intézve.

A lámpák lágy fényt vetnek a szobámban. Ann alszik, de a varráshoz használt ollót elöl hagyta, ahol jól láthatom. Az olló összecsukva, de tudom, hogy elvégezte a feladatát, és nyomot hagyott a karja belső oldalán. Tudom, hogy friss vágások szabdalják a bőrét, amelyek nemsokára beleolvadnak a karján egymást keresztező régi sebhelyek hátterébe. Ha visszatalálhatnék megint a birodalmakba, meglelném a varázslatot, talán segíthetnék neki. De egyelőre képtelen vagyok megváltoztatni a sorsát, az pedig kérdéses, hogy neki sikerül-e.

NEGYEDIK FEJEZET

Amikor annak idején megérkeztem az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájára, még semmit sem tudtam a múltjáról, s arról, milyen összefüggésben van az életemmel. Gyászruhában érkeztem ide: az anyám csak pár hónapja halt meg. A halál oka hivatalosan kolera volt, de én tudtam az igazságot. Egy látomásomban végignéztem a halálát: egy másik világból való iszonyatos szellem, egy nyomkövető üldözte, aki elrabolta volna a lelkét, ha anyám önvédelemből nem végzett volna magával.

Ez volt az első látomásom, de nem az utolsó. Idővel többet is átéltem. Hatalmat örököltem, ami anyámtól rám származott, és ami bizonyos szempontból adomány, egyúttal azonban átok is volt. A Spenceben tudtam meg, hogyan kötődöm a mi világunkon túli, hihetetlen hatalommal rendelkező világhoz, amit a birodalmak néven emlegettek.

A birodalmakat évszázadokon át egy papnőkből álló befolyásos törzs, a Rend uralta. Az ottani varázslat fölött együtt rendelkeztek, hogy segítsenek a holtaknak beteljesíteni a lelkük feladatát, amikor szükségük van erre, és átkelni a folyón. Idővel a papnők hatalma megnőtt. Páratlan érzékcsalódásokat keltettek, a halandó világban embereket és eseményeket befolyásoltak. De a legfontosabb kötelességük az volt, hogy fenntartsák az egyensúlyt a birodalmakon belül a jó és a rossz között, ugyanis a birodalmakban sok törzs él, és némelyikük - a Télvidék rosszakaratú lényei - bármit megtennének, hogy elragadják a varázslatot, és uralkodhassanak a birodalmakon és talán a mi világunkon is. A Rend egy rúnakörbe zárta be a varázslatot, hogy biztonságban megőrizze. Akkoriban még csak ők élhettek a varázslat hatalmával. A birodalmak többi törzse lassan kiábrándult, és neheztelni kezdett rájuk. Szerették volna, ha egyenlő mértékben szólhatnak bele a varázslat elosztásába.

Idővel még a Rend szövetségesei is megbízhatatlanokká váltak. A Rend egykor a Raksanával együtt védte a birodalmakat. A Raksanához tartozó férfiak vigyáztak a törvényességre a birodalmakon belül, és óvták a papnőket, akiknek egyben a szeretőik is voltak. De később ők is megnehezteltek a Rendre a birodalmak feletti uralmuk és hatalmas varázserejük miatt.

Így teltek az évszázadok, egészen a huszonöt évvel ezelőtti tűzesetig: az ellenfelek azért küzdöttek, hogy megtartsák a varázslatot. Azon az éjszakán az anyám és a legjobb barátnője áldozatot - egy kis cigánylányt - ajánlottak fel a Télvidék lényeinek a hatalomért cserébe. De valami balul sült el. A gyermeket véletlenül megölték, és emiatt nem tudták magukkal vinni a lelkét. A feldühödött lények magukat a lányokat követelték, mert a két lány ostoba módon maga is részese lett az alkunak, amelyet így vagy úgy állniuk kellett. Eugenia Spence, a Rend nagy tanárnője és a Spence Akadémia alapítója önmagát ajánlotta fel, hogy ezzel fizessen a lányok szörnyű tettéért, és megmentse Sara és az anyám életét. Élete utolsó cselekedete az volt, hogy az amulettjét odahajította az anyámnak. Eugenia bezárta és le is pecsételte a birodalmakat, hogy senki és semmi ne tudjon ki-vagy bemenni, amíg meg nem születik egy nagyhatalmú papnő, aki ismét meg tudja majd nyitni a birodalmakat, és kijelöli a varázslatos világ fejlődésének új útját.

Én vagyok ez a lány. És ez senkit sem tesz boldoggá. A Rend akaratosnak és ostobának tart. A Raksana veszélyesnek. A soraikból küldtek valakit, egy Kartik nevű fiatalembert, hogy szemmel tartson, és figyelmeztessen, hogy be ne lépjek a birodalmakba, és amikor nem ért célt, megparancsolták neki, hogy öljön meg. Ő azonban elárulta a testvéri szövetségét és megmentette az életemet, amivel azt érte el, hogy vérdíjat tűztek ki a fejére.

Lehet, hogy a Raksanának nincs ínyére, de a tények a következők: én tudtam újra kinyitni a birodalmakat, és eddig senki sem léphetett be a közreműködésem nélkül. Én törtem fel a pecsétet a varázslaton, amikor porrá zúztam a rúnákat. És én találtam meg a varázslat forrását egy Templom nevű féltve őrzött helyen. A Templomban harcba szálltam Kirkével, anyám és a Rend ellenségével, hogy megőrizzem a varázslatot, és eközben végeztem vele, és hogy biztonságban tartsam, magamhoz kötöttem a varázslatot. Megígértem, hogy összefogok a barátnőimmel, Kartikkal és a birodalmak törzseivel, hogy szövetséget hozzunk létre, és valamennyien részesüljünk a varázslatból.

De attól a naptól fogva nem voltak látomásaim, és sehogyan sem tudtam bejutni a birodalmakba. Az okról halvány sejtelmem sincs, csak azt tudom, hogy valahányszor megpróbáltam a másik világba vezető fényajtót elővarázsolni, nem jártam sikerrel. Helyette egy elém villanó kép kínoz: Kirkét látom, ahogy otthagytam a Templomban, csapdába esve az örökkévalóság kútjában. Örökre odalett abban a hullámsírrá vált varázskútban.

Nekem kell eldöntenem a birodalmak és a felettük gyakorolt hatalom jövőjét, és fogalmam sincs, hogyan jussak vissza.

Jól van hát.

Csakhogy ma este nem így lesz! Megtaláljuk a birodalmakba vezető utat. Összeszedem a bátorságomat. Ismét érzem az ereimben a varázslat lüktetését. A barátnőimmel belépünk a birodalmak illatos kertjeibe, és új fejezet kezdődik.

Mert ha nem, akkor attól félek, a birodalmak örökre elvesznek számunkra.

Amikor az iskolában már sötétség és csend honol, és az iskolás lányok napközbeni víg fecsegése már csak a visszhang visszhangja a Spence termeiben, Ann-nel lábujjhegyen a lépcsőhöz settenkedünk, hogy Felicityvel találkozzunk. A Keleti Szárny szunnyad ma éjjel, a kalapálás nem zavar bennünket. A helynek mégis különös hatalma van.

Maradj csendben, Keleti Szárny! Ma este nem hallgatom a suttogásodat.

Felicity szorongat valamit a markában.

- Mi van nálad? - tudakolom.

Szétnyitja az ujjait, hogy megmutassa a finom csipke zsebkendőt.

- Pippának, ha találkozunk vele.

- Nagyon szép. Odalesz érte - dicsérem, mert nem akarok az lenni, aki Felicityt megfosztja a reménytől.

Követjük a hosszú lépcsőn lefelé; útközben az árnyékunk hosszan felnyúlik, mintha az ágyunk biztonságába kéredzkedne. Besurranunk a nagyterembe, Felicity sátrába, és törökülésben letelepszünk a padlóra, ahogy azt már számtalanszor tettük.

Ann az alsó ajkát harapdálja, és engem figyel.

- Készen állsz? - kérdezi Felicity.

Reszketegen beszívom a levegőt, aztán megint kiengedem. - Igen. Kezdjük!

Megfogjuk egymás kezét, és teljes erőmből igyekszem megtisztítani az elmémet, hogy semmi másra ne gondoljak, csak a birodalmakra. Látom a kert zöldjét, az éneklő folyó fölé magasodó Sóhajok Barlangjait. Az elvarázsolt világ lassan alakot ölt lelki szemeim előtt.

- Látod már? - szakít félbe Ann.

A kert látomása úgy oszlik el, mint egy ködpamacs. - Ann!

- Bocsánat - motyogja.

- Ne idegesítsd fel! - szidja meg Felicity. Megszorítja a kezemet.

- Ne feledd, Gemma, a jövőnk rajtad áll vagy bukik!

Igazán köszönöm! Ez aztán megnyugtatott. - Ha lennétek kedvesek, a legteljesebb csendet kérem.

Kötelességtudóan lehajtják a fejüket, és becsukják a szájukat, és ez máris olyan, mint egy varázsütés.

Gyerünk már, Gemma! Ne hidd, hogy képtelen vagy rá! Képzeld el az ajtót! Megjelenik majd. Varázsold elő! Kényszerítsd ki az akaratoddal!

De az ajtó nem jelenik meg. Nem látok semmit, nem érzek semmit. Pánik lesz úrrá rajtam, és a lelkemben a már ismerős kérdéseket suttogja: És ha az adományt csak kölcsönvettem? Ha örökre elvesztettem? Ha csak tévedés volt, és végül én is csak közönséges ember vagyok?

Kinyitom a szememet, és próbálok nyugodtan lélegezni. -Szükségem van egy kis szünetre.

- Nem kellett volna olyan sokáig várnunk - dohogja Felicity.

- Még januárban rögtön be kellett volna mennünk. Miért vártunk?

- Még nem álltam készen arra, hogy visszatérjek - válaszolom.

- Arra vártál, hogy visszajöjjön - vádol Felicity. - Hát nem jön.

- Nem Kartikra vártam - vágok vissza mélységesen megsértve. De természetesen részben igaza van. De csak részben. Miss Moore képe jelenik meg az elmémben. Látom határozott állát, ahogy a kezében a zsebóráját tartja, vagyis olyannak, amilyennek szeretett tanárnőnkként láttuk, mielőtt megtudtuk, hogy ő Kirké. Mielőtt megöltem. - Én... még nem álltam készen. Ennyi az egész.

Felicity hidegen néz rám. - Semmit sem tettél, amit meg kellene bánnod. Megérdemelte a halált.

- Próbáljuk meg újra! - biztat Ann. A kezét nyújtja, és látom az aznap esti kis vágások egyenetlen hurkáit.

- Helyes. Három az igazság - tréfálok, bár távolról sem vagyok jókedvemben.

Lehunyom a szememet, és lassan veszek levegőt, hogy ismét megtisztítsam az elmémet mindentől, és ne maradjon más, mint a birodalmak és a bejutás módja. A gyomromban forróság támad, és kötekedik velem. Olyan, mintha unalomig próbálnék meggyújtani egy kopott gyufaszálat, amiből nem pattan ki a szikra. Gyerünk, gyerünk! Egy pillanatra lángra kap, az ismerős tűz fellobban vágyaim gyújtósán. Látom a kert lágyan hajladozó olajfáit. Az édes folyót. És látom a fényajtót! Ó, igen! Mennyire hiányzott! És most már csak meg kellene őriznem...

A kép elhalványul, és helyette Kirké kísértetarcát látom a kút hideg vize alatt. A szeme felpattan: - Gemma...

Halkan felsikoltok, elszakadok tőle, és oda a hatalmam. Érzem, ahogy a birodalmak távolodnak, mint az apály, amit képtelen vagyok a partra húzni. Akárhogy is próbálom visszaszerezni, nem megy.

Ann adja fel először. Már hozzászokott a csalódáshoz, és hamarabb ismeri fel a kudarcot. - Lefekszem.

- Bocsáss meg! - suttogom. A boldogtalanságuk súlya úgy nehezedik rám, hogy alig kapok levegőt. - Nem tudom, mi történt.

Felicity a fejét csóválja. - Nem értem, hogy történhetett. Magadhoz kötötted a varázslatot. A legcsekélyebb gond nélkül be kellene tudnunk jutni.

Valóban, mégsem ez történik. Képtelen vagyok behatolni. És minden újabb sikertelen kísérlettel egyre fogy az önbizalmam. És ha soha többé nem jutok be?

Miután a barátnőim már lefeküdtek, még sokáig ülök az ágyamon, átfogom a térdemet, és lehunyt szemmel esdeklek a fényajtónak, hogy jelenjen meg. Egyetlen szót ismételgetek: Kérlek, kérlek, kérlek. Addig könyörgök, míg a hangom a könnyektől és a kétségbeeséstől reszelős nem lesz, míg a hajnal könyörtelen fénye rám nem hull, és nem marad másom, csak amit nem tudok kimondani: hogy elvesztettem a varázslatomat, és nélküle semmi sem vagyok.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Londontól vonattal egyórányira fekvő oldham-i szanatórium egy hatalmas, kellemesen gyepesített parkkal körülvett, tágas, fehérre festett épület. Székeket tettek ki, hogy az itt lakók olyan gyakran napozhassanak, amilyen gyakran csak akarnak.

Ígéretünkhöz híven Tommal meglátogatjuk apámat. Nem akartam ezen a helyen viszontlátni. Jobban szeretek úgy gondolni rá, mint aki a dolgozószobájában, a lobogó tűz előtt, pipájával a kezében ül, a szeme vidáman csillog, és készen áll, hogy egy fantasztikus mesével szórakoztasson mindenkit. De azt hiszem, az oldham-i szanatóriumból még mindig jobb emléket őrzök róla, mint a keletlondoni ópiumbarlangból, ahol annyira a kábítószer rabjává vált, hogy egy újabb adagért még a jegygyűrűjét is becserélte.

Nem. Erre azért sem gondolok! Ma nem.

- Ne feledd, Gemma, hogy vidám és könnyed légy! - tanácsolja Tom, a nálam idősebb, de sajnálatos módon nem bölcsebb bátyám, miközben komótosan sétálunk a hatalmas gyepen, a csinosan nyírt sövény mellett, amelynek szimmetriáját egyetlen, véletlenül hosszabbra hagyott ág, vagy ottfelejtett gyom sem töri meg. Ragyogó mosollyal nézek egy elhaladó nővérre. - Jó tanács nélkül is emlékszem majd a megfelelő viselkedési normákra, Tom - jegyzem meg összeszorított fogaim között szűrve a szót.

- Erősen kétlem.

De komolyan, mire jó egy fivér, ha nem arra, hogy hol gyötörje, hol bosszantsa az embert?

- Jaj, Thomas, igazán odafigyelhetnél jobban is reggeli közben! Óriási tojásfolt van az ingeden.

Tom rémülten tapogatja magát. - Nem látom!

- Itt - kocogtatom meg a halántékát.

- Micsoda?

- Április bolondja!

Önelégülten somolyog. - Még nincs is április!

- Nincs - válaszolom, és kilépek. - Mégis bolond vagy.

Keményített fehér kötényt viselő nővér mutatja az utat a kerti lak

közelében levő pihenőhely felé. A nádfonatú nyugágyban egy férfi nyúlik el, a lábára kockás plédet terítettek. Először meg sem ismerem. Apa rettenetesen sovány.

Tom megköszörüli a torkát. - Szervusz, apa. Nagyon jól nézel ki.

- Igen, napról napra jobban vagyok. Gemma kicsikém, még gyönyörűbb lettél, mióta nem láttalak.

Futó pillantása súrolja az arcomat, amikor ezt mondja. Már nem szoktunk egymásra nézni. Alaposan sosem. Azóta nem, hogy kivonszoltam abból az ópiumbarlangból. Most, ha ránézek, a kábítószer rabját látom benne. És amikor rám néz, azt látja, amire legszívesebben nem emlékezne. Bárcsak megint az imádott kislánya lehetnék, aki mellette üldögél - gondolom.

- Milyen kedves tőled, apa! - Csak könnyedén és vidáman, Gemma. Fájdalmasan mosolygok. Olyan sovány!

- Ugye, szép napunk van? - kérdezi apa.

- Bizony, nagyon szép.

- A park csodálatos - jegyzem meg.

- De még mennyire! - tódítja Tom.

Apa szórakozottan bólint. - Á!

A székem szélén kucorgok, hogy bármikor felpattanhassak. Csillogó aranypapírba csomagolt nagy, vörös masnival díszített dobozt nyújtok át. - Hoztam abból az erős cukorkából, amit annyira szeretsz.

- Á! - veszi át különösebb lelkesedés nélkül. - Köszönöm, kicsim. Elgondolkodtál már a Hippokratészi Társaságon, Thomas?

Tom bosszús képet vág.

- Mi az? - kérdezem.

- Egy tudósokból és orvosokból álló finom, úri klub. Mind kiváló koponyák. Érdeklődnek a mi Thomasunk iránt.

Nagyszerű lehetőség Tomnak, aki a Bethlem Királyi Kórház -más néven Bedlam (bolondokháza) - segédorvosa. Tom számtalan hibája ellenére is tehetséges gyógyító. Élete két legnagyobb szenvedélye az orvos- és a természettudományok, így nem is értem, miért kezeli megvető gúnnyal a Hippokratészi Társaságot.

- Engem nem érdekelnek - jelenti ki határozottan.

- De miért nem?

- A tagság java negyven és a halál között van - fintorog.

- Nagy bölcsesség gyűlt össze a termeikben, Thomas. Okosan tennéd, ha tiszteletben tartanád.

Tom elvesz egy cukorkát. - De ők nem az Athenaeum Klub.

- Kicsit magasra törsz, nem, öregfiú? Az Athenaeum tagjai csak a magukfajtákat veszik fel, és mi nem tartozunk közéjük - mondja apa, ellentmondást nem tűrő hangon.

- Lehet, hogy én igen - vitatkozik Tom.

Tom elkeseredetten vágyik rá, hogy a legelőkelőbb londoni társaság befogadja. Apa ostobának tekinti emiatt. Utálom, amikor vitatkoznak, és nem akarom, hogy Tom most felzaklassa apát.

- Úgy hallom, hamarosan hazajössz apa - vetem közbe.

- Úgy van. Nekem is ezt mondták. Az öreged egészséges, mint a makk - köhincsél.

- Milyen remek lesz! - jegyzi meg Tom lelkesedés nélkül.

- Úgy bizony! - hagyja helyben apa.

Elhallgatunk. Egy libanyáj jelenik meg a gyepen, mintha ők is eltévedtek volna. A park gondnoka a távoli tó felé hessegeti őket. De bennünket senki sem terel új téma felé, így csak üldögélünk, és olyasmiről beszélgetünk, ami lényegtelen, és gondosan kerüljük, ami lényeges. Végre egy holdvilágképű nővér közeledik, akinek rézvörös hajába ősz szálak keverednek.

- Jó napot, Mr. Doyle. Ideje gyógyfürdőzni, uram.

Apa megkönnyebbülten mosolyog. - Olyan, mint egy napsugár, Miss Finster, egy komor reggelen! Megjelenik, és minden rendbe jön.

Miss Finster olyan szélesen mosolyog, mintha a szája körbeérné a fejét. - Az édesapjuk nagy sármőr!

- Nos, akkor indulhattok is - mondja nekünk apa. - Nem akarom, hogy lekéssétek a londoni vonatot.

- Helyes - hátrál máris Tom. Még egy órát sem töltöttünk itt. -Két hét múlva otthon találkozunk, apa.

- Úgy van - helyesel Miss Finster. - Bár sajnáljuk majd, ha itt hagy minket.

- Hát, igen - válaszolja Tom. Kisimítja a homlokába hulló fürtöt, de az megint csak előrebukik. Nincs kézrázás vagy ölelés. Mosolygunk, bólintunk, és amilyen gyorsan csak lehet, elválunk egymástól; nagy kő esik le a szívünkről, hogy megszabadulunk egymástól és a beszélgetésünket meg-megszakító kínos szünetektől. Mégis restellem, hogy megkönnyebbülést érzek. Vajon más család is ilyen? - tűnődöm. Úgy illeszkednek egymáshoz, mint egy már befejezett kirakós játék darabkái: a kép jól felismerhető. De mi a sehova sem kapcsolódó, megmaradt darabokhoz hasonlítunk, amiket lehetetlen egy elégedett: - Á, így már jó! - felkiáltással egymáshoz illeszteni.

Apa kifogástalan úriemberként fogja karon Miss Finstert. -Megtisztel, Miss Finster?

Miss Finster iskolás lányként kacarászik, pedig olyan idős lehet, mint Mrs. Nightwing. - Ugyan már, Mr. Doyle!

Kart karba fonva sétálnak a nagy fehér épület felé. Apa kicsit felénk fordítja az arcát. - Húsvétkor látjuk egymást.

Igen, két hét múlva ismét együtt leszünk.

De kétlem, hogy ő igazán lát majd engem.

A londoni kocsikázás alatt aztán előveszem Tomot. - Miért kell így heccelned apát, Thomas?

- Jól van, védd csak, ahogy szoktad! A kis kedvenc.

- Nem vagyok a kedvence. Egyformán szeret minket. - Furcsa érzés fog el, amikor kimondom, mintha hazudnék.

- Ezt szokták hangoztatni. Kár, hogy nem igaz - mondja keserűen, aztán hirtelen felderül az arca. - Véletlenül nem volt igaza az Athenaeummal kapcsolatban. Meghívtak, hogy Simon Middletonnal és Lord Denbyvel ebédeljek.

Simon nevének hallatán elakad a lélegzetem. - Hogy van Simon?

- kérdezem.

- Jóképű. Elbűvölő. Gazdag. Röviden: remekül van. - Tom halványan rám mosolyog, és nem hagy nyugodni a gondolat, hogy a rovásomra szórakozik.

Simon Middletonra, az egyik legkapósabb angol agglegényre valóban illenek ezek a jelzők. A karácsonyi szünetben szenvedélyesen udvarolt nekem, és feleségül is akart venni, de visszautasítottam. És most egyszerre képtelen vagyok felidézni, miért.

- Korai még mondani - folytatja Tom -, de azt hiszem, az öreg Denby indítványozza majd a felvételemet. Annak ellenére, hogy rosszul bántál Simonnal, Gemma, egészen biztosan tudom, hogy az apja továbbra is kiáll mellettem. Jobban, mint apa.

- Simon... említette, hogy komiszul bántam vele?

- Nem. Egy szóval sem említett.

- Milyen kellemes lesz megint Middletonékkal találkozni - vetem fel, és úgy teszek, mintha egyáltalán nem bántott volna meg.

- Simon biztos boldogan és lovagiasan kísérgeti városszerte a hölgyeket. - Fölényesen könnyednek szánt kis kacajt hallatok.

- Hm. Sejtelmem sincs - válaszolja Tom.

- De jelenleg Londonban tartózkodnak? - A mosolyom lehervad az arcomról. Gyerünk már, Thomas! Vess már ide egy csontot, te faragatlan tuskó!

- Nemsokára felutaznak. A báli szezonban meglátogatja őket egy távoli unokatestvérük, egy bizonyos Miss Lucy Fairchild. Úgy tudom, nagy vagyonnal rendelkezik - mosolyog elbizakodottan.

- Talán bemutathatnál neki. Vagy ha már az Athenaeum köztiszteletben álló tagja vagyok, ő kéri majd, hogy mutassanak be neki.

Nem, lehetetlen rendületlenül mosolyognom a testvérem jelenlétében. Még a szerzeteseknek sincs ilyen végtelen türelmük.

- Nem látom be, miért olyan fontos számodra az Athenaeum! -kiáltok fel ingerülten.

Tom leereszkedően kuncog, és képtelen vagyok megállni, hogy egy hatalmas üstbe ne képzeljem, amint éhes, fáklyát lengető kannibálok állják körül. - Ugye, nem, Gemma? Nem akarsz senkihez és semmihez sem tartozni.

- A Hippokratészi Társaság tagjai legalább az orvos- és a természettudomány emberei - siklok el a megbántása fölött. -Egyforma az érdeklődésetek.

- Nem olyan tiszteletet parancsolóak, mint az Athenaeum Klub. Ott az igazi hatalom. És úgy hallom, hogy a Hippokratészi Társaság esetleg megszavazza, hogy jelentéktelenebb minőségben nők is bekerüljenek közéjük - horkan fel megvetően a bátyám. - Nők! Egy úri férfi klubban!

- Máris a szívembe fogadtam őket - jegyzem meg.

- Jellemző rád - vigyorodik el gúnyosan.

HATODIK FEJEZET

Amikor utoljára láttam a Belgraviában álló házunkat, a tél kopársága vette körül. Amikor a hintónk kanyarogva áthalad a Hyde Parkon, a királyi testőrként álló rügyező fák pompás látványa üdvözöl bennünket. Nárciszok kérkednek új, sárga főkötőjükkel. London mosolyog.

Nem úgy a házvezetőnőnk, Mrs. Jones. Fekete ruhában, fehér, fodros kötényben, a fején kis fehér, horgolt fityulával fogad, és az arckifejezése olyan szigorú, hogy legszívesebben az ajkához emelnék egy tükröt, hogy lássam, lélegzik-e még.

- Milyen volt az útja, kisasszony? - kérdezi lelkesedés nélkül.

- Köszönöm, nagyon kellemes.

- Nagyszerű, kisasszony. Felvitessem a bőröndjét a szobájába?

- Legyen szíves! Köszönöm.

Nagyon igyekszünk, hogy udvariasak legyünk. Sosem mondjuk ki, amire gondolunk. Őszintén szólva az üdvözlés után akár sajtokról is cseveghetnénk: - Milyen volt a Limburgere, kisasszony? -Köszönöm kérdését, sós, mint egy érett, büdös pálpusztai. - Nagyon cheddaros, kisasszony. Felvitetem a Stiltonját a camembert-ébe. - És senkinek még csak fel sem tűnne.

- A nagyanyja a szalonban várja, kisasszony.

- Köszönöm. - Képtelen vagyok uralkodni magamon. - Magam is betalálok a Münsterbe.

- Ahogy kívánja, kisasszony.

Ennyi az egész, bár nagy kár, hogy huncutságomat elfecsérlem, és senki sem méltányolja rajtam kívül.

- Elkéstél - jelenti ki nagymama, amint kitárom a szalonba vezető ajtókat. Nem tudom, miért engem okol, mivel sem a ló, sem a kocsis nem én voltam. Helytelenítően mér végig. - Uzsonnára megyünk Mrs. Sheridanhez. Természetesen át kell öltöznöd. És mi történt a hajaddal? Mostanában ez a módi a Spenceben? Nem felel meg! Maradj nyugton! - Nagymama olyan feszesen fogja össze a hajamat, hogy könnyek szöknek a szemembe. Három hajtűt tűz bele, amelyek kis híján a koponyámba állnak. - Sokkal jobb. Egy hölgynek mindig a legjobb oldalát kell mutatnia.

Csönget, és a házvezetőnőnk úgy bukkan fel, mint egy fantom.

- Igen, asszonyom?

- Segítenie kell Miss Doyle-nak az átöltözésben, Mrs. Jones. Úgy érzem, a szürke gyapjúruhája jó lesz. És egy másik pár kesztyűt adjon rá, ami nem olyan, mintha a takarítónőé volna - nézi összevont szemöldöke alól az ujjhegyeimen levő piszokfoltokat.

Egy perce sem vagyok otthon, és máris ostrom alá vettek. Körülnézek a rosszul megvilágított szalonban, a súlyos, borvörös bársonyfüggönyökön, a sötétzöld papírtapétás falakon, a mahagóni íróasztalon és könyvespolcokon, a perzsaszőnyegen és a nehéz cserépben terpeszkedő hatalmas páfrányon. - Nem ártana a szalonnak egy kis fény. - Hah! Ha bírálatra van szüksége, kettőn áll a vásár.

Nagymama arca aggodalmas ráncokba szalad. - Ez egy divatos szoba, nem igaz? Szerinted nem az?

- Nem állítottam. Csak kellemes lenne, ha több fényt engednél be.

Nagymama a függönyt méricskéli, mintha fontolóra venné a

javaslatomat. De rövid életűnek bizonyul a megingása, és máris úgy tekint rám, mint a falu elkódorgott bolondjára. - A naptól csak kifakulna a dívány. És most, ha sikerült túlesnünk a lakberendezési kérdéseken, jól tennéd, ha átöltöznél. Félkor indulunk.

Mrs. Sheridan jól berendezett könyvtárában szótlan szobalány fogad bennünket. A tengernyi könyv látványa megnyugtat. Ugyanezt nem mondhatom el a szürke gyapjúruháról. A ruhám dörzsöli a bőröm, és úgy viszketek tőle, hogy sikítani tudnék. Mrs. Jones olyan szorosra húzta a fűzőmet, hogy ha két korty teát innék, az egyik biztosan kibuggyanna belőlem. Öt másik lány jött el az édesanyjával. Elszörnyedek, amikor rádöbbenek, hogy egyiküket sem ismerem, bár ők láthatóan nem idegenek egymás számára. És ami ennél is rosszabb, egyiküket sem kényszerítették rá, hogy örömtelen gyapjúruhát viseljenek. Üdék, mint a harmatos rózsa, én viszont a vénkisasszony nagynénire emlékeztetek, akinek kíséretétől minden lány retteg. Alig bírom megállni, hogy ne valljam be a legközelebb ülőnek: - Ha ötórai tea közben meghalnék, mert a fűzőm megfojt, kérlek, ne hagyd, hogy ebben a visszataszító ruhában temessenek el. Ha mégis, úgy visszajárok majd kísérteni!

Egy percig sem hitegetem magam azzal, hogy egyszerű teázáson veszünk részt: piacon vagyunk, ahol minket árulnak. Míg az anyák beszélgetnek, mi csendben kortyolgatjuk a teánkat, a mosolyunk tükre az övéknek, mintha egy pantomim szereplői volnánk. Nem szabad elfelejtenem, hogy csak akkor szólaljak meg, ha kérdeznek, hogy a többiek érzéseit kell szolgai módon utánoznom. Közös egyetértéssel vigyázunk ennek az életnek a tiszta, tetszetős állóvizére, és sosem merjük felkavarni.

Minden kérdéssel és pillantással megmérettetünk agyuk szigorú mérlegén, ahol elvárásaik és csalódásaik között bizonytalanul egyensúlyozunk. Annak a haja durva szálú, a bőre pirospozsgás. Az a lány morcos képet vág, a másik a kelleténél tovább keveri a teát, míg annak a másik szerencsétlennek van mersze kijelenteni, hogy az eső „romantikus”, mire azt a határozott választ kapja, hogy az eső csak a rózsáknak tesz jót és előhozza a reumatikus fájdalmakat. Az anyja biztos könyörtelenül megpirongatja majd a kocsiban, és vétségéért határozottan a nevelőnőt hibáztatja majd.

Az asszonyok rövid ideig faggatnak minket: örömmel készülünk-e az első báli szezonunkra? Tetszett-e ez az operaelőadás vagy az a darab? Semmitmondó válaszaink hallatán mosolyognak, és képtelen vagyok megállapítani, mit rejt a mosolyuk. Irigyelnek-e minket fiatalságunkért és szépségünkért? Boldogsággal és izgalommal tölti-e el őket a ránk váró élet? Vagy azt kívánják, bárcsak a maguk életében még egy esélyük lenne? Egy másféle esély?

Nemsokára elunják a kikérdezésünket. Egymás között beszélgetnek, ami nem érint minket. Bejárjuk Mrs. Sheridan kertjét, amire mérhetetlenül büszke, bár a munkát a kertész végzi, és végre -, istennek hála - magunkra maradunk. A gondosan feltett álarcok lehullnak.

- Láttátok Lady Markham diadémját? Hát nem csodálatos? Bármit megadnék, hogy akár csak egy pillanatra is legyen egy ilyen ékszerem.

- Lady Markhamról szólva, hallottátok a pletykát, nem? - kérdezi egy Annabelle nevű lány.

A többiek rögtön a fülüket hegyezik: - Miről van szó, Annabelle? Mi történt?

Annabelle mélyen felsóhajt, de a sóhajba öröm is vegyül, mintha mostanáig magába fojtotta volna a hírt, és csak arra várt volna, hogy másoknak is elmondja. - Olyan bizalmas közlés terhét viselem, amit csak akkor árulok el nektek, ha megígéritek, hogy senkinek sem adjátok tovább.

- Megígérjük! - fogadkoznak a lányok, és bizonyára azon törik a fejüket, kinek mondják el először a sajnálatos esetet.

- Azt hallottam, hogy Lady Markham meggondolta magát, és esetleg mégsem mutatja be Miss Worthingtont az udvarnál.

A lányok szájukhoz kapják kesztyűs kezüket, de a vidámságuk kivillan, mint egy lecsúszott alsószoknya. Örülnek a pletykának, de még inkább annak, hogy nem róluk szól. Fogalmam sincs, mit mondjak. Áruljam el, hogy Felicity a barátnőm? Vajon tudják-e?

Felcsendül a kórus: „Jaj, istenem! Szegény Felicity!”, „Micsoda botrány!” „De olyan szemtelen!” „Nagyon helyes. Magának köszönheti”. „Odavagyok érte, de akkor is...” „De igazán!”

Annabelle szakítja félbe őket; szemmel láthatóan ő a méhkirálynő közöttük. - A függetlenségével nem lopja be magát azoknak a hölgyeknek a szívébe, akik igazán számítanak. És az anyjáról akkor még nem is beszéltünk.

- Miről van szó? Jaj, úgy utálom a nevelőnőmet, mert soha nem mesél semmit! - mondja egy pirospozsgás arcú lány, akinek finom vonalú a szája.

- Mrs. Worthington három évvel ezelőtt, míg a férje, az admirális, tengerre kelt, külföldre ment. De mindenki tudja, hogy Párizsba szökött a szeretőjével. Ha Worthington admirális nem volna hős és őfelsége kedvence, Miss Worthingtonnak nem volna helye a jó társaságban.

Sokat tudok azokról a borzalmakról, amiket az admirális a lányával tett, hogy miként kereste fel késő éjjel a hálószobájában úgy, ahogy egy apának nem szabadna, de megesküdtem, hogy megtartom Fee titkát, és különben is ki hinné el, ha meg is mondanám az igazságot? Az emberek szívesen találnak ki történeteket, amelyekben meggyőződéssel hisznek, hogy ne kelljen tudomást venniük az igazságról, amit képtelenek elfogadni.

- De van más is - jegyzi meg Annabelle.

- Mondd hát!

- Véletlenül meghallottam, amikor anyám azt mondta Mrs. Twittnek, hogy ha Miss Worthingtont nem mutatják be az udvarnál, akkor elveszti az örökségét. A nagyanyja végrendeletében nyomatékosan az áll, hogy „kifogástalan erkölcsű hölgyként” kell, hogy bemutassák az udvarnál, különben a lelenckórház kapja a pénzt, és Felicity ki lesz szolgáltatva az admirális kényének-kedvének, hogy ő irányítsa a sorsát.

Felicity csakis arra vágyik, hogy szabad legyen. De most ez az álma is veszélybe került. Képtelen vagyok uralkodni magamon, a hallottaktól fejembe száll a vér. Az arcom bizonyára úgy ég, hogy mindenki látja. Ha tehetném, felpofoznám a bájos Annabelle-t. A fűzőm szoros lehet, mert alig kapok levegőt. Bizsereg a bőröm, szédülök, és egy pillanatig olyan érzésem támad, mintha kiszállnék a testemből.

- Jaj! - fordul Annabelle a mellette álló lányhoz. - Constance Lloyd! Hogy mertél belém csípni!

Constance szája meglepetten elnyílik. - Hisz nem tettem semmit!

- De mennyire, hogy belém csíptél! Érzem a karomon, már kezd feldagadni!

A lányok igyekeznek visszafojtani a nevetésüket, miközben Constance és Annabelle azon vitatkozik, melyikük nagyobb mártír.

A szédülésem elmúlt, és különös módon jól érzem magam: hosszú idő óta először érzem magam ezerszer jobban.

*

- Amikor megemlítettem, hogy rendeznénk egy angol kerti mulatságot, Mrs. Sheridan igen furcsán nézett rám. Mit gondolsz, közönségesnek találta? Úgy éreztem, nagyon kellemes estély lenne. Szerinted nem?

Nagymama ilyen fecsegéssel nyúz a hintóban hazafelé. Örökösen a lehetséges sértéseken vagy a képzelt bírálatokon tépelődik. Most az egyszer azt kívánom, bárcsak élné a maga életét, és ne törődne annyit azzal, hogy mit gondolnak a többiek.

Természetesen nekem is van min töprengenem. Hogy mondjam el Felicitynek, amit hallottam, anélkül, hogy ezzel felzaklatnám? Mintha egy természeti erőt próbálnék megfékezni.

- Szerintem egy angol kerti mulatság igazán szép és illendő. Igaz, nem török bál, az ilyen hivalkodást még őfelsége sem tartja helyénvalónak. A fiatal hölgyek talán beszéltek róla? Kifogásolnivalónak találták?

- Szó sincs róla - sóhajtok fel, és a hintó oldalának támasztom a fejemet. Lassan leszáll a londoni gázköd. Az utcák tejfehér homályban úsznak, az emberek úgy tűnnek fel, mint a fantomok. Észreveszek egy sötét fürtös fiatalembert, aki rikkancssapkát visel, és megdobban a szívem. Félig kihajolok az ablakon.

- Elnézést, uram! Maga, ott! - kiáltok ki.

- Gemma Doyle! - képed el nagyanyám.

A fiatalember megfordul. Nem Kartik. A napi újságokat kínálja.

- Újságot kér, kisasszony?

- Nem - nyelek egy nagyot. - Köszönöm, de nem. - Hátradőlök, és elhatározom, hogy nem nézek ki még egyszer, és szükségtelenül nem adok tápot a reményeimnek. Hol vagy, Kartik?

- Nagy udvariatlanság volt - cöcög nagymama, aztán összehúzza a szemét, amikor eszébe jut valami. - Volt valami az uzsonnán, amiben nem álltad meg a helyed, Gemma? Csak nem beszéltél szabadosan... vagy nem viselkedtél furcsán?

Karmokat növesztettem, és a holdra vonítottam fel. Bevallottam, hogy kisgyerekek szívével táplálkozom. Azt meséltem, hogy szeretem a franciákat. Miért mindig én vagyok a hibás?

- Mrs. Sheridan virágairól csevegtünk - válaszolom higgadtan.

- Nos, abban nincs semmi rossz - nyugtatja magát nagymama. -A világon semmi.

Az utolsó londoni estémen a kínjaim gigászi méreteket öltenek. Nagymama korán lefeküdt, mert „kimerítették” a nap eseményei. Tom az Athenaeumban vacsorázik Lord Denby nyomatékos kérésére.

- Nagy ember leszek, amikor hazatérek - csodálja magát Tom a kandalló felett függő tükörben. Új cilindere van, amitől jómódú madárijesztőnek tűnik.

- Gyakorolom a térdhajtást, míg odavagy - válaszolom.

Csúfondáros mosollyal fordul felém. - Szívesen küldenélek

kolostorba, de még a szent életű asszonyok türelmét is próbára tenné a zsémbelődésed. És kérlek, ne kísérj ki! - mondja, ahogy lendületes léptekkel az ajtóhoz megy. - Nem akarom a kandalló melletti duzzogásodat félbeszakítani.

- Ne aggódj! - nyugtatom meg, és sóhajtva fordulok ismét a kandalló felé. - Nem fogod.

Még meg sem kezdődött a báli szezonom, és máris úgy érzem, hogy kudarcot vallottam. Olyan, mintha egy bőrt örököltem volna, amibe nem férek bele, így jövet-menet folyton húzkodom és igazgatom, leszorítom és nyesegetem, kétségbeesetten igyekszem kitölteni és közben reménykedem, hogy senki sem látja a kínlódásomat, és nem mondja ki hangosan: - Az a lány ott egy csaló! Nézzétek, mennyire nem illik ide!

Bárcsak bejuthatnék a birodalmakba! Jaj, mi folyhat ott? Miért nem mehetek be? Mi lett a varázslattal? Hova lettek a látomásaim? Ha belegondolok, hogy valaha féltem tőlük... Most a hatalom, amit egykor átkoztam, az egyetlen, amire áhítozom.

Nem az egyedüli, de Kartik fölött sincs hatalmam.

A tűzbe bámulok; nézem, ahogy a vastag, narancsvörös lángok ide-oda ugrálnak, és figyelmet követelnek. A lángok mélyén egy keskeny, kék lélek ég tisztán és perzselőn, és felfalja a legapróbb gyújtóst, hogy ne aludjon el a tűz.

A kandallón álló óra üti a másodperceket, az egyenletes hang elálmosít. Elalszom, és elmerülök az álmokban.

Sűrű köd vesz körül, és előttem egy hatalmas kőrisfa magasodik, amelynek kacskaringós ágai az eltűnt nap felé nyújtózkodnak. Egy hang szólít.

Yójjhovgám...

Gyorsabban ver a szívem, de senkit sem látok.

Te vagy az egyetlen, aki megmenthet minket, aki megmentheti a birodalmakat. El kell jönnöd hozzám...

- Nem tudok bejutni - mormolom.

Más úton is lehet, egy titkos ajtón át. Bízz a varázslatban! Hagyd, hogy idevezessen!

- Nincs már varázslatom...

Tévedsz! Kivételes hatalommal bírsz. Egyre csak nő benned, és ki akar szabadulni. Engedd szabadjára az erődet! Ettől rettegnek, de neked nem szabad tartanod tőle. Segítségedre lehetek, de el kell jönnöd hozzám. Nyisd ki az ajtót...

Változik a kép. A Sóhajok Barlangjaiban vagyok, az örökkévalóság kútja előtt. A víz jeges felszíne alatt pihen Miss Moore, sötét haja úgy terül szét, mint Kálié. Átlátszó börtöne alatt lebeg, szépségesen, mint Ofélia, félelmetesen, mint egy viharfelhő. A csontom velejéig átjár a remegés.

- Halott - bököm ki elakadó lélegzettel. - Megöltem.

Felpattan a szeme. - Téved, Gemma. Élek.

Ijedten riadok fel. Még mindig a székben ülök, a kandalló óra fél tizenkettőt mutat. Furcsán érzem magam, mintha lázas volnék. A hajtincseim ernyedten lógnak az arcomba, a szívem vadul dobog. Úgy érzem, mintha kísértet járt volna nálam.

Csak álom volt, Gemma. Ne is törődj vele! Felicitynek igaza van: Kirké meghalt, és ha a vére a kezedhez is tapad, nincs miért szégyenkezned. De a remegésem nem múlik el, hiába próbálom leküzdeni. És az álom többi része? Egy ajtó. Mit nem adnék, ha visszamehetnék a birodalmakba, a varázslathoz! Ezúttal nem félnék tőle. Nagy becsben tartanám.

Forró könnyek szöknek a szemembe. Hasznavehetetlen vagyok. Képtelen vagyok visszajutni a birodalmakba. Képtelen vagyok segíteni a barátaimon vagy az apámon. Nem találom Kartikot. Még egy kerti mulatságon sem tudok vidám lenni. Nincs helyem. Megpiszkálom a kihunyóban levő tüzet, de a rakás széthullik. Úgy látszik, még ebben is reménytelen eset vagyok. A padlóra hajítom a piszkavasat, és a kezemmel a kandallópárkányt ütöm. Szeretnék forróságba merülni, és elűzni a reszketésemet.

Bizsereg az ujjbegyem, remeg a karom. A korábban már érzett szédülés fog el. Úgy érzem, rögtön elájulok.

A kéményből váratlanul forróság csap ki. Fellángol a tűz. Hangosan felkiáltok, és lekapom a kezemet. A padlóra zuhanok. A tűz abban a pillanatban felsercen, majd kialszik.

A szemem elé tartom a kezemet. Én tettem volna? Az ujjbegyem még most is bizsereg egy kicsit. A kandalló felé tartom, de nem történik semmi. Lehunyom a szemem. - Parancsolom, hogy gyújts tüzet! - Egy megfeketedett fatuskó széthullik, és hamuvá omlik. Semmi.

Ideges léptek kopognak az előcsarnokban. Mrs. Jones lép be a szalonba. - Miss Gemma? Mi történt?

- A tűz. Kialudt, aztán hirtelen ismét fellángolt, de úgy, hogy az egész kandalló égett.

Mrs. Jones az elhajított vassal megpiszkálja a majdnem leégett gyújtóst. - Már kialudt, kisasszony. Talán kormos a kémény. Holnap első dolgom lesz elhívni a kéményseprőt.

Tom hazajött, és bár későre jár, sokkal későbbre vártam. Egy öblös pohárba tölt apa whiskyjéből, és letelepszik a székbe.

Mrs. Jones helytelenítő pillantást vet rá. - Jó estét, uram. Szüksége van még rám?

- Köszönöm, nem, Mrs. Jones. Lefeküdhet.

- Helyes, uram. Kisasszony.

Tom megvetően pillant rám. - Nem kellett volna már rég lefeküdnöd?

- Hogy aludhatnék, amikor tudom, hogy az Athenaeum Klub legújabb tagja bármikor megtisztelheti az otthonunkat felsőbbrendű jelenlétével? - Túlzott cikornyássággal hajlok meg, és várom Tom riposztját. Amikor ez elmarad, még abban sem vagyok biztos, hogy a bátyám ül előttem. Nem vall rá, hogy hagyja, hadd legyen az enyém az utolsó szó, és még csak gyönge próbálkozást se tegyen arra, hogy megalázzon.

- Tom?

Magába roskadva ül, a nyakkendője kibomlott, a szeme vörös.

- Simpsont szavazták be helyettem - mondja csendesen.

- Sajnálom - válaszolom, és igaz is. Lehet, hogy ostobaságnak tartom, hogy Tom legfőbb gondja az Athenaeum Klub, de neki fontos, és kegyetlenség volt tőlük, hogy ezt nem vették észre.

- Tehetek érted valamit?

- Igen - feleli, és felhajtja az utolsó kortyot.

- Hagyj magamra!

HETEDIK FEJEZET

Bár sosem hittem volna, hogy ilyet mondok, de magamon kívül vagyok az örömtől, amikor viszontlátom a szigorú, imponáló hölgyet, a Spence-t. A Londonban töltött három nap gyötrelmes volt Tom duzzogása, nagymama állandó okvetetlenkedése és apa távolléte miatt. Nem is tudom, hogy élem túl a báli szezont.

És ott a másik nagy kérdés: a nyugtalanító álmom, és a kandallóval kapcsolatos különös eset. A váratlan fellobbanás a lerakódott, makacs korom miatt történt, a kéményseprő is megerősítette. Az álmot már nem olyan egyszerű félvállról venni, talán azért, mert hinni akarom, hogy létezik egy titkos ajtó, ami a birodalmakba vezet, hogy a varázslat még elevenen él bennem. De az akarás még nem teszi valósággá.

Megkondul a kápolna harangja, és reggeli imára szólít minket. Szűziesen üde fehér egyenruhánkban, a hajunkban erősen megkötött szalagjainkkal sétálunk fel a hegyen álló, kőből és gerendákból rakott kápolnába a simára koptatott ösvényen.

- Milyen volt az otthon tett látogatásod? - kérdezi Felicity, aki odasodródik mellém.

- Borzalmas - válaszolom.

Felicity elmosolyodik. - Itt is szörnyű volt. Cecily folyton szórejtvényt akart játszani, mintha még óvodások volnánk, és amikor Martha azonnal kitalálta az övét, Cecily felhúzta az orrát.

Az „Üvöltő szelek”-re gondolt, és mindenki tudja, hogy az a kedvenc könyve. Nem titok.

Nevetek a történetén, és egy másodpercig nagy kísértést érzek, hogy elmondjam az álmomat. De akkor megint csak felhozom a birodalmakat, így meggondolom magam. - Jó megint itt lenni -mondom inkább.

Felicity elszörnyed, a szeme elkerekedik. - Beteg vagy, Gemma? Belázasodtál? Az igazat megvallva, egyetlen könnyet sem fogok ejteni, amikor majd a búcsúra kerül a sor. Alig várom, hogy bevezessenek a társaságba. Annabelle gyűlöletes pletykája súlyos teherként nehezedik rám.

- És ha jól tudom, Lady Markham mutat be az udvarnál?

- Igen, mivel szükségem van egy támogatóra, aki bevezet -mondja Fee nyersen. - Lehet, hogy apám a haditengerészet hőse, de a családomnak nincs olyan rangja, mint a tiédnek.

Nem veszek tudomást az övön aluli ütéséről. A nap először ízlelteti meg velünk a meleget, és úgy fordítjuk felé az arcunkat, mint a virágok.

- Milyen asszony Lady Markham?

- Lady Denby egyik vazallusa - válaszolja gúnyos megvetéssel. Összerándulok Simon anyjának neve hallatán. Lady Denby nem szereti sem Felicityt, sem Mrs. Worthingtont.

- Ismered ezt a típust, Gemma. Imádják, ha hízelegsz nekik, és elhiteted velük, hogy úgy csüngsz minden szavukon, mintha isteni kinyilatkoztatás volna. „Ó, Lady Markham, hálásan köszönöm a jó tanácsát!”, „Milyen okos ön, Lady Markham!”, „Feltétlenül megszívlelem! Milyen szerencsés vagyok, hogy tanáccsal lát el, Lady Markham”. Birtokolni akarnak - nyújtja az ég felé a karját Felicity.

- Ezt majd az anyámra hagyom.

- És ha Lady Markham nem mutatna be... akkor mi történne? -kérdezem, és a szívem a torkomban dobog.

Felicity leejti a karját. - Végem lenne. Ha nem mutatnak be az udvarnál, akkor a lelenckórház kapná az örökségemet, és ki lennék szolgáltatva apámnak. De ez nem történhet meg. - Összevonja a szemöldökét. - Figyelj csak, miért érdekel annyira ez a téma? Hallottál valamit?

- Nem - felelem bizonytalanul.

- Hazudsz.

Nincs kibúvó. Addig nyúz, míg be nem vallom az igazságot.

- Rendben van. Igen, hallottam valami pletykát Londonban, hogy Lady Markham meggondolta magát, és mégsem mutat be az udvarnál a... a... rossz híred miatt. És arra gondoltam, hogy ha ilyen sok forog kockán, talán az lenne a legjobb, ha... ha... jól viselkednél.

- A szó nem több mint egy halvány lenyomat.

Felicity összehúzza a szemét, de látom, hogy megbántottam.

- Jól viselkedjek?

- Csak a báli szezon végéig...

Felicity gúnyosan elmosolyodik. - Fogjon el a remegés minden undok kis pletyka hallatán? Rosszabbat is túléltem már. Őszintén szólva, Gemma, amióta nem viszel be minket a birodalmakba, unalmas kisegér lettél. Már alig ismerek rád.

- Csak figyelmeztetni akartalak - tiltakozom.

- Nincs rá szükségem, inkább barátnőre lenne - jelenti ki. - Ha úgy leteremtesz, mint egy tanítónő, akkor akár Nightwing mellé is ülhetsz.

Ugrándozva elsiet, belekarol Elizabethbe, és a nap, amit olyan melegnek éreztem, egyszerre nem vigasztal többé.

*

Ann miatt kerülöm Nightwinget. A reggeli napsütés megvilágítja a dohos kápolna színes üvegablakait, feltárja az angyalokra rakódott piszkot, és vadul felragyogtatja a levágott Gorgó-fő melletti magányos angyalharcos bizarr ablaktábláját.

Imára hajtjuk a fejünket. Eléneklünk egy zsoltárt. Végül a franciatanárnőnk, Mademoiselle LeFarge felolvassa William Blake egyik versét:

Érintették már szent lábak Anglia ősi, zöldföldjét?

Járt-e már Isten Báránya E táj smaragd legelőjén ?

Vajon örökre ilyen lesz az életem? Körültekintő uzsonnák és a csendes félelem, hogy nem tartozom oda? Hogy csaló vagyok? A kezemben tartottam a varázslatot! Megízleltem a szabadságot egy földön, ahol soha nincs vége a nyárnak. Túljártam a Raksana eszén egy olyan fiú segítségével, akinek a csókját valahogy még mindig érzem. Mindez a semmiért? Bárcsak meg se ismertem volna, mint hogy a megízlelés után elragadják előlem!

Könnyekkel küszködve szegezem a tekintetemet a színes üvegablakra, a veszélyes angyalok és bizonytalan harcosok furcsa keverékére, hogy megőrizzem a hidegvéremet. Mademoiselle LeFarge, Mr. Blake magasztos szavaival tölti meg a kápolnát:

Ragyogta már isteni fény Be e borús, dombos tájat?

Épült már itt Jeruzsálem Vagy csak zord, sátáni árnyak?

Hozhatok hát arany lángot!

Vágyak íját és nyilait!

Néhány fiatalabb lány kuncog a vágy szó hallatán, és LeFarge-nak meg kell várnia, hogy elcsendesedjenek, mielőtt folytatná:

Mindent átvágó tűzkardot Az Úr tüzes szekereit!

Harcom nem adom fel sosem,

Küzdelem lesz ez átkos lét,

Míg nem épül Jeruzsálem Anglia zöld és szentföldjén![3]

LeFarge lelép a szószékről, és Mrs. Nightwing lép fel a helyére.

- Köszönöm, Miss LeFarge. Rendkívül felkavaró költemény, ami emlékeztet bennünket, hogy még a legjelentéktelenebb pillanatban, a legalázatosabb szívben is nagyság rejtőzik, mely nagyságot valamennyien megtapasztalhatjuk. Az lesz számunkra a kihívás, hogy élünk-e a pillanattal, vagy hagyjuk elsuhanni.

A tekintete végigsiklik a kápolnán, és mindegyikünkön elidőzik; mintha egy láthatatlan palástot terítene a vállunkra. Korábbi nevetési ingerem elmúlik, és olyan súly nehezedik rám, mint a késő tavaszi hó.

- Hamarosan beköszönt az április, és szólít a május. És néhány lány számára nemsokára elérkezik az idő, hogy elhagyjanak minket.

Ann, aki mellettem ül, szórakozottan dörzsöli a karján levő hegeket. Megfogom a kezét.

- Évről évre egy kis uzsonnát rendezünk a végzőseink tiszteletére. Idén azonban nem fogunk.

A megdöbbenés halk moraja visszhangzik a kápolna falai között. A lányok arcáról lehervad a mosoly. Elizabeth úgy néz ki, mint aki mindjárt elsírja magát. - Ó! Jaj, ne!

- Nem teheti meg - suttogja Cecily rémülten. - Vagy mégis?

- Csendet kérek! - visszhangzik Mrs. Nightwing hangja. - Nagy örömmel jelentem be, hogy az idén nem délutáni zsúrt rendezünk, hanem bált.

Izgalom hullámzik végig a lányokkal teli padsorokon. Egy bál!

- Álarcosbál lesz, vidám, jelmezes látványosság, amelyet a patrónusaink és a szülők számára rendezünk május elsején. Bizonyára már álmodozni is kezdtek a tündérszárnyakról és a nemes indiai hercegnőkről. Talán lesz önök között kalóz vagy Nofretete vagy egy fenséges Mab királynő is!

A kápolna nyugalmát újabb kislányos élénkség zavarja meg.

- Pompás Mab királynő leszek! - kiált fel Felicity. - Nem gondoljátok?

Cecily fel van háborodva. - De Felicity Worthington, az az én jelmezem!

- Már nem. Én találtam ki először.

- Hogy találtad volna ki, amikor nekem jutott előbb eszembe!

- Hölgyeim! Kecsesség, erő, szépség! - kiabálja túl Mrs. Nightwing a zsivajt, és ezzel emlékeztet bennünket a Spence mottójára, valamint a jó modorra. Úgy nyugszunk meg, mint egy virágoskert a hirtelen támadt szélvihar után. - És van még egy meglepetésem. Mint tudják, a mi Miss McCleethynket az elmúlt hónapokban sürgető személyes ügyei elszólították körünkből. De most örömmel jelenthetem, hogy idegenben levő kötelezettségei nem akadályozzák többé, és hamarosan visszatér közénk. Nálam a levele, amit hangosan fel is olvasok. - Megköszörüli a torkát. - „Kedves Spence-beli Hölgyek! Remélem, a levelem jó egészségben találja Önöket. A tavaszi napsugár már lesüt kedves iskolánkra. Bájos látvány lehet, és remélem, nemsokára én is élvezhetem. Mrs. Nightwing megkérdezte, hogy véglegesen elfogadom-e a Miss Moore távozása által megüresedett helyet, és boldogan jelenthetem ki, hogy igent mondtam. Nem állt szándékomban a Spenceben maradni, de úgy tűnik, szükség van ott rám, és oda megyek, ahova a kötelesség szólít. Hő vágyam, hogy viszontlássam Önöket a hónap végén. Addig pedig minden jót kívánok a tanulmányaikhoz, és sok szerencsét a zabkásához”.

Nevetés követi ezt a megjegyzést, mert a Spence zabkásája hírhedten ehetetlen.

- „És azokat, akik elhagynak minket, hogy hamarosan elfoglalják a helyüket a világban, arra kérem, hogy ne feledjék kötelezettségeiket és álmaikat. Szeretettel: Miss McCleethy”.

Elül a szélroham, a lányok ismét vidám csacsogásba kezdenek. Bár én sem vagyok teljesen nyugodt, mégsem izgulok nagyon. Nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy ezt az utolsó mondatot nekem szánta, hogy ez egy nyílvessző volt, ami egyenesen Miss McCleethy kívánságának kemény íjáról röppent ki, hogy a Rend visszanyerje méltó helyét a birodalmakban.

Utoljára karácsonykor láttam Claire Sahirah McCleethyt Londonban. Elhitette velem, hogy szövetséget köt a Raksanával, és megpróbált rákényszeríteni, hogy bevigyem magammal a birodalmakba. Amikor magamhoz kötöttem a varázslatot, arra számított, hogy majd visszaadom a hatalmat a Rendnek, és az ő feltételeik szerint csatlakozom hozzájuk. Amikor visszautasítottam, figyelmeztetett, hogy ne tegyem őket az ellenségeimmé, majd eltűnt. A Spenceben Mrs. Nightwing alig mesélt a lányoknak Miss McCleethy távollétéről, aki most visszatér, és eltűnődöm, vajon mit jelent ez számomra.

Kettesével-hármasával özönlünk ki a kápolna ajtaján, és lázas izgalomban beszélgetünk a várható eseményekről.

- Örömmel hallom, hogy Miss McCleethy visszajön! Igazán örömteli hír! - mondja Cecily.

- Egy dallal, vagy egy verssel kellene üdvözölnünk a mi Miss McCleethynket! - trillázza Elizabeth. A hangja most sérti a fülemet.

Martha is csatlakozik a perpatvarhoz. - Igen! Szeretem Mr. Shakespeare szonettjeit.

- É... én is énekelhetnék neki - ajánlja fel Ann. Mögöttünk kullog.

Egy pillanatig senki sem szól. - Jaj, Elizabeth, olyan szép hangod

van! Miért nem énekelsz te a mi Miss McCleethynknek? - gügyögi Cecily, mintha Ann meg sem szólalt volna. Egy méhre emlékeztet, aki látszólag a mézkészítéssel van elfoglalva, de közben fájdalmas a csípése.

- Úgy van, énekelj neki! - ért egyet gyorsan Martha.

- Akkor hát meg is egyeztünk. Martha és én felolvasunk egy szonettet. Te majd énekelsz, Elizabeth. Esetleg te is csatlakoznál a felkészülésünkhöz, Fee?

Bárcsak Ann megvédené magát, odavágná Cecilynek, hogy micsoda undorító varangy! De nem teszi, inkább lassít, és még jobban elmarad tőlünk.

- Ann - hívom, és felé nyújtom a kezemet. De nem néz rám, nem is válaszol. Értésemre adja, hogy most már én is közéjük tartozom. Még hetek vannak addig, míg elválunk, de már most ellök magától.

Rendben! Tegye! Elindulok az ösvényen, és csatlakozom a többiekhez. A fák még zavartan viselik új, zöld köntösüket. A ritkás lombon át észreveszem a Keleti Szárnyon folyó munkálatokat. A torony döbbenetes látvány. Úgy érzem, magához vonzza a tekintetemet, mint egy mágnes, aminek nem tudok ellenállni.

Hangos kiáltások és fenyegetődzés harsan fel az építkezés felől, és odarohanunk, hogy lássuk, mi történt. Felemelt ököllel egy csapat férfi áll a füvön. Amikor közelebb érek, látom, hogy nem munkások, hanem cigányok. A cigányok visszatértek! Az arcukat fürkészem, mert reménykedem, hogy megpillantom Kartikot. Korábban velük utazott. De ma nincs közöttük. Elszorul a szívem.

A munkások sort alkotnak a munkavezetőjük, Mr. Miller mögött. Kétszer annyian vannak, mint a cigányok, de azért kéznél van a kalapácsuk.

- Ugyan már, mi ez a ribillió? Miért hagyták abba a munkát az emberei, Mr. Miller? - kérdezi Mrs. Nightwing.

- A cigányok miatt, assz'nyom - vigyorodik el gúnyosan Mr. Miller. - Bajt csinának.

Magas, szőke hajú cigány lép elő, az ajkán beavatott mosoly. Ithalnak hívják. Ő az a cigány, akit Felicity a csónakház mögött megcsókolt. Felicity is meglátja. Elsápad. A férfi kalappal a kezében lép Mrs. Nightwing elé. - Munkát keresünk. Ácsok vagyunk. Sok helyen építünk.

- Tűnj innen, haver - morogja Mr. Miller halkan, feszülten. - Itt mi dolgozunk.

- Együtt is dolgozhatnánk - nyújtja a kezét Ithal. Mr. Miller nem rázza meg.

- Rendes hölgyek. Nincs szükségük piszkos, tolvaj cigányokra.

Mrs. Nightwing közbelép. - Évek óta táboroznak a cigányok a

földünkön. Soha nem okoztak gondot.

Mr. Miller tekintete megvillan. - Látom ám, hogy finom, irgalmas szívű hölgy ön, assz'nyom. De ha kedves hozzájuk, sosem mennek el. Vissza kéne térniük a hazájukba.

Ithal görcsösen fogja a kalapját, a karima meghajlik a kezében.

- Ha visszamegyünk, végeznek velünk.

Mr. Miller szélesen elmosolyodik. - Látja? A hazájuknak sincs szüksége rájuk. Ne vegye fel a cigányokat, assz'nyom! A szemit is kilopják. - Lehalkítja a hangját. - És itt ez a sok fiatal hölgy, assz'nyom... Nem is akarom mondani, mi történhet.

Nem tetszik nekem Mr. Miller. A mosolya üres illúzió. Nem illik mérgezett szavaihoz. Ithal nem válaszol, de megfeszülő állkapcsán látom, hogy szívesen tenné.

Mrs. Nightwing kihúzza magát; olyankor tesz így, amikor minket pirongat. - Bízhatok benne, Mr. Miller, hogy a bálra befejezi ezt az épületszárnyat?

- De mennyire, assz'nyom - feleli a munkavezető, de a tekintete még Ithalon nyugszik. - Az eső miatt maradtunk el.

Mrs. Nightwing úgy szól a cigányokhoz, mint lefekvésre nehezen rávehető, kotnyeles gyerekekhez. - Köszönöm, hogy a szívükön viselik az építkezés dolgát, uraim, de jelenleg rendben megy minden.

Utánuk nézek, ahogy elmennek, és még mindig abban reménykedem, hogy meglátom Kartikot. Mr. Miller leköti Mrs. Nightwing figyelmét, így megragadom a kínálkozó alkalmat. A markomba szorítok egy pennyt, és a cigányok után sietek.

- Elnézést, uram! Azt hiszem, ezt elejtette - nyújtom felé a fényes érmét.

A cigány tudja, hogy csak kitaláltam; gyanakvó mosolya elárulja. Ithaltól vár útmutatást.

- Nem a miénk - mondja Ithal.

- De az önöké lehet! - bukik ki a számon.

A másik érdeklődve néz rám. - Miért?

- Vigyázz, barátom! - inti Ithal. - Lábtörlőnek használnak bennünket. - A pillantása Felicityre villan, aki még arra sem veszi a fáradságot, hogy észrevegye.

- Csak azt szeretném megtudni, hogy Mr. Kartik is önökkel van-e.

Ithal keresztbe fonja a karját. - Miért szeretné tudni?

- Kocsisként akart szolgálni. Véletlenül a tudomásomra jutott, hogy egy család kocsist keres, és gondoltam, értesítem.

- Szégyellem, hogy hazudok.

- Látjátok? - mered rám dühösen Ithal. - Mint a lábtörlő. Hónapok óta nem láttam Mr. Kartikot. Talán már egy finom család szolgálatában áll, és nem jöhet magához játszani.

A megjegyzése felér egy arculcsapással, és mint ilyen, meg is sebez, de még nagyobb fájdalmat okoz a tudat, hogy senki sem látta Kartikot. Félek, hogy valami szörnyűség történt vele.

Mrs. Nightwing összetereli a lányokat, és visszasietek a társaim közé. Közben hallom, hogy Ithal így szól a többi cigányhoz: - Ne engedjetek az angol rózsák csábításának: a szépségük elhervad, de a tüskéik örökké megmaradnak.

- Mit keresett azoknál a férfiaknál, Miss Doyle? - ró meg Mrs. Nightwing.

- Kavics ment a cipőmbe. Azért álltam csak meg, hogy kivegyem

- hazudok.

- Botrányos - suttogja Cecily olyan hangosan, hogy még a holtak is felébrednének rá.

Mrs. Nightwing karon fog. - Álljon be a többiek közé, Miss Doyle... - Feddését a munkások hangos kiabálása szakítja félbe.

- Ohó! Valami van itt lent!

Többen is beugranak az új torony és az iskola régi szárnya közötti gödörbe. Lámpást kérnek, amit le is engednek nekik. Követjük Nightwinget, körbeálljuk a gödröt, hátha megpillantjuk, amit találtak.

A munkások elhajítják a lapátjukat. Piszkos kézzel sepernek, és eltakarítják a száradó sárrögöket. Valóban van valami a föld alatt: egy régi falmaradvány. A kövön különös jelek vannak, de olyan halványak, hogy alig lehet kivenni őket. Mr. Miller a homlokát ráncolja. - E' meg micsoda?

- Tán egy borospince - véli egy bozontos bajszú férfi.

- Vagy egy várbörtön - vigyorog egy másik. A legkisebb termetű társa csizmájára csap. - Hé, Charlie, viselkedj rendesen, különben bedobunk a likba! - Hirtelen elkapja a fiatalember bokáját, amitől az megrémül, és a munkások harsányan felröhögnek.

Mrs. Nightwing elveszi a lámpást, és az ódon kő fölé tartja. Felülről vizsgálgatja, és közben a száját csücsöríti, majd ugyanolyan gyorsan vissza is adja a lámpást Mr. Millernek. - Valószínűleg egy druida vagy akár római emlék is lehet. Azt mondják, még Hannibal is vezethette erre a csapatait.

- Igaza lehet, assz'nyom. Valamiféle útjelzőnek láccik - mondja a tagbaszakadt férfi.

A kőben van valami furcsán ismerős, mintha egy álmot látnék, amit képtelen vagyok visszaidézni, mielőtt örökre elfelejtem. Az ujjaim akaratlanul is közelednek felé. Sebesebben kapkodom a levegőt, a bőröm kimelegszik. Meg akarom érinteni...

- Óvatosan, kisasszony! - Mr. Miller visszalök, mielőtt előrebuknék.

Kihűl a kezem, és összerezzenek, mintha felriadnék.

- Miss Doyle! - dorgál Mrs. Nightwing. - Nagyon közel ment! Egyiküknek sincs itt semmi keresnivalója, és azt hiszem, Mademoiselle LeFarge már várja önöket.

- Igenis, Mrs. Nightwing - feleljük kórusban, de nem mozdulunk.

- Takarítsuk el, assz'nyom? - kérdezi Mr. Miller, és megint átfut rajtam az a különös érzés, bár nem tudom, miért.

Mrs. Nightwing bólint. A férfiak nekiveselkednek, hogy eltávolítsák, de kivörösödött arccal, levegő után kapkodva, újra meg újra felhagynak vele. A legnagyobb és legerősebb ugrik be a gödörbe, és teljes erőből nekifeszül, ám ő is kénytelen hátrébb lépni.

- Meg sem mozdul - közli.

- Mi legyen vele, assz'nyom?

Mrs. Nightwing megrázza a fejét. - Mostanáig itt volt. Hagyják csak!

NYOLCADIK FEJEZET

Felicity nem bocsátja meg nekem a Lady Markhammal kapcsolatos figyelmeztetést, és kizár a nagyteremben felállított sátrából. Szó sincs róla, hogy azt mondaná, nem fogad szívesen, de vidám kacagással honorálja Cecily unalmas történeteit, és hízelkedik Elizabethnek, amikor az negédesen elmeséli, mi történt legutóbb a varrónőjénél, viszont minden szavamat lenézéssel fogadja. Végül a konyhában keresek menedéket.

Meglepve látom, hogy Brigid egy tál tejet hagyott a tűzhelyen. De még furcsább, hogy az ajtó mellé egy keresztet szegezett a falra, az ablakokhoz meg egy-egy gallyacskát.

Letöröm a barna kenyér kemény héját a kamrában. - Brigid... -szólítom meg, mire összerezzen.

- Egek ura! Ne settenkedjen így az öreg Brigid háta mögé! -mondja, és a szívére szorítja a kezét.

- Mi ez? - kérdezem, és a fejemmel a tejre bökök. - Van talán macskája?

- Nincs - kapja fel a varrókosarát. - És erről nem is mondok többet.

Brigidnek mindig több mindenről van mondanivalója, csak elő kell belőle csalogatni a pletykát.

- Egy árva léleknek sem mondom el, Brigid! - ígérem. - Kérem!

- Nos... - Int, hogy üljek mellé a tűzhöz. - Védelemnek szánom -suttogja. - A keresztet is, meg az ablakoknál a vörösberkenye ágakat.

- Mitől védi?

Brigid beleszúrja a tűt az anyagba, és kihúzza a túloldalon. - A Keleti Szárnytól. Nem helyes, hogy azt az átkozott helyet ismét helyreállítják.

- Arra gondol, hogy a tűz és a lányok miatt, akik ott haltak meg?

Brigid a nyakát tekergeti, hogy megbizonyosodjék, senki sem hall

minket. A keze tétlenül hever az ölében. - Egen, arra is, de mindig úgy éreztem, hogy valami nincs körülötte rendben.

- Hogy érti? - harapok bele megint a kenyérbe.

- Az ember a csontjaiban érzi az ilyesmit. - A nyakában lógó keresztet tapogatja. - Egyik nap hallottam, hogy Misszisz Nightwing kérdez valamit a Keleti Szárnnyal kapcsolatban Misszisz Spence-től, isten nyugtassa a mennyországban, mire Misszisz Spence azt felelte, hogy ne aggódjon, mer' sosem enged be semmit, még akkor sem, ha ezér' előbb meg kell halnia. Már a gondolattól kiráz a hideg.

Eugenia Spence az életét áldozta, hogy mindenkit megmentsen a Télvidék teremtményeitől. Nehezen nyelem le a kenyeret, amit rágok.

Brigid kinéz az ablakon, a sötét erdőre. - Bárcsak ne bolygatnák!

- De gondolja csak el, Brigid, milyen szép lesz, ha befejezik, és a Spence olyan lesz, mint régen volt! - győzködöm. - Nem rójuk le vele a tiszteletünket Mrs. Spence előtt?

Brigid bólint. - Dehogynem. Mégis... - A tenyerébe támasztja az állát. - Ugye, nem árulja be az öreg Brigidjét a tej miatt?

- Dehogy - rázom meg a fejemet.

- Jó kislány - simogatja meg az arcomat, és ez a mozdulat a szerencsehozó talizmánoknál nagyobb erővel űzi el a lelkemből a kísérteteket. - Amikó' a gyászruhájában először gyütt ide, nagyon fura jószágnak gondútam. A ződ szeme miatt, ami eszembe juttatta azt a szegény Mary Dowdot, aki meghótt a tűzben, meg a barátnőjét, Sarah-t. De maga nem hasonlít rájuk. Egyáltalán nem.

- Köszönöm a kenyeret - mondom, bár ólomsúlyként húzza le a gyomromat.

- Váljék egészségére, szívecském! Jobb, ha visszamén. Még keresni fogják. - Megint az ablakon túli sötétséget kémleli. - Nem helyes, hogy rendbe teszik. Érzem én. Nem helyes.

Eugenia Spence mindent látó tekintete követ, amikor felkapaszkodom a lépcsőn a szobámba. Ősz haját a kor divatja szerint fésülték: néhány göndör tincs a homlokába kunkorodik, egyébként összetekert haja hátul kontyba tűzve. Magas nyakú ruhát visel, az élénkzöld ruhaderékon kétoldalt rafinált fodor fut végig. Eugenia Spence nem szerette a szerény szürkét vagy a feketét. És a nyakában ott lóg a holdsarló-szemes amulett, ami most az én nyakamban lóg, a ruhám alatt elrejtve. anyám okolta a halálát.

A szobámba érve előveszem anyám naplóját, és újra elolvasom az Eugenia hősiességéről szóló bejegyzést, hogy miként áldozta fel magát, hogy megmentse Sarah-t és az anyámat.

- Meg kell fizetned érte - kiáltotta a lény, és gyorsan elkapta Sarah karját.

Eugenia összeszorította a száját. - A Télvidékre kell sietnünk. -Jég és tűzföldjén találtuk magunkat, a sűrűn növő, csupaszfák és az örök éjszaka világában. Eugenia kihúzta magát.

- Nem veszhetsz el a Télvidéken, Sarah Rees-Toome! Gyere vissza velem! Gyere vissza!

A lény ellene fordult. - Ő hívott meg. Fizetnie kell, különben a birodalmak egyensúlya odavész

- Majd én megyek helyette...

- Tegyen hát! Sokat kezdhetünk egy ilyen nagy hatalmúval...

Eugenia odahajította nekem a holdsarló-szemes amulettjét.

- Fuss, Mary! Vidd magaddal Sarah-t az ajtón át, azután bezárom a birodalmakat!

A lény tett valamit, és Eugenia fájdalmasan feljajdult. Könyörgő tekintettel nézett rám, amitől elakadt a lélegzetem, mert addig még sosem láttam, hogy Eugenia megijedt volna. - A birodalmaknak zárva kell maradniuk, míg ismét meg nem találjuk hozzájuk az utat. És most fussatok! - sikoltotta. ... és amikor utoljára megpillantottam, a varázsigét harsogta, hogy bezárja a birodalmakat, miközben a sötétség nyomtalanul elnyelte.

Becsukom anyám naplóját, hanyatt fekve felbámulok a mennyezetre, és Eugenia Spence-re gondolok. Ha nem hajította volna oda az amulettjét anyámnak, és nem zárta volna be örökre a birodalmakat, ki tudja, milyen szörnyűségek sújtották volna a világunkat. Ezzel az egy cselekedetével mindannyiunkat megmentett, bár előidézte vele önmaga pusztulását. Eltűnődöm, vajon anyám bűne miatt milyen rettenetes sors jutott a nagy Eugenia Spence-nek, és vajon elég leszek-e, hogy vezekeljek érte.

Amikor rám talál az álom, nagyon nyugtalanító képeket látok. Egy levendulaszínű ruhát és kalapot viselő csinos hölgy fut végig a sűrű ködbe burkolt londoni utcákon. Rémült arcát kibomlott vörösesszőke haj keretezi. Int, hogy kövessem, de nem tudok vele lépést tartani, a lábam nehéz, mint az ólom, és nem látok. A macskaköves úton plakátok hevernek - egy előadást hirdetnek. Felveszem az egyiket: Dr. Theodore Van Ripple - az egyedülálló illuzionista!

Felszáll a köd, és a Spence lépcsőjén megyek fel, elhaladok Eugenia Spence hatalmas portréja mellett. Addig megyek, míg a tetőre nem érek, ahol hálóingben állok. Az anyagán átfúj a szél.

A láthatáron viharfelhők gyülekeznek. Odalent a munkások tovább dolgoznak a Keleti Szárnyon. A kezük olyan villámgyors, mint egy bagoly pislogása. A kőoszlop egyre magasabbra emelkedik. Egy ásó a földbe hasít, de nem megy mélyebbre. Valami keménynek ütközött. A férfiak felnéznek rám. - Szeretné kinyitni, kisasszony?

A levendulaszínű ruhát viselő hölgy kinyitja a száját. Mondani akar valamit, de nem jön ki hang a száján, csak a rémület tükröződik a szemében. Hirtelen minden nagyon gyorsan történik. Látok egy szobát, amit egyetlen lámpa világít meg. Szavak. Egy kés. A hölgy fut. Egy tetem úszik a vízen. Suttogás a fülemben: - jöjj hozzám...

Felriadok. Szeretnék újra elaludni, de nem bírok. Valami hívogat, lefelé húz, ki a gyepre, ahol a telihold lágy fénybe vonja a Keleti Szárny állványzatát. A torony az alacsonyan úszó felhőket éri. Az árnyéka átnyúlik a gyepen, és meztelen lábujjamhoz ér. A fű hideg a harmattól.

A tetőn alszanak a vízköpők. A föld mintha búgna a talpam alatt. Ismét a torony és az ott levő kő vonz magához. Lemászom a gödörbe. A Keleti Szárny állványzata fenyegetően fölém tornyosul, az éjszakában úgy kergetik egymást a felhők, mintha valaki dühösen, korbáccsal hajszolná őket. A holdsarló-szem ragyog, és halvány fényénél egy olyan körvonalat látok a kőben, ami a talizmán formájának felel meg.

Bizsergést érzek az ujjaimban. Az érzés átterjed a testemre. Valami ki akar szabadulni belőlem. Nem tudok uralkodni rajta, és félek megtudni, hogy mi lehet.

A kőre teszem a kezemet. Iszonyatos erő árad ki belőlem. A kő aranyos izzással ragyog fel, és a világ meglódul. Mintha egy fénykép negatívját látnám. Mögöttem a Spence, előttem a Keleti Szárny váza, és távolabb az erdő. De ha elfordítom a fejemet, egy másik kép is csillog, ami köztünk áll. Pislogok, hogy tisztábban lássak.

Amikor ismét odanézek, egy ajtó körvonalát látom.

- Miért hoztál ide éjnek idején, Gemma? - zsörtölődik Felicity, és a szeméből igyekszik kidörzsölni az álmot.

- Majd meglátod - világítom meg a lámpásommal a hátsó kertet.

Felicity reszket vékony hálóingében. - Legalább a köpenyünket

felvehettük volna.

Ann összefonja maga körül a karját. Vacog. - V.. .vissza... a... akarok m...menni az á...ágyamba. H...ha M... Mrs. N...Nightwing itt... t.. .talál m.. .minket... - Hátranéz, hogy nem látja-e az igazgatónőnket.

- Esküszöm, nem csalódtok majd. És most álljatok ide! -irányítom őket a torony mellé, a lámpást pedig a lábuk elé teszem. A fény természetfölötti fehérségbe vonja őket.

- Ha ez valami gyerekes csíny, akkor megöllek - fenyeget Felicity.

- Nem az. - Az ódon kő fölötti földdarabra állok, és lehunyom a szemem. Az éjszaka hidege csípi a bőrömet.

- De komolyan, Gemma - nyafog Felicity.

- Csitt! Összpontosítanom kell - förmedek rá. A kétség kegyetlenül sziszegi a fülembe: Nem tudod megtenni. Elhagyott a hatalmad.

Nem hallgatok rá, ezúttal nem. Lassan megszabadulok a félelmemtől. A föld vibrál a talpam alatt. Mintha maga a föld szólítana és igézne meg. Az ujjaim zizegnek az energiától, ami egyszerre ijesztő és izgalmas. Kinyitom a szemem, és kinyújtom a kezem, hogy az elrejtett ajtót megkeressem. Nem annyira látom, mint inkább érzem. Kivételes vágyódás és öröm fog el. A vágy sebe fáj, amit lehetetlen begyógyítani. Titkokat suttog, amelyeket nem értek, olyan nyelveken, amelyeket nem ismerek. Fütyül a szél. Kis portölcséreket ragad fel.

Csillog a föld. Újból megjelenik az ajtó halvány körvonala.

- A kutyafáját! - zihálja Ann.

Felicity bizonytalanul kinyújtja a kezét. - Azt hiszed, hogy ez a birodalmakba vezet?

- A tűz éjszakáján a Télvidék teremtménye eljött, hogy magával vigye Sarah-t - emlékeztetem őket. - És Eugenia Spence magát kínálta fel Sarah helyett. A talizmánját, ezt itt, a nyakamban, odahajította az anyámnak, és lepecsételte a birodalmakba vezető ajtót. A Keleti Szárny kiégett. Az ajtó nyomtalanul eltűnt.

- Nem tudjuk, hogy ez ugyanaz az ajtó-e - mondja reszketve Ann.

- Bárhova vezethet. Esetleg a Télvidékre is.

- Hajlandó vagyok vállalni a kockázatot - jelentem ki, és belecsimpaszkodom a halvány reménybe, amit felajánlottak.

- Cs.. .csapdába eshetünk - figyelmeztet Ann.

- Már csapdába is estünk - mondja Felicity. - Ki akarom deríteni, mi történt Pippel. - Karon fog, én pedig felveszem a lámpást.

- Ann? - Kezet nyújtok, és Ann hideg ujjai az enyémbe kulcsolódnak, és szorosan belém kapaszkodik. Mély levegőt veszek, és előrelépünk. Egy pillanatig olyan érzés, mintha zuhannánk, aztán semmi sincs, csak sötétség, ami édes és dohszagú.

- Gemma? - súgja Ann.

- Igen?

- Mi történt Felicityvel?

- Itt vagyok - feleli Fee. - Akárhol is legyünk.

Először előrelendítem a lámpást, és pár méternyire magunk elé világítok. Hosszú folyosón állunk. A lámpafény halvány kőből rakott, magas, boltíves mennyezetre vetül. A repedésekből itt-ott gyökerek lengedeznek. A Spence a hátunk mögött alszik, de olyan érzés, mintha az a világ üveg mögött feküdne. Továbbmegyünk.

A falak, amikor elhaladunk közöttük, halvány derengést árasztanak magukból, mintha több száz szentjánosbogár világítaná meg az utunkat, majd a hátunk mögött ismét sötétségbe vesznek. A folyosó zavarba ejtően kanyarog.

Ann vacogása visszhangzik az alagútban. - Nehogy eltévedjünk miattad, Gemma!

- Hallgass már! - förmed rá Felicity. - Jó lenne, ha nem vezetnél tévútra, Gemma.

- Gyerünk tovább! - mondom.

Egy falhoz érünk.

- Csapdába estünk - jegyzi meg Ann remegő hangon. - Tudtam, hogy ez lesz belőle.

- Jaj, hagyd már abba! - szól rá nyersen Felicity.

Itt kell lennie. Nem adom fel. Engedd szabadjára a varázslatot, Gemma! Érezd! Szabadítsd fel az erejét! Valami szólít. Mintha maguk a kövek is felébrednének. Egy másik ajtó körvonala jelenik meg a falban, a sarkokban éles fény szűrődik ki. Belököm az ajtót. Nagy porfelhőt kavarva feltárul, mintha évszázadokon át zárva lett volna, és egy rózsaillatú mezőre lépünk be. Az ég ragyogóan kék az egyik irányban, a másikban égővörösen izzik a lemenő nap. Jól ismerjük ezt a helyet, de régóta nem láttuk.

- Jaj, Gemma! - mormolja Felicity. Áhítata hirtelen ujjongásba csap át. - Hát megcsináltad! Végre sikerült visszajutnunk a birodalmakba!

KILENCEDIK FEJEZET

- Milyen gyönyörű! - kiabálja Felicity. Körbeforog, amitől úgy elszédül, hogy végigzuhan a magas fűben, de eközben is kacag.

- Olyan, mint a legcsodálatosabb tavasz, amit valaha láttam -mormolja Ann. És valóban olyan! A fák tetejéről hosszú, bársonyos mohakötelek lógnak, mint egy zöld selyemfátyol, az ágakon fehér és rózsaszín virágok nyílnak. Lágy szellő sodorja le a szirmokat az ég felé fordított arcunkra és ajkunkra. A hajamra szállnak, amitől a fürtjeim olyan édes illatot árasztanak, mint a frissen hulló eső. Eldörzsölök egy virágot az ujjaim között, és beszívom az illatát; meg akarok bizonyosodni, hogy valóságos, és nem álmodom.

- Ugye, tényleg itt vagyunk? - kérdezem, mialatt Fee úgy burkolja magára a mohát, mint a hermelinpalástot.

- Igen, valóban itt vagyunk - nyugtat meg Fee.

Hónapok óta először járja át a remény a lelkemet: ha képes vagyok arra, hogy bejuttassam hármunkat a birodalmakba, akkor még nem veszett el minden.

- Ez nem a kert - szólal meg Ann. - Hol vagyunk?

- Nem tudom - nézek szét. Körülöttünk - látszólag találomra -hatalmas kőtömböket állítottak fel, ami Stonehenge-re emlékeztet. Egy alig kirajzolódó földút kanyarog közöttük, ami az ajtótól a birodalmakba vezet. Az ösvényt alig lehet kivenni, mintha nagyon régen nem járt volna rajta senki.

- Van itt egy kis ösvény - hívom fel a figyelmüket. - Azon indulunk el.

Amint nekivágunk, a sziklában eltűnik az ajtó.

- Gemma! - sikolt fel Ann. - Eltűnt!

Úgy érzem, mintha valaki satuba szorítaná a szívemet. Igyekszem megőrizni a hidegvéremet. Egy lépést teszek a sziklafal felé, és az ajtó ismét felragyog.

- Hála az égnek! - Megkönnyebbülten, hangos sóhajjal lélegzem

fel.

- Gyertek! - könyörög Felicity. - Szeretném látni a kertet. És... -de nem fejezi be a mondatot.

A kövek között megyünk; bár az idő és a kosz ragyavertté tette mindegyiket, lenyűgöző frízekkel büszkélkedhetnek, amelyek különféle nőket ábrázolnak. Némelyik olyan fiatal mint mi, mások olyan idősek, mint maga a Föld. Van köztük harcos, ki a kardját magasra tartja, a napsugarak felé. Az egyik gyermekek és őzek körében ül, a haja laza hullámokban omlik a földig. Egy másik páncélinget visel, és egy sárkánnyal birkózik. Papnők. Királynők. Anyák. Gyógyítók. Olyan, mintha az asszonyi lét teljességét képviselnék.

Ann tátott szájjal bámulja a sárkánnyal birkózó nőt. - Mit gondoltok, kik ezek?

- Talán a Rend tagjai voltak, vagy még annál is régebben éltek -válaszolom. Végigsimítok egy faragást, melyen három nő látható egy bárkában. A bal oldalon egy fiatal lány, a jobb oldali kicsit idősebb, és középen egy vénasszony tart a magasba egy lámpást, mintha várna valakire. A gyomromban különös érzés támad, mintha megpillantottam volna a jövőt. - Ugye, bámulatosak?

- A legbámulatosabb, hogy egyetlen istenverte fűző sincs rajtuk -kuncog Felicity. - Jaj, Gemma, siessünk már! Nem bírok tovább várni.

Az ösvény egy lábon álló búzamezőn, takaros sorokban ültetett olajfák és egy barlang mellett vezet el, ahol régen az Orákulum Rúnái álltak. Végre abban a kertben találjuk magunkat, amire saját birtokunkként gondoltunk.

Amint ismerős földön járunk, Felicity előreszalad. - Pippa? -kiáltja. - Pippa! Én vagyok az, Felicity. Pippa! Visszajöttünk! -Minden zugot átkutat. - Hol lehet?

Képtelen vagyok kimondani, amire gondolok, hogy kedves barátnőnk, Pippa, most már örökre elveszett. Vagy átkelt a folyón a túlsó partra, vagy összeállt a Télvidék lényeivel, és az ellenségünk lett.

Várom, hogy a varázslat felszikrázzon bennem, de nem olyan, mint régen volt. Kijöttem a gyakorlatból. Helyes. Kezdd valami egyszerűvel, Gemma! Felkapok egy csomó levelet, és a markomba szorítom őket.

Lehunyom a szemem. A szívem kicsit gyorsabban ver, a múlt- és jelenbeli tapasztalatok olyan gyorsan folynak át rajtam, mintha villám csapott volna belém. Az ereimben új vér kering. Elragadtatott mosoly játszik az ajkamon. És amikor kinyitom a szemem, a levelek rubintokká váltak a tenyeremen.

- Á! Nézzétek! - rikoltok fel. A magasba dobom őket, és vörös esőként hullnak le.

- Istenem, de régen nem játszottunk a varázslattal! - Ann is leveleket gyűjt, aztán rájuk fúj. A levelek a lélegzetével szétszállnak, aztán lassú spirálban a földre esnek. Ann a szemöldökét ráncolja. -Azt szerettem volna, ha pillangókká válnak!

- Várj, majd én megpróbálom! - Felicity felkap egy maroknyit, de akárhogy igyekszik is, semmi más nem lesz belőlük, csak levelek maradnak. - Miért nem tudom megváltoztatni őket? Mi történt a varázslattal? Te hogy tudtad rubinttá változtatni őket?

- Egyszerűen kívántam valamit, és átváltoztak - vonom meg a vállamat.

- Milyen ügyes vagy, Gemma! Tényleg magadhoz kötötted a Templom varázslatát! - mondja Felicity, és hangjában tisztelet és irigység keveredik. - Biztos minden morzsája benned van.

- Feltehetően így van - hagyom helyben, de nem hiszek benne. Ide-oda forgatom a kézfejemet, és úgy bámulom, mintha még sosem láttam volna. Ugyanaz a semmilyen, szeplős kéz, ami eddig, és mégis...

- Csinálj valami mást is! - utasít Felicity.

- Mint például?

- Változtasd át azt a fát sárkánnyá...

- Ne azzá! - szakítja félbe Ann, és elkerekedik a szeme.

- Vagy a virágokat udvarlókká...

- Az tetszik! - helyesel Ann.

- Jaj, Gemma! Az egész Templom benned van. Tégy, amit akarsz!

- Rendben van - hagyom rá. A lábamnál egy kis kő hever. - Hm. Én ezt most... hm... átváltoztatom egy...

- Sólyommá! - kiabálja Felicity, amikor Ann azt kiáltja: -Királyfivá!

Megérintem a követ, és egy pillanatig úgy érzem egyek vagyunk, a föld részévé váltam. Hangos kvakkal valami nyálkás ütődik a tenyeremhez. A béka nagy szemeket mereszt, mintha megdöbbentené a felfedezés, hogy már nem kő.

Ann elfintorodik. - Királyfiban reménykedtem!

- Még megcsókolhatod - ajánlom, és Fee nevet.

Ann letép egy százszorszépet, és egyenként kitépkedi a szirmait. -Ha nálad van az összes hatalom, Gemma, mit jelent ez számunkra?

Felicity abbahagyja a nevetést. - Nekünk nem marad.

- Egyszer szövetséget kötünk majd a birodalmakban élő törzsekkel, és összefogunk velük, hogy osztozzunk a varázslatban...

- Igen, de az hónapokba telhet - érvel Felicity. - És most mi lesz?

Ann az ölében tartja a szétmarcangolt százszorszépet, és még csak

rám sem néz. Egy perce még alig bírtam magammal az örömtől. Most rettenetes bűntudat gyötör, hogy ekkora hatalmam van, a barátnőimnek meg semmijük sincs.

- Ha én vagyok a varázslattal teli Templom - kezdem akadozva -, akkor képesnek kell lennem arra is, hogy adjak nektek, ahogy a Templom is adott nekünk.

- Szeretném megpróbálni - sürget Felicity. A karomra teszi a kezét. Sóvárgása felmelegíti a ruhaujj alatt a bőrömet; szeretném lerázni a kezét. Ha ugyanis adok neki, nekem kevesebb marad? Neki meg több lesz?

- Gemma! - kérlel Felicity. A tekintete reménykedő, és rossz barát vagyok, ha azon töröm a fejemet, hogyan tagadjam meg tőle.

- Adjátok ide a kezeteket! - parancsolom. Másodperceken belül összefogódzkodva állunk. Erős rántást érzek, ami majdnem átható fájdalommal ér fel. Felicity kívánságai visszhangoznak a fejemben. Szabadság. Hatalom. Pippa. Pippa a legerősebb kívánsága, és érzem, hogy Fee mennyire vágyódik hiányzó barátnőnk után; a fájdalma olyan, mint egy mély seb. Elengedjük egymás kezét, és egy pillanatra egy fának kell támaszkodnom, hogy ne essek el.

Fee szélesen mosolyog. - Érzem, érzem!

Mialatt nézem, egy fényes mellvért jelenik meg a hálóinge fölött. A haja hosszan, kibontva lobog. A karjára egy számszeríjat csatoltak fel. A másik karján egy sólyom. - Ó, ha azok az idős hölgyek most láthatnának! - Ellentmondást nem tűrő hangon folytatja: - Attól tartok, Lady Szélescsípő, ha még egyszer gúnyosan vigyorog rám, kénytelen leszek megengedni, hogy a sólymom felfalja önt!

Ann reménykedve néz rám.

- Add a kezed! - kérem.

Egy perccel később maga elé tartja a kezét, mintha nem hinne a saját bőre csodájának. Könnyek patakzanak az arcán.

- Ismét elevennek érzem magam! - nevet a könnyein át. - Olyan halott voltam idebent, de most... Hát nem érzitek? - kérdezi.

- Dehogynem! - válaszolom felvillanyozva.

Ann középkori, arannyal átszőtt köntössel ajándékozza meg magát. Úgy néz ki, mint egy tündérmese királykisasszonya.

- Gyönyörű vagy, Ann! - kiáltom. Nem akarom, hogy ez az éjszaka valaha is véget érjen.

Felicity elengedi a sólymot. Egyre magasabbra szárnyal, egyre merészebb kanyarokat ír le. Szabad, és még az ég sem állíthatja meg.

A folyó valami új érkezését jelzi. Egy hatalmas hajó közeledik recsegve. Az elején egy irdatlan, félelmetes arcú, zöld bőrű és sárga szemű lény, akinek arcát sziszegő kígyók veszik körül. A Gorgó! Vadul integetve szaladok oda, hogy üdvözöljem.

- Gorgó! - kiáltom. - Én vagyok az, Gemma! Visszatértünk!

- Üdvözöllek, Mindenható - feleli síkos, kásásan suttogó hangján. A tekintete sem meglepetést, sem örömet nem tükröz. A füves parthoz siklik, és leengedi a hajóhídját, hogy felkapaszkodhassak a fedélzetére. A pallóit szürkére marta a tengervíz. Az oldalán ezüsthálók és összegubancolódott kötelek lógnak. Nagy hajó, de ütött-kopott. Az egykor büszke harcost évszázadokkal ezelőtt a Rend elleni zendülésben játszott szerepéért büntetésként ehhez a hajóhoz szögezték. Most már elhagyhatná, de még nem tette. - Azt reméltük, korábban jössz.

- Amióta utoljára találkoztunk, képtelen voltam bejutni a birodalmakba. Már attól féltem, sosem tudok visszatérni. De most itt vagyunk! Jaj, Gorgó, jól vagy? Hát persze, hogy jól! - Lassan úrrá lesz rajtam a boldogság, mert visszaszereztem a varázslatot. Érzem, hogy lángra gyújt. Igen! Végre visszatértünk a birodalmakba. Hazajöttünk.

A hajó orrába merészkedem, és a Gorgó hatalmas, zöld arca közelébe kucorodom. A feje körül tekergőző kígyók ide-oda siklanak, engem figyelnek, de nem próbálnak lecsapni rám.

A Gorgó szeme elkeskenyedik, ahogy a látóhatárt fürkészi. - Az utóbbi időben szokatlanul nagy a nyugalom a birodalmakban. Semmit sem hallottam a Télvidék lényei felől.

- Gondolom, ez jó hír.

- Nem is tudom... - tűnődik a Gorgó.

- És mi lett Pippával? - kérdezem úgy, hogy Fee és Ann ne hallja.

- Láttad valamerre?

- Nem - válaszolja a Gorgó, és nem tudom, megkönnyebbüljek-e vagy féljek. - Nyugtalan vagyok, Mindenható. Még soha nem telt el ennyi nap a lények nélkül.

Virágillat száll a levegőben. A folyó olyan kellemesen csacsog, ahogy máskor is. A varázslat olyan édes vadsággal bizsereg az ereimben, hogy nehéz elképzelnem, hogy a jövőben bármi is félresikerülne.

- Talán elmentek - vélem. - Vagy végre átkeltek.

A kígyók felemelkednek, és a Gorgó hatalmas fején tekeregnek, kegyetlen kis fejükből elővillan, majd ismét eltűnik rózsaszín nyelvük. - Egyetlen lelket sem láttam a folyón átkelni.

- Ez még nem jelenti azt, hogy nem is keltek át. És megeshet, hogy egynek sem volt szüksége segítségre.

- Meglehet - sziszegi a Gorgó, de az arcáról nem tűnik el az aggodalmas kifejezés. - Más sürgős ügyek is vannak. Philon kérdezősködött utánad. Az erdei népek nem felejtették el az ígéretedet, hogy szövetségre lépsz velük, összefogsz velük a Templomnál, és megosztod a varázslatot. Elvigyelek most hozzájuk?

Még félórát sem töltöttem a birodalmakban, és máris kötelezettségek nyomják a vállamat. - Azt hiszem... - A barátnőimre pillantok, akik marokszám kapják fel a virágokat, és hajítják fel őket a levegőbe, ahonnan ezüst pikkelyként hullnak le. - Most még ne.

A Gorgó sárga szeme belém lát. - Nem akarsz megválni a varázslattól?

Leugrom, és a folyó kellemes felszínén nézem a tükörképemet. Várakozásteljesen viszonozza a pillantásomat. Úgy tűnik, még neki is elvárásai vannak velem szemben. - Tudod, Gorgó, azt hittem, mindent elvesztettem. Még csak most tértem vissza. Fel kell fedeznem a birodalmakat és a varázslatot, meg kell keresnem a legjobb irányt - sorolom lassan, hangosan gondolkodva. - És a saját világomban is szükségem van rá. Szeretnék a barátaimnak segíteni, hogy amíg tehetjük, megváltoztathassuk az életünket.

- Értem - mondja a Gorgó, de nem tudom, mit érez. A hatalmas szörny halk mormolássá halkítja a hangját. - Más megfontolások is vannak, Mindenható.

- Mire gondolsz?

- A hatalom soha nem volt egyetlen személy kezében. Egyensúlynak kell lennie a káosz és a rend, a sötétség és a fény között. Azzal, hogy a Templom varázslatát csak magadhoz kötötted, a birodalmakban többé már nincs egyensúly. A hatalom megváltoztathat... és te is megváltoztathatod a varázslatot.

Elpárolog a boldogságom. Egy kis kavicsot dobok a folyóba. A hullámok átsiklanak a tükörképemen, és eltorzítják, amíg már alig ismerek rá. - De ha én tartom a kezemben a hatalmat, senki sem részesülhet a varázslatból - gondolkozom ismét fennhangon, miközben lassan testet ölt egy ötlet a fejemben. - A birodalmak végre biztonságban lesznek. És... - Nézem, ahogy Ann letép egy falevelet, és egyetlen fújással pillangóvá változtatja. - ...nem tartom magamnál sokáig.

- Megígéred? - sziszegi a Gorgó, és sárga szemének pillantása az enyémbe mélyed.

- Igen.

A Gorgó látható nyugtalansággal kémleli a látóhatárt. - Sokat nem tudunk a Télvidékről, Mindenható. Jobb, ha szövetséget kötsz, éspedig gyorsan.

Szokatlan, hogy a Gorgó fél. Még sosem tapasztaltam nála ezt az érzést.

- Mondd meg Philonnak... - kezdem, aztán elhallgatok. Mit mondhatok neki? Hogy több időre van szükségem? Hogy e percben, semmiben sem vagyok biztos, azt az egyet kivéve, hogy boldog vagyok a birodalmakban, és egyelőre nem tudok még erről az érzésről lemondani? - Mondd meg neki, hogy megvitatjuk ezt a kérdést.

- Mikor? - sürget a Gorgó.

- Hamarosan - válaszolom.

- Mennyire hamar?

- Amint visszatérek - felelem gyorsan, mert oda akarok menni a barátnőimhez.

- Várjuk a visszatérésedet, Mindenható. - Azzal lehunyja nyugtalanító szemét, és elalszik.

Órákon át játszunk, hagyjuk, hogy a varázslat teljesen virágba boruljon bennünk, amíg úgy nem érezzük, hogy maga az idő is a miénk. A sokáig bennünk szunnyadó remény szárba szökken, és megszédülünk a boldogságtól, amit a lehetőség teremt. Felicity egy hintán lustálkodik, amit puha, zöldellő indákból font. Hagyja, hadd ringassa, és közben a bársonyos fűben húzza a lábujjait.

- Bárcsak megmutathatnánk a világnak a hatalmunk nagyságát... -Felicity mosolyog, és nem fejezi be a mondatot.

Ann letép egy pitypang bóbitát a magas fű közül. - A színpadon állnék Lily Trimble mellett!

- Inkább Lily Trimble könyörögne, hogy melletted állhasson! -javítom ki.

Ann teátrálisan a mellére szorítja a kezét. - „Szép a rút, és rút a szép”[4]

- Bravó! - tapsolunk Felicityvel.

- Ó, és nagyon, de nagyon szép akarok lenni! És gazdag! És egy grófhoz akarok férjhez menni, és tíz gyereket akarok! - Ann a kívánsághoz lehunyja a szemét, és nagyot fúj a pitypangra, de a szél csak a felét hordja szét.

- És te mit kívánnál, Gemma? Mit akarsz? - faggat Felicity.

Mit akarok? Miért lehetetlen erre az egyszerű kérdésre, erre a két szóra válaszolni? Olyasmit kívánnék, ami lehetetlen: szeretném, ha az anyám élne, az apám jobban lenne. Szeretném-e, ha alacsonyabb, világosabb bőrű, szeretetre méltóbb, kevésbé bonyolult személyiség lennék? Attól félek, a válaszom igen. Szeretnék megint gyerek lenni, biztonságra és melegségre vágyom, ugyanakkor valami sokkal veszélyesebbet is szeretnék: egy bizonyos indiai fiú csókját, akivel karácsony óta nem találkoztam. Szenvedélyek, kétségek és vágyak egyvelege vagyok. Úgy fest, hogy mindig a vágyaim uralkodnak felettem, és csak ritkán vagyok az elégedettség állapotában.

Várják a válaszomat. - Szeretném tökélyre vinni a pukedlit, hogy ne járassam le magam Őfelsége előtt.

- Ahhoz tényleg varázslat kell - jegyzi meg szárazon Ann.

- Köszönöm a belém vetett bizalmadat. Igazán nagyra értékelem!

- Én vissza szeretném hozni Pipet - mondja Felicity.

Ann az ajkába harap. - Gondolod, hogy tényleg rabul ejtette a Télvidék, Gemma?

A végtelen mezőt nézem. A virágok hajladoznak a lágy szellőben.

- Nem tudom.

- Nem! - vörösödik el Felicity.

- Oda indult - emlékeztetem gyöngéden.

Amikor utoljára láttuk drága barátnőnket, Pippa már változni kezdett, közéjük kezdett tartozni. Azt akarta, hogy a varázslattal hozzam vissza a mi világunkba, de képtelen voltam rá. A teremtmények nem térhetnek vissza. Nem szeghettem meg ezt a szabályt, és Pippa meggyűlölt érte. Néha úgy érzem, hogy Felicity is gyűlöl emiatt.

- Higgyétek el, ismerem Pipet! Soha nem hagyna így el.

- Talán nemsokára viszontlátjuk - vetem fel. De a viszontlátás nem tölt el örömteli várakozással. Ha Pippa valóban a Télvidék teremtménye lett, akkor többé már nem a barátunk, hanem az ellenségünk.

Felicity megragadja a kardját, és elindul a fák felé.

- Hova mész? - kiáltom utána.

- Megkeresem Pipet. Ha jöttök, jó, ha nem, úgyis jó.

Természetesen vele tartunk. Ha Fee egyszer a fejébe vesz valamit,

lehetetlen józan belátásra bírni. És szeretném tudni az igazságot, bár remélem, hogy nem látjuk viszont Pipet. Mindannyiunk érdekében remélem, hogy már átkelt a folyón.

Felicity átvezet minket egy virágokkal telehintett mezőn. Jácintillat keveredik apám dohánya, a friss dosa (indiai étel) és anyám meleg bőrének rózsavíz-illatával. Megfordulok, és félig-meddig arra számítok, hogy anyámat pillantom meg a hátam mögött. De nincs ott. Elment, már csaknem kereken egy éve. Néha olyan rettenetesen hiányzik, hogy úgy érzem, nem kapok levegőt anélkül, hogy ne érezném a mellkasomban fészkelő fájdalmat. Máskor felfedezem, hogy elfelejtettem vele kapcsolatos apróságokat: a szája vonalát vagy a nevetését. Nem tudom felidézni az emlékét. Amikor ez történik, páni félelemmel próbálok visszaemlékezni. Attól rettegek, hogy ha nem kapaszkodom pontról pontra ezekbe az emlékekbe, örökre elveszítem őt.

A Sóhajok Barlangjai alatti pipacsmezőre érünk. Az élénkvörös virágok sötét szívüket mutatják felénk. Felicity leszakít egyet, és a füle mögé tűzi. Magasan tornyosul fölénk a sziklaszirt. A megfeketedett edények szivárványszínű füstöt okádnak, és elhomályosítják a szirt tetejét, ahol az Érinthetetlenek a Templomot és az örökkévalóság kútját őrzik. Itt láttam utoljára Kirkét.

Meghalt, Gemma. Megölted.

Mégis hallottam a hangját egyik álmomban: azt mondta, még él. Láttam kísértetiesen sápadt arcát a kút mélyén.

- Mi baj, Gemma? - kérdezi Ann.

Megrázom a fejemet, mintha örökre ki akarnám törölni belőle Kirké emlékét. - Semmi.

Gyalogolunk egy darabig, amíg a mező buja érettsége át nem adja a helyét a göcsörtös fák sűrű ligeteinek. Komor felettünk az ég, mintha korom csíkozná. Nincsenek virágok, se bokrok. Tulajdonképpen szín sincs, kivéve a törékeny fák barnáját és felettük az ég szürkeségét.

- Brr - borzong meg Felicity. Felemeli a csizmáját, és megmutatja a talpát. Fekete és kásás, mint a rohadt gyümölcs. Felnézek, és látom, hogy a fákon fürtökben lógnak a bogyók; laposan és leverten csüngnek, mint maguk az ágak.

- Mi történt itt? - töpreng fennhangon Ann, és egy ágról lehúzza a rothadó kérget.

- Nem tudom - válaszolom. - Gyertek, változtassuk vissza!

Egy fatörzsre tesszük a kezünket. Szín árad a félholt kéreg alatt.

A fa száraz és barázdált bőrén át levelek furakodnak ki, de olyan hang kíséretében, mintha maga a föld repedne meg. A poros földön indák siklanak. Az aszott gyümölcsök megtelnek, és lilásvörösre színeződnek, az ágak meghajlanak lédús súlyuk alatt. A varázslat hullámot vet bennem, és olyan érettnek és gyönyörűnek érzem magam, mint maga a gyümölcs.

Elkapom Annt, aki felrikkant, amikor szédülten keringőzni kezdek vele. Eleresztem, és elkapom Felicityt, aki - mivel ő Felicity -vezetni akar. Perceken belül szédítően gyorsan, körbe-körbe forgunk, a boldogságom az övéktől hajtva magasra szárnyal.

A távolban hirtelen dörögni kezd, az ég vörösen lüktet, mint egy égő horzsolás. Eleresztem a többieket, és háromfelé esünk; Ann hangos jajdulással keményen a földre zuhan.

- Na de, Gemma!

- Láttátok? - kérdezem, és az ösvény felé futok. - Egy pillanatra olyan furcsa lett az ég!

- Hol? - kémleli Felicity az eget, mely ismét az alkonyt idézi.

- Arra - vezetem őket a megfelelő irányba.

Addig megyünk, míg egy hosszú szederindafalhoz nem érünk, mely tele van éles tüskékkel.

- És most? - kérdezi Ann.

A szederindák sűrű szövedékén át egy kis rést látok, s azon át zöld mező és sziklák, köd és göcsörtös fák különös vidékét fedezem fel, amely a Bronté-nővérek kísérteties történeteiben szereplő angol lápra emlékeztet. És távolabb valami kiemelkedik a ködből.

- Mi az? - hunyorgok.

Felicity kukucskálni próbál. - Reménytelen. Semmit sem látok. Keressünk valami bejáratot!

Elindul a barátságtalan ösvényen, és közben meg-megáll, hogy megvizsgálja a szederfal erejét.

- Jaj! - Visszahúzom a kezemet. Az egyik éles tüske belefúródott az ujjamba. Véres lett a tüske. A szederindák fájdalmas sóhajjal csúsznak szét. A hosszú, tüskés szálak eleresztik egymást, mint a szétszóródó kígyók. Hátrahőkölünk, amikor egy hatalmas lyuk támad a helyükön.

- És most mit tegyünk? - suttogja Ann.

- Bemegyünk-válaszolja Felicity, és a mosolyán érződik a kihívás.

Átfurakodunk a keskeny nyíláson a kopár erdő felé. Érezhetően hűvösebb van. Libabőrösek leszünk. A földön vaskos indák csavarodnak, megfojtják a fák törzsét, és elfojtanak bármit, ami itt nőhet. Itt-ott néhány bátor virág üti fel a fejét; kevesen vannak, de nagyok és csodálatosan szépek: sötét, bíborszínű szirmaik akkorák, mint egy-egy férfiököl. Halványkék fény vetül mindenre. A téli alkonyatra emlékeztet. Különös érzést sugall ez a vidék: vonz, ugyanakkor menekülnék is. Olyan, mint egy figyelmeztetés.

Az erdő szélére érünk, és meglepetten nézünk körül. A hegyen egy pompás kastélyrom áll. Az oldalait halvány, beteges moha és vénséges vén, elfásodott szárú indák nőtték be. A kövek között fagyökerek, amelyek, mint a csontos ujjak, kapaszkodnak a kastélyba, és szorosan fogják kéretlen ölelésükben. A mészkőből rakott egyik torony azonban ellenáll a támadásuknak. Fenségesen emelkedik ki a hegy mohó kezei közül.

A torony közelében finom dérréteg takarja a földet; a látvány olyan, mint egy porcukorral vékonyan behintett babaházé. Furcsán mutat itt. Olyan csend van, mint mikor először leesik a hó.

- Mi ez a hely? - kérdezi Ann.

- Nézzük meg belülről! - ugrik előre Felicity, de visszarántom.

- Fee! Fogalmunk sincs, hol vagyunk, és ki lakik itt!

- Úgy van! - vágja rá, mintha teljesen félreértettem volna a kirándulásunk lényegét.

- Hadd emlékeztesselek a Pipacs Harcosokra! - idézem fel az ijesztő lovagok nevét, akik abban a reményben csaltak a katedrálisukba, hogy megölnek minket, és maguknak szerzik meg a varázslatot. Miközben futva mentettük az életünket, a Pipacs Harcosok hatalmas fekete madarakká változtak, és kikergettek bennünket a nyílt vízre. Nagy szerencsénk volt, hogy elmenekültünk előlük, és még egyszer nem követem el ugyanazt a hibát.

Ann megborzong. - Gemmának igaza van. Menjünk vissza!

A dermedt csendet levélsusogás töri meg. Hívó kiáltás harsan az erdő felől, a hátamon végigfut a hideg.

- Huhu!

- Mi volt az? - súgja Ann.

- Egy bagoly? - kérdezek vissza, és levegő után kapkodok.

- Nem hiszem - vélekedik Felicity.

Összebújunk. Felicity kivonja a kardját. A varázslat végigseper rajtam, és a félelmemmel birkózik. Tőlem jobbra mozgást látok: a zöld növények között valami fehér villan. Balra is sebesen elsuhan valami az erdőcske fái között.

- Huhú! Huhú!

Mintha körös-körül volnának. Itt egy hang, ott egy hang, egy színcsík szökken tova.

- Huhú! Huhú!

Egyre közelebb. Már nem is tudom, merre forduljak. A bokrok rezzenetlenek. De valaki figyel minket. Érzem.

- Gy.. .gyertek elő - dadogom, a hangom színtelen, mint egy holdsarló.

Egy fa mögül lép elő. Az éjszaka bíbor borongásában szinte világít. Fehér ruhája alul barna a piszoktól, a bőre olyan színű, mint a halottaké. Összecsomósodott hajában virágkoszorú, de a virágok már elhervadtak, és gyommá lettek. De ettől még ismerjük. Ő a barátnőnk, akit hónapokkal ezelőtt eltemettünk, a barátnőnk, aki nem akart átkelni a folyón, akiről azt hittük, elveszett, és a Télvidék foglya lett.

Rémült suttogással ejtem ki a nevét: - Pippa...

TIZEDIK FEJEZET

Felicity szeme elkerekedik. - Pip? Te vagy az?

Pippa a karját dörzsöli, mintha megpróbálná felmelegíteni. - Igen, én vagyok az. A ti Pipetek. - Egyikünk sem mer megmoccanni. Pip halvány arcát könnyek szántják. - Hát már meg sem öleltek? Ilyen keveset jelentek már nektek? Ilyen gyorsan elfelejtettetek?

Felicity kardja csörömpölve esik a kemény földre. Fee egyenesen Pippához fut, és átöleli elveszett barátnőnket. - Mondtam nekik, hogy sosem hagynál el úgy, hogy nem búcsúzol el. Mondtam nekik!

Pip Annre néz. - Drága Ann! Még most is szívesen fogadod a barátnődet?

- Hát persze. - Ann Pip kicsi, törékeny alakja felé nyúl.

Végül odalép hozzám. - Gemma! - Szomorú kis mosollyal néz rám, és idegesen harapdálja az alsó ajkát. A fogai hegyesebbek lettek, a szeme hol a régi, gyönyörű ibolyakék, hol nyugtalanító, kékes tejfehér, a közepén egy apró, fekete gombostűfejnyi ponttal. A szépsége megváltozott, de még most is igéző. Sötét haja, mely mindig is hosszú volt, most olyan vad fürtök kuszasága, mint a kastélyt körbefonó indáké. Rajtakap, hogy őt bámulom. Keserűen, kurtán kacag fel. - Úgy festesz, Gemma, mintha kísértetet láttál volna!

- Azt hittem, a Télvidékre mentél - válaszolom bizonytalanul.

- Majdnem - borzong meg.

- De mi történt? - kérdezi Felicity.

Pippa az erdő felé kiált. - Minden rendben! Kijöhettek! Biztonságban vagytok. Ők a barátaim.

Rongyos lányok kerülnek elő egyenként a bokrok és a fák mögötti rejtekhelyeikről. Kettőnél hosszú bot van, amelyek elég veszélyesnek látszanak. Ahogy közelednek, feltűnnek megpörkölődött rongyaik, az arcukat és a karjukat borító szörnyű égésnyomok. Tudom, kik ezek a lányok: a gyártűzben meghalt szerencsétlenek, akikkel hónapokkal ezelőtt találkoztunk. Amikor utoljára láttuk őket, a Télvidék és a romlás felé meneteltek. Megkönnyebbülten veszem tudomásul, hogy nem ott érte őket a vég, de el sem tudom képzelni, hogyan menekültek meg.

Egyikük, akinél bot van, egy csontos, ragyás bőrű lány, akinek mindkét karja végig megégett, Pippa mellé áll. Emlékszem, hogy már beszéltem vele a birodalmakban. Bessie Timmons a neve. Olyan lány, akivel nem szeretnék rosszban lenni.

Gyanakvóan méreget. - Minden rendben?

- Igen, Bessie. Ők a barátnőim, akikről meséltem - jelenti ki büszkén Pippa.

- Akik elvették a Templom varázslatát, magát meg itt hagyták? -horkan fel Bessie.

- De látod, hogy visszajöttek. - Pippa ragyogó mosollyal karolja át Felicityt.

Bessie-nek azonban cseppet sem tetszik a dolog. - A maga helyében nem vónék olyan boldog. Nem maradnak itt.

Pippa úgy fenyegeti meg az ujjával, mint egy tanítónő. - Ne feledd a mottónkat, Bessie: Kecsesség, erő, szépség! Egy hölgynek nyájasnak kell lennie, amikor a vendégeit fogadja.

- Igenis, Miss Pippa - feleli Bessie bűnbánóan.

- De Pip... hol voltál? - kérdezi Felicity, és újra megöleli Pippát. -Mindent tudni akarok!

Tudom, hogy nekem is meg kellene ölelnem, ahogy Fee és Ann tette, de csak a nyugtalanító szemeket és a hegyes fogakat látom, és félek.

- Mindent elmondok. De gyertek be! Hűvös van idekint. - Pippa megfogja Ann és Felicity kezét, és a kastély felé húzza őket. Bessie Timmons morogva követi őket. A többi lány is utánuk sorjázik, én pedig a sor végén kullogok.

Pippa elhúzza a vasreteszt a kastély megvetemedett faajtaján. A deszkák között átkúszó gyomok az ajtó elejére tapadnak.

- Itt is vagyunk! - tárja ki az ajtót Pippa. - Otthon.

A kastély valaha gyönyörű erődítmény lehetett, de most csak ódon téglák halmaza, melyeket habarcs helyett indák tartanak össze. A falak mohától síkosak. Penész- és rothadásszag terjeng a levegőben. A lecsempült kőlapok közül törékeny, szárukon elhervadt százszorszépek kandikálnak ki. Az egyetlen, ami nő, a nadragulya. A mérgező bíbor virágok kis harangokként lógnak a fejünk felett.

- Szóval mindvégig itt... - Lenyelem az éltél szót, és máshogy fogalmazok: - Itt voltál mindvégig?

- Csak ez maradt számomra. Shalott hölgyének omladozó kastélya. - Pippa nevet, de a kacagása üresen kong. A kandallóba vésett díszes faragványokat simogatja; olyanok, mint a szentek arcai, amelyeket megfeketített az idő. - De látszik rajta, hogy egykor varázslatos és gyönyörű volt.

- Mi lett vele? - kérdezi Ann.

Pippa dühösen néz rám. - Elfeledték.

Felicity félrehúz egy foszlott faliszőnyeget, amely mögött csigalépcső tűnik fel. - És ez hova vezet?

- A toronyba - feleli Pippa, és ábrándosan elmosolyodik

- A kedvenc helyem, mert onnan mérföldekre ellátok. Láttalak benneteket is, ahogy elindultatok az ösvényen. Olyan vidámak voltatok! - Lehervad a mosolya, de gyorsan új mosolyt varázsol a helyére. - Megmutassam?

Követjük Pippát felfelé a kanyargós, ódon lépcsőn. Magasan a fejünk felett pókhálók lógnak a szuvas fagerendákról. Az ezüstös szálak csillognak a nedvességtől. Egy szerencsétlen teremtmény itt pusztult el. Az egyik pókháló közepén esett csapdába, a teteme itt fekszik, és bomlik, és egy pók araszol felé.

Támaszt keresek a falnál. Az indák az ujjaim köré tekerednek. Rémülten hőkölök hátra, és megcsúszom a porladó köveken. Pippa odanyúl, megfogja a kezem, és biztos helyre húz. - Maradj veszteg egy kicsit! - int.

Ámultan nézzük, ahogy az indák győztes seregként keresztül-kasul cikáznak a köveken. A falak nyögnek a megterheléstől, és attól félek, ránk omlik az egész kastély. Másodpercekkel később a mozgás megszűnik, de addigra mindenütt friss kacsok jelentek meg.

- Mi volt ez? - suttogja Felicity.

- A környék napról napra, apránként falja fel - magyarázza szomorúan Pippa. - Azt hiszem, nemsokára más lakhely után kell néznünk. - Elengedi a kezem. - Jól vagy, Gemma?

- Igen - válaszolom. - Köszönöm.

- Kétszer mentettem meg az életedet - emlékeztet. - Emlékszel az első alkalomra? A vízi nimfák majdnem lehúztak, de én visszarántottalak - mondja, és érzem, ahogy kinyílik köztünk a főkönyv, melyben nyilvántartja a tartozásaimat.

Pipnek igaza volt a toronnyal kapcsolatban: valóban pompás. A tetejéről túllátunk azon a vidéken is, ahonnan jöttünk: a Sóhajok Barlangjait, a kerteket szegélyező olajfákat, a kék eget és a narancs naplementét is látjuk. A tekintet elér a Határvidékig, ahol sötét viharfelhők gubbasztanak a látóhatáron, és egy hatalmas fal húzódik végig a tájon.

- Arrafelé van a Télvidék - válaszolja Pippa a kimondatlan kérdésre.

A kavargó fekete és szürke felhőtömegben villám lüktet. Egy pillanatra vörös füstcsóva cikázik át a sötétségen.

- Már kétszer láttuk - jegyzem meg. - Tudod, mi az?

Pippa a fejét rázza. - Néha megesik. Le kellene mennünk. Wendy megrémülhet. Szegény báránykám!

- Ki az a Wendy? - kérdezi Ann.

Pip arcán először tűnik fel őszinte mosoly. A szeme ibolyakék lesz, és eszembe jut, milyen volt elevenen, gyönyörűen, amikor boldoggá tette egy kesztyű vagy egy romantikus történet. - Milyen feledékeny vagyok! Nem mutattalak be benneteket illendően az új barátaimnak!

Pippa levezet minket a falikárpitokkal díszített terembe, mely olyan gyászos, mint egy sírbolt. Nincsenek gyertyák, se lámpák, nem ég a tűz a hatalmas kandallóban. A munkáslányok ennek ellenére otthon érzik magukat. Bessie elnyúlik egy díványon, a bútort befonó gyomok között. Mae, a barátnője, a padlón ül, és egy másik lány haját fonja, akinek valószínűleg Mercy a neve, mert Mae folyton ezt hajtogatja: - Maradj veszteg, Mercy! - Egy lány, aki sokkal fiatalabb a többieknél, a sarokban ül, és maga elé bámul. A sebeik, kísértetiesen halvány arcuk vonzza a tekintetemet.

- Mit bámul? - acsarog Bessie, aki rajtakap, hogy nézem őket.

Elpirulok, és örülök, hogy alkonyodik. - Bocsáss meg, csak

éppen, amikor utoljára láttalak benneteket...

- Azt hittük, hogy követitek a fehér ruhás lányokat a Télvidékre, és örökre elvesztetek - szól közbe Felicity.

- Azokkal a vámpírokkal voltak - telepszik le Pippa egy rozzant trónusra.

- Mi történt? - kérdezi elfulladva Ann.

- Ezt a történetet akartam elmesélni nektek. Véletlenül ugyanazon az ösvényen haladtam. Megtört szívvel, teljesen kétségbeesetten baktattam.

- Jaj, Pip! - sóhajt fel Felicity.

- Ne keseredj el! - mosolyog Pip. - Jó a vége. Tudod, mennyire szeretem, ha egy történetnek boldog a vége.

Nagyot nyelek. Én utasítottam el Pipet, akinek emiatt megtört a szíve. Bárcsak meg nem történtté tehetném!

- Amikor megpillantottam ezeket a szegény báránykákat, hirtelen nem sajnáltam többé magam. Tudtam, hogy tennem kell valamit, különben elvesznek. A sarkukban maradtam. Amint megálltak pihenni, és a fehér ruhás lányok elmentek bogyót szedni, megragadtam az alkalmat, és elmondtam nekik, hogy valójában miben sántikálnak azok a visszataszító teremtmények. Egyenesen a lélekrablókhoz, azokhoz a nyomkövetőkhöz akarták vezetni őket. -Úgy mosolyog rájuk, mintha szívének kedves gyermekei volnának. -Megmentettem őket. Ugye, drágaságaim?

A lányok kórusban helyeselnek, és osztatlan csodálattal bámulnak Pippára, ahogy időnként mi is szoktunk.

- Igazi szent - mondja Mae, és elkerekedik a szeme. - Tényleg megmentett minket. „Nem szabad követnetek őket”, mondta. „Bántani akarnak benneteket. Tartsatok inkább velem!”.

- Úgy éljek, tényleg megmentett minket - csatlakozik hozzá Bessie is. - Nem, Wendy?

A tizenkét éves forma kislány bólint. Vékony varkocsa végét rágja, amitől az nedves ecsetvégként áll össze. - A többiek nem vótak olyan szerencsések, mint mi. Továbbmentek.

- És láttátok azóta a Télvidék teremtményeit? - firtatom.

- Már ezer éve nem - bizonygatja Mae. - De Wendy igen.

- Láttad őket? - fordulok Wendyhez.

Bessie gúnyosan felhorkan. - Wendy semmit se lát! Megvakút a tűzbe'.

- De néha hallok egyet s mást - húzza össze magán Wendy a megpörkölődött kendő maradékát. - Mintha lovak vónának. És néha olyasmit is hallok, amitől borsódzik a hátam.

- Mit? - faggatom. - Mit hallasz?

- Sikolyt - feleli. - Távúlró'. És remélem, sosem jön közelebb.

- Megvagy! - teszi húsos markát Bessie Wendy nyakára. A kislány felsikolt, amitől mind összerezzenünk.

Pippát felbosszantja Bessie kérkedése. - Elég legyen, Bessie! -szól rá.

Bessie elhúzza a kezét. - Régen nevetett a trükkjeimen!

Pippa szeme kékesfehér lesz. - Ma este nem találom szórakoztatónak. Nem illendő. - Mosolyogva fordul hozzánk. -Hölgyhöz illő viselkedésre tanítom a lányokat, mintha a Spencebe járnának!

- Úgy tapsol, mint Mrs. Nightwing. - Gyerünk! Tartsunk egy kis bemutatót a vendégeinknek!

A lányok engedelmesen állnak fel, hogy a tanítónőjük kedvében járjanak. Pip utasításait követve egyenként bemutatják a pukedlizésüket, amit egy rendkívül mulatságos beszédtechnika óra követ: Pip Mae erős keletlondoni akcentusát próbálja megváltoztatni. Mae tőle telhetően igyekszik, és Bessie könyörtelenül kifigurázza.

- Sosem leszöl hogy, Mae. Sosem leszöl olyan finom hogy, mint Miss Pip.

- Ki kérdözött? - förmed rá Mae, és mindenki nevet.

- Ki kérdezett - javítja ki Pippa.

- Aszontam - bólogat Mae. - Hogy ki kérdözött?

Újabb nevetés harsan, a leghangosabban Ann nevet, aki boldog, hogy most az egyszer nem őt ugratják. A zavarunk apránként oldódik, és újfajta meghittség lép a helyébe, amíg úgy nem érezzük, mintha sosem lettünk volna távol. Hónapok óta nem láttam ilyennek Felicityt. Pip mellett könnyedebb, hamarabb nevet, és nem olyan kihívó. Kicsit irigylem bensőséges barátságukat.

- Mire gondolsz? - kérdezi Felicity. Válaszolni akarok, de ekkor veszem csak észre, hogy Piphez szólt.

- Arra, hogy milyen más lett volna az életem, ha engedelmeskedem anyámnak, és hozzámegyek Mr. Bumble-hoz.

- Mr. Bartleby Bumble-hoz, az ügyvédhez - mondja Ann, erősen megnyomva a B-betűket.

A munkáslányok nevetőgörcsöt kapnak. Ann-nek nem kell több biztatás.

- Ez itt szeretett hitvesem, Mrs. Bumble. - Ann tökéletesen utánozza Mr. Bumble mesterkélt modorát. - A Barrington Bizsuboltban beszerzett briliáns bizsu birtokosa.

Jobbra-balra dőlünk a kacagástól. Ann is annyira nevet, hogy alig bírja folytatni. - Vigyázzatok a bizsukat becsülő barriszterekkel! Inkább a bogyók, mint a bizsuk!

- Jaj, Ann! - visítja Felicity.

Ann kuncog. - Jobb a borzalmas bogyó, mint Bumble bárányának lenni!

Pippa ajka megremeg. - Jobb választás lett volna? Ki tudja? - A tenyerébe temeti az arcát, és sírni kezd.

- Jaj, drága Pip! Ne sírj! - szalad oda hozzá Felicity, aki egyébként soha senkivel sem szokott gyöngéden bánni.

- M...mit tettem? - jajdul fel Pip, és zokogva kiszalad a teremből.

Bessie Timmons szigorúan mér végig bennünket. Nagydarab lány,

és merem állítani, hogy verekedős is. Ha úgy hozná a kedve, alaposan helybenhagyhatna minket. - Miss Pippánál kedvesebb teremtést még nem hordott a hátán a főd. Nehogy még eccer megríkassák!

Látom megfeszülő állkapcsából, hogy ezt figyelmeztetésnek szánta.

Felicity Pip után fut, és egy perc múlva visszatér. - Veled akar beszélni, Gemma.

Végigmegyek a levelekkel és száraz virágokkal telehintett folyosón.

- Gemma! - A nevemet egy rongyos faliszőnyeg mögül hallom. Nagy porfelhő támad, amikor elhúzom. Pippa int, hogy lépjek be. Felicity a sarkamban van, de Pippa megállítja.

- Gemmával kell beszélnem - mondja.

- De... - kezdi Felicity.

- Fee - rója meg Pippa játékosan.

- Na, jó, rendben - fordul sarkon Felicity, és Pippel kettesben maradunk a lenyűgöző teremben. Díszes márványoltár áll az egyik végében, és feltételezem, hogy ez lehetett a kastély kápolnája. Furcsa hely egy meghitt beszélgetéshez. A terem kongó üressége és a magas, boltíves mennyezet miatt a szavaink el-elcsúsznak, visszhangoznak. Pip az oltáron ül, a sarkával finoman kopog a penészes faragásokon. Lehervad a mosolya, és az arca mardosó kínt tükröz.

- Nem bírom tovább, Gemma. Szeretném, ha segítenél átkelni.

Nem tudom, mire számítottam, mit mond majd, de biztosan nem

erre. - Pip! Még soha nem segítettem senkinek sem...

- Akkor én leszek az első.

- Nem is tudom - válaszolom, és Annre meg Felicityre gondolok.

- Talán meg kellene beszélnünk...

- Alaposan átgondoltam. Kérlek! - esedezik.

Tudom, hogy át kellene kelnie. De a lelkem mélyén vissza szeretném tartani. - Biztos, hogy... készen állsz rá?

Bólint. Csak mi ketten vagyunk ebben az időtől és varázslattól elhagyott teremben. Ennél reménytelenebb helyet keresve sem találhatnánk.

- Idehívjam a többieket? - kérdezem.

- Nem! - kiált fel olyan élesen, hogy attól félek, a kastély ódon kövei porrá törnek. - Megpróbálnak majd lebeszélni, kivált Felicity és Bessie. Majd elbúcsúzol tőlük a nevemben. Jó, hogy még utoljára együtt lehettünk.

- Igen. - Nagyot nyelek, fájdalmasan összeszorul a torkom.

- Holnap gyere vissza egyedül! A szederfalon túl találkozunk.

- Ha segítek átkelned, Felicity sosem bocsát meg nekem -jegyzem meg.

- Nem kell megtudnia. A mi titkunk lesz - mondja Pippa, és újabb könnyek gyűlnek a szemébe. - Kérlek, Gemma! Készen állok. Hát nem akarsz segíteni rajtam?

Megfogja a kezem, és bár az övé hideg és fehér, mint a márvány, azért mégiscsak Pippa keze. - De igen - válaszolom. - Segítek.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A reggellel az a baj, hogy jóval megelőzi a delet.

Ó, ha még egy órát élvezhetném az ágyam melegét! Jó, ha két órát aludtam, és ezalatt nem tudom mi történhetett, mert vastag lepedék borítja a nyelvemet. Borzalmas érzés, az íze valahol a többnapos, állott kása és a romlott sajt között van.

- Gemma! - lökdös Ann. Csinosan felöltözött a Spence egyenruhájába, fehér blúzba, fehér szoknyába és magas szárú cipőbe. Hogy csinálta? - Elkésel!

A hátamon fekszem. A reggeli fény bántja a szememet, ezért ismét becsukom. - Neked is lepedékes a nyelved?

Elfintorodik. - Lepedékes? Természetesen nem!

- Akkor kásás?

- Kelj már fel!

Megdörzsölöm a szemem, és minden erőmet összeszedve kiteszem a lábam a kellemetlenül hideg padlóra. Még ettől sem vagyok képes felébredni. Tiltakozásképpen felnyögök.

- Kikészítettem a ruhádat. - És valóban így tett, ahogy egy okos, jó kislányhoz illik. A blúzomat és a szoknyámat az ágyam végébe fektette. - Azt hiszem, a harisnyádat keresd meg inkább te! - pirul el. Szegény Ann! Hogy lehet, hogy úgy élvezi a legszörnyűbb vérfürdőkről szóló történeteket, mégis kis híján elájul a csupasz lábszárnak már a gondolatára is? A paraván mögé megyek, hogy kíméljem - természetesen Ann - szemérmességét, és gyorsan felöltözöm.

- Hát nem csodálatos Gemma, hogy ismét a birodalmakban lehettünk, és érezhettük a varázslatot?

Visszaemlékszem az éjszakára, az ajtó felfedezésére, az örömre, hogy megint ott lehetünk, a varázslatra. A lelkemre mégis árnyékot vet a Gorgóval folytatott beszélgetésem a szövetség megkötéséről és a kötelezettségeimről. És képtelen vagyok levetkőzni a balsejtelmet, amit Pippa megsegítése ébresztett bennem. Még sosem segítettem egy léleknek, hát még egy barát lelkének átkelni a folyón. És ha kudarcot vallok, a következményekbe bele sem merek gondolni.

- Igen, csodálatos - gombolom be a ruhámat.

- Nem tett boldoggá - jegyzi meg Ann.

Megkeményítem magam. Végre bejutottunk a birodalmakba. Nem engedhetem, hogy a Philonnal és az erdei népekkel kapcsolatos aggodalmaim elvegyék tőlem ezt a boldogságot. Ami pedig Pippa megsegítését illeti, ez nem választás kérdése, vagy olyasmi, amit megbeszélhetek vagy megvitathatok Felicityvel és Ann-nel. Ez az egyetlen tisztességes dolog, amit egy barát megtehet. És most, hogy visszatért a varázslat...

Kilépek a paraván mögül, és megfogom Ann kezét. - Talán új lehetőség nyílt számunkra - mondom. - Talán mégsem az a sorsod, hogy nevelőnő légy.

Ann megenged magának egy szánalmas mosolyt. - De Gemma -rágja idegesen az alsó ajkát -, csak nagyon kevés varázslatom maradt. Nagyon gyenge. Nem...?

Érzem a varázslatot: szédületes ébrenlét, ami egybehangol mindennel, mintha több csésze erős kávét ittam volna. Lehunyom a szemem, és érzem, amit Ann: némi irigységgel vegyes reményt.

Látom, ahogy ő szeretné magát látni: gyönyörűnek, ahogy a színpadon gázlámpák fényében fürödve énekel a rajongóinak.

Halvány változás megy végbe rajta. Nem tudnám pontosan megmondani mi, csak azt tudom, hogy egyszerre másmilyennek látom. Általában vörös és csöpögő orra most nem ilyen. A haja fényesebb, a szeme is mintha kékebb volna. Ann megnézi magát a tükörben. Amit lát, az mosolyra készteti.

- És ez csak a kezdet - ígérem.

A szobánk előtt a lányok fejvesztetten rohannak a lépcső felé, és eltűnődöm, vajon eljutunk-e bárhova is anélkül, hogy veszett bikákként kellene rohannunk. Valaki megdöngeti az ajtónkat, és válaszra sem várva benyomja. Martha áll előttünk.

- Hát itt vagytok! - trillázza. Két fodros fehér semmiséget hajít oda Ann-nek, aki hátrahőköl, és továbbdobja őket nekem.

- Mi ez? - tartom a magasba a női melegítőnadrágra hasonlító ruhadarabot.

- Természetesen kerékpárosnadrág! - rikoltja Martha. - Nem hallottátok?

- Nem - válaszolom, és remélem, kiérzi a hangomból az ingerültséget.

- Ma délelőtt nem lesz franciaóra. Kent felügyelő úr megérkezett, és bicikliket hozott nekünk. Hármat. Az iskola előtt vár minket, hogy megtanítson biciklizni. A drága! - Azzal már rohan is tovább a folyosón.

- Bicikliztél már? - kérdezi Ann.

- Soha - válaszolom a nevetséges nadrágra sandítva, s közben azon morfondírozok, mi a megalázóbb: a biciklizés vagy a hozzá való ruhadarab.

*

A lányok már összegyűltek a Spence előtt, amikor Felicityvel odaérünk. A legfrissebb biciklidivat szerint öltözünk fel: hosszú melegítőnadrág, sonkaujjú blúz és szalaggal díszített szalmakalap. A nadrágban úgy érzem magam, mint egy nagy kacsa. De legalább nem vagyok olyan affektálós, mint Elizabeth, aki a pirulástól menni is alig tud.

Cecily és Martha mögé bújik, és a fejét rázza.

- Jaj, ne! Szemérmetlen! Erkölcstelen!

Felicity megragadja a kezét. - És okvetlen szükséges, ha biciklizni akarsz. Az egyenruhánál százszor jobbnak találom.

Elizabeth visít, és újból elbújik. Édes istenem! Kész csoda, hogy mosakodni tud anélkül, hogy a szemérmetlenség feletti szörnyülködésében elájulna!

- Helyes. Tégy belátásod szerint! - jelenti ki Felicity. Ő persze egyáltalán nem szégyelli magát. - El sem tudom mondani, milyen szabadnak érzem magam több réteg szoknya és alsószoknya nélkül. Tanúi lehettek ünnepélyes eskümnek: amikor megszabadulok ezektől a béklyóktól, és az örökségemből Párizsban élek, soha többé nem viselek majd ruhát.

- Jaj, Fee! - retten meg Martha. - Hogyhogy nem akarod azokat a csodálatos ruhákat viselni, amiket édesanyád küldött Párizsból? Említettem már, hogy a ruhámat Lady Marble varrodájában készítik?

- Nahát! - ámul el Cecily.

Ruhákról, kesztyűkről, harisnyákról, gombokról és csecsebecsékről fecsegnek olyan lázas, csúszó-mászó aprólékossággal, hogy attól félek, rögtön megőrülök. A Keleti Szárnyból kalapálás és fűrészelés zaja szűrődik oda. A munkások ránk pillantanak, egymást bökdösik, míg végül Mr. Miller meg nem fenyegeti őket, hogy visszatartja a fizetésüket.

- Nagyon bájos vagy ma reggel, Ann - jegyzi meg Felicity, és Ann kivirul a bóktól. Fee halkabban folytatja: - Ugye, milyen tökéletes volt a tegnap este? Hogy viszontláthattuk Pipet; nagy kő esett le a szívemről.

- És a varázslat - suttogja Ann.

- Ó, a varázslat! - ragyog fel Felicity arca. - Bárcsak megtettem volna vele bármit, ami csak az eszembe jut, mert mára már nem maradt.

- Egy morzsányi sem? - Ann alig bírja leplezni a mosolyát.

Felicity megrázza a fejét. - Semmi. És nektek?

Ann rám néz.

- Újból életre kel bennem. Ma reggel Annt is megajándékoztam vele, és veled is ugyanezt teszem - válaszolom, és addig fogom a kezét, amíg nem érzem, hogy szikrázik köztünk a varázslat.

- Miről sugdolództok? - kérdezi Martha, és gyanakodva vizslat bennünket.

- Arról, hogyan javíthatunk az életünkön a varázslat segítségével

- válaszolom. Felicity elfordul, és halkan felkuncog.

- Durva és közönséges vagy, Gemma Doyle - szipog Martha. -Te pedig komisz vagy, Felicity Worthington, hogy adod alá a lovat.

Ami meg téged illet, Ann Bradshaw... ó, minek is foglalkozom veletek!

Hála istennek, előrehozzák a három biciklit. Felváltva kell felülnünk rájuk. Eddig még sosem láttam közelről biciklit. Olyan, mint egy fémből készült S-betű, két kerékkel és egy rúddal, amivel kormányozni lehet. És az ülése! Túl magasan van, semhogy felkapaszkodhatnék rá.

Kent felügyelő úr barna vászonkabátjában és sapkájában üdvözöl minket. A felügyelő Mademoiselle LeFarge vőlegénye, a Scotland Yard detektívje, mellesleg nagyon kedves ember. Őszintén boldogok vagyunk, hogy idén májusban összeházasodnak. Mademoiselle LeFarge a fűből figyel minket, ahova leterített egy takarót. Vastag főkötő keretezi pufók arcát és vidám szemét. Nem is olyan régen még az elvesztett szerelem miatt emésztette a bánat. De Kent felügyelő kedves figyelmessége mellett kivirágzott.

- A jövendőbeli Mrs. Kent, ugyebár, maga a megtestesült báj -jegyzi meg a felügyelő, mire a franciatanárnőnk elpirul.

- Vigyázzon, Mr. Kent, hogy senki se sérüljön meg! - feleli a kisasszony, elengedve a füle mellett Mr. Kent udvarlását.

- A legnagyobb gondossággal óvom a tanítványait, Mademoiselle LeFarge - jelenti ki a felügyelő, és a kisasszony arca megenyhül.

- Nagyon jól tudom, Mr. Kent - viszonozza a vőlegénye bókját. Kent felügyelő úr bozontos bajsza elrejti a mosolyát, de Miss LeFarge látja, milyen vidáman csillog a szeme. - És most, hölgyeim -, tolja felénk az egyik biciklit ki szeretne biciklizni?

A fiatalabb lányok le-fel ugrálnak izgalmukban, és könyörögnek, hogy felülhessenek rá, de természetesen Felicity az első, aki odalép, és a kérdést már meg is válaszolja. - Én megyek először - jelenti ki.

- Rendben van. Biciklizett már? - kérdezi a felügyelő.

- Igen. Falmore Hallban - nevezi meg a családjuk vidéki birtokát. Felmászik az ingatag járműre, és attól félek, egy kupacban végzi a földön, de Felicity erőteljesen megnyomja a pedált, és erőlködés nélkül elkerekezik a fűben. Tapsolunk, és megéljenezzük. Cecily a következő. Kent felügyelő mellette szalad, hogy megtartsa a nyeregben. Amikor megfenyegeti, hogy elengedi, Cecily átkarolja a nyakát, és sikít. Martha sem jár jobban. Leesik, és bár csak a büszkeségét éri csorba, nem hajlandó újból próbálkozni.

A munkások kuncognak; láthatóan mulattatja őket, hogy látják: a finom hölgyeken kifog egy olyan egyszerű szerkezet, amit ők puszta kézzel meg tudnának hajlítgatni.

Felicity már a második körről tér vissza. Kent felügyelő Ann-nek segít elindulni.

- Jaj, Gemma! - mondja Felicity kifulladva és kipirultan. -Muszáj felülnöd rá! Egyszerűen csodálatos! Várj, mindjárt segítek.

Felicity odatartja nekem a merev kormányrudat. A karom remeg, ahogy felkapaszkodom a nyeregbe. Ennél kényelmetlenebb szerkezettel még nem kísérleteztem.

- És most ülj le! - utasít Felicity.

Igyekszem lekuporodni a magas ülésre, de elvesztem az egyensúlyomat, és a kormányon átbukva hölgyhöz nem illően terülök el.

- Jaj, Gemma! - kacag hétrét görnyedve Felicity.

Megújult elszántsággal ragadom meg a kormányt. - Rendben van. Csak tisztességesen meg kell löknöd, és már el is indulok! - mondom fintorogva. - Légy szíves, tartsd a komisz kutyát!

- A biciklire vagy a hátsódra célzol?

- Felicity! - sziszegem.

Ő a szemét forgatja. - Szállj hát fel!

Igyekszem lenyelni a torkomban levő gombócot, és feltornázom magam a páratlanul kényelmetlen nyeregbe. Olyan erősen szorítom a kormányt, hogy fáj a kezem. Felemelem az egyik lábam. A vasszörny meginog, én meg sebesen leengedem megint a lábamat. A szívem pörölyként ver.

- Így nem jutsz messzire - ró meg Felicity. - El kell engedned magad.

- De hogyan... - kezdem rémülten.

- Csak egyszerűen. Engedd. El. Magad.

Felicity egy erős lökéssel utamra bocsát az enyhe, füves lejtőn a földút felé. Mintha megállna az idő! Halálra rémülök, de közben őrülten izgatott is vagyok.

- Taposd a pedált, Gemma! - kiabálja utánam Felicity. - Csak nyomd a pedált egyfolytában!

Egyenetlenül nyomom a pedált, ezzel előrehajtom magam, de a kormány önállósítja magát. Képtelen vagyok irányítani.

Viselkedj rendesen, bicikli!

Az ereimben szétárad az erő. A bicikli hirtelen nagyon könnyű lesz. Egyáltalán nem nehéz irányítanom.

- Aha! - ujjongok. Varázslat! Megmenekültem! Legurulok egy kis dombról, és a másik oldalon bukkanok ki, mint a megtestesült nőideál. A gyepen összegyűlt lányok megéljeneznek. Cecily tátott szájjal bámul.

- Ügyes kislány! - kiabálja Kent felügyelő. - Mintha nyeregbe született volna!

Felicitynek is leesik az álla. - Gemma! - kiáltja szemrehányóan, mert ismeri a titkomat.

De nem érdekel. Megőrülök a biciklizésért! A legcsodálatosabb sport! A szél lekapja a kalapomat a fejemről. A kalap legurul a dombról, és három munkás utánaszalad. Nevetve huzakodnak, hogy melyikük adja vissza nekem. Ez maga a szabadság! A gyomromban érzem, ahogy forognak a kerekek, mintha én is része lennék a szerkezetnek, és soha nem eshetnék le. Mindez merésszé tesz. Gyorsítok, felkerekezek a dombra, és a túloldalon lezúdulok az út felé; minden egyes elvarázsolt tekeréssel egyre gyorsabban és határozottabban haladok előre. A kerekek elhagyják a talajt, és egy röpke, nagyszerű pillanat erejéig a levegőben szállok. Belülről bizsereg a gyomrom. Nevetve engedem el a kormányt, s ezzel kihívom magam ellen a sorsot és a nehézségi erőt.

- Gyere vissza, Gemma! - kiabálják a lányok, de hiába. Hátrafordulok, és vidáman integetek nekik. Nézem, ahogy egyre kisebbek lesznek a messzeségben.

Amikor megint előrefordulok, valakit látok az úton. Nem tudom, honnan került elő, de egyenesen felé tartok.

- Vigyázzon! - kiabálom.

Elugrik előlem. Összezavarodom, nem összpontosítok. A vasszörny kicsúszik az irányításom alól. Őrülten kanyarog jobbra-balra, végül ledob a fűre.

- Hadd segítsem fel! - nyújtja a férfi a kezét, én pedig elfogadom, és remegő lábbal felállok. - Megsérült?

Lehorzsoltam és meg is ütöttem magam, a nadrágom elszakadt, és alatta ott, ahol kilátszik a harisnyám, koszos és véres lett a lábam.

- Óvatosabbnak kellett volna lennie, uram! - feddem meg.

- Vigyáznia kellett volna, Miss Doyle! - válaszolja ismerős, bár ezúttal fátyolos hangon.

Felkapom a fejem, és végigmérem: a halászsapka alól

kibukkannak hosszú, sötét fürtjei. A hátán hátizsák. Poros nadrágot, nadrágtartót, egyszerű inget visel, az ingujját könyékig feltűrte. Ismerős jelenség. De már nem az a fiú áll előttem, akit karácsonykor otthagytam. Az elmúlt hónapokban férfi lett belőle. A válla szélesebb, az arcvonásai markánsabbak lettek. És valami más is megváltozott, amit képtelen vagyok nevén nevezni. Egymással szemben állunk, erősen fogom a kormányt, a vasszerkezet elválaszt minket.

Olyan óvatosan válogatom meg a szavaimat, mintha kések lennének. - Milyen jó viszontlátni!

Halványan elmosolyodik. - Látom, biciklizni kezdett.

- Igen. Sok minden történt az elmúlt hónapokban - vágom oda ingerülten.

Kartik mosolya eltűnik, én meg szégyellem udvariatlan válaszomat.

- Dühös.

- Dehogy! - kacagok fel élesen.

- Nem hibáztatom.

Nagyot nyelek. - Nem tudtam, hogy a Raksana nem... hogy nem...

- Hogy nem haltam-e meg?

Bólintok.

- A jelek szerint nem. - Felemeli a fejét, és most veszem csak észre a szeme alatti sötét karikákat.

- Jól van? - kérdezem. - Evett?

- Ne aggódjon miattam, kérem! - Közelebb hajol, és egy szédült pillanatig azt hiszem, meg akar csókolni. - És a birodalmak? Mi hír róluk? Visszaadta a varázslatot, és megkötötte a szövetséget? Biztonságban vannak a birodalmak?

Csak a birodalmak érdeklik. Olyan nehéz a lelkem, mintha ólomsúly húzná le. - Kézben tartok mindent.

- És... látta a bátyámat a birodalmakban? Találkozott Amarral? -faggat kétségbeesetten.

- Nem - lágyulok meg. - És... előbb nem tudott jönni?

Félrenéz. - Úgy döntöttem, nem jövök.

- Nem... nem értem - mondom, amikor végre megtalálom a szavakat.

Zsebre vágja a kezét. - Jobb lenne, ha elválnának az útjaink. Magának is megvan a maga útja, nekem is az enyém. Úgy tűnik, a sorsunk már nem fonódik össze.

Pislogok, hogy visszafojtsam a könnyeimet. Isten szerelmére, Gemma, nehogy sírj! - D... de azt mondta, szeretne a szövetséghez tartozni. Összefogni velem... velünk...

- Meggondoltam magam. - Olyan hideg a hangja, mintha nem is volna szíve. Mi történhetett?

- Gem... ma! - hív Felicity a domb mögül. - Elizabethen a sor!

- Várják. Hadd segítsek - mondja Kartik, és a bicikliért nyúl.

Elhúzom. - Köszönöm, de nincs szükségem a segítségére. Nem a

maga sorsa.

Magam előtt tolom a biciklit, és gyorsan leszaladok az úthoz, hogy ne lássa, milyen mélyen megsértett.

A térdemen esett horzsolásra hivatkozva felmentést kérek a további biciklizés alól. Mademoiselle LeFarge felajánlja a segítségét, de megígérem, hogy azonnal Brigidhez sietek, és beköttetem. Brigid helyett azonban az erdőn át a csónakházhoz surranok, ahol menedékre lelek, és magányosan próbálom begyógyítani mélyebb sebeimet. A tavacska visszatükrözi a zarándok felhők lassú vándorlását.

- Carolina! Carolina!

Elena anya, az öreg cigányasszony bolyong az erdőben. Ezüstös hajára élénkkék színű kendőt kötött, többsoros lánc lóg a mellére. Amikor tavasszal visszatérnek a cigányok, Elena anya is velük szokott jönni. Anyámat és Sarah lányát, Carolinát csalták fel a Keleti Szárnyba, hogy feláldozzák a Télvidéknek. Szeretett lánya elvesztése nagyobb csapás volt, mint amit Elena anya el tudott viselni -Megbomlott az elméje, és mostanában inkább kísértetként éli az életét, mint eleven asszonyként. Amióta az idén visszajöttek a cigányok, még nem láttam. Messzire merészkedett a táboruktól, és meglepve látom, milyen sovány.

- Látta a kislányomat, Carolinát? - kérdezi.

- Nem - válaszolom halkan.

- Carolina kedves, ne incselkedj velem! - mondja Elena anya, és benéz egy nagy fa mögé, mintha csak bújócskát játszana a lányával.

- Segít megkeresni?

- Igen - válaszolom, bár fáj a szívem, hogy belemegyek az értelmetlen játékba.

- Nagyon komisz - súgja meg. - És ügyesen tud elbújni. Carolina!

- Carolina! - csatlakozom én is lélektelenül. Bokrok mögé kukucskálok, benézek a fák közé, és úgy teszek, mintha keresném a kislányt, akit régen meggyilkoltak.

- Keresse csak! - parancsol rám Elena anya.

- Igen - hazudom, és a szégyenkezéstől a nyakam is elvörösödik.

Amint Elena anya eltűnik a szemem elől, belopódzom a

csónakházba, és megkönnyebbülten sóhajtok fel. Itt várom meg, míg az idős asszony vissza nem megy a táborukba. Porszemek csillognak a réseken beszűrődő gyönge napsütésben. Idehallatszik a munkások kalapálása és az anya hangja, aki reménykedve szólongatja lányát. Tudom, hogy a gyermeket huszonöt éve meggyilkolták, majdnem feláldozták a Télvidék szellemeinek. Tudom, hogy mi az igazság azzal a rettenetes éjszakával kapcsolatban, és azt kívánom, bárcsak ne tudnám.

Egy ferdén a falnak támasztott evező felém csúszik. Érzem a legyalult fa súlyát, miközben a testemet hatalmába keríti egy ismerős érzés, ami már hónapok óta elkerül: egy látomás közeledik.

Összerándulnak az izmaim. Szorosan fogom az evezőt, miközben a szemhéjam meg-megrebben, és a vérem olyan hangosan dobol a fülemben, mint a csatára hívó dobpergés. A következő pillanatban elmerülök, és fényben suhanok, mintha én egyedül volnék ébren egy álomban. Képek villannak el mellettem, és egymásba vegyülnek, mint egy kaleidoszkópban. Látom a levendulaszínű ruhát viselő hölgyet, aki lázasan ír egy lámpás fényénél, a haja az izzadságtól az arcához tapad. Hangok. Gyászos jajveszékelés. Kiáltások. Madarak.

Megint fordul a kaleidoszkóp, és a londoni utcák jelennek meg előttem. A hölgy int, hogy kövessem. A szél egy plakátot fúj a lábam elé. Újabb hirdetés dr. Van Ripple, az illuzionista előadásáról. Felveszem, és egy zajos kabaréban találom magam. Egy fekete hajú és szépen nyírt kecskeszakállú férfi tojást tesz egy dobozba, és egy szemvillanás alatt eltünteti. A csinos hölgy aki idevezetett, elviszi a dobozt, majd visszamegy a színpadra, ahol az illuzionista hipnotizálja. A férfi fog egy nagy palatáblát, és a hölgy - mindkét kezében krétával - úgy ír, mint egy megszállott. Elárultak minket: A nő csaló. A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság.

A tömeg felhördül, aztán tapsol, de a látomás kirángat a kabaréból. Ismét az utcán vagyok. A hölgy feltűnik előttem, a nedvességtől csúszós macskaköveken fut a keskeny, sötét házak között. Az életéért fut, a szeme vadul villog a félelemtől.

A halászok egymásnak kiabálnak. Hosszú csáklyáikkal kihalásszák a hölgy hideg tetemét a folyóból. A hölgy egy papírcédulát szorongat. Szavak jelennek meg a lapon: Maga az egyetlen, aki megmenthet minket...

A látomás úgy hagy el, mint a testemen átszáguldó vonat: kirohan, és eltűnik a távolban. A dohos csónakházban térek magamhoz, miközben az evező kettétörik a kezemben. Remegve rogyok a földre, és leteszem az evező darabjait. Már elszoktam a látomások erejétől. Képtelen vagyok összeszedni magam.

Előbotorkálok a csónakházból, és mélyen beszívom a friss, hűs levegőt. A nap varázslatosan hat rám, elűzi a látomás maradékát. Lassabban veszem a levegőt, és a fejem is kitisztul.

A Holtak Fája él. Maga az egyetlen, aki megmenthet minket. A kulcsban rejlik az igazság.

Fogalmam sincs, mit jelent. Fáj a fejem, amin nem segít a gyepen felém sodródó állandó, szaggatott kopácsolás.

Elena anya riaszt fel merengésemből. A copfját húzkodja, miközben a kalapálást hallgatja. - Gonosz dolgok készülődnek. Érzem. Maga is érzi?

- N.. .nem - dadogom, és az iskola felé botorkálok. Elena anya mellém szegődik. Meggyorsítom a lépteimet. Kérem, könyörgöm, menjen innen! Hagyjon békén! A domb aljában levő tisztásra érünk. Idelátszik a Spence teteje, mely fenségesen emelkedik a fák fölé. Jól látni a munkásokat is. Vastag köteleken nagy ablaküvegeket húznak fel a tetőre, és a helyükre illesztik őket. Elena anya felhördül, a szeme kitágul a félelemtől.

- Nem tehetik!

Gyorsan elindul a Spence felé, és olyan nyelven kiabál, amit nem értek, de a hangjából süt a riadalom.

- Nem tudják mit tesznek! - sikítja Elena anya most már angolul.

Mr. Miller és az emberei halkan nevetgélnek a halálra rémült,

őrült cigányasszony láttán. - Menjen mán, és hagyja ránk a férfimunkát! - kiabálják vissza.

De Elena anya nem inog meg. Le-fel járkál a gyepen, és vádlón mutat rájuk. - Szentségtörés! Átok!

Hirtelen figyelmeztető kiáltás harsan. Az egyik ablaküveg kifog a munkásokon: megfordul a kötélzeten, és bizonytalanul billeg, amíg vissza nem ügyeskedik a lent álló munkások kezébe. Az egyik férfi odakap, és az üveg éles széle elvágja a tenyerét. Felkiált, amikor a vér végigcsorog a karján. Zsebkendőt nyújtanak oda neki. Beköti véres kezét.

- Látják? - kiáltja Elena anya.

Mr. Miller gyilkos tekintettel néz rá. Kalapáccsal fenyegeti, amíg a többiek vissza nem rántják. - Átkozott cigányok! Maguk jelentik itt az egyetlen átkot!

A kiabálás a ház elé vonzotta a cigányokat. Ithal védelmezőn áll Elena anya elé. Kartik is velük van. Mr. Miller emberei kalapácsot és vasat ragadnak, hogy kiálljanak a munkavezetőjük mellett, és rettenetes verekedéstől tartok.

Valaki odahívatta Kent felügyelőt, aki a cigányokat és az angol munkásokat elválasztó keskeny fűcsíkra lép. - Kérem, kérem, mi a baj?

- Az istenverte cigányok, cimbora - köp egyet Mr. Miller.

Kent felügyelő tekintete megkeményedik. - Nem vagyok a cimborája, uram. És hátrébb az agarakkal a hölgyek társaságában, különben bevitetem a Yardra. - Majd Elena anya felé fordulva megjegyzi: - Jobb, ha hazamegy, assz'nyom.

A cigányok lassan hátat fordítanak, de előtte még az egyik munkás - akinek piros folt van az ingén - odaköp, és a sértő köpés Ithal arcát éri. Ithal letörli, de a dühét nem sikerül ilyen gyorsan elnyomnia. Kartik tekintetében is harag lobban, és amikor rám néz, úgy érzem, mintha az ellensége volnék.

Ithal halkan mond valamit Elena anyának a saját nyelvükön. Az asszony szája megfeszül a félelemtől. - Átkozott! - motyogja, és remeg, amikor a férfiak elvezetik. - Átkozott!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A vacsora felejthető; hallevest kapunk, amiből hiányzik a só, mégpedig nagyon.

Folyton Kartikra gondolok, a távolságtartó, hűvös viselkedésére. Amikor Londonban elváltunk, hűséget fogadott nekem. Mi történt, ami megváltoztatta az érzéseit? Vagy ilyenek a férfiak? Azért futnak a lányok után, hogy aztán félredobják őket? Olyan meggyötörtnek, kétségbeesettnek látszott Amar miatt! Bárcsak tudnám, mit mondhatnék, amivel megvigasztalhatom, de nem láttam a fivérét, és talán már önmagában ez is vigasztaló.

És ott a látomásom. A Holtak Fája él. Milyen fa? Hol? Miért fontos ez? Maga az egyetlen, aki megmenthet minket.

- Min rágódsz Gemma? - kötekedik velem Felicity. Meg sem fordul a fejében, hogy diszkréten kérdezősködjön.

- Nem rágódom - szürcsölöm a levest, amivel kiérdemlem Cecily fenyegető pillantását.

- Á, dehogy! Hát hogy is rágódnál. Csak elfelejtetted, hogy kell mosolyogni. Emlékeztesselek? Egyszerű: látod? - Fee elbűvölően mosolyog. Feszült vigyorral jutalmazom, amitől biztos úgy nézek ki, mintha fájdalmas szélgörcsök kínoznának.

„Úgy döntöttem, nem jövök". Miért vagyok képtelen kiengedni ezt az egyetlen, apró mondatot gondolataim kalitkájából?

- El kell mesélnem Pipnek, hogy a leves pontosan olyan borzalmas, mint amilyenre emlékszik - súgja oda kuncogva Felicity.

Pip. Még egy ólomsúly a lelkemen, mert ma éjjel vissza kell térnem hozzá, hogy segítsek neki átkelni a folyón. Bármi is várja a túlsó parton.

- De komolyan Gemma, te rágódsz valamin és ezt csináltad egész délután! - szid meg Felicity, mialatt az agyonkoptatott ösvényen sétálunk a kápolna felé, esti imára. - És azt hiszem, tudom is miért. Láttalak, hogy beszélgettél azzal az indiaival - intézi el Kartikot egyetlen szóval.

- Kartikra célzól? - kérdezem hűvösen.

Ann rögtön a fülét hegyezi. - Hát visszajött?

Az ördögbe! Most majd mindketten szekálni fognak: Felicity a rosszindulatú megjegyzéseivel, Ann a nyugtalanító, kísérteties nézésével.

- Igen, ő az. Ezúttal mit mondott? - Felicity egy eszelős tekintetű jövendőmondót utánoz. - Ne nyúljon hozzá a varázslathoz! Ne menjen be a birodalmakba! Jacob Marley szelleme viszi el a lelkét, ha nem így tesz. Maradjon otthon, stoppoljon harisnyát, mint egy tisztességes, jó lány! Hm?

- Látom, nem vesztetted el a drámai érzékedet. Ne hagyd, Ann, hogy ilyen könnyen elorozza a tehetségedet! - jegyzem meg abban reménykedve, hogy témát válthatok.

- Ugye ezt mondta? - erősködik Fee.

- Egyszerűen illendően búcsút vett - válaszolom. Nem akarok Kartikról beszélni nekik. Fee nem a barátja, és ha elmondanám az igazat, csak kárörvendene. Elviselhetetlenül megalázó lenne. - De ha szórakozottnak tűnök, akkor ennek az az oka, hogy ma látomásom volt. Karácsony óta először.

Ann szeme elkerekedik. Felicity az ösvény szélére rángat, hogy a többi lány elmehessen mellettünk. - Mit láttál?

- Egy hölgyet, aki már szerepelt az álmaimban. Egy bűvész asszisztensnője vagy valami médiumféle, mert egy bizonyos dr. Van Ripple-lel, az illuzionistával látom. Mintha transzban volna, úgy ír egy palatáblára. Felettébb furcsa üzenetet.

- Mit? - noszogat Felicity.

Mrs. Nightwing és Mademoiselle LeFarge jön fel az ösvényen. Arról beszélgetnek, amiről a hölgyek szoktak, amikor nincsenek szem előtt. Barátságos, szívélyes köztük a viszony. Néhány lépéssel igyekszünk megelőzni őket.

- „Elárultak minket. Az a nő csaló. A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság”.

Felicity minden szavamon csüng, majd felkacag. - Egy fa? Na de Gemma! Biztosan nem verted be a fejed, amikor leestél a bicikliről?

Elengedem a sértését a fülem mellett. - A látott képek nem mindig egy történetet mesélnek el, amit végignézhetek. De azt hiszem, hogy a látomásban szereplő hölgy esetleg halott.

- Tényleg? Halott? - kérdezi Ann elfúló hangon, ami a hátborzongató dolgokhoz való vonzódásáról árulkodik. - Miből gondolod?

- Mert láttam, hogy vízbe fulladt, és a testét kihúzták a Temzéből.

- Vízbe fulladt - ismétli, láthatóan élvezve az ezzel járó bűnös izgalmat.

A dombtetőn előttünk tárva-nyitva áll a kápolna ajtaja. A gyertyafény pislákoló fénye drámaian kelti életre a színes üvegablakokat.

- Mikor találkozunk? - suttogja Felicity, amikor az ajtóhoz érünk.

- Ma este nem - válaszolom elfordulva. - Elfáradtam a biciklizéstől. Aludnom kell.

- De Gemma! - tiltakozik Felicity. - Muszáj visszamennünk! Pippa vár minket.

- Holnap este visszamegyünk - felelem kényszeredett mosollyal, bár a rosszullét kerülget attól, hogy mit kell tennem.

Felicity szemébe könnyek szöknek. - Végre megtaláltuk a visszavezető utat, és most el akarsz zárni minket a boldogságtól.

- Fee... - kezdem, de hátat fordít, és rádöbbenek, hogy ma este kénytelen leszek hagyni, hogy gyűlöljenek, bár nehezen viselem el.

Az erdőben váratlanul élénk lámpafény villan fel. A cigányok közelednek, és Kartik is közöttük van; nem tudok uralkodni magamon, próbálom elcsípni a pillantását, bárhogy is utálom magam ezért.

- Kérem, kérem, mi ez? Mi a baj? - kérdezi Mrs. Nightwing. A lányok csetepatét sejtenek, és kisereglenek a kápolnából, majd összegyűlnek az ajtóban, noha Mademoiselle LeFarge kérleli őket, hogy menjenek vissza. Ennyi erővel csibéket is próbálhatna összeterelni az esőben.

- Őrjáratot tartunk az erdőben - magyarázza Ithal. Pisztolyt dugott az övébe.

- Könyörgöm, miért? - mérgelődik Nightwing.

- Elena anyának nem tetszik, amit érez. Nekem meg az nem tetszik, amit látok - int a fejével a munkások tábora felé.

- Nem engedem, hogy összetűzés legyen önök és Mr. Miller emberei között - jelenti ki parancsoló hangon Mrs. Nightwing. - A Spence mindig kedvesen bánt Elena anyával. De ne feszítse túl a húrt!

- Védelmet ajánlunk - hangsúlyozza Ithal, de Mrs. Nightwinget nem lehet megingatni.

- Biztosíthatom, hogy nincs szükségünk ilyen védelemre. Jó éjszakát!

Kartik Ithal vállára teszi a kezét, és roma nyelven mond valamit, Ithal bólint. Kartik egyszer sem néz rám. Ithal végül int az embereinek.

- Elmegyünk - mondja, és a cigányok visszafordulnak az erdő és a táboruk felé.

- Ostobaság! Tiszta őrület! Még hogy védelem! Ez az én kötelességem és azt hiszem, meglehetős gyakorlatom van benne -zsörtölődik Mrs. Nightwing. - Imára, lányok!

Nightwing és LeFarge beterel minket a kápolnába, én pedig még egyszer visszanézek az erdőre. A férfiak elvonulnak, lámpásaik fénye kis lyukakat éget az esthomályba. Mind elmennek, egyet kivéve. Kartik még itt van, egy fa mögött rejtőzködik, és szótlanul vigyáz ránk.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Fontolóra veszem, hogy mégsem megyek el. Majdnem egy órán át gyötrődöm. Elképzelem Fee és Ann arcát, amikor legközelebb a birodalmakba látogatunk, és Pippának egyszerűen nyoma vész. Vajon hogy boldogulnak nélküle a gyári tűzben elpusztult munkáslányok? Fogalmam sincs, vajon ez-e a helyes út, de ígéretet tettem, így mennem kell.

Megvárom, míg Ann mély álomba merül, aztán lesettenkedem a lépcsőn, és imádkozom, hogy Brigid, Nightwing, Felicity vagy bárki más ne kapjon rajta. A Keleti Szárny állványzatának árnyékában a titkos ajtóra teszem a kezem. Életre kel és egyedül belopódzkodom a birodalmakba. Futok, amíg oda nem érek a megbeszélt helyre.

Pippa a szederfalnál vár. - Hát eljöttél! - Képtelen vagyok megállapítani, hogy megkönnyebbülés vagy félelem csendül-e ki a hangjából. Talán mindkettő.

- Igen.

- Fee sosem tudja meg - mondja, mintha olvasna a gondolataimban.

A kertbe vezető ösvényen elsétálunk a folyóig. Sejtelmem sincs, mit kellene tennem. Talán mondanom kellene valamit, egy imát vagy egy varázsigét? Ha igen, nem tudom mi lenne az. Ezért lehunyom a szemem egy pillanatra, és némán így fohászkodom: Kérlek! Kérlek, segíts a barátnőmön, Pippán!

A csomóban növő, hosszú szárú gólyahír mögött egy kis csónak bukdácsol a vízen. A mocsaras fűben odagázolunk, és magamhoz húzom a csónakot.

Pip letép egy gólyahírt, és a kezében forgatja. - Olyan gyönyörű itt! Néha meg is feledkezem róla.

- Elég, ha akkor megyünk, amikor készen állsz - jegyzem meg gyöngéden.

A füle mögé tűzi a virágot. - Készen állok. Elhelyezkedünk az ingatag csónakban, és ellökjük magunkat a parttól. Éltem már át kalandot, örömöt és félelmet is ezen a folyón, de egyik utazásomat sem kísérte ilyen melankólia. Örökre kell búcsút mondanom, és bár érzem, hogy így helyes, mégis nagyon nehéz elengednem őt. Folyton azt a Pipet látom, aki azelőtt volt, és aki a barátjának tekintett.

A túlsó part felé kormányozok, ahol a láthatár mindig narancs naplementében ég. Ólmos álmosság lesz tőle úrrá rajtam, mintha a napon szundítanék. A csónak hirtelen megáll. Nem megy tovább.

- Miért álltunk meg?

- Nem tudom. - Próbálom továbblökni, de hiába.

- Azt hittem hatalmadban áll, hogy átvidd a lelkeket - mondja Pippa rémülten.

- Még sosem csináltam ilyet. Te vagy az első. Azt hiszem, nem tudlak továbbvinni. Tartok tőle, hogy az út hátralevő részét egyedül kell megtenned.

Pip szeme kitágul. - Nem! Nem léphetek be a vízbe! Kérlek, ne kényszeríts rá!

- Dehogynem - biztatom, és reménykedem, hogy a hangom nem árulja el az idegességemet. - Majd segítek. Tessék, kapaszkodj a karomba!

Beengedem a vízbe, és eleresztem. A szoknyája szétterül a vízen, mint a lótusz szirmai. - Isten veled, Gemma! - kiáltja, ahogy a sodrással szemben tapossa a vizet. Nézem, ahogy elmegy, és mintha önmagam egy részét látnám távozni. A számra szorítom a kezemet, nehogy elkiáltsam magam: - Ne! Gyere vissza! Kérlek! - A fény elnyeli távolodó alakját. Könnyek áztatják az arcomat. Isten veled, Pip!

Pippa nagyot rándul, és a víz alá bukik, a karjával vadul csapkod. Felbukkan a feje, vizet köhög fel, és kétségbeesetten kapkod levegő után.

- Gemma! - sikoltja halálra rémülten. - Segíts!

Elfog a pánik. Így kellene történnie? Lehetetlen! Láttam már más lelkeket is átkelni, hasonló kínok nélkül. - Pip! - kiáltom. Messze kihajolok a csónakból. Megragadja a kezem, én pedig behúzom magam mellé.

- Menjünk vissza! - nyögi két köhögés között. - Menjünk vissza!

Amíg szerencsésen el nem érjük a partot, és Pippa térdre nem

rogy a kertben, egyenetlenül veszi a levegőt.

- Mi történt? - kérdezem.

- Nem tudtam átkelni - kiabálja. - Nem hagyott. - A szeme kitágul a félelemtől. - Nem engedett!

- Nem kelhet át - siklik felénk a Gorgó. - Késő.

Pippa őrjöngve kapaszkodik a karomba. - Mit... mond?

- Ettél a bogyókból - sziszegi a Gorgó. - Ahogy múlt az idő, hatni kezdett rád a varázslatuk, és a birodalmak nevében jogot formáltak rád. Most már közénk tartozol.

Visszagondolok arra a borzalmas napra, amikor Pippa itt maradt, miközben mi elmenekültünk. Emlékszem, hogy a teremtmény bekergette a folyóba. Arra, hogy később kihűlve és sápadtan találtunk rá a vízben. És emlékszem a végzetes pillanatra, amikor úgy döntött, hogy marad, és megette a bogyókat. Miért hagytam itt? Miért nem harcoltam még elkeseredettebben, hogy megmentsem?

Pippa a Gorgóra támad, és ökölbe szorított kézzel nekiesik. A kígyók bömbölve életre kelnek, sziszegnek. Az egyik megcsípi Pippát. Pippa felsikolt, és a kezét dajkálva a fűre rogy. Könnyei úgy hullnak, mint a záporeső.

- Úgy érted... azt akarod mondani... hogy itt kell maradnom? Örökre?

A Gorgó sárga szeme nem árul el érzelmeket. - Eldőlt a sorsod. Alkalmazkodnod kell. Fogadd el, és élj tovább!

- Képtelen vagyok rá! - jajdul fel Pippa. Zokogás közben fuldokolva ejti ki a szavakat. - Gemma... te... te... azt mondtad... át... kell... kelnem!

- Bocsáss meg, azt hittem...

- Most... meg... azt mondod, itt kell maradnom... örökre... a birodalmakban! Egyes-egyedül!

Pippa magába roskadva fekszik a földön. A fejét ide-oda forgatja a hűs fűben.

- Nem vagy egyedül. Itt van még Bessie, Mae és a többiek. -Kétségbeesetten próbálok valami reményt adni, de még én is hallom, milyen üresen csengenek a szavaim.

Felkapja a fejét, a szeme könnyesen csillog. - Igen, azok a borzalmas lányok, a visszataszító égési sebeikkel és a durva modorukkal! Miféle barátok ezek? Arra jók, hogy eltöltsem az időt, de sosem léphetnek Fee, te és Ann helyébe. Kérlek, ne hagyj itt, Gemma! Vigyél vissza! Kérlek, kérlek, kérlek... - Apró kezével marokszám tépi ki a füvet és úgy zokog, mintha a szíve akarna megszakadni. Én is alig tudom visszatartani a könnyeimet.

Leülök mellé, és megpróbálom a haját simogatni. - Ugyan, ugyan, Pip.

Ellöki a kezem. - A te hibád!

Még sosem éreztem ilyen iszonyatosan magam, még sosem voltam ilyen elkeseredett. - És... mi lenne, ha varázslattal segíthetnél magadon? - bököm ki zokogva.

Pippa könnyei kezdenek elapadni. - Varázslat? Mint régen?

- Igen...

A Gorgó félbeszakít. - Mindenható! Válthatnék veled néhány szót?

A hajóhíd lágy recsegéssel partot ér. Felkapaszkodom a fedélzetre és letelepszem az arca közelében, a kedvenc helyemre. - Miről van szó?

A Gorgó édeskés sziszegéssel suttogja: - Óva intenélek az elhamarkodott döntéstől, Mindenható.

- De nem hagyhatom itt ilyen állapotban! Közénk tartozott!

- A lány maga választott így. Most el kell fogadnia a feltételeket. Választhatja a Télvidéket, vagy más utat. Nem kell elbuknia.

Pipre nézek, aki gondosan kettészakítja a fűszálakat. Sápadt a bőre, de az arca kipirosodott a sírástól. Elveszett báránynak látszik.

- Pipnek nincs tehetsége a döntéshozáshoz - válaszolom, és érzem, hogy megint a sírás fojtogat.

- Akkor ideje megtanulnia - jelenti ki a Gorgó.

Úgy viselkedik, mintha az anyám volna, vagy Miss Moore és Miss McCleethy. Elegem van azokból, akik megmondják, mit tegyek. Tomból, nagymamából és Mrs. Nightwingből. Olyan sokan vannak, akik legszívesebben jó szándékuk fojtogató fűzőjébe préselnének!

A Gorgót nem hatják meg a könnyeim. - Az együttérzés, áldás és átok is lehet. Vigyázz, hogy a tied ne ejtsen csapdába! Ez az ő harca, nem a tiéd.

- Kőszívű vagy! Nem csodálom, hogy fajtád utolsó példánya vagy

- vetem oda, de rögtön meg is bánom. Ám a baj már megtörtént. A Gorgó általában kiismerhetetlen arcán fájdalomra emlékeztető érzés suhan át. A kígyók puhán leheverednek, és az arcához simulnak, mint a vigasztalásra vágyó gyerekek.

- Nem ez a módja - mondja a Gorgó.

- Nem ez volt! De minden változik, és most, hogy ezzel a hatalommal rendelkezem, én is változásokat akarok bevezetni -vágom a fejéhez.

A Gorgó örökkévalóságnak tűnő ideig fürkészi az arcomat. Végül lehunyja a szemét, mintha kizárna. - Tégy, amit akarsz!

Megsértettem. Később majd gyógyírt kell kennem a sebére. Most azonban Pippán kell segítenem. A parton elnyúlva zokog, összeszorított öklében megfojtja a fűszálakat. Most dühödten ül fel. -Mindannyian továbbléptetek! Táncmulatságokra és estélyekre jártok, férjhez mentek, gyerekeket szültök. Boldogok lesztek, míg én örökre itt maradok, és nem lesz velem senki, csak ezek az elviselhetetlen munkáslányok, akik még sosem voltak ötórai teán.

Összecsuklik, és előre-hátra ingatja a felsőtestét, mint egy kisgyerek. Képtelen vagyok elviselni a fájdalmát, sem a bűntudatomat, mert elsősorban én hoztam el a birodalmakba, és most képtelen vagyok segíteni rajta. Bármit megtennék, bármit mondanék, hogy levegyem róla ezt a terhet.

- Csitt, Pip! - kérlelem. - Add ide a kezed!

- M... miért? - hüppögi.

- Bízz bennem!

A keze hideg és vizes, de erősen fogom. Érzem, ahogy szokás szerint egy jókora húzással kiáramlik belőlem a varázslat. Pár másodpercre egyesülünk. Látom az emlékeit és az érzelmeit, amelyek úgy suhannak el a szemem előtt, mint vonatablakból a táj. A kis Pip a zongoránál, ahogy kötelességtudóan skálázik. Ahogy megadóan tűri, hogy az anyja kíméletlenül kefélje a haját, és minden nehezen elviselt mozdulat után fényesen csillognak a fürtjei. Pippa a Spenceben, ahogy Felicitytől várja az irányítást, mert csak így tudja, mikor kell nevetni egy tréfán, vagy mikor kell szándékosan keresztülnézni valakin. Világéletében kérdezés nélkül azt tette, amire mások megkérték. Egyetlen lázadása az a maroknyi bogyó volt, amit megevett, és emiatt került csapdába ebben az idegen, kiszámíthatatlan világban. Érzem az örömét, a szomorúságát, a félelmét, a büszkeségét, a sóvárgását. Felvillan Fee arca, a fény aranyba vonja. Érzem Pip fájó szeretetét a barátnőnk iránt. Pippa arcán elragadtatott mosoly. Fehér fény sziporkáiban fürödve változik át a szemem előtt.

- Emlékszem... Ó, milyen csodálatos ez a hatalom! Megváltozom!

Szorosan lehunyja a szemét, és vad elszántsággal préseli össze az

ajkait. Lassan rózsásra gyúl az arca, sűrű, fekete csigái visszatérnek. Mosolya visszanyeri korábbi fényét. Csak a szeme nem változik. Ibolyakék és a nyugtalanító kékesfehér között ingadozik a színe.

- Hogy festek? - kérdezi.

- Gyönyörű vagy.

A nyakamba ugrik, és leránt a földre. Néha olyan, mint egy gyerek. De talán éppen ezt szeretjük benne.

- Jaj, Gemma! Igaz barát vagy. Köszönöm - mormolja a hajamba.

- Istenem, valamit kezdenem kell ezzel a ruhával! - kacag. És most az egyszer örülök neki.

- Képzelted-e valaha is, Gemma, hogy ekkora hatalmad lesz? Hát nem csodálatos? Gondolj csak bele, azt tehetsz, amit csak akarsz!

- Feltehetően - lágyulok meg.

- Ez a végzeted! Nagyságra születtél!

Szeretném azt válaszolni, hogy a kijelentése pirulásra késztet, és gyorsan elhessegetem, mint botorságot. De titkon nagy becsben tartom. Kezdek rádöbbenni, hogy szeretném különlegesnek érezni magam. Szeretnék nyomot hagyni a világban. És nem akarom, hogy ezért szabadkoznom kelljen.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Pippával a pipacsmezőn válunk el. - Hamarosan találkozunk, drága barátnőm. És ne aggódj: megőrzöm a titkunkat! Azt mondom majd, hogy ez a változás magától ment végbe bennem. Csoda történt.

- Csoda - csatlakozom hozzá, és igyekszem megfeledkezni a rossz előérzeteimről. Képtelen vagyok a végtelenségig varázslatot ajándékozni Pippának.

Integet és csókot dob, mielőtt visszafut a Határvidékre.

- Gemma...

- Ki szólít? - perdülök meg, de senkit sem látok.

Megint hallom: halk kiáltás, amit a szél hoz. - Gemma...

A Sóhajok Barlangjai felé nyújtogatom a nyakamat, ahol a Templom és az örökkévalóság kútja van. Meg kell bizonyosodnom!

Tovább tart a kapaszkodás a hegytetőre, mint ahogy emlékeztem. Por tapad a lábamra. Amikor átlépek a színes füstfüggöny szivárványán, Asha, az Érinthetetlenek vezetője már ott vár, mintha tudná, hogy jövök. Egy könnyű szellő félrefújja sötétvörös száriját, és előtűnik torz, felhólyagzott lába. Vigyázok, hogy a pillantásom elkerülje őt is, és a többi Érinthetetlent is, vagy, ahogy ismerik őket, a Hadzsint, de nehezemre esik. Betegség torzította el őket, és ezért ócsárolják őket a birodalmakban, ezért tekintik őket rabszolgánál is alacsonyabb rendűnek.

Asha a szokott módon üdvözöl: két tenyerét, mintha imádkozna, összeérinti, és kicsit meghajol. - Isten hozott, Lady Hope.

Viszonzom az üdvözlését. Bekísér a barlangba. Két Hadzsin két szakajtó élénkvörös pipacsot cipel be, amiket a lenti mezőn szedtek. Átválogatják őket, és félreteszik a hibátlanokat, amelyeket nagy mérlegen lemérnek, mielőtt a füstölőkre dobnák őket. Amikor elmegyek mellettük, az Érinthetetlenek barátságosan fogadnak, virágot ajánlanak fel, és mosolyognak.

- Azért jöttél, hogy visszaadd a varázslatot a Templomnak? -kérdezi Asha.

- Még nem. De megteszem majd - biztosítom.

Asha meghajol, de nem mosolyog, és ebből tudom, hogy nem hisz nekem. - A Hadzsin hogy lehet a segítségedre?

- Szeretném felkeresni az örökkévalóság kútját.

- Szembe akarsz nézni a félelmeiddel?

- Van egy kétségem, amit el akarok oszlatni - felelem.

Lassan megcsóválja a fejét. - Nem olyan könnyű a kétséget eloszlatni. De nyugodtan beléphetsz.

Vízfal választ el attól, ami odabent vár. Csak át kell lépnem rajta, és bizonyosságot szerezhetek. Az ajkam kiszáradt a félelemtől. Megnyalom, hogy megnedvesítsem, és összeszedem magam. Visszafojtott lélegzettel átlépek a víz bőrén, és ott vagyok a Templom megszentelt szívében.

Középen áll az örökkévalóság kútja. Mély vize néma. A szívem hangosan kalapál. Lassan odamegyek a kúthoz, amíg az ujjam a káva durva felszínét nem érinti. Alig tudok levegőt venni. A nyelvem a szájpadlásomhoz tapad. Erősen megragadom a kútkávát, és belenézek. A víz jéggé fagyott. Homályos felszíne visszatükrözi az arcomat. Az ujjammal követem a körvonalát.

Egy női arc nyomódik a jégpáncélhoz, én pedig halk sikollyal hátratántorodom. Kirké vonásai emelkednek ki a kút sötét mélyéből.

A szeme, a szája csukva, mintha halott volna. A bőre fakó. A haja úgy lebeg a jég alatti vízben, mint egy sötét nap sugarai. Kirké szeme kipattan. - Gemma... hát eljött! Még tovább hátrálok, és a fejemet rázom. Felfordul a gyomrom, hányinger kerülget, de a félelem még ebben is megakadályoz.

- Meghalt... - suttogom. - Megöltem.

- Nem. Élek. - A hangja fojtott suttogás. - Amikor a varázslatot magához kötötte, csapdába ejtett a kútban. Akkor halok meg, amikor visszaadja a varázslatot.

- És ennek n... nagyon örülök - dadogom. A vízfal felé sietek, ami a Sóhajok Barlangjait elválasztja ettől a rettenetes teremtől.

Kirké kísérteties hangja úgy visszhangzik a barlangban, mint a démonok képzelt mormolása. - A Rend összeesküvést sző maga ellen. Maga nélkül akarják visszaszerezni a birodalmakat.

- Hazudik - borzongok meg.

- Elfelejti, Gemma, hogy egy darabig közéjük tartoztam. Bármit megtesznek, hogy visszaszerezzék a hatalmat. Nem bízhat bennük.

- Magában nem bízhatok!

- Nem én öltem meg Nell Hawkinst - nevezi meg a lányt, akinek a vére a kezemhez tapad.

- Nem hagyott más választást! - De késő. Rátapintott a gyenge pontomra, és sót szór a sebbe, amit Nell halála ejtett rajtam.

- Mindig van választás, Gemma. Míg az idő engedi, megtaníthatom, hogyan használhatja ki a hatalmát, hogyan kényszerítheti engedelmességre. Azt akarja, hogy a hatalom vezérelje önt, vagy ön akarja irányítani a hatalmát?

A kúthoz merészkedem. - Anyám is megtaníthatott volna erre. De nem volt rá esélye. Megölte őt, mielőtt megtehette volna.

- Ő ölte meg magát.

- Hogy a lelkét megóvja magától, és attól a borzalmas télvidéki teremtménytől, a nyomkövetőtől! Nem akarta, hogy a lény megrontsa! Én is ezt tettem volna.

- Én nem. Egy olyan gyermekért, mint maga, az utolsó lélegzetvételemig küzdöttem volna. De Mary sosem volt igazi küzdő szellem, nem úgy, mint maga.

- Nincs joga az anyámról véleményt formálni! - csattanok fel. Lopva odapillantok, és egy másodpercre azt látom az arcán, aki egykor volt, a régi tanárnőmet, Miss Moore-t. De aztán ismét beszélni kezd, és a hideg fut végig a hátamon.

- Nem kell miattam aggódnia, Gemma. Én sosem bántanám. De még mindig segíthetek magának. És csak annyit kérek cserébe, hogy még egyszer megízlelhessem a varázslatot. Csak egyetlenegyszer, mielőtt meghalok.

A szavai egy pillanatra kétséget ébresztenek a lelkemben. De nem bízhatok meg benne! Csak ügyesen manőverezik, hogy megszerezze a hatalmat. Semmit sem változott. - Megyek.

- A terv kivitelezése már elkezdődött. Elképzelni sem tudja, micsoda veszélyekkel kell szembenéznie. Nem bízhat a Rendben. Csak én segíthetek magának.

Rosszul tettem, hogy eljöttem. - Tőlem ugyan semmit sem kap. Ami engem illet, nyugodtan megrohadhat itt.

A víz árnyakkal teli felszíne alá siklik, és mielőtt eltűnik, még utoljára meglátom fehér kezét, mellyel mintha utánam akarna nyúlni.

- Visszatér majd hozzám - suttogja olyan jeges hangon, mint maga a víz. - Amikor már senki másban sem bízhat, kénytelen lesz visszatérni.

*

- Megtaláltad, amit kerestél, Lady Hope? - kérdezi Asha, amikor visszamegyek a Sóhajok Barlangjaiba.

- Igen - válaszolom keserűen. - Mindent tudok, amit tudnom kell.

Asha végigvezet a megfakult freskókkal díszített folyosón, és

bekísér a barlangba, amire jól emlékszem. Buja csípőjű nőkről és érzéki férfiakról készült faragások ékesítik. A látvány vonz, bár a meztelenségük pirulásra késztet. Észreveszek valamit, amire korábban nem figyeltem fel. A vésett, tökéletes kör közepén két kéz fonódik össze. Ismerősnek tetszik, bár meg nem mondanám miért; olyan érzés, mint egy álomban megpillantott kép. A kövek mintha szólnának hozzám: álmok helye azoknak, akik hajlandóak látni. Tedd a kezed a körbe, és álmodj!

- Hallottad? - kérdezem.

Asha elmosolyodik. - Különleges helyen vagyunk. Szeretőként ezt kereste fel a Rend és a Raksana.

A szó lázas pirulásra késztet, ami nem múlik.

- Együtt a kör közepébe tették a kezüket, hogy egymás álmában megjelenjenek. Megbonthatatlan köteléket kovácsoltak így. A kör az örökkévaló szerelmet jelképezi, mert nincs kezdete és vége. Érted?

- Igen - válaszolom, és végigsimítom a kört az ujjammal.

- Idejöttek, hogy próbára tegyék a szerelmüket. Ha nem jelentek meg egymás álmában, akkor a sors nem szánta őket szerelmeseknek.

Asha végigvezet a Templom színpompás folyosóján. Várom, hogy feltegye a kérdéseit a varázslattal és a szövetséggel kapcsolatban, de nem szól. - Valóban szövetséget akarok kötni, és mindannyiunkhoz szeretném kötni a varázslatot - magyarázkodom anélkül, hogy kérdezne. - De előbb a magam világában kell intézkednem néhány ügyben.

Asha csak mosolyog.

- Megosztom veletek. A szavamat adom.

- Hát persze, Lady Hope - válaszolja Asha, és utánam néz, ahogy távozom.

Egyedül gyalogolok végig a pipacsmezőn, majd leereszkedem a fűzek zöld csipkebaldachinja alatt rejtőző poros úton. A törékeny levelek megnyugtatóan söprik a földet. Mély levegőt veszek, és megpróbálom kiüríteni a fejemet, de nem sikerül. Kirké figyelmeztetése gyökeret vert a gondolataim között. Nem kellett volna odamennem. Még egyszer nem követem el ezt a hibát. És Pippa? Talán okkal képtelen átkelni. Talán még van remény, hogy megmentsük. Ettől a gondolattól fürgébben szedem a lábam. Már majdnem elérem az út végét, amikor messziről meghallom a halk patadobogást.

A zöld fűzfüggönyön át sebes, fehér villanást látok. Egy ló? Vagy tíz? Lovasokkal? Hányan lehetnek? A levelek suhognak, és már semmit sem látok. Felkapom a hálóingem szegélyét, és teljes erőmből futásnak eredek; érzem, ahogy a talpam alatt keményen döng a föld. Besurranok két fa között, és a búzamezőbe vetem magam; kézzel választom szét a nekem csapódó szálakat. Még most is hallom. A szívem ritmusra üti a refrént: ne nézz hátra, ne állj meg, csak fuss, fuss, fuss!

Már majdnem elérem a háromarcú istennő szobrát, ami a titkos ajtóhoz vezető kaptatót jelzi. Levegő után kapkodva fordulok be a sarkon. Cikcakkban futok az őrkövek, a figyelő asszonyok között. Előttem a magasban, a mohos hegyoldalban semmi nyoma az ajtónak. Mögöttem egyenletesen dobog a láthatatlan lovas. Nagy lendülettel a hegynek rontok. Nyílj ki, nyílj ki, nyílj ki...

Megjelenik az ajtó, és átnyomakodom rajta. A lovak dobaja elhalkul. Átszaladok a szentjánosbogár ragyogású folyosón, ki a fűre. A fény elhalványul, az ajtó eltűnik, mintha sosem lett volna ott.

A Spence tetején a vízköpők magaslati helyükön ülnek, és mindent figyelnek. A hold fényének támaszkodó, homályba vesző hátukkal szinte elevennek tűnnek, mintha bármelyik pillanatban kiterjeszthetnék a szárnyukat, és felrepülhetnének.

A kezemből bizsergés indul ki, és mire ismét levegőt vennék, már olyan erővel fut végig az ereimen, hogy kis híján térdre kényszerít. Nagyon erős a varázslat. Úgy rohan át rajtam, mint egy állat, mely örök vágtára ítéltetett. Pánikba esem: ha nem engedem szabadon, felfal.

A rózsakertbe botorkálok, és végighúzom a kezem a szunnyadó bimbókon. Ott, ahol a kezem végighúzom, a virágok soha nem látott színszimfóniában bomlanak szét: mélyvörös, tüzes rózsaszín,

krémfehér és a nyári naphoz hasonló sárga tombol előttem. Mire befejezem, a tavasz minden rózsát megérintett. És engem is, mert fenségesen érzem magam: erősnek és élettel telinek. Színek bomlanak ki bennem, újonnan felfedezett öröm jár át.

- Ezt én tettem! - Vizsgálom a kezemet, mintha nem is az enyém volna. Pedig az. Én keltettem életre vele a világomban a rózsákat. És ez még csak a kezdet. Meg sem lehet jósolni, hogy e hatalom birtokában mennyi mindent megváltoztathatok mindabból, ami változásra vár az életemben - és Felicity és Ann életében. És ha sikerül biztosítanunk a jövőnket, akkor megkötjük a szövetséget a birodalmakban is.

A varázslat a Keleti Szárny felé hajt. A kezemet a félig felépített toronyra teszem, és érzem, ahogy átfolyik rajtam az energia, mintha eggyé váltam volna a földdel. A föld hirtelen megvilágosodik. Vonalak jelennek meg, mintha térképen látható ösvények volnának. Az egyik a hegyeken túlra vezet, a munkások táborába. A másik a fák között kígyózik a kápolna felé. A harmadik a régi barlangok környékére kanyarog, ahonnan először merészkedtünk át a birodalmakba. De ott ragyog legerősebben, ahol állok. Lelassult az idő. A titkos ajtó szélein fény szivárog át. Érzem, ahogy magához húz. A másik kezem is ráteszem, és a testemen végigszáguld az energia.

A fejemben olyan sebesen váltogatják egymást a képek, hogy meg sem tudom ragadni őket, és csak a vezérfonal marad: Eugenia amulettje, amit odadob anyám kezébe, fekete homok repül a sziklás hegyek mellett, és egy kopár, szépséges fa.

Az energia hirtelen elenged, és a földre rogyok. Visszatér az éjszaka nyugalma, csak a szívem ver izgatottan.

A hajnal rózsás riadót fuj. Már megjelent a fák fölött, és elhozta az új reggelt és az új énemet.

Második felvonás Dél

A lelkűnkben káoszra van szükség, hogy táncoló csillagot szüljünk.

- Friedrich Nietzsche

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Most, hogy a tavasz már több egy állhatatlan udvarló fogadkozásánál, és az egymást követő meleg napok a boldog bizonyosságot hordozzák, hogy a tél végre menekül, Nagy-Britannia rengeteg vásárral ünnepel. Az után az éjszaka utáni délelőtt, hogy Pippát meglátogattam, Nightwing és LeFarge felterel minket egy vonatra, és élénken csevegünk a nagy acélszörny gyomrában, miközben hosszú, sűrű, fekete füstcsíkot húzva végigvágtat a buja, zöld tájon; a füst nyomában korom pettyezi a szoknyánkat és a kesztyűnket. Időbe telik, mire Felicity előző éjszakával kapcsolatos rosszkedvét eloszlatom, de megígérem neki, hogy ma éjjel egészen biztosan bemegyünk a birodalmakba, és ezért mindent megbocsát. És amint elnyerem Felicity bocsánatát, Anné sem marad el.

Egy kisvárosban szállunk le, nyomunkban az elemózsiás kosarakkal. Falusiak, gazdálkodók, szabadnapos szolgálók, izgatott gyerekek és munkát kereső férfiak boldog társaságában bandukolunk, míg egy tágas főtérre nem érünk, ahol vásárosok verték fel a sátraikat.

A szabadtéri piac csaknem fél mérföldön terül el. Ahány bódé, annyi új kísértés: ropogós héjú kenyér, tej, vastag tejszínnel a tetején, finom főkötők és cipők. Sóvárogva nézzük végig, itt-ott megízlelve a cheddar sajt csípős ízét, vagy futó pillantást vetve a tükörbe, amikor felpróbálunk egy új kendőt. Az emberek ünneplőbe öltözve érkeztek, hogy kivegyék a részüket a délutáni táncból és mulatozásból. Még Nightwing is enged a csábításnak, és végignézi a kakasviadal víg látványosságát.

Az egyik sarokban többen állnak sorban: kovácsnak vagy birkanyírónak akarnak elszegődni. Még egy hajóskapitány is akad, aki matróznak vesz fel fiatalembereket; ételt, italt és tengeri kalandokat ígér. A megállapodást aláírással, kézfogással és a szerződés jelképéül egy pennyvel pecsételik meg.

Mások azért jöttek, hogy haszonállatot vegyenek. A birka- és lóistállók körül nyüzsögnek, és hallgatják a kereskedők bizonykodását.

- Nem találnak ennél jobbat, uraim, ezt szavatolhatom! - dörgi egy bőrkötényes, hosszú csizmás férfi a két gazdálkodónak, akik a díjnyertes birkáját vizsgálgatják. A gazdák végigsimítják az állat véknyát. A birka hangosan béget, a - szerintem - legteljesebb megaláztatástól hajtva.

- Nekem sem tetszene - morgom a bajuszom alatt. - Iszonyatosan durva eljárás.

Mindent összevetve boldogító érzés látni az állatokat, az embereket, ahogy a gazdasszonyok kiabálnak: - A legjobb sajt egész Angliában! Földiszeder-lekvár, édes, mint az anyai csók! Kövér liba! Tökéletes a húsvéti asztalra!

Délután a folyóparton uzsonnázunk, ahol az emberek összegyűltek, hogy az evezősversenyt nézzék. Brigid főtt tojást, barna kenyeret, vajat, málnadzsemet és ribiszkés tortát készített a piknikes kosarunkba. Ann-nel vastagon megkenjük vajjal és dzsemmel a vastag héjú kenyeret, míg Felicity a süteményért nyúl.

- Levelet kaptam anyámtól - harap bele boldogan Felicity a gyümölcsbe.

- Ez általában nem szokott ilyen jókedvre deríteni - jegyzem meg.

- Általában nem is szokott ilyen nagyszerű hírrel megörvendeztetni - válaszolja rejtélyesen.

- Rendben van. Ki vele! - adom fel a találgatást.

- Megnézzük Lily Trimble-t a Macbethben, a Drury Lane Színházban.

- Lily Trimble-t! - kiált fel Ann teli szájjal. Egyben lenyeli a falat kenyeret, az arca megrándul. - Nagyon szerencsés vagy.

Felicity tisztára nyalja az ujjait. - Elvinnélek, Ann, de anya sosem egyezne bele.

- Megértem - hagyja rá Ann tompán.

Mrs. Worthington nem felejtette el Ann karácsonyi csalását, amikor Felicityéknél vendégeskedett. Az sem számít, hogy mindhármunk keze benne volt abban, hogy az egész családdal elhitettük: Ann egy herceg leánya. Mrs. Worthington úgy véli, hogy mi ketten Felicityvel feddhetetlenek vagyunk, és csupán áldozatul estünk Ann fondorlatos tervének. Bámulatos, hogy az anyák mit el nem hisznek, csak hogy mentsék magukat, noha minden jel ellentmond a látszatnak.

- Önmagad képében nem mehetsz, Ann - tűnődöm -, de máséban igen.

Furcsállva néz rám.

- A varázslat - suttogom. - Hát nem érted? Ez lesz az első alkalmunk, hogy megváltoztassuk a sorsunkat.

- Éspedig anya orra előtt - vigyorodik el Felicity. Elég maga a kísértés, hogy felkeltse az érdeklődését.

- És ha nem sikerül? - kérdezi Ann.

- Mióta akadályozott ez meg bennünket bármiben is? - vetem ellen.

Felicity kinyújtja a kezét. - Benne vagyok. Ann ráteszi az övét, én pedig a tetejére fektetem a magamét. - A jövőre!

Izgalom hullámzik végig a vásárra érkezettek tömegén: feltűntek az evezősök. Az emberek a partra sereglenek, hogy biztassák őket. Lemászunk egy szirt alá, ahol közelebb vagyunk a folyóhoz, de Nightwing éber tekintetétől rejtve maradunk. Három hajó küzd az első helyért, míg a nyomukban gyengébb evezősök haladnak. A férfiak könyékig feltűrték az ingujjukat, és ahogy elsiklanak előttünk, látjuk megfeszülő, izmos karjukat. Szorosan markolják az evezőt, és egy emberként húzzák előre és hátra, előre és hátra, mint egy hatalmas, izomból és húsból megalkotott motor. Hipnotikus a mozgásuk, és mi engedünk az igézetének.

- Ugye, milyen erősek? - jegyzi meg ábrándosan Felicity.

- Igen - értek egyet. - De még mennyire!

- Melyikhez mennél hozzá? - firtatja Ann.

Lelki szemeim előtt kéretlenül is Kartik arca villan fel; megrázom a fejem, hogy elhessegessem a képét, mielőtt hatalmába kerít a mélabú. - Az elöl ülőt választanám - intek a fejemmel egy szőke hajú, széles mellkasú, csinos férfire.

- Elragadó! - áradozik Ann. - Mit gondolsz, van számomra egy fivére?

- Igen - válaszolom. - És Umbriába mentek majd nászútra.

- És természetesen gazdag is - nevet Ann.

- Természetesen - visszhangzom. A játék máris vidámabbá tett. Nesze neked, Kartik!

- Neked melyik tetszik, Felicity? - faggatja Ann.

Felicity jóformán rájuk sem pillant. - Egyik sem.

- Meg sem nézted őket - panaszolja Ann.

- Ahogy óhajtod. - Felicity felugrik egy sziklára. Összefonja a karját, és tüzetesen szemügyre veszi a férfiakat. - Hm. Az ott kopaszodik. A hátul ülőnek meg éppen csak pelyhedzik a szakálla. A hozzánk legközelebb eső... ó, istenem, azok fülek vagy szárnyak?

Rekedtesen kacagok fel. Ann kuncogás közben eltakarja a száját.

- De a fénypont a jobbra ülő - mutat Felicity egy kerek, fakó képű alakra, akinek nagy, vörös orra van. - Olyan az arca, hogy inkább a folyóba vetem magam, mint hogy hozzámenjek.

- Azért nem olyan rossz - nevetek, pedig az ellenkezője igaz. Ahányszor csak a férfiak szépségünk szerint osztályoznak minket, mi sem teszünk másképp.

Felicity szeme baljósan csillog. - Hogy is állhatnék közéd és igaz szerelmed közé, Gemma? Gondolom, ő a jövendőbelid.

- Szó sincs róla!

- De mennyire, hogy ő! - heccel Felicity kántáló hangon. - És gondolj csak bele, milyen ijesztő gyermekeitek lesznek! Mindnek nagy, húsos, vörös orra lesz, mint az övé!

- Nem viselem el az irigységedet, Fee. Legyen a tied! Kérlek! Ragaszkodom hozzá.

- Nem, nem. Nem érdemlek meg ilyen szépséget. A tied kell, hogy legyen.

- Inkább meghalok.

- A halál biztosan kevésbé fájdalmas - ugrik le Felicity, és meglengeti a zsebkendőjét. - Jó napot! - kiáltja oda olyan vakmerően, ahogy csak lehet.

- Fee! - sikkantok zavartan. De már késő. Már csak ránk figyelnek, és nincs hova futnunk. A versenyt elfelejtik, a csónakjuk a vízen lebeg, miközben nekünk, szirt alatt álló fiatal hölgyeknek kiáltoznak és integetnek.

- Maga ott, uram - mutat Fee a szerencsétlen fickóra. - A kedves barátnőm túlságosan tartózkodó, és nem meri megvallani az ön iránt táplált csodálatát. Nem marad hát más választásom, mint a nevében önhöz fordulni.

- Felicity! - nyögöm fojtottan, és egy szikla mögé iszkolok. Szegény fickó feláll a csónakban, és szomorúan látom, hogy széle-hossza egy; nem is férfi, inkább nadrágot viselő hordó.

- Szeretnék megismerkedni a hölggyel, ha lenne olyan szíves, és előjönne.

- Hallod, Gemma? Az úr szeretne megismerkedni veled. -Felicity a karomat rángatja, hogy talpra állítson.

- Nem! - suttogom, és elhúzódom tőle. Messzire ment ezzel az ostobasággal.

- Sajnos, uram, a barátnőm nagyon félénk. Talán ha lenne kedves udvarolni neki.

A férfi egy szonettet szaval, melyben a nyári naphoz hasonlít engem. - „Kedvesebb vagy és mértékletesebb” - szavalja, bár e tekintetben szánalmasan félreismer. - Árulja el a nevét, szép hölgy!

Kicsúszik a számon, mielőtt meggondolhatnám magam. - Miss Felicity Worthington vagyok Mayfairből!

- Worthington admirális lánya?

- Személyesen! - kiáltom vissza.

Felicity most azért rángatja a karomat, hogy elhallgattasson. Két másik fickó nagy lelkesedésükben, hogy szót válthassanak velünk, szintén felugranak, és felborítják a csónak kényes egyensúlyát. Mindenki nagy derültségére hangos kiáltással zuhannak a hideg vízbe.

Őrült kacagás közepette futunk el; leszaladunk a sziklaszirten, és a magas sövény mögött keresünk menedéket. Ragadós a nevetésünk: amint a kacarászás alábbhagy, az egyikünk újra kezdi, és az egész kezdődik elölről. Végül leheveredünk a fűbe, és átadjuk magunkat a késő márciusi szellő simogatásának, ami magával hozza a távoli társaság vidám kiáltásait.

- Csúnya dolgot műveltünk, nem? - kuncog még mindig Ann.

- De vidámat - válaszolom. A fejünk felett kövér felhők úsznak el tele ígéretekkel.

Ann hangjába aggodalom költözik. - Mit gondoltok, Isten megbüntet minket az ilyen komiszságért?

Felicity rombuszt formál a hüvelyk- és a mutatóujjaiból, és a nap felé tartja, mintha el akarná kapni. - Ha Istennek nincs jobb dolga, mint iskolás lányokat egy sületlen tréfáért megbüntetni, akkor ki nem állhatom!

- Felicity... - Ann dorgálni kezdi, de aztán elhallgat. - És tényleg azt hiszed, Gemma, hogy varázslattal megváltoztathatjuk az életünk folyását?

- Legalábbis megpróbáljuk. Máris elevenebbnek érzem magam. Éberebbnek. Ti nem?

Ann elmosolyodik. - Amikor bennem van, úgy érzem, bármire képes vagyok.

- Bármire - mormolja Felicity. Oldalt fordulva felkönyököl. Alakja gyönyörű S-betűt formál. - És Pip? Érte mit tehetünk?

Eszembe jut Pippa, ahogy tehetetlenül csapkod a vízben. - Nem tudom. Nem tudom, hogy az ő sorsán változtathat-e a varázslat. Azt mondják...

- Azt mondják! - horkan fel gúnyosan Felicity. - Az a fontos, hogy mi mit mondunk! Most nálad van az összes varázslat, Gemma. Bizonyára a birodalmakban is megváltoztathatunk egyet s mást. Pippa számára is.

A gondolataimban a Gorgó szavai visszhangoznak: Nem kell elbuknia. Egy katicabogár a hátára fordulva küszködik. Az ujjammal visszafordítom, mire addig ballag a fűszálak között, míg ismét a hátára nem fordul, és meg nem reked.

- Olyan keveset tudok a birodalmakról, a varázslatról és a Rendről! Csak azt, amit másoktól hallok. Ideje, hogy mi járjunk utána, mit lehet, és mit nem - jelentem ki.

- Megegyeztünk - bólint Felicity.

Hátradőlünk a fűben, és hagyjuk, hogy a nap felmelegítse téltől elcsigázott arcunkat, ami már önmagában is egy varázslat.

- Bárcsak mindig így lenne! - sóhajt fel Ann.

- Talán lehet is - válaszolom.

Közelebb húzódunk egymáshoz, fogjuk egymás kezét, és figyeljük a felhőket, ezeket a dagadó szoknyás, boldog hölgyeket, akik táncolnak, bókolnak, és végül valami egészen mássá alakulnak át.

A piacon délutánra csökkent a forgalom, és már több vásáros is összepakolt. Elérkezett a tánc és a mulatság ideje. A gyerekeket bűvészek szórakoztatják a nehézkedési erőnek ellentmondó mutatványaikkal. A férfiak szolgálóknak csapják a szelet, akik élvezik, hogy egy ritka szabadnap erejéig megfeledkezhetnek kemény munkájukról. Mímesek társulata élőképet mutat be Szent Györgyről. Jókedvű, féktelen látványt nyújtanak parafával kipirosított arcukkal és tunikáikban. Mivel nemsokára húsvét, a városka parkjának szélső végében egy allegorikus színművet is színpadra visznek a munkafelvételi bódéktól nem messze. Nightwing odakísér minket, hogy megnézhessük a darabot, és a tömegben állva figyeljük, ahogy egy zarándok a lelke legsötétebb óráin át eljut a reggelig.

A szemem sarkából észreveszem Kartikot a hajóskapitány bódéjánál, és megremeg a gyomrom.

- Felicity! - suttogom, és megrángatom a ruhaujját. - Most fedeztem fel Kartikot. Muszáj beszélnem vele. Ha Nightwing vagy LeFarge keresne, mondd azt, hogy elmentem a kakasviadalt nézni.

- De...

- Kérlek!

- De siess! - bólint Felicity.

Fürgén, mint egy nyúl, átsiklom a tömegen, és éppen akkor csípem el Kartikot, amikor a megállapodásuk megpecsételéseképpen kezet ráznak. Elszorul a szívem.

- Bocsásson meg, uram, válthatnánk pár szót?

A bizalmas hangnem hallatán néhány gazda felesége szörnyülködni kezd; bizonyára nem értik, mi dolga van egy jól nevelt lánynak egy indiaival.

A kapitányra pillantok. - Tengerre száll?

Kartik bólint. - Igen. Őfelsége hadihajója, az Orlando fedélzetén. Hat hét múlva indul Bristolból, és én is rajta leszek.

- De hát... matróz lesz? Azt mondta, nem szereti a tengert! -Hirtelen gombóc lesz a torkomban annak az első éjszakának emlékétől, amikor a kápolnában beszélgettünk.

- Ha csak a tenger marad, beérem azzal - vesz elő a zsebéből egy kopott, vörös kendőt, amivel korábban jeleztünk egymásnak. Ha beszélnem kellett vele, az ablakomba akasztottam, ő pedig az ablak körül növő repkényre kötötte, ha szüksége volt rám. Most a nyakához szorítja.

- Mi történt, Kartik? - suttogom. - Amikor Londonban elváltunk, hűséget fogadott nekem és a szövetségnek.

- Az a Kartik már nem létezik - válaszolja, és elsötétül a tekintete.

- Valami köze van a Raksanához? A sorsot emlegette meg a többit...

- Már nem hiszek a sorsban - mondja remegő hangon. - Ha emlékszik, már nem tartozom a Raksana jó hírű tagjai közé. Nincs helyem, és a tenger nagyon is megfelel.

- Miért nem jön velem a birodalmakba?

- Nem látom viszont a birodalmakat. - A hangja suttogásnál alig több. - Soha többé.

- De miért nem?

Nem néz rám. - Megvan rá az okom.

- Akkor mondja meg, mi az!

- Az ok csak rám tartozik, csakis rám. - Félbeszakítja a kendőt, és a felét a kezembe nyomja. - Tessék, fogja! Hogy mindig emlékezzen rám.

A gyűrött rongycsomóra nézek. Szeretném hozzávágni, és diadalittasan elsétálni. Ehelyett a markomban szorongatom, és gyűlölöm magam a gyengeségemért.

- Nagyszerű matróz válik majd magából - vetem oda élesen.

Már majdnem lemegy a nap, amikor a vásárban vett holmikkal megrakva visszatérünk a Spencebe. Mr. Miller emberei ekkor végeznek aznapra. Piszkosan, izzadságtól átnedvesedett ingben rakják fel a szerszámaikat egy szekérre, és vödrökből mosakodnak, melyeket a konyhalány hagyott kint nekik. Brigid hideg limonádéval kínálja őket, és a munkások mohón, nagy kortyokkal hajtják fel. Mrs. Nightwing a munkavezetővel nézi végig, mennyit haladtak.

- Hé, Mr. Miller! - kiált oda az egyik munkás. - A földben az a régi kő! Szétrepedt.

Mr. Miller leguggol, hogy megnézze. - Egen. - Piszkos kezét erős combjához dörzsöli. - Fogalmam sincs, hogy történhetett, amilyen vastag és kemény. - Nightwinghez fordul. - Csak éktelenkedik itt, assz'nyom. Emeljük ki?

- Rendben van - egyezik bele Mrs. Nightwing, és egy kézmozdulattal elküldi őket.

A munkások lapátot és csákányt ragadnak, és a kő körüli átázott földbe vágják őket. Visszafojtom a lélegzetemet, és azon tűnődöm, vajon megjelenik-e a titkos ajtó, vagy az erőfeszítéseik korlátoznak-e abban, hogy bejussunk. Nem tehetek semmit, csak reménykedhetek. Az emberek felfeszegetik a kődarabokat, és felteszik őket a szekérre.

- Valahun pénzt kaphatunk érte - morfondírozik Mr. Miller.

Elena anya botladozik felénk az erdőn át. - Nem szabad ezt

tenniük! - kiáltja, és most jövök rá, hogy mindvégig ott rejtőzött, és minket figyelt. Végigfut a hátamon a hideg, bár nem tudom pontosan, miért. Elena anya megtébolyodott, és mindig is furcsa dolgokat beszélt.

Néhány munkás is felfigyel rá. Abbahagyják az ásást.

- Folytassátok, cimborák! - dörren rájuk Mr. Miller. - És maga, cigányasszony; elég volt a halandzsájából!

- Menjen innen, anya! - hessegeti Brigid, és elindul az öregasszony felé.

De Elena anya nem várja meg. Hátrálni kezd. - Két út - motyogja.

- Két út. Átkot hoznak mindannyiunkra.

TIZENHATODIK FEJEZET

Nem kell éjfél utánig várnunk, hogy elszökjünk a Spenceből. A vásár annyira kimerített mindenkit, hogy a folyosók zengnek a horkolásuktól. De mi hárman éberebbek vagyunk, mint valaha; megrészegültünk a várakozástól. A nagyteremben találkozunk. Még egyszer megpróbálom felidézni a fényajtót, de úgy tűnik, nem járok sikerrel. Érzem, hogy Fee és Ann buzgalma lassan elkeseredéssé válik, ezért lemondok erről a módszerről egy másik kedvéért.

- Menjünk! - vezetem ki a nyájamat a kertbe.

Az éjszaka élő, lélegző, lehetőségekkel teli lény. A felhőtlen égen több ezer csillag sziporkázik; mintha előre hajtanának minket. A hold kövéren és elégedetten ül közöttük.

Kinyújtom a kezem, és magam elé képzelem az ajtót. Az energiájától remegni kezd a kezem. A titkos ajtó jól láthatóan, csillogva jelenik meg, én pedig megkönnyebbülten fújom ki a levegőt.

- Mire várunk? - vigyorog Fee, és nevetve kergetjük végig egymást a fénylő folyosón. Kiérünk a birodalmakba. Kart karba öltve nekivágunk az ösvénynek, ami a kövek között kanyarog. Óvatosan osonunk, hogy ne keltsünk feltűnést, és körbelesünk, nem fenyegete valahonnan baj.

- Ó, Télvidék teremtményei - kántálja Felicity, amikor a Határvidékhez közeledünk -, bújjatok elő rejtekhelyetekről!

Ann próbálja elhallgattatni. - N... nem h... hiszem, h... hogy ezt k... kellene...

- Hát nem látod, hogy eltűntek? Vagy történt velük valami. Amikor Gemma elvitte a varázslatot a Templomból, talán végük lett.

- Akkor Pip miért nem... - A mondat elenyészik az ajkamon.

- Mert nem tartozik közéjük - csattan fel Felicity.

Amikor a Határvidékhez érünk, óvatosan átlépünk a tüskefalon. Most könnyebb a hurkaiból szabadulni, és karcolás nélkül sikerül átkelnünk rajta. Hu-húúú! Hu-húúú!

A kiáltás visszhangzik az erdőben. Bottal a kezében Bessie Timmons és Mae Sutter ugrik elő egy-egy fa mögül, és Felicity ijedten felkiált.

- Semmi szükség erre, csak mi vagyunk - rója meg őket.

- Az ember nem lehet elég elővigyázatos - válaszolja Bessie.

- Én nem bánom, hogy ilyen szemtelenek - súgja oda nekem Felicity. - Sem azt, hogy ilyen közönségesek.

Pippa a toronyból integet le. - Ne menjetek el! Lejövök!

- Pip! - Felicity a kastélyajtóhoz vezeti a társaságot. Mercy nyit ajtót, és behív minket. A kastély tisztábbnak tűnik, mint legutóbb volt. Látni, hogy igyekeztek. Felsöpörtek, tüzet gyújtottak. A hangulat majdnem barátságos. Még az indák sem olyan félelmetesek, maszlagos nadragulya virágaik szép bíborszínnel virítanak az omladozó kövön.

Pippa szalad be a terembe. - Láttalak benneteket a szederfalnál! Számoltam a másodperceket, amíg ideértetek. Pontosan kétszázharminckettő volt!

Pippa ruhája ismét csupa rongy, de ezt leszámítva még most is elbűvölő. A varázslat kitartott nála, ami nagyon furcsa, mert amikor adtam a varázslatból Ann-nek és Felicitynek, legjobb esetben is csak pár óráig tartott ki.

- Valósággal ragyogsz! - öleli meg Felicity.

Pippa titkon rám pillant. - Igen! Bizonyára az öröm teszi, hogy megint együtt lehetek a barátnőimmel. Egészen másnak érzem magam. Jaj, Gemma, segítesz gyújtóst hozni?

- Persze - válaszolom, és nem veszek tudomást Fee kíváncsi pillantásáról.

Pip a falikárpit mögé, a régi kápolnába vezet.

- Hogy vagy? - kérdezem.

Megremeg az ajka. - Hogy lehetnék? Arra ítéltek, hogy örökre itt éljek! Örökre ennyi idős maradjak, miközben a barátnőim egyre idősebbek lesznek, és elfelejtenek!

- Sosem felejtünk el, Pip - biztosítom, de hamis vigasznak érzem.

Pippa a karomra teszi a kezét. - Reményt nyújtott, hogy újra

érezhettem a varázslatot, Gemma! De most elhagy. - Foszlányokban lógó ruhájára mutat. - Nem adnál még? Annyit, hogy jókedvű maradjak, mialatt igyekszem megbékülni a sorsommal? Kérlek!

- N... nem tehetem ezt örökké - válaszolom akadozva, mert félek, mi történik, bármelyik megoldást is választom.

- Nem is kértelek rá, hogy örökké ezt tedd. - Kivesz egy aszott bogyót a tálból, és fintorogva megeszi. - Mellesleg te ajánlottad fel. Kérlek, Gemma! Számomra a világot jelenti! Ha el kell viselnem ezt a helyet...

A könnyeit törli, én meg hitvány barátnak érzem magam. Összevissza hetvenkedek, hogy mi mindenen fogok változtatni, akkor hát miért habozok, amikor Pippáról van szó? Ha változtatni tudnék a sorsán, azzal nem éppen azt bizonyítanám, hogy korlátok nélküli új világ, új remény nyílt meg?

- Add a kezed! - válaszolom, és Pippa megölel.

- Sosem felejtem el! - csókol arcon, aztán a homlokát ráncolja: -Nem adnál ezúttal többet, hogy tovább tartson?

- Nem tudom befolyásolni, hogy meddig tartson - magyarázom. -Még csak most próbálok tisztába jönni vele.

Megfogjuk egymás kezét, és a szál ismét összeköt bennünket. Érzem, amit Pippa érez. Látom gyönyörű báli ruhában, ahogy boldogan táncol a barátnőivel, Fee karja alatt forog, és közben egyfolytában nevet. Mögötte azonban valami nyugtalanító van. Elengedem a kezét.

- Tessék - mondom, és remélem, nem hallja ki a hangomból, milyen ideges lettem.

Pippa a feje fölé nyújtja a karját, és megnyalja az ajkát, ami már kezd rózsás lenni. Ez alkalommal gyorsabban változik át, és a változás ragyogóbbá varázsolja. Csillog a szeme. - Gyönyörű vagyok?

- Te vagy a legszebb a világon - válaszolom, és ez is az igazság.

- Jaj, Gemma, köszönöm! - Úgy ölel meg megint, mint egy hálás gyerek, és a bája elérzékenyít.

- Szívesen, Pip.

Pippa ragyogó tekintettel ugrál be a nagyterembe. - Drágáim! Bessie úgy emelkedik fel, mintha Pip a szeretett uralkodónője volna.

- Miss Pip! Nagyszerűen néz ki!

- Úgy is érzem magam, Bessie. Tulajdonképpen újjászülettem! Nézd! - Bessie nyakához emeli a kezét, és hirtelen egy bársonyszalagra fűzött gyönyörű kámea lóg a lány nyakában.

- El sem hiszem! - sikítja Bessie.

- Igen, varázserőm van! - jelenti ki Pippa, és rám néz. -Gemmától kaptam. Most az ő birtokában van a birodalmak összes hatalma.

Felicity a legnagyobb meglepetésemre megcsókol. - Tudtam, hogy tisztességesen helyrehozod a dolgot - súgja oda.

A lányok kérdésekkel bombáznak. Honnan van a varázserő? Hogy működik? Mit lehet vele tenni?

- Bárcsak én is többet tudnék róla! - rázom a fejem. - Néha nagyon erős, máskor meg alig érzem. És úgy tűnik, nem tart sokáig.

- Nekünk is tud adni belőle? - kérdezi csillogó szemmel Mae, mintha változtatni tudnék a sorsán.

- Én... inkább... - dadogom. Hirtelen rádöbbenek, hogy nem akarok sokat adni belőle. És ha csökken a hatalmam? Vagy kiderülne, hogy nem segíthetek magunkon a mi világunkban? A gyári tűzben meghalt lányok rám szegezik a tekintetüket.

Bessie Timmons felhorkan. - Na, persze, nem akarja megosztani a magunkfajtával.

- Nem igaz! - kiáltom, de a szívem mélyén tudom, hogy nem téved. Miért ne lehetne nekik is varázserejük? Csak azért, mert gyárban dolgoztak? Mert más akcentussal beszélnek?

- Mink nem vagyunk hölgyek, mint ők, Bessie - jegyzi meg a kis Wendy szelíden. - Nem várhatjuk el.

- Úgy van, mindannyian valóban nem várhatjuk el - teszi hozzá Felicity, mintha egy cselédlányhoz beszélne.

Pippa felugrik a gazzal felvert padlóról. - Majd én adok neked, Mae. Nyújtsd ide a kezed, úgy, ni!

- Nem érzek semmit - mondja egy pillanat múlva Mae, és örülök, hogy sejtelmük sincs, milyen nagy kő esett le a szívemről. Szeretem ha csak én rendelkezem a varázserő felett.

Pip arcán csalódottság tükröződik. - Én is csak most kaptam. Ha tehetném drágám, biztosan adnék belőle.

- Tudom én, Miss Pip - feleli kedveszegetten Mae, és ismét rám tör a szégyenkezés. Hogy lehetek olyan szívtelen, hogy a lányok iszonyatos égési sérülései és szánalmas állapota láttán megtagadok tőlük egy kis boldogságot?

- Helyes! Akkor most, hogy itt vagyunk, érezzük jól magunkat! -kiáltom, és megfogom mindegyikük kezét, csak Wendyét nem, mert erősködik, hogy nem akar játszani. Hamarosan ragyogó erőtől duzzadunk, és még a falak sem tudnak ellenállni ujjongó kiáltásainknak. Nyikorognak és nyögnek, ahogy az indák szorítása erősödik.

Felicity és Ann megmutatja a munkáslányoknak, hogyan változtassák rongyaikat drága, gyöngyökkel és hímzéssel díszített selymekké, mintha a legfényűzőbb párizsi üzletekből kerültek volna ki.

Wendy kivételével mindenki vidám. A kislány egy sarokban ül, és átkarolja felhúzott térdét.

Leülök mellé a hideg, gazos padlóra. - Mi baj, Wendy?

- Félek - válaszolja, és szorosan öleli a térdét.

- Mitől?

- Hogy túlságosan vágyom rá, kisasszony. - A ruhaujjába törli az orrát. - Aszonta, nem tart örökké. De ha eccer belekóstolok... -Könnycsepp gördül le piszkos arcán. - Mi van, ha nem tudok úgy élni, mint régen?

- Egy tanárnőm azt mondta egyszer, hogy hátrafelé nincs út, csak előre - szajkózom Miss Moore szavait még abból az időből, amikor Miss Moore-ként és nem Kirkéként gondoltam rá. - Nem kell megtenned.

Bólint. - Talán csak egy kicsit? Nem sokat...

Keveset adok neki, és abbahagyom, amikor érzem, hogy elhúzódik.

- És mi az első, Wendy? Báli ruha? Vagy rubin fülönfüggő? Királyfi? - Nagyot nyelek, és vak szeméhez érintem az ujjam. -Vagy talán...

Bólint. - Ha lenne kedves, kisasszony.

Eltakarom a szemét, és a kívánt célra összpontosítom a varázserőmet. - Látsz...? - kezdem.

Keskeny vonallá szorítja össze a száját. - Bocsásson meg, kisasszony!

- Nem látsz?

Megrázza a fejét. - Túl nagy kívánság lett vóna.

- Soha, semmi nem túl nagy ahhoz, hogy reménykedjünk benne -válaszolom, de nehéz a szívem. A varázserőm most ütközik először akadályba: úgy látszik, nem gyógyít. - Van valami más? Bármi?

- Mingyár megmutatom - válaszolja, és kézen fog. Tapogatódzva kivezet a kastélyból, és az épületet megkerülve egy kis dércsípte, füves tisztásra visz. Letérdel, a tenyerével a fűre támaszkodik. A földből egy tökéletes szépségű fehér rózsa kígyózik elő. Szirmain sötét, vérvörös csík fut körbe.

Mélyen beszívja az illatát, és mosoly suhan át az arcán. - Itt van?

- Igen. Gyönyörű.

- A mamám rózsákat árult a kocsmában. Mindig is szerettem az illatukat.

Édes kis barna nyuszi ugrál el mellettünk, sebesen mozgó orrát a földhöz nyomva szimatol.

- Ne mozdulj, Wendy! - suttogom.

Leseprem a deret egy csokor gyógyfűről, és odanyújtom a nyuszinak. Kíváncsian közelebb ugrál, és a karomba veszem.

- Tessék - teszem le Wendy közelében. - Simogasd meg! - Így tesz és mosoly ragyog fel az arcán. - Hogy hívjuk?

- Maga adjon nevet neki! - erősködik a kislány.

- Rendben van. - Közelebbről szemügyre veszem szimatoló orrát. Van valami nemes és tartózkodó benne. - Szerintem nevezzük Mr. Darcynak!

- Mr. Darcy. Teccik.

Gallyakból, indákból és egy kis varázslatból kalitkát készítek a kis jószágnak, és beleteszem. Wendy úgy kapaszkodik a kalitkába, mintha legkedvesebb álmait őrizné benne.

Bár nehéz a búcsú, az éjszakának vége kell, hogy szakadjon, és vissza kell térnünk a magunk világába. Másnapra szóló ígéretekkel, öleléssel köszönünk el, és Pippa meg a többiek a szederfalig kísérnek minket. A titkos ajtó felé tartunk, amikor a föld paták dobajától kezd remegni.

- Siessetek! - kiáltom. - Gyorsan!

- Mi ez? - kérdezi Ann, de közben futásnak eredünk, és nincs időm válaszolni.

- Elzárják az utunkat - kiabálom. - A kertbe!

Lélekszakadva rohanunk, a lovasok a nyomunkban, de

gyorsabbak nálunk. Mire megpillantjuk a folyót, már tőrbe is csaltak minket.

- Használd a varázserőt! - könyörög Felicity, de annyira megrémülök, hogy nem bírok úrrá lenni rajta. Átszalad rajtam az erő, míg térdre nem hullok.

Pompás kentaurok lépnek elő a buja páfrányok mögül. Egy Creostus nevű vezeti őket. Nem szereti a halandókat, engem pedig különösen nem.

Izmos karját összefonja széles mellkasán, és megvető tekintettel mér végig. - Jó napot, papnő! Úgy vélem, látogatással tartozol a népemnek.

- Igen. Hozzátok készültünk - hazudom.

Creostus közelebb hajol. Vastag a szemöldöke, széles, kegyetlen mosolya alatt csutaknyi keskeny kis szakáll csúcsosodik. Föld- és izzadságszaga van. - Hogyne!

- Minden készen áll, Mindenható. Most elviszlek Philonhoz -siklik elő a Gorgó, és rögtön tudom, hogy neki is köze van ehhez. Mindegy, milyen áron, de szeretné, ha megkötném a szövetséget.

- Látod? Már indulófélben voltunk - mondom, és egy pillantást vetek a Gorgóra, amiről nem vesz tudomást. Leengedi a hajóhidat, de a tekintetét a kentaurra szegezi.

Creostus elengedi Annt és Felicityt, de engem megállásra kényszerít. A fülemhez hajol, a hangja rekedt mormolás, amitől libabőrös lesz a nyakam. - Ha elárulsz minket, papnő, nagyon megbánod.

Amikor felérek a hajóra, Felicity félrevon. - Muszáj ezzel a nagyra nőtt kecskével utaznunk?

Felsóhajtok. - Van más választásunk?

- És ha most akarnak szövetséget kötni, mielőtt igazán alkalmunk lett volna bármit is megváltoztatni? - kérdezi Ann, és tudom, hogy a saját életéről beszél.

- Csak tárgyalunk velük - biztosítom őket. - Még semmi sem dőlt el. A varázslat egyelőre még a miénk.

- Rendben van - egyezik bele Felicity. - De kérlek, ne maradjunk sokáig! És nem ülök Creostus mellé. Visszataszító.

*

Végighajózunk a folyón, és igyekszünk levegőnek nézni Creostust és a kentaurjait, akik úgy lesik minden mozdulatunkat, mintha meg akarnánk szökni a hajóról. A Gorgó végül egy ismerős kanyar után az erdei népség otthona felé úszik. Csillogó vízfátyol rejti el szem elől a szigetüket. A hajó szétválasztja a függönyt, és amikor áthaladunk a hűs, friss párán, a víz drágakövekként csillogó pettyekkel szórja tele a bőrünket, amitől aranylányok leszünk.

Felemelkedik a köd. Az erdei népség üdén zöldellő partja tűnik fel, a sűrű zöld olyan hívogató, mint egy puha dunyha. Masszív hajónk kiköt, az erdei gyerekek abbahagyják a játékot, és odasereglenek, hogy megbámulják a szörnyűséges és egyszersmind csodálatos Gorgót. A Gorgó nincs elragadtatva attól, hogy a szemüket meresztik rá. Feléjük fordul, és a kígyók messzire előrenyúlva sziszegnek; a nyelvük gyors, piros, villás ostorcsapás a tengernyi zöld között. A gyerekek sikítva menekülnek az erdő védelmébe.

- Nem volt szép tőled - szidom meg. Még most is dühös vagyok, hogy az ittlétünket elárulta Philonnak.

- Semmirekellők - veti oda síkos hangján a Gorgó. - Varangyos békáknál nem jobbak.

- Csak gyerekek!

- Nem terhel az anyai ösztön - dorombolja. A kígyók nyugovóra térnek. A Gorgó lehunyja a szemét, és elhallgat.

Az erdőben élő libegő fények intenek, hogy kövessük őket. Átvezetnek minket a karácsony reggeli illatot árasztó magas fák között. A fűszeres illattól csöpögni kezd az orrom. Végül elérjük a zsúpfedeles kunyhókkal teli falut. Alkonyszínű asszony caplat nagy keservesen, a kezében csillogó, szivárványszínű vízzel teli vödröket cipel. Elkapja a pillantásomat, és egy szemvillanás alatt úgy változtatja meg az alakját, hogy saját tükörképemre bámulok.

- Gemma! - sikolt fel Ann.

- Hogy csináltad? - kérdezem. Furcsa, hogy kettő van belőlem.

Elmosolyodik - a mosolyom egy másik arcon! -, és ismét

átalakul: most hajszálpontosan olyan, mint Felicity - ugyanaz a telt száj, halványszőke haj. Felicityt nem mulattatja a dolog. Felkap egy követ, és a tenyerébe fogja.

- Azonnal hagyd abba, különben megbánod!

A nő alkonyi énjét veszi fel, majd éles kotkodácsolással felemeli fénylő vödreit, és továbbsétál.

Philon az erdő szélén fogad minket. Se nem férfi, se nem nő, hanem valami köztes. Az alakja magas és karcsú, a bőre hamvas orgonavirág-színű. Ma vastag tavaszi levelekből varrt köpenyt visel. Sötét árnyalatuk kiemeli tágra nyílt, mandulavágású szeme élénkzöld színét.

- Hát eljöttél végre, papnő. Már kezdtem azt hinni, hogy megfeledkeztél rólunk.

- Nem felejtettelek el - motyogom.

- Örömmel hallom, mert nem szívesen gondolnánk arra, hogy te sem vagy jobb szívvel hozzánk, mint a Rend előtted járó papnői -jegyzi meg, és összenéznek Creostusszal.

- Eljöttem - ismétlem meg.

- Akkor ne töltsük az időt udvariaskodással! - vicsorítja ki a fogát Creostus.

Követjük Philon hajlékony, kecses alakját a zsúpfedeles kunyhóhoz, ahol először beszélgettünk. Pontosan olyan, ahogyan az emlékezetemben élt: aranyszínű szalmából font, pompás matracok borítják a padlót. A szobában még négy másik kentaur és fél tucat erdei népség vár minket. Nem látom Ashát vagy az Érinthetetleneket, de talán már úton vannak.

Leülök az egyik szalmazsákra. - Találkoztam egy nővel, aki a szemem láttára alakult át. Hogy lehetséges ez?

- Ja, Neelára gondolsz! - Philon piros folyadékot önt egy ezüst kehelybe. - Ő alakváltoztató.

- Alakváltoztató? - ismétli Ann. Nehezen tudja megőrizni az egyensúlyát a matracon. Kétszer is nekem dől, mielőtt sikerül középen vízszintes helyet találnia.

- Képesek voltunk más alakot ölteni. Ez a képesség jó szolgálatot tett nekünk a ti világotokban. Bárki halandó képzeletében megfogant alakot fel tudtuk venni. A halandók olykor úgy döntöttek, hogy követnek minket ebbe a világba, hogy a játékszereink legyenek. De ez nem volt a Rend és a Raksana ínyére. - Philon látható sajnálkozás vagy a legcsekélyebb lelkifurdalás nélkül számol be erről.

- Halandókat loptatok el a világunkból! - szörnyedek el.

Philon szürcsöl a kehelyből. - A halandóknak volt választási lehetőségük. Ők velünk akartak jönni.

- De megigéztétek őket!

Philon vékony ajka önelégült mosolyra húzódik. - Hagyták, hogy elbűvöljük őket.

Philon a szövetségesünk, de a most tudomásomra jutott dolog nyugtalanít, és eltűnődöm, vajon kinek is tettem ígéretet.

- Mivel nem éltünk vele, ez a képesség sokunkban megszűnt. De egyesekben, mint például Neelában, megmaradt.

Amint kimondja, az alkonyi asszony belép a sátorba. Rólunk Philonra és Creostusra siklik a tekintete, aztán a nyelvükön mond valamit Philonnak. Philon ugyanazon a nyelven válaszol; Neela gyanakvó pillantást vet rám, aztán helyet foglal Creostus mellett. A kentaur hátára teszi a kezét, és puha szőrét simogatja. Philon két hosszú lépéssel átszeli a szobát, és letelepszik a pálmalevelekből készült nagy székbe. Figyeljük, ahogy meggyújt egy hosszú, karcsú nádszálat, és a füstjét mélyen leszívja, míg a pillantása el nem lágyul, és a tekintete üveges nem lesz.

- Meg kell vitatnunk a birodalmak jövőjét, papnő. Segítségedre siettünk, amikor szükséged volt rá. És most fizetséget várunk.

- Ideje megkötnünk a szövetséget - dörgi Creostus. - Elmegyünk a Templomba, és megfogjuk egymás kezét. Akkor a varázslat mindannyiunké lesz, és aszerint kormányozzuk magunkat, ahogy alkalmasnak találjuk.

- De más szempontok is vannak - jegyzem meg; nem hagy nyugodni a tudat, hogy saját szórakoztatásukra halandókat csaltak csapdába.

- Mifélék? - vonja fel a szemöldökét Philon.

- Az Érinthetetlenek - válaszolom. - Hol vannak? Itt kellene lenniük.

- Az Érinthetetlenek! - köp ki Neela. - Ugyan!

Philon kifújja a füstöt, ami a szobára telepszik. - Üzentem nekik. Nem jöttek el, de tudtam, hogy így lesz.

- Miért? - kérdezem.

- Félnek a változástól - válaszolja Philon. - Ellenvetés nélkül szolgálnak.

- Gyávák! Mindig is a Rend rabszolgái voltak! Beteg csőcselék! -üvölti Creostus. - Ha tehetném, megszabadítanám tőlük a birodalmakat!

- Creostus! - dorgálja Philon, és átnyújtja neki a pipát. A kentaur megvetéssel üti félre. Philon azonban zavartalanul pipázik tovább, és a szobát erős, csípős illat tölti meg, amitől szédülni kezdek. - A birodalmakon belül sok törzs van, papnő. Soha nem fogsz összhangot teremteni közöttük.

- Honnan tudjuk, hogy egyáltalán értesítettétek-e az Érinthetetleneket a találkozóról? - kérdi vádlón Felicity.

Philon füstfelhőt fúj az arcába, és Felicity köhögni kezd, majd bátran felszegi a fejét, dacolva a füsttel.

- Csak az én szavamra hagyatkozhattok - feleli Philon.

A szikár és nyughatatlan Creostus faltól falig járkál. - Miért osztoznánk azokkal a parazitákkal, az Érinthetetlenekkel? A Rend mocska. Beteg, gyáva férgek. Megérdemlik a sorsukat.

Neela Philon mellé ül és az ujjaival fésülni kezdi a teremtmény selymes haját. - Hadd bizonyítsa a hűségét irántunk! Parancsold meg neki, hogy most rögtön vigyen minket a Templomhoz!

- Nem lépek veletek szövetségre, amíg nem beszéltem Ashával.

- A füst megoldotta a nyelvemet.

Creostus dühösen morog. A patájával felrúg egy asztalt, ami darabokra törik. - Újabb időhúzási taktika, Philon! Mikor veszed már észre, hogy nem köthetsz előnyös megállapodást ezekkel a boszorkányokkal?

- Maguknak tartják meg a varázslatot, és kizárnak bennünket belőle - sziszegi Neela.

Creostus olyan képet vág, mint aki a porba akar taposni minket.

- Meg kellene védenünk az érdekeinket!

Neela dühösen mered rám. - Elárul majd, ahogy a többiek is tették. Honnan tudjuk biztosan, hogy most nem fúj egy követ a Renddel?

- Nyim syatt! - üvölti Philon. A kunyhó falai megremegnek a hangjától. Mindenki összehúzza magát. Creostus lehajtja a fejét.

Philon nagy füstfelhőt fúj, és rám szegezi macskaszemét. -Megígérted papnő, hogy megosztod velünk a hatalmat. Visszavonod az ígéreted?

- Erről természetesen szó sincs - válaszolom, de már nem vagyok biztos benne. Tartok tőle, hogy túl hamar bíztam meg bennük, és túl sokat ígértem. - Csak még egy kis időt kérek, hogy jobban értsem a birodalmakat és a kötelességeimet.

- Azért kér időt, hogy összeesküvést szőhessen ellenünk - jegyzi meg gúnyosan Neela.

Creostus mellém lép. Hatalmas és félelmetes.

- Felajánlhatom, hogy átmenetileg megosztom veletek a varázslatot - jelentem ki, mert úgy érzem, ki kell engesztelnem őket.

- Ajándék a jóhiszeműség jelképeként.

- Ajándék? - vicsorog Creostus, és közelről mered az arcomba. -Az nem ugyanaz, mintha rendelkeznénk vele! Ha felruházol vele, az nem ugyanaz, mint birtokolni! Koldulnunk kell majd tőled is a varázslatot, mint annak idején a Rendtől?

- Nem tartozom a Rendhez! - remegek.

Philon hűvös tekintettel méreget. - Mondod te. De egyre nehezebb különbséget tenni.

- Én... csak segíteni akartam.

- Nincs szükségünk a segítségedre - fúj rám Neela. - A nekünk járó részt akarjuk. Végre magunk szeretnénk irányítani a népünket.

Philon fogva tartja a tekintetemet. - Kóstolónál többet akarunk, papnő. Tedd, amit tenned kell! Időt adunk...

- De Philon...! - háborodik fel Neela.

- Időt adunk - ismétli meg Philon, és keményen ránéz Neelára, aki Creostus mellé somfordál, és dühösen mered mindannyiunkra.

- De ezúttal nem hagyom, hogy kisemmizz, és nélkülöznöm kelljen, papnő. Teljesítenem kell a népem iránti kötelességemet. Hamarosan ismét találkozunk. Barátként vagy ellenségként.

- Ugye, nem akarsz valóban csatlakozni ezekhez a borzalmas lényekhez? - szegezi nekem a kérdést Felicity, miközben a magas fűben gázolunk a part és a Gorgó felé.

- Mi mást tehetnék? A szavamat adtam nekik. - És most már nagyon bánom. A gondolataim olyan felhősek, mint a látóhatár, és lassan vonszolom magam. Beszívom a fák erős illatát, hogy száműzzem a fejemből Philon csípős füstjét.

- Tényleg eltüntettek halandókat? - kérdezi Ann. Szereti gyűjteni az ilyen hátborzongató tényeket.

- Borzalmas - ásít Felicity. - Nem érdemlik meg, hogy kapjanak a varázslatból. Csak rosszra használnák.

Szörnyű bajban vagyok. Ha nem lépek szövetségre Philonnal, az ellenségemmé teszem az erdei népséget és az őket támogató törzseket. Ha megosztom velük a varázslatot, lehet, hogy nem lesznek érdemesek a bizalmamra.

- Gemma!

Régen nem hallottam ezt a lágy hangot. Megáll a szívverésem. Az úton az anyám áll, kék ruhájában. Szélesre tárja a karját.

- Gemma! Drágám!

- Anya? - suttogom. - Te vagy az?

Ragyogóan mosolyog, a mosolya aztán nevetésbe csap át. Az alakja változik, cserélődik, valami egészen más lesz, és egyszer csak Neela áll előttem.

Hosszú, virágszárhoz hasonló ujjait a szája elé tartja, miközben kuncog.

- Gemma, drágám! - Anyám hangját hallom ennek az undok kis lénynek a szájából.

- Miért csináltad? - fakadok ki.

- Mert képes vagyok rá - vonja meg a vállát.

- Ne merészeld még egyszer megtenni! - förmedek rá.

- Különben mi lesz? - kérdezi kihívóan.

Az ujjaim viszketnek a varázslattól. Néhány másodpercen belül az erő úgy söpör végig rajtam, mint egy megáradt folyó, és a testem reszket fenséges erejétől.

- Gemma! - karol át Felicity, hogy megtámasszon. Képtelen vagyok visszatartani, ki kell engednem! Felicity vállára teszem a kezem, és az erő figyelmeztetés és irányítás nélkül áramlik át Felicitybe. Változások hullámzanak át rajta: királynő, valkűr, páncélinges harcos. Négykézláb a földre zuhan, és levegő után kapkod.

- Jól vagy, Fee? - futok oda hozzá, de nem érintem meg. Nem merem.

- Igen - válaszolja vékonyka hangon, miközben egy utolsó változás fut végig rajta, és ismét önmaga lesz.

A hátam mögött Neela nevetését hallom. - Sok ez neked, papnő! Nyakig benne vagy. Nálad ügyesebbre kellene hagynod, hogy az bánjon vele. Szívesen levenném rólad ezt a terhet.

- Fee - szólongatom, tudomást sem véve Neeláról. - Sajnálom. Nem tudtam úrrá lenni rajta.

Ann talpra segíti Felicityt. Fee a gyomrára szorítja a kezét, mintha megütötték volna. - Ilyen rövid idő alatt ennyi változás - jegyzi meg elgyöngülten - Nem készültem fel rá.

- Bocsáss meg! - kérlelem, és ezúttal a vállamra teszem Felicity karját, hogy megtámasszam. Így botorkálunk a Gorgó felé.

- Papnő! - kiált utánam a teremtmény. Amikor visszafordulok, az én alakomban látom. - Mondd csak: hogy harcolsz majd, ha nem is látsz?

- Hogy érzed most magad, Fee? - kérdezem, amikor végigmegyünk az agyagba vágott, halvány fényű-szívverésű, kanyargós folyosón.

- Jobban. Nézd! - Harcos szűzzé változik át, a páncélja ragyog.

- Legyen ez az új Spence egyenruhám?

- Inkább ne.

Kilépünk az ajtón a Spence parkjába. Éberebbek az érzékeim. Valaki van itt. Az ajkamra teszem az ujjam, hogy csendre intsem őket.

- Mi az? - suttogja Ann.

A Keleti Szárnyhoz osonok. Egy alak húzódik be az árnyékok közé, és eltölt a rettegés. Lehet, hogy megláttak minket.

- Akárki is volt, már elment - válaszolom. - De bújjunk gyorsan ágyba, mielőtt tényleg alaposan rajta nem kapnak minket.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Mrs. Nightwing másnap reggel, a legkellemetlenebb órában hív össze bennünket a nagyteremben. A lányok siettükben félregombolt ruhában és félig befont hajjal botladoznak be. Sokan álmosan dörgölik a szemüket. De nem merünk ásítozni. Mrs. Nightwing nem hívna ide pusztán teázni és csacsogni. Szemrehányás érződik a levegőben, küszöbön áll valami szörnyűség, és attól félek, tényleg megláttak minket tegnap éjjel.

- Remélem, nincs köze a tiszteletünkre rendezett álarcosbálhoz -idegeskedik Elizabeth, de Cecily csendre inti.

Öt perccel a kijelölt időpont után Mrs. Nightwing olyan komor arccal siet be a terembe, amitől valamennyien úgy sorakozunk fel, mintha karót nyeltünk volna. Megáll előttünk, a kezét összefonja a háta mögött, a szeme éles, mint egy sasé.

- Nagyon súlyos kihágás történt, amit a jövőben nem fogunk eltűrni - jelenti ki az igazgatónőnk. - Tudják, miről van szó?

A fejünket rázzuk, aggodalmas nemet jelezve. A páni félelemtől a rosszullét kerülget.

Mrs. Nightwing ránk szegezi parancsoló tekintetét. - A Keleti Szárny köveit megszentségtelenítették - közli, minden szót külön hangsúlyozva. - Különös jeleket festettek rájuk... vérrel!

Az ijedt sikoly egyik lányról a másikra terjed, mint a bozóttűz. Szörnyülködés és elragadtatás keveredik benne: a Keleti Szárny! Vér! Titkos bűntett! Legalább egy hétre tápot ad a pletykáknak.

- Csendet kérek! - csattan fel Mrs. Nightwing. - Van valakinek tudomása a bűncselekményről? Ha a hallgatásukkal egy társnőjüket védik, nem tesznek neki szolgálatot.

A tegnap estére gondolok, a sötétben látott alakra. De nem mondhatom el Mrs. Nightwingnek, mert akkor azt is el kellene magyaráznom, hogy mit kerestem az ágyamon kívül.

- Senki sem jelentkezik? - sürget bennünket Mrs. Nightwing. Nem szólunk. - Rendben van. Ha nincs beismerő vallomás, mind büntetést kapnak. A délelőttöt vödörrel és kefével a kézben töltik, és addig sikálnak, míg a kövek tisztán nem csillognak.

- De Mrs. Nightwing! - kiáltja túl Martha az aggódó sustorgást. -Valóban muszáj... vért... mosnunk?

- Attól tartok, hogy el fogok ájulni - mondja könnyes szemmel Elizabeth.

- Semmi ilyet nem tesz, Elizabeth Poole! - Mrs. Nightwing fagyos tekintete rögtön felszárítja Elizabeth könnyeit. - A Keleti Szárny rendbetétele nagyon fontos. Évekig vártunk rá, és senki sem fogja megakadályozni a munka előrehaladását. Hát nem azt szeretnénk, ha a Spence a legszebb formájában ragyogna az álarcosbálra?

- De igen, Mrs. Nightwing - feleljük kórusban.

- Gondoljanak csak bele, micsoda nagyszerű pillanat lesz, amikor évek múltán, talán a lányaikkal visszatérnek, és elmondhatják: „Itt voltam, amikor ezeket a köveket a helyükre illesztették”. Mr. Miller és az emberei nap, mint nap keményen dolgoznak, hogy helyreállítsák a Keleti Szárnyat. Esetleg ezen is eltűnődhetnek sikálás közben.

*

- „Amikor visszatérnek a lányaikkal” - gúnyolódik Felicity. -Biztosíthatlak benneteket, hogy én nem térek vissza.

- Érinteni sem bírom! - ráncolja az orrát Elizabeth. Úgy néz ki, mint akit valóban az ájulás kerülget.

Cecily kis körökben súrol. - Nem értem, miért kell mindannyiunkat megbüntetni!

- Már fáj a karom - nyűgösködik Martha.

- Pszt! - pisszeg Felicity. - Hallgassátok!

Mrs. Nightwing a park gyepén ádázul faggatja Brigidet, Mr. Miller pedig összefont karral áll mellette. - Maga tette, Brigid? Csak őszinte választ várok.

- Nem, assz'nyom! Esküszöm! Úgy éljek, hogy nem én voltam.

- Nem engedem, hogy a lányokat a bűbáj jeleivel, tündérekről és hasonlókról szóló mesékkel riogassák!

- Igenis, assz'nyom.

Mr. Miller a homlokát ráncolja. - A cigányok vótak. Nem lehet megbízni bennük. Minél hamarább kidobja őket, annál jobban alszunk mindnyájan. Tudom, az önök kényes érzékenysége...

- Biztosíthatom, Mr. Miller, hogy az én érzékenységem egyáltalán nem kényes - csattan fel Mrs. Nightwing.

- Akárhogyan is, assz'nyom, egy szavába kerül, és az embereimmel elintézzük ön helyett a cigányokat.

Az igazgatónőnk arcára kiül az undor. - Szükségtelen, Mr. Miller. Biztosra veszem, hogy ez a kis csíny nem fordul elő többször.

- Mrs. Nightwing mérgesen ránk néz, mire leszegjük a fejünket, és teljes erőből súrolunk.

- Mit gondoltok, ki tette? - kérdezi Felicity.

- Lefogadom, hogy Mr. Millernek igaza van: a cigányok voltak. Haragszanak, hogy nem kaptak munkát - véli Cecily.

- Ugyan, mit várhatunk az efféléktől? - szajkózza Elizabeth.

- Lehet, hogy Brigid volt. Tudjátok, milyen különösen viselkedik, miket mesél - teszi hozzá Martha.

- Elképzelni sem tudom, hogy Brigid éjjel elhagyja az ágyát, hogy megjelölje a köveket. Éjjel-nappal a hátfájására panaszkodik -emlékeztetem őket.

Cecily a zavaros, vörös vízzel teli vödörbe meríti a kefét. - Biztos csak csel. És ha valójában boszorkány?

- Tényleg sokat tud a tündérekről meg hasonlókról - szúrja közbe Martha tágra meresztett szemmel.

A gyanú játékká válik.

Felicity ugyanúgy mereszti a szemét, mint Martha, és közelebb hajol. - Ha jobban belegondolok, a kenyér ma reggel nem olyan ízű volt, mint a kisgyerekek lelke? Mindjárt elájulok! - emeli a homlokához a kezét.

- Komolyan beszélek, Felicity Worthington! - rója meg Martha.

- Ugyan, Martha, te sosem beszélsz komolyan! - ugratja Felicity.

- De miért jelölnék meg a Keleti Szárnyat vérrel? - tűnődöm fennhangon.

Cecily magában tanakodik. - Bosszúból. Hogy elijesszék a munkásokat.

- Vagy gonosz szellemeket idézzenek meg - veti fel Martha.

- És ha... ez egy boszorkány, vagy... vagy az ördög jele? -suttogja Elizabeth.

- Védelmül is szolgálhat - jegyzi meg Ann, aki még mindig súrol.

- Védelmül? - csúfolódik Elizabeth. - Mi ellen?

- A gonosz ellen - válaszolja Ann.

Cecily összehúzza a szemét. - És ezt honnan veszed?

Ann most jön csak rá, mibe sétált bele. - O... olvastam ilyesmit a... B... Bibliában.

Cecily tekintete keményen villan. - Ugye, te voltál?

Ann a vödörbe dobja a kefét, és a zavaros víz a kötényére fröccsen. - N... nem.

- Ugye, nem bírod elviselni a boldogságunkat, hogy estélyekről és ötórai teákról beszélgetünk? El akarod rontani!

- N... nem! - Ann kiveszi a kefét, és folytatja a súrolást, de a bajsza alatt motyog valamit.

Cecily maga felé fordítja Annt. - Mit mondtál?!

- Hagyd abba, Cecily! - szólok rá.

Ann elvörösödik. - S... semmit.

- Mit mondtál? Szeretném tudni!

- Én is - tódítja Martha.

- Jaj, komolyan, Cecily! Légy szíves, hagyd már békén! -avatkozik közbe Felicity is.

- Jogom van hallani, hogy mit sustorogsz a hátam mögött - jelenti ki Cecily. - Gyerünk, Ann Bradshaw! Ismételd meg! Követelem!

- A.. .azt m.. .mondtam, hogy egy n.. .nap m.. .még m.. .megbánod - suttogja Ann.

Cecily felkacag. - Megbánom? És könyörgöm, mégis mit teszel velem, Ann Bradshaw? Egyáltalán mit tehetnél velem?

Ann a kövekre mered. Ugyanazon a helyen le-fel húzkodja a kefét.

- Mindjárt gondoltam. Egy hónap múlva elfoglalod a téged megillető helyet, mint szolgáló. Kizárólag erre születtél. És itt az ideje, hogy beletörődj.

*

Befejeztük a munkát, kiöntjük az undorító vizet a vödrökből, és kimerülten, piszkosan baktatunk a Spence felé. Az álarcosbálra terelődik a beszélgetés, hogy milyen jelmezt viselünk majd. Cecily és Elizabeth királylány akar lenni. Választhatnak a selymekből és a szaténokból, melyekből csinos ruhát varrathatnak. Fee kiköti, hogy valkűrként jelenik meg. Én azt mondom, hogy Miss Austen Elizabeth Bennetjeként szeretnék elmenni, de Felicity azt válaszolja, hogy a jelmezek történetében ennél unalmasabb nem is létezik, és különben sem tudja majd senki, ki vagyok.

- Azt kellett volna mondanom Cecilynek, hogy ugorjon a tóba -motyogja Ann.

- És miért nem tetted? - kérdezem.

- És ha azt mondta volna Mrs. Nightwingnek, hogy én festettem le a köveket? És ha Mrs. Nightwing hitt volna neki?

- Mi lett volna, ha... - ismétli Felicity, és ingerülten felsóhajt.

- És ha most az egyszer szembeszálltál volna vele?

- Az övék minden hatalom - panaszolja Ann.

- Mert nekik adod!

Ann sértetten fordul el Felicitytől. - Nem várhatom el tőled, hogy megértsd.

- Igazad van, nem várhatod el. Soha nem fogom megérteni, hogy hajlandó lennél csak úgy lefeküdni és meghalni - mondja nyersen Felicity. - Nem vagyok képes együtt érezni veled, ha nem próbálsz meg legalább küzdeni.

A napi beosztásunkra katonai fegyelem jellemző. A franciaóra után zene, majd örömtelen, főtt tőkehalból álló ebéd következik. Délután táncóránk van. A francianégyest és a keringőt tanuljuk. Mivel mosásnap van, a mosókonyhába kell mennünk leadni a szennyesünket a mosónőnek, akinek egy shillinget adunk fizetségképpen. Mondatokat másolunk Mr. Dickens Nicholas Nicklebyéből, hogy a szépírásunkat tökéletesítsük. Mrs. Nightwing a takarosan sorjázó padok között sétál, szemügyre veszi az írásunkat, kritizálja a hurkokat és a kacskaringókat, amelyek szerinte nem felelnek meg az előírásnak. Ha pacát ejtünk - és csepegő tollhegyeinkkel, fáradt kezünkkel szinte lehetetlen, hogy ne ejtsünk -, akkor újra kell kezdenünk azt az oldalt. Amikor kijelenti, hogy végeztünk, a szemem majdnem keresztbe áll, és úgy érzem, sosem áll ki a borzalmas görcs a kezemből.

Amikor lassan beköszönt az este, már jártányi erőnk sincs. Még sosem örültem jobban az ágyamnak. Az államig húzom fel a takarót, és amint a fejem a párnára ereszkedik, az álmok kusza labirintusában találom magam.

A levendulaszínű ruhát viselő hölgy felém int a londoni ködből. Követem egy könyvárushoz. Vadul rángatja le a köteteket a polcokról, és addig keresgél, míg meg nem találja, amit akar. Kinyitja, és rajzolni kezd; az oldalt különös vonalak és jelzések borítják, amiről térkép jut az eszembe. A lehető leggyorsabban telerajzolja a tollával a lapot, de lódobogás szakít félbe minket. A hölgy szeme tágra mered a félelemtől. Az ablakot jég borítja be. Hideg köd szivárog be az ajtóréseken át. Hirtelen kivágódik az ajtó, és egy rongyos köpenybe burkolt, nyomorúságos szörny szimatol bele a levegőbe. .. egy télvidéki nyomkövető.

- Az áldozat... - morogja.

Felriadok, és ekkor látom csak, hogy az összes könyvet lerángattam a polcról. Nagy halomban fekszenek a padlón.

Ann álomittas hangon szól oda. - Miért csapsz ekkora ribilliót, Gemma?

- R.. .rosszat álmodtam. Bocsáss meg!

A másik oldalára fordul, és újra elalszik. Még mindig vadul zakatoló szívvel fogok neki, hogy visszarakjam a könyveimet. A bíborvörös dolgozószobának (Sir Arthur Conan Doyle) csak pár lapja kunkorodott fel, de a Jane Eyre-ben (Charlotte Bronté) egy csúnya szakadást találok. Úgy megsiratom a sérülést, mintha rajtam ejtettek volna sebet. Mr. Kipling A dzsungel könyve című művét összegyűrtem. Miss Austen Büszkeség és balítélet című regénye is leesett, de azért sértetlen maradt. Az egyetlen könyv, amivel semmi sem történt, A titkos társaságok története, és úgy érzem, hálásnak kellene lennem, hogy túlélte éjszakai ámokfutásomat.

Szépen, gerincükkel kifelé felteszem őket a polcra, kivéve a Büszkeség és balítéletet, mert szükségem van egy régi barát vigasztaló szavaira. A lámpavilágnál Miss Austen tart társaságot egészen reggelig, amikor végre elnyom a buzgalom, és csak Mr. Darcyról álmodom, és ennél szebb álmot egyetlen lány sem remélhet.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

- El sem hiszem, hogy én, Ann Bradshaw, látni fogom Lily Trimble-t a legnagyobb szerepében!

- Látod, ez igaz. De nem mint Ann Bradshaw látod majd -, szorgoskodom a fésülködőasztalomnál. Felpróbálok egy egyszerű szalmakalapot, melyet sötétzöld szalag díszít. Nem változtat ellenállhatatlan szépséggé, de egészen csinosan fest. - Sajnálom, hogy nem jöhetsz a saját alakodban, Ann.

Rezignáltan bólint. - Nem számít. Végre láthatom, csak ez érdekel.

- Átgondoltad, milyen illúziót választasz? - kérdezem.

- De mennyire! - ragyog fel az arca.

- Rendben. Akkor próbáljuk meg, helyes?

Megfogom Ann kezét. Még van benne egy kis varázslat, és ez most összekeveredik azzal, amit átadok neki. Átragad rám a boldogsága, hogy láthatja a bálványát. Úgy érzem, a kezemből átvándorol az övébe, aztán vissza hozzám, mint egy láthatatlan szál, amely összeköt minket.

- Gyerünk! Alakítsd át magad bárkivé, akivé csak akarod! -mosolyodom el. - Megvárunk.

- Egy pillanat az egész! - kiáltja ujjongva. Az arca máris rózsás.

- Ígérem.

- Semmi kétség, hogy balul sül el - morogja Felicity, amikor lemegyek a lépcsőn. A nyakán megkötött masnival bajlódik. Megérintem a masnit, ami üdén és csinosan feszül meg.

- Te szoktad mondani, hogy a varázslat csak akkor ér valamit, ha itt felhasználhatjuk - emlékeztetem.

- Nem az olyan kis kiruccanásokra gondoltam, mint színházba menni, vagy új kalapot venni - vág vissza éles hangon.

- Ann-nek ez rengeteget jelent - válaszolom.

- Nem látom be, hogy egy matiné mennyiben változtatna az életén

- zsörtölődik. - Ahelyett, hogy nevelőnő lenne, most egy színházat látott nevelőnő lesz.

- Én sem látom be, de kezdetnek megteszi.

- Jó napot!

Ann hangjára sarkon fordulunk, de nem Ann áll egy lépcsőfokkal feljebb. Valaki egészen mást látunk: egy tökéletes nőideált, aki körülbelül húszéves, fényes, sötét fürtjei, fitos orra és zafírkék szeme van. A mi Annünknek nyomát sem fedezzük fel ebben a teremtésben. A ruha, amit visel, akár a La Mode Illustrée-ben is szerepelhetne. Fekete, habos selyemmel szegett, széles csipkegalléros, barackrózsaszín selyem összeállítás, amelynek ujjai vállban puffosak, de csukló felé elkeskenyednek. Az öltözéket egyetlen tollal díszített, karamellszínű bársonykalap koronázza meg, és finom napernyő egészíti ki.

Pózba vágja magát a lépcső tetején. - Hogy festek?

- Egyszerűen tökéletesen - feleli leesett állal Felicity. - Nem hiszek a szememnek!

Ann kíváncsian néz rám. - Gemma?

Válaszra vár. Szó sincs arról, hogy ne lenne elbűvölő, mert az. Csak éppen már nem Ann. Keresem a vonásokat, amelyeket olyan megnyugtatónak találok a barátnőmben: a kövérkés arcot, a félénk mosolyt és a gyanakvó tekintetet, de semmit sem találok. Ann helyén egy különös teremtés van, akit nem ismerek.

- Nem tetszik - harap az ajkába.

- Csak olyan más lettél! - mosolyodom el.

- Hisz ez a lényeg! - mondja. Felcsippenti a szoknyáját, és körbeperdül. - És biztos, hogy senki sem fedezi fel?

- Nem tudom - válaszolom őszintén. Elkomorul a tekintete. - És meddig tart az illúzió?

- Fogalmam sincs. Néhány órát bizonyosan. Talán egész nap. Mindenesetre elég hosszan, hogy a céljainknak megfeleljen.

- Bárcsak örökké tartana! - érinti kesztyűs kezét új arcához. Cecily csupa mosoly arccal, páváskodva lép ki. A nyakában egy csodálatos gyöngy nyaklánc, finom kámeával. - Jaj, Fee, nézd csak meg! Hát nem csodálatos? Anyám küldte. Nem szabadna a szezon előtt viselnem, de nem állhattam meg. Ó! Nagyon örvendek! - veszi észre Annt.

Felicity gyorsan közbelép. - Cecily, az unokatestvérem, Miss...

- Nan Washbrad - mutatkozik be hűvösen Ann. Felicityvel majdnem kirobban belőlünk a nevetés, mert csak most eszmélünk rá, hogy ez Ann Bradshaw nevének anagrammája.

A varázserő nagyszerűen beválik Ann-nél. Cecily láthatóan annyira el van bűvölve Felicity „idősebb kuzinjától”, mintha egy hercegnővel beszélgetne.

- Velünk uzsonnázik, Miss Washbrad? - kérdezi lélegzetvisszafojtva.

- Sajnos nem tehetem. Miss Lily Trimble-t nézzük meg a Macbethben.

- Nagy csodálója vagyok Miss Trimble-nek - búgja Cecily. Habug! Ann úgy viselkedik, mint egy macska, aki sarokba szorította az egeret. - Milyen szép nyaklánc! - Merészen végigsimítja a gyöngysort, majd a szemöldökét ráncolja. - Ó, de hisz hamis!

Cecily elszörnyedve kapja a kezét a nyakához. - Lehetetlen!

Ann egyszerre szánakozó és megvető pillantást vet rá. - Nagyon jól értek az ékszerekhez, kedvesem, és igazán mély sajnálattal kell közölnöm, hogy az ékszere utánzat.

Cecily elvörösödik, és attól félek, elsírja magát. Leveszi, és szemügyre veszi a nyakláncot. - Ó, istenem! Mindenkinek megmutattam! Bolondnak hisznek majd!

- Vagy csalónak. Hiszen nem is olyan régen hallottam egy lányról, aki nemes kisasszonynak adta ki magát, és amikor a bűne napvilágra került, tönkrement. Nem örülnék neki, ha ilyen sors érné magát is - jelenti ki Ann keményebb hangon.

Cecily pánikba esik, és a markába szorítja a gyöngysort, hogy elrejtse. - Mit tegyek? Végem van!

- Ugyan, ugyan - paskolja meg Ann Cecily vállát. - Ne aggódjon! Majd én elrejtem a nyakláncot. Mondja nyugodtan az anyjának azt, hogy elvesztette.

Cecily az ajkába harap, és a gyöngyökre pillant. - De nagyon dühös lesz!

- Jobb, mintha bolondnak tartanák, vagy valami még annál is rosszabbnak, nem?

- Valóban - motyogja Cecily. - Köszönöm a jó tanácsot. -Vonakodva adja át a gyöngysort Ann-nek.

- Megszabadulok tőle ön helyett, és nyugodt lehet, hogy senkinek sem jut soha a tudomására.

- Igazán nagyon kedves, Miss Washbrad - törli le Cecily a könnyeit.

- Van önben valami, ami kihozza belőlem a kedvességet -dorombolja Ann, és a mosolya ragyogó, mint a nap.

- Bámulatos hamisítvány - jegyzem meg, amikor magunkra maradunk. - Honnan tudtad megállapítani, hogy nem valódi? Megesküdtem volna, hogy az.

- Valódi - mondja Ann, és felkapcsolja a gyöngysort. - Én vagyok a bámulatos hamisítvány.

- Nahát, Ann Bradshaw! - kiált fel Felicity. - Zseniális vagy!

- Köszönöm - ragyog Ann.

Egymás kezét fogjuk, és egy emberként élvezzük a pillanatot. Ann végre fölébe kerekedett a visszataszító Cecily Temple-nek. Áttetszőbbnek érezzük a levegőt, olyannak, amilyen eső után szokott lenni, és biztos vagyok benne, hogy egy boldogabb jövő felé tartunk.

Mademoiselle LeFarge közli, hogy előállt a hintó. Bemutatjuk neki „Nan”-t, és lélegzetvisszafojtva lessük a reakcióját. Vajon átlát-e az illúzión?

- Hogy van, Miss Washbrad?

- K.. .köszönöm, nagyon jól - válaszolja Ann elakadó hangon. Erősen szorítom a kezét, mert attól félek, hogy a legcsekélyebb önbizalomhiány is gyengíti az illúziót, amit teremtett. Teljes szívvel hinnie kell benne.

- Furcsa, de úgy érzem, hogy már találkoztunk. Van önben valami ismerős, bár nem tudnám megmondani, mi - mondja Mademoiselle LeFarge.

Megszorítom Ann kezét, és ezzel megerősítem a kötelékünket. Nan Washbrad vagy. Nan Washbrad. Nan Washbrad.

- Gyakran összetévesztenek másokkal. Egyszer még egy félénk kis egérkével is, aki bentlakásos iskolába járt - mondja Ann, és Felicityből kitör a kacagás.

- Elnézést kérek - szabadkozik, amikor összeszedi magát, most értettem meg egy viccet, amit a múlt héten meséltek.

- Örülök, hogy megismerhetem, Miss Washbrad - mondja LeFarge. - Kérem, jöjjenek! Vár a hintó.

Kifújom a levegőt, amit addig visszafojtottam. - A végén kicsit több volt a kelleténél, nem? - suttogom, amikor a kocsis kinyitja előttünk a hintó ajtaját.

Ann elmosolyodik. - De elhitte! Nem szimatolta meg, hogy bármi baj volna. Sikerült a tervünk, Gemma!

- Úgy van - paskolom meg a karját. - És ez még csak a kezdet. De őrizzük meg a hidegvérünket!

- Istenem, milyen gyönyörű nyaklánc! - jegyzi meg Mademoiselle LeFarge. - Milyen gyönyörű gyöngyök!

- Köszönöm - pironkodik Ann. - Olyasvalakitől kaptam, aki nem méltányolta kellően az értéküket.

- Milyen kár! - cöcög a tanárnőnk.

Az utunk Londonba még sosem volt ilyen izgalmas a vonaton. Felajz, hogy ilyen hatalmas titkunk van. Kicsit furdal ugyan a lelkiismeret LeFarge miatt, akit kedvelek, de szükség volt arra a kis cselre. És nem tagadhatom, hogy felpezsdít a tudat, hogy ilyen könnyen biztosíthattam a szabadságunkat. Szabadság! Még több is lesz belőle. Különös, de úgy találom, hogy amikor felhasználom a varázserőt, jobban érzem magam: elevenebbnek és éberebbnek. Szinte megmámorosít.

- Mivel tölti ma a napot Londonban, Mademoiselle LeFarge? -kérdezem.

- Intézkednem kell. Az esküvővel kapcsolatban - válaszolja boldog sóhaj kíséretében.

- Feltétlen el kell mesélnie mindent - erősködik Felicity, és kérdésekkel ostromoljuk a tanárnőnket. Lesz-e a kezében legyező? Visel-e csipkét? Lesz-e fátyol a fején? Hímeztete szerencsét hozó narancsvirágot a ruhájára, ahogy Viktória királynő tette?

- Nem, semmi ilyen nagyszabásút nem tervezünk - tiltakozik, és lesüti a szemét széles ölében nyugvó kövérkés kezére. - Egyszerű vidéki esküvőt szeretnénk a Spence kápolnájában.

- És továbbra is a Spenceben marad? - kérdezi Ann. - A házasságkötése után is?

- Mr. Kenttől függ - feleli, mintha ez eldöntené a kérdést.

- De szeretne ott maradni? - faggatja tovább Felicity.

- Új életet szeretnék az esküvő után. Ami azt illeti, a felügyelő úr már kezdi kikérni a véleményemet az eseteivel kapcsolatban, mert szeretné női szemszögből is látni őket. Tudom, hogy egy feleség kötelességei között ez nem szokott szerepelni, de bevallom, nagyon izgalmasnak találom.

- Nagyszerű! - sóhajtja Ann. A rá jellemző romantikus módon mosolyog, és tudom, hogy lelki szemei előtt már magát látja, amint a konyhában sürög-forog, és csókkal bocsátja útjára munkába igyekvő férjét. Megpróbálom elképzelni, hogy nekem menynyire felelne meg egy ilyen élet. Unatkoznék? Áldásnak vagy átoknak érezném?

Kartik felé kalandoznak a gondolataim, hogy milyen volt az ajka, a keze, amikor egyszer megcsókolt. Elképzelem, hogy a kezemmel megsimogatom az ajkát, és érzem a kezét a tarkómon. Az altestemben meleg fájdalom árad szét. Lángra lobbant bennem valamit, aminek nem tudok nevet adni, és hirtelen olyan érzés fog el, mintha egy látomásban volnék. Kartikkal egy kertben állunk. A kezemet hennával festették meg, mint egy indiai menyasszonynak. Kartik a karjába vesz, és a szüntelenül szitáló virágszirmok esőjében megcsókol. Gyöngéden lejjebb engedi a szárimat, és lemezteleníti a vállamat, az ajka egyre lejjebb vándorol a bőrömön, és tudom, hogy minden megváltozik majd.

Hirtelen zökkenek vissza önmagamba. Nehezen veszem a levegőt, és úgy érzem, tetőtől talpig kipirultam. Láthatóan senkinek sem tűnt fel ez a kínos állapot, és mindent elkövetek, hogy összeszedjem magam.

- Soha nem megyek férjhez - jelenti ki Felicity pajkos mosollyal.

- Párizsban élek majd, és festőmodell leszek.

Meg akar botránkoztatni minket, és Mademoiselle LeFarge az elvárt „Csak nem, Miss Worthington!”-nal válaszol, ám ezt követően egészen más útra tereli a beszélgetést.

- Nem vágyik férjre és gyermekekre, Miss Worthington? -kérdezi őszintén, mintha az utazás alatt kislányokból fiatal hölgyekké váltunk volna, akik már elég érettek hozzá, hogy más témákról is beszélgessenek. Mademoiselle LeFarge bizalma majdnem olyan erős és hatalmas, mint a varázslat.

- Nem - feleli Felicity.

- És miért nem? - firtatja LeFarge.

- Mert... szeretnék magamnak élni. Nem akarok csapdába esni.

- Nem kell mindenkinek csapdába esnie. A közösen vállalt terhekkel és örömökkel gazdaggá tehetjük az életünket!

- Én nem ezt tapasztaltam - mormolja Felicity.

Mademoiselle LeFarge elgondolkodva bólint. - Azt hiszem,

megfelelő férj szükséges hozzá, aki a barátunk, és nem a parancsolónk. Egy férj, aki apró, mindennapos kedvességekkel kényezteti a feleségét, és bizalommal megosztja vele a gondolatait. És a feleség cserébe ugyanilyen barátja lehet.

- Nem válna belőlem jó feleség - suttogja Felicity olyan halkan, hogy a vonat zakatolása csaknem elnyomja a hangját.

- Mit szeretne ma vásárolni? - szorítja háttérbe Ann a nagyvilági Nant egy kislányos kérdéssel.

- Ó, hát ezt-azt, de egyik sem lesz olyan szép, mint a nyaklánca.

Ann lecsatolja a gyöngysort, és odanyújtja LeFarge-nak. -

Szeretném, ha elfogadná tőlem.

Mademoiselle LeFarge eltolja a kezét. - Nem, nem, ön igazán túl kedves!

- Szó sincs róla - pirul el Ann. - Az esküvőn úgy szokás, hogy az ember visel valami olyasmit is, amit kölcsönkapott, nem?

- Nem tehetem - tiltakozik Mademoiselle LeFarge.

Megfogom a kezét, és elképzelem menyasszonyi ruhában, a nyakában a gyöngysorral. - Fogadja el! - mormolom, és a varázslat szárnyán szálló kívánságom villámgyorsan átröppen hozzá, és befészkeli magát a lelkébe.

- Egészen biztos benne? - pislog Mademoiselle LeFarge.

- De mennyire! - mosolyodik el Ann. - Semmi sem tehetne boldogabbá.

Mademoiselle LeFarge felcsatolja a gyöngyöket. - Milyen? -kérdezi.

- Gyönyörű - feleljük kórusban.

Ann, Felicity és a tanárnőnk fesztelen beszélgetésbe merül. Kinézek a vonat ablakán az elsuhanó hegyekre, és szeretném megkérdezni tőlük, mit tartogat számomra a jövő: helyreáll-e apám egészsége? Begyógyulnak-e a családom sebei? Túlélem-e az első báli szezonomat? Rátermettnek bizonyulok-e a birodalmakban, és megfelelek-e az elvárásoknak, kivált a magaménak?

- Meg tudjátok-e mondani? - suttogom az ablakon át, és a lélegzetem ködös hópehelymintát rajzol az üvegre, amely gyorsan elolvad, mintha egy szót sem ejtettem volna ki a számon. A vonat lassít, és a hegyek eltűnnek a gomolygó gőzfelhőben. A hordár az állomás nevét kiabálja. Megérkeztünk, és most kezdődik csak az igazi próbatételünk.

Mademoiselle LeFarge a peronon átad minket Mrs. Worthingtonnak, aki szőke hajával és hűvös, szürke szemével pontosan olyan, mint a lánya, csak még finomabb jelenség. Az arcvonásai nem olyan merészek és érzékiek, mint a lányáé, és ez törékeny szépséget kölcsönöz neki. A férfiaknak megakad a szemük bájos arcán. Amikor elmegy mellettük, megfordulnak utána, vagy egy másodperccel tovább tartják fogva a tekintetét, mint illendő lenne. Sosem lesz meg bennem az ilyesféle szépség, hogy egyengesse az utamat.

Mrs. Worthington szívélyesen üdvözöl bennünket. - Milyen szép napunk lesz! Nagyon örülök, hogy ismét láthatom, drága Nan! Kellemesen utaztatok?

- Ó, igen, nagyon kellemesen! - válaszol Ann. Udvarias csevegésbe kezdenek. Felicityvel összenézünk.

- Tényleg azt hiszi, hogy Ann a kuzinod - jegyzem meg halkan és kárörvendően. - Fel sem tűnt neki, hogy valami hibádzik!

- Soha nem tűnne fel neki - gúnyolódik Felicity.

Az utcán elhaladunk Mrs. Worthington egyik ismerőse mellett. Mrs. Worthington megáll kicsit beszélgetni. Tétlenül álldogálunk: nem látnak, nem hallanak minket, nem figyelnek fel ránk. Néhány méterre egy másik csoport - csupa nő - az emberek figyelmét próbálja felkelteni. Hirdetőplakátot viselnek, melyen sztrájkot jelentenek be. Tűz a Beardon Főkötőgyárban. Hat ártatlant gyilkoltak meg pénzért. Igazságot kell tenni! Tisztességes fizetést, tisztességes bánásmódot! Oda-odakiabálnak a járókelőknek, és kérik őket, hogy álljanak az ügyük mellé. A színházba vagy a klubjukba tartó jómódú emberek elfordulnak, az arcukon undor tükröződik.

Tizenöt éves forma kislány siet oda hozzánk, a kezében bádogdoboz. A kesztyűje kész nevetség: a rongyos lyukak úgy rágják bele magukat, mint a himlő. A lyukakon át kilátszanak kivörösödött, véresre dörzsölt bütykei. - Kérem, kisasszony! Adna egy garast az ügyünk támogatására?

- Miféle ügyről van szó? - kérdezi Ann.

- A Beardon-féle Főkötőgyárban dolgozunk, kisasszony, és annál nyomorúságosabb hely nincs a földön - mondja. Sötét árnyékok vannak a szeme alatt. - A barátnőink meghaltak egy tűzben. Borzalmas tűzvész volt! A gyárajtókat bezárták, hogy ne tudjunk kimenekülni. Mi esélyük volt, kisasszony?

- Bessie Timmons és Mae Sutter - suttogom magam elé.

A lánynak elkerekedik a szeme. - Ismerte őket, kisasszony?

Gyorsan megrázom a fejem. - B...biztos a beszámolókban olvastam róluk.

- Jó lányok vótak, kisasszony. Azér' sztrájkolunk, hogy többé ne fordulhasson elő ilyesmi. Tisztességes bért és bánásmódot követelünk. Hogy a haláluk ne legyen hiábavaló.

- Biztos vagyok benne, hogy bárhol is vannak a barátnőitek, büszkék az igyekezetetekre - mondom, és egy shillinget dobok a dobozába.

- Köszönöm, kisasszony.

- Gyertek, lányok! - dohog Mrs. Worthington, és továbbterel minket. - Miért álltatok szóba azokkal a szerencsétlen lányokkal?

- Sztrájkolnak - magyarázom. - A barátnőik odavesztek egy gyári tűzben.

- Milyen rettenetes! Nem szeretek ilyesmit hallani. - Egy úriember megy el mellettünk, és lopott pillantást vet Mrs. Worthingtonra, aki ezt elégedett mosollyal nyugtázza. - Úgy illene, hogy férjük legyen, aki gondoskodik róluk.

- És ha nincs? - csattan fel éles hangon Felicity. - És ha senkijük sincs? És ha gyerekeik vannak, akiket etetniük kell, és fát kell venniük, hogy tüzet gyújthassanak? És ha csak magukra számíthatnak? Vagy ha... ha nem is akarnak férjhez menni? Önmagukban semmit sem érnek?

Döbbenten látom Felicity tekintetében a lobogó szenvedélyt, bár erősen kétlem, hogy ez az előadás egy reformista lelkesedéséből fakad. Azt hiszem, csak az anyját akarja bosszantani. Ann-nel nem merünk a vitájukba bonyolódni, inkább lesütött szemmel állunk.

- Szegények mindig lesznek, drágám. Nem látom be, mit tehetnék ez ellen. Nekem is megvannak a magam kötelességei. - Mrs. Worthington addig igazgatja a stóláját, míg az a nyakához nem simul, és puha világában puha páncélként meg nem óvja. - Gyertek hát! Ne beszélgessünk ilyen kellemetlen dolgokról egy ilyen csodálatos tavaszi napon! Ó, egy cukrászda! Menjünk be, és nézzük meg, milyen nyalánkságokat árulnak! Tudom, hogy a fiatal lányok szeretik a ritka élvezeteket. - Cinkosan ránk mosolyog. - Egykor én is fiatal lány voltam.

Mrs. Worthington belép az üzletbe, és Felicity ellenséges pillantással néz utána.

- Mindig is az maradsz - suttogja keserűen.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Mrs. Worthington örökkévalóságnak tűnő ideig válogat az édességek között, és szinte az utolsó pillanatban érünk a Drury Lane-be. Körülvesz bennünket a színházakra jellemző félhomály, a romantikus alkony, amely elfeledteti velünk a gondjainkat, és lehetségessé teszi a lehetetlent. A Drury Lane híres az előadásairól, és most sem okoz csalódást. Félrehúzzák a hatalmas függönyt, és feltárul a pazar színpadkép: az erdő hihetetlenül valóságosnak tűnik. A színpad közepén három boszorkány sürgölődik az üst körül. Dörgés hallatszik. A hangot egy férfi kelti, aki egy rézlemezt ver, de a hideg így is végigfut a hátunkon. Az aszott banyák így kántálnak: Új találkánk vészjele

Zápor lesz? Vagy ég tüze?

Az, hogy a tánc véget ér

S győz vagy bukik a vezér.

Mielőtt leszáll az éj.

Hol?

A pusztán legyetek.

Ott találjuk Macbethet.

Várj meg, Mióka!

Varangy hív.

Megyek.

Szép a rút és rút a szép:

Sicc, mocsokba, ködbe szét!'[5]

- Hát nem nagyszerű? - súgja oda elragadtatottan Ann, és örülök annak, amit tettünk.

Amikor színpadra lép Lily Trimble, a közönség feszültebben figyel. Miss Trimble impozáns jelenség: gesztenyebarna haja dús hullámokban omlik bíbor palástjára. A hangja mély és nyájasságtól csepegő. Büszkén lépdel és kelleti magát, cselt sző, és olyan hévvel jajveszékel, hogy el sem hisszük, hogy a valóságban ő nem Lady Macbeth. Képtelenek vagyunk levenni a szemünket róla, amikor alva jár, és gonosztettei miatti lelkifurdalástól gyötörve zokog, és Ann mindvégig a széke szélén kuporog, és odaadó figyelemmel kíséri. Amikor vége az előadásnak, és Lily Trimble meghajol, Ann mindenkinél hangosabban tapsol. Még sosem láttam ilyen lelkesnek, ilyen elevennek.

A lámpákat ismét felkapcsolják és fényárban úszik a színház.

- Hát nem csodálatos? - áradozik ragyogó arccal Ann. -Bámulatosan tehetséges, hiszen valóban elhittem neki, hogy ő Lady Macbeth!

Mrs. Worthington unott arcot vág. - Nem valami kellemes darab, ugye? Sokkal jobban tetszett a Bunbury! Az olyan vidám volt.

- Biztosra veszem, hogy azok az előadások meg sem közelítették azt, amit most láttunk Miss Trimble-lel - vélekedik Ann. - Milyen tüneményes volt! Ki kell találniuk egy jelzőt Miss Trimble-re, mert a meglevők nem szolgáltatnak igazságot neki. Bármit megadnék, hogy találkozhassak vele. Bármit.

Miközben elvegyülünk a tömegben, Ann vágyakozva néz vissza a színpadra, ahol egy fiatalember sepreget, eltüntetve a nyomokat az előadás után, amely úgy rabul ejtette Annt.

Magam elé engedek egy férfit és a feleségét, hogy elválasszanak Mrs. Worthingtontól. - Valóban találkozni akarsz vele, Ann? -súgom oda.

- Ez minden vágyam! - bólint.

- Akkor így is lesz.

Felicity nyomakodik oda, félrelökve egy matrónát, aki hangos „Nahát!”-tal szidja le az udvariatlanságáért.

- Miben mesterkedsz, Gemma? - kérdezi. Felébredt a kíváncsisága.

- Odavisszük Annt, hogy megismerkedhessen Lily Trimble-lel. Mrs. Worthington a nyakát nyújtogatja az izgatott tömeg fölött, és

minket keres. Eltévedt madárra emlékeztet.

- Helyes. De hogy szabadulunk meg az anyámtól?

Csak pár perc szabadságra van szükségünk. Valami figyelemelterelőre. Összpontosítanom kell, de nehezemre esik a körülöttem hömpölygő tömegben. A gondolataik betörnek az enyémek közé, amíg már alig látok tőlük.

- Gemma! - suttogja Felicity. Ann-nel kétfelől belém karolnak. Keserves igyekezettel kapaszkodom eredeti szándékomba. Némán

ismételgetem, miközben Mrs. Worthington felé közeledünk: Megpillantja egy barátnőjét a tömegben. Oda kell mennie hozzá. Mi megleszünk itt magunkban. Addig szajkózom, míg magam is elhiszem.

- Ó! - kiált fel hirtelen Mrs. Worthington. - De hiszen ez az én kedves, jó barátnőm Párizsból, Madame LaCroix! Hogy utazhatott ide anélkül, hogy írt volna nekem? Jaj, mindjárt eltűnik! Bocsássatok meg! Egy perc, és visszajövök!

Mint egy megszállott, veti bele magát a tömegbe, hogy megkeresse kedves barátnőjét, aki kétségkívül most is, mialatt mi itt állunk, Párizsban van.

- Mit tettél? - ujjong Felicity széles jókedvében.

- Elég volt egy aprócska sugallat. És most lássuk, hogyan ismerkedhetünk meg Lily Trimble-lel, helyes?

A színfalak mögött más világ fogad bennünket. Munkások nyüzsögnek a kellékekkel, és a gépekkel foglalatoskodnak. Tagbaszakadt férfiak hosszú, festett vásznakat cipelnek ide-oda. Mások köteleket húznak, egy lapos nemezkalapos férfi pedig a fogai közé szorított szivar mellett parancsokat ordít. Végigosonunk egy keskeny folyosón, és Lily Trimble-t keressük. A Banquo-t játszó színész köntösben, a legcsekélyebb szégyenérzet nélkül megy el mellettünk.

- Jó napot, kedveseim! - néz végig rajtunk.

- Nagyon tetszett a játéka - dicséri meg komolyan Ann.

- A következő előadásomra az öltözőmben kerül sor. Kérem, jöjjön el rá! Ön igazán nagyon bájos.

- Miss Trimble-t keressük - húzza össze a szemét Felicity.

A férfi mosolya halvány árnyékká foszlik. - Balra találják. Ha mégis meggondolná magát, az öltözőm jobbra van.

- Hogy egyesek milyen pimaszak! - füstölög Felicity, és magával vonszol minket.

- Hogy érted? - kérdezi Ann. Felicity nagy léptekkel halad, és alig tudunk a nyomában maradni.

- Most tett illetlen ajánlatot neked, Ann.

- Tényleg? - álmélkodik Ann, aztán hirtelen elmosolyodik. - Jaj, de nagyszerű!

Végre ráakadunk Miss Trimble ajtajára. Bekopogunk és várjuk, hogy kiszóljanak. Egy szobalány nyit ajtót, a karja tele jelmezekkel. Átnyújtom a névjegyemet. Egyszerű, üres kártya a boltból, de édes mindegy, mert a szeme elkerekedik, amikor az illúziót elolvassa.

- Ó, bocsásson meg méltóságod - mondja, és pukedlizik. - Egy kis türelmét kérem.

- Mit tettél a kártyára? - kérdezi Felicity.

- Olyasmit, amivel bebocsáttatást nyerünk.

A szobalány visszatér. - Ha volnának szívesek erre fáradni.

Bevezet minket Lily Trimble öltözőjébe. A látvány mindhármunkat lenyűgöz: egy damasztselyemmel bevont sezlon, egy lámpa, amelyre vörös selyemkendőt dobtak, egy szégyentelenül közszemlére tett, selyem köntösökkel, ruhákkal és harisnyákkal teleaggatott paraván, egy öltözőasztal, ahol krémek és arcvizek sokasága mellett egy ezüst hajkefe és egy kézitükör hever.

- Miss Doyle, Worthington és Washbrad keresték fel önt, Miss Trimble - jelent be bennünket a szobalány.

Ismerős, rekedtes-füstös hang válaszol a paraván mögül: -Köszönöm, Tillie. És okvetlen tegyen valamit kedvesem, a parókámmal. Olyan, mintha egy darázsfészket viselnék!

- Igenis, kisasszony - válaszolja Tillie, és magunkra hagy minket.

Lily Trimble sötétkék bársony köntösben lép ki a paraván mögül,

melyet aranybojtos övvel köt meg a derekán. A hosszú, lobogó haj csak paróka volt, az igazi haját, mely fénytelen gesztenyebarna, egyszerű varkocsba fonva viseli. Ann-nek leesik az álla, hogy egy ilyen nagy sztárral találkozhat. Amikor Miss Trimble megfogja a kezét, Ann úgy pukedlizik, mintha a királynőt üdvözölné.

A színésznő kacagása olyan, mint a szivarfüst, és éppoly mámorító is. - Szokatlan fogadtatás, nemde? - jegyzi meg szellemesen, amerikai akcentussal. - Bevallom, életemben eddig nem sok hercegnővel ismerkedtem meg. Melyikük Doyle hercegnője?

Felicity pajkos mosollyal jutalmaz a hamisságomért, de Lily Trimble-ből olyan őszinteség árad, hogy képtelen vagyok hazudni neki.

- Vallomást kell tennem. Sajnos, egyikünk sem hercegnő!

Felvonja a szemöldökét. - Valóban?

- Az Ifjú Hölgyek Spence Akadémiájáról jöttünk.

Feltűnik neki, hogy nincs velünk gardedám. - Istenem! A hölgyek oktatása drámaian megváltozott az én időm óta. Nem mintha az olyan régen lett volna.

- A világon a legjobb színésznőnek tartjuk, és muszáj volt találkoznunk önnel! - böki ki Ann.

- És hány színésznőt láttak már? - kérdezi Miss Trimble, aki látja Ann pirulását. - Hm. Mindjárt gondoltam. - Leül a tükre elé, és gyakorlott mozdulatokkal krémet ken az arcára.

- A mi Annünk, jobban mondva Nanünk is egész tehetséges -mondom kapkodva.

- Valóban? - kérdezi Miss Trimble, de nem fordul hátra.

- Igen! És gyönyörűen énekel - teszi hozzá Felicity.

Ann elszörnyedve néz ránk, és egy pillanatra megremeg az illúzió. Megrázom a fejem, és rámosolygok. Látom, hogy hirtelen lehunyja a szemét, és minden olyan lesz, amilyen volt. Lily Trimble kinyit egy ezüstdobozt, és elővesz egy cigarettát. Még sosem láttunk nőt dohányozni. Hihetetlenül botrányos! Az ajkai közé teszi a cigarettát, és rágyújt.

- És felteszem, állást szeretne a társulatnál?

- S...sosem m...mernék ilyesmit kérni - dadogja Ann elvörösödve.

- Gyakorlatból tudom kedvesem, hogy aki nem kér, nem is kap.

Ann alig bírja kikényszeríteni a szavakat. - Szeretném... megpróbálni.

A színésznő a felszálló cigarettafüstön át méri végig a barátnőnket. - Elég csinos ahhoz, hogy színpadra lépjen. Valaha én is ilyen csinos voltam.

Előrehúzza a copfját és szorosan markolja egyik kezével, míg a másikkal a hosszú hajvéget keféli.

- Senki sem olyan gyönyörű, mint ön, Miss Trimble.

Lilly Trimble újabb rekedtes nevetésre fakad. - Ugyan már, drágám, nem meghallgatásra jött hozzám. Ne pazarolja rám a hízelgését! A hízelgésről jut eszembe, mit szól ehhez az anyja?

Ann halkan megköszörüli a torkát. - Nincs anyám. Senkim sincs.

Lily elgondolkodva szívja a cigarettáját, aztán füstkarikát fuj.

- A magunk kezét fogjuk az életben legtovább. - A tükörbe néz, először magára, aztán elkapja és fogva tartja Ann pillantását. - Ez az élet, Miss Washbrad, nem a bátortalanoknak való. Cigányélet. Nincs férjem, sem gyermekem. De a magam ura vagyok. Az emberek tisztelnek és megtapsolnak. Az én szívemet ez tartja melegen éjjelente.

- Igen - nyögi ki Ann. - Köszönöm.

Lily jobban szemügyre veszi. Kifújja a füstöt, és szavai füstgomolyagok kíséretében hagyják el ajkát. - Egészen biztos, hogy ezt akarja?

- Igen! - csicsergi Ann.

- Gyors válasz. - Az öltözőasztalán dobol az ujjaival. - Az elkapkodott válasz gyakran vezet gyors megbánáshoz. Semmi kétség, hogy visszatér az álomiskolájába, egy ötórai teán megismerkedik egy tiszteletre méltó úriemberrel, és megfeledkezik erről az egészről.

- Szó sincs róla. - Ann válaszában van valami, ami felett lehetetlen elsiklani.

Lily bólint. - Rendben van. Kérek önnek egy meghallgatást Mr. Katztól.

- Mr. Katztól? - ismétli meg Ann.

Lily Trimble egy réz hamutartóba teszi a cigarettáját, mely végig ott parázslik, míg a színésznő a haját hozza rendbe. - Igen. Mr. Katztól. A társulatunk tulajdonosától.

- Mr. Katz tehát zsidó? - kérdezi Ann.

Miss Trimble szeme elkeskenyedik a tükörben. - Van valami kifogása a zsidók ellen, Miss Washbrad?

- N...nem, kisasszony. Legalábbis nem hinném, ugyanis még sosem találkoztam eggyel sem.

A színésznő váratlanul hangosan felnevet. A vonásai kellemes álarccá rendeződnek. - Bőven lesz alkalma többet is megismerni közülük. Most is egy zsidóval beszél.

- Ön zsidó? - szalad ki Felicity száján. - De hiszen nem is látszik annak!

Lily Trimble felvonja tökéletes ívű szemöldökét, és farkasszemet néz a barátnőmmel, amíg Felicity el nem fordítja a tekintetét. Eddig ritkán láttam Felicityt meghunyászkodni. A tökéletes boldogság pillanata ez, és én mérhetetlenül élvezem.

- Lilith Trotsky a New York állambeli New Yorkból, az Orchard Streetről. Azt tanácsolták, hogy a Trimble név jobban cseng a színpadon, és a jó házból való patrónusok fülének is, akik eljönnek, hogy híres színésznőket lássanak - jegyzi meg szárazon.

- Hazudik nekik - veti oda kihívóan Felicity.

Lily dühösen mered rá. - Mindenki szeretne valaki más bőrébe bújni, Miss Worthless Nekem szerencsém van, itt legalább megfizetnek érte.

- Worthington, nem Worthless - szűri a szót a fogai közül Felicity.

- Worthless, Worthington... Őszintén szólva nekem teljesen mindegy. Önök mind egyformák. Nannie, legyen olyan angyal, és adja ide a harisnyámat, kérem!

Ann, aki általában ki sem ejt olyan pajzánságot a száján, hogy harisnya, most siet Lily Trimble kedvére tenni. Királyoknak és isteneknek járó hódolattal helyezi a nő karjára a kért ruhadarabot.

- Parancsoljon, Miss Trimble - mondja.

** worthless: értéktelen; szójáték Felicity Worthington nevére. A vezetéknév első tagja (worth) érdemest, értékest jelent - a ford.

- Köszönöm, édes. Most pedig kérem, távozzanak! Egy hódolómat várom. Üzenni fogok önnek a meghallgatással kapcsolatban. Mit is mondott, Spence Akadémia?

- Igen, Miss Trimble.

- Nagyszerű. Addig is - nem minden arany, ami fénylik! - Ann zavartan ráncolja a homlokát, így Lily felvilágosítja: - Vigyázzon magára! - Azzal lesújtó pillantást vet rám és Felicityre. - Az az érzésem, hogy szüksége lesz erre a jó tanácsra.

Két úriember egy hosszú, festett vásznat cipel, miközben visszaosonunk Felicity édesanyjához. A kép ilyen közelről egyáltalán nem emlékeztet a birnami erdőre, csak színes pacákat és ecsetvonásokat látok. Ann folyamatosan lelkendezik, mióta kiléptünk Miss Trimble öltözőjéből.

- Ugye, milyen félelmetesen okos? „Mindenki szeretne valaki más bőrébe bújni” - utánozza Miss Trimble durva amerikai akcentusát. Nem tudom eldönteni, hogy idegesít, vagy inkább szórakoztat ez a szokása.

- Szerintem közönséges - horkant Felicity -, és túl színpadias.

- De hát színésznő! Színpadiasnak kell lennie! - védi kedvencét Ann.

- Remélem, hogy te sohasem leszel ilyen. Ez elviselhetetlen! -csúfolódik Felicity. - De Ann, ugye nem gondolod komolyan ezt a színház dolgot?

- Miért is ne? - válaszolja Ann. A hangja elkomorul, iménti jókedve elpárolog.

- Mert az nem tisztességes lányoknak való. Egy színésznő! -kiáltja lesajnálóan Felicity.

- Miért, van más választásom? Legyek nevelőnő életem végéig?

- Természetesen nem - mondom, és Felicityre meredek. Képtelen felfogni Ann dilemmáját. Nem látja, hogy Ann olyan csapdában vergődik, amelyből nehéz a szabadulás.

Az előcsarnokba érünk, ahol még mindig kisebb tömeg tolong. Látom, hogy valamivel távolabb Mrs. Worthington bennünket keres.

- Mellesleg, momentán van ennél nagyobb gond is, Nannie -mondja Fee, szándékosan a Miss Trimble által adományozott becenevet használva. - Nan Washbradként, egy másik lányként járultál elé, nem pedig Ann Bradshaw-ként. Ezt hogyan fogod megoldani?

Ann ajka megremeg. - Nem hiszem, hogy színpadra küldenének egy olyan lányt, mint én, úgy értem, az igazi önmagamat. - Minden önbizalma semmivé lesz, és Nan Washbrad illúziója vibrálni kezd.

- Ann... - figyelmeztetem.

Semmi értelme. A felismerés, hogy mit tett, és hogy ez milyen következményekkel jár majd, teljesen összezúzza. Az illúzió gyorsan halványul. Nem változhat vissza Ann-né! Legalábbis nem itt és nem most. Az katasztrófa lenne.

- Ann, halványodsz - suttogom neki lázasan, és egy földig érő bársonyfüggöny mögé lököm.

A szeme elkerekedik rémületében. - Jaj! Jaj, ne! - Dús, fekete haja fénytelenné, világosbarnává fakul. A magára álmodott ruha lassan szürke gyapjúruhává alakul. Ijedten figyeljük, ahogy a változás az ujjaitól a dereka felé halad.

- Ha az anyám meglát így, végünk van! - vicsorogja Felicity.

- Ann, vissza kell változnod! - mondom. A szívem gyorsan ver.

- Nem tudok! Már nem látom magamat! - Túlságosan meg van rémülve. A varázslat nem működik. A szép ruhája már eltűnt, a kalapjával együtt. Tennem kell valamit, hogy leállítsam, méghozzá azonnal. Nem kérek tőle engedélyt, megragadom a kezét, és rákényszerítem a varázslatot. Elképzelem, hogy Nan Washbrad áll előttem.

- Már érzem - suttogja Ann. Folytatja, amit elkezdtem, és néhány másodperc múlva Nan visszatér közénk, fején a hetyke aranysárga kalapkával. - Köszönöm, Gemma! - mondja még mindig remegve, amikor kilépünk a függöny mögül.

- Hát itt vagytok! - dorombolja Mrs. Worthington. - Már attól féltem, elveszítettelek benneteket. Nagyon furcsa. Azt hittem, hogy Madame LaCroix-t látom, de amikor odaértem hozzá, még csak nem is hasonlított rá. Indulhatunk?

Az utcán egy szendvicsember szórólapokat osztogat, egy az Egyiptomi Csarnokban rendezett kiállításról. - Elképesztő és csodálatos! Ön is tekintse meg a látványosságok látványosságát! Franciaország és Párizs után egy hétig csak az Egyiptomi Csarnokban látható a fantasztikus Wolfson fivérek híres laterna magicája! Mozgó képek! Ámulatba ejtő csoda! Legvadabb álmaiban sem látott még ilyet! Parancsoljon, kisasszony! Ugye, ön sem szeretné kihagyni?

Egy szórólapot nyom a kezembe. A Wolfson fivérek bemutatják: Tavaszi áldozat. Fantazmagória. - Igen, köszönöm - mondom, és összehajtogatom.

- Jaj, ne! - torpan meg Felicity.

- Mi az? - kérdezem.

- Lady Denby és Lady Markham - suttogja, és közben az utcát fürkészi. Én is megpillantom őket a délutáni tömegben. Lady Denby, Simon Middleton édesanyja impozáns asszony. A termete is, és a híre is. Ma megint az egyik híres kalapját viseli, olyan széles a karimája, hogy eltakarja a napot. Elszántan menetel, mint egy tengernagy. Lady Markham olyan vékony, mint egy bot, és alig tud lépést tartani barátnőjével. Bőszen bólogat, miközben Lady Denby szónoklatát hallgatja.

Ann-nek elakad a lélegzete. Lady Denby fedte fel Ann színjátékát karácsonykor, főleg azzal a céllal, hogy Mrs. Worthingtont megalázza. Megragadom a karját, hogy össze ne rogyjon. Nem kockáztathatok még egy megingást.

- Lady Markham, Lady Denby - mondja Mrs. Worthington szélesen mosolyogva. - Micsoda öröm, hogy láthatjuk önöket! Milyen kedves meglepetés!

- Igen, bizonyára. - Lady Markham nem fogadja el Mrs. Worthington kinyújtott kezét. Helyette Simon anyjára néz.

- Jó napot, Mrs. Worthington - mondja Lady Denby. Ő nem mosolyog.

- Éppen a színházból jövünk, és teázni indultunk. Csatlakoznának hozzánk? - kérdezi Mrs. Worthington, és kicsit elpirul.

- Nos... - mondja Lady Markham, és Felicityre pillant.

- Attól tartok, ez lehetetlen - válaszol Lady Denby helyette is. -Kedves kuzinom, Miss Lucy Fairchild, megérkezett Amerikából, és már alig várom, hogy bemutathassam Lady Markhamnek.

- Igen, természetesen - halványul el Mrs. Worthington mosolya. Kétségbeesés költözik a hangjába. - Lady Markham! Felicity és én szívesen felkeresnénk húsvétkor, amennyiben lenne olyan kedves fogadni bennünket.

Lady Markham nyugtalanul egyik lábáról a másikra áll, és egy lopott pillantást vet dölyfös barátnőjére. - Igen, nos, úgy tűnik, elég elfoglalt leszek akkoriban...

Lady Denby gondolatai betörnek az enyémek közé. Így jár, aki nem a szabályok szerint játszik. A lányod fogja megfizetni az árát. Senki sem fogja bemutatni az udvarnál, így elveszíti az örökségét.

Szeretném felpofozni Lady Denbyt. Hogy is gondolhattam róla valaha, hogy jószívű asszony? Kicsinyes és zsarnoki, de nem fogom hagyni, hogy tönkretegye a barátnőm jövőjét.

Összeszedem a bátorságomat, lehunyom a szememet, és a mondanivalómat Lady Markham fejébe plántálom: Felicity

Worthington a legcsodálatosabb lány a világon. Be akarod mutatni -nem, ragaszkodsz ahhoz, hogy bemutathasd - az udvarnál. Még egy elegáns estélyt is rendezel a tiszteletére, ugye?

- ...de természetesen nagyon szeretném fogadni önöket - mondja hirtelen felvillanyozódva Lady Markham. - És hogy van a mi drága Felicitynk? Jaj, hogy te micsoda gyönyörűség vagy!

Felicity úgy bámul, mintha egy polcnyi könyv esett volna a fejére. Bizonytalanul mosolyog. - Jól vagyok, köszönöm, Lady Markham.

- Persze, hogy jól vagy. Húsvétkor várlak, akkor majd a debütálásodról is beszélünk... és estélyt is rendezek!

- Lady Markham, indulnunk kell! - mondja Lady Denby. Állkapcsa megfeszül.

- Viszlát! - csicsergi Lady Markham vidáman. Lady Denby elmasírozik, kényszerítve barátnőjét, hogy kövesse.

Mindenkinek jó a kedve, miközben a vonatra várunk, hogy visszavigyen bennünket a Spencebe. A megkönnyebbült Mrs. Worthington Mademoiselle Lefarge-zsal beszélget, aki az ölében szorongatja azokat az apróságokat, melyeket vásárolt. Cecily gyöngyei a nyakában ragyognak.

- Egész életemben emlékezni akarok Lady Denby arckifejezésére

- mondja Felicity.

- Egészen elképesztő volt, igaz? - nevetek egyetértően.

- „Lady Markham, indulnunk kell!” - mondja Ann. Tökéletesen utánozza Lady Denby fellengzős modorát.

- Gemma, még mindig nálad van az a butaság? - mutat Felicity az Egyiptomi Csarnok szórólapjára.

- Hé, az nem is butaság! - mondom tettetett komolysággal. - A Wolfson fivérek fantazmagóriája!

Ann felhúzza a szemöldökét. - Azt határozottan kijelenthetem, hogy a birodalmakhoz még csak nem is fogható!

- De itt több is áll! - védekezem, és felolvasom az apró betűs írást, hogy még ki mindenki fog kiállítani vagy fellépni a csarnokban. Minél jelentéktelenebb valaki, annál kisebb betűkkel szedték. Sorban olvasom a listán szereplőket. Ann és Felicity vihog.

A lap alján, ott találom dr. Theodore Van Ripple illuzionista mester nevét.

HUSZADIK FEJEZET

Felicity a tűz fényénél próbálja kibetűzni a szórólapot. - El kell mennünk az Egyiptomi Csarnokba!

- Hogyan csináljuk? - kérdezi Ann. Már nem Nan többé, de marad annyi varázslat benne, hogy a szeme fényesen ragyogjon. Olyan, mint a tündérmesék hercegnője, aki egy átok hatására álomba merül, és most ébredezik. - Gemma, mindenkit elaltatsz a Spenceben, vagy hagyjuk hátra az illúziónkat, hogy senkinek se tűnjön fel a távollétünk? Vagy akár be is ültetheted a bogarat Nightwing fülébe, és akkor ő is el akar majd menni, és bennünket is magával visz!

- Arra gondoltam, megkérem Mademoiselle LeFarge-t, hogy vigyen el bennünket. Ő szereti az effajta látványosságokat.

- Ó... - mondja Ann csalódottan.

Felicity kibont egy karamellát és bekapja. - Szerinted ez a dr. Van Ripple mesél majd a látomásaidban feltűnő hölgyről?

- Remélem. Mindig vele látom. Talán tud a Holtak Fájáról is.

- Halljátok? - kérdezi Ann.

Lovak közelednek. Kilenc óra van. El sem tudom képzelni, ki érkezhet ilyenkor.

- Mrs. Nightwing! Egy hintó! - kiált egy kisebb lány.

Félrehúzzuk a függönyt és kipislogunk. Valóban egy hintó tűnik

fel a távolban. A szobalányok kiszaladnak, és lámpásaikkal felsorakoznak a bejáratnál. Mi, lányok is könyörgünk, hadd mehessünk ki, és Mrs. Nightwing végül megengedi.

A hűvös éjszakai levegő végigfut a nyakamon, és a fülembe súgja a szél titkait. Az úton porfelhő száll. A hintó megáll, a kocsis az ajtajához teszi a lépcsőt. Az utas megjelenik: egy karcsú nő száll ki a hintóból, jól szabott szürke kosztümben. Amikor felemeli a fejét, azonnal felismerem: sötét, kutató szemek a dús szemöldök alatt, éles arcvonások közé ékelt keskeny száj és egy párduc kecsessége. Miss Claire McCleethy visszatért.

Kényszeredett mosollyal üdvözli az igazgatónőt. - Jó estét, Lillian! Elnézést a késői óra miatt, de nagy sár volt az utakon.

- Nem számít, fő, hogy megérkeztél - válaszolja Mrs. Nightwing. A szobalányok körülötte sertepertélnek, Brigid kurta parancsokat osztogat és behívja a kocsist a konyhába egy késői vacsorára. A fiatalabb lányok Miss McCleethyhez futnak, hogy üdvözöljék. Én próbálok elbújni előle, de magas vagyok, így nem tudok sokáig rejtőzködni. Miss McCleethy szeme rám talál. Már ettől is gyorsabban ver a szívem.

- Hölgyeim, engedélyezek egy újabb órát, hogy Miss McCleethyt méltóképpen üdvözölhessék - hirdeti ki Mrs. Nightwing a felbolydult lányseregnek.

A nagyteremben ismét fellobban a tűz. Kekszet és teát kínálnak körbe. Együtt ünnepeljük Miss McCleethy visszatértét. A lányok elárasztják a Spence-beli kalandjaikkal, a londoni báli szezon előkészületeivel, és mesélnek neki a jelmezekről, amelyeket majd a jelmezbálban fognak viselni. Miss McCleethy mindenkit meghallgat, de magáról nem mond semmit, nem árulja el, hol töltötte az elmúlt három hónapot.

Fél tizenegykor Mrs. Nightwing takarodót fúj. A lányok vonakodva indulnak a lépcső felé. Már majdnem én is odaérek, amikor Miss McCleethy megállít.

- Miss Doyle, beszélhetnék önnel?

Felicity, Ann és én ijedt pillantásokat váltunk.

- Igenis, Miss McCleethy. - Lenyelem a torkomban keletkező gombócot, és elnézem, ahogy a barátnőim a biztonság felé lépegetnek, míg én magamra maradok az ellenséggel.

A fogadószobában ülünk le, a kis bársony kanapéra, és a kandallópárkányon álló aranyozott óra tiktakolását hallgatjuk. Más hang nem töri meg az egyre elviselhetetlenebbé váló csendet. Amikor Miss McCleethy sötét szeme rám villan, leizzadok.

- Milyen kellemes érzés ismét a Spenceben lenni! - mondja.

- Igen, gyönyörű a kert - válaszolom. Olyan ez, mint a tenisz, csak mi nem ugyanazt a labdát adjuk vissza.

Tik-tak, tik-tak, tik-tak.

- Izgatott a báli szezon miatt, gondolom.

- Igen, eléggé. Tik. Tak. Tik.

- Van egy másik dolog is, amiről beszélnünk kell. A birodalmak ügye.

Tak.

- Miss Doyle, elkezdtem felkutatni a Rend még élő tagjait. Nem tudom, hogy hányan lehetnek, és hogy mennyi erő van még bennük, de nagyon remélem, hogy a birodalmak és a testvériség hamarosan a régi dicsőségükben fognak pompázni.

Tik-tak-tik-tak-tik-tak.

Miss McCleethy kiprésel egy mosolyszerűséget magából. -Láthatja, önnek akarok segíteni.

- Önmagának segít - javítom ki.

- Így lenne? - mondja, és rám függeszti mindent látó szemeit. - A Raksana nem zaklatta, ugye, jól tudom?

- Nem - mondom meglepetten.

- És soha nem tette fel a kérdést, hogy vajon miért nem?

- Én...

- Miattam, Miss Doyle. Én tartottam féken őket, a saját eszközeimmel. De nem tarthatom őket távol öntől örökre.

- Hogyan tudta megállítani a Raksanát?

- Gondolja, hogy ezt a véletlenre bíznám? Vannak kémeink közöttük, mint ahogy az ő embereik is bejutottak a Rend soraiba -hangsúlyozza. Görcsbe rándul a gyomrom, amikor eszembe jut Kartik utolsó, szörnyűséges feladata a Raksanában. A testvériség megparancsolta neki, hogy öljön meg. - Hadd emlékeztessem önt, hogy korábban is túl gyorsan formált véleményt.

- Mit akar tőlem? - csattanok fel.

- Miss Doyle, Gemma... Még mindig nem érti, hogy a barátja vagyok. Segítenék önnek, ha megengedné.

Könnyedén megérinti a vállamat. Azt kívánom, hogy bár ne lenne rám semmilyen hatással ez az apró anyai gesztus - de nem így van.

Érdekes, mennyire nem hiányzik a gyengédség, amíg nincsen, de ha valaki megajándékoz vele, akkor semennyi sem elég belőle. A legszívesebben megmártózna benne az ember.

Visszapislogom kitörni készülő könnyeimet. - Egyszer azt mondta, hogy ne akarjam, hogy az ellenségem legyen.

- Meggondolatlanul beszéltem. Csalódott voltam, mert nem csatlakozott hozzánk - mondja Miss McCleethy, és megfogja a kezemet. Csontosak az ujjai, a keze könnyű, és olyan érzésem támad, hogy nem szokott egy másik kéz érintéséhez. - Jóval többre volt képes, mint bárki korábban. Újra megnyitotta a birodalmakat. Helyettünk is legyőzte Kirkét.

Kirké nevének hallatára felgyorsul a szívverésem. Egy nagy, barnás foltra meredek a padlón, ahol a parketta fája megvetemedett.

- És a barátnőim? Mi a helyzet Felicityvel és Ann-nel?

Miss McCleethy elhúzza tőlem a kezét. Körbe-körbe jár a szobában, a háta mögött összefűzött ujjakkal, mint egy gondolataiba merült prédikátor. - Ha a birodalmak nem választották ki őket, én nem tudok mit tenni. Nem erre az életre szánta őket a sors.

- De hát ők a barátaim! - mondom. - Segítettek nekem. Csak úgy, mint néhány törzs és teremtmény a birodalmakban.

Miss McCleethy lesöpör egy láthatatlan pihét a kandallópárkányról. - Nem csatlakozhatnak hozzánk. Sajnálom.

- Nem fordítok hátat a barátaimnak!

- Dicséretre méltó a hűsége, Gemma. Igazán az. Csak éppen érdemtelenekre pazarolja. Nem játszott még el a gondolattal, mi lenne, ha szerepet cserélnének? Ha nekik lenne lehetőségük arra, hogy a Rend tagjai legyenek, vajon ők is ragaszkodnának önhöz?

- Ők a barátaim - ismétlem.

- Azért a barátai, mert önnél van a hatalom. Láttam már, mi mindenre képes az erő... - Miss McCleethy egy öblös karosszéket választ velem szemben. Leül. A tekintete az enyémbe fúródik. - Az édesanyja nagyon bátran harcolt az ügyünkért. Nem szeretné beszennyezni az emlékét, nem akar neki csalódást okozni, ugye?

- Nem engedem, hogy az anyámat belekeverje! - A hajam az arcomba hullik. Dühödten visszaigazítom a fülem mögé, de nem marad ott.

Miss McCleethy mély hangja határozottan töri meg a csendet. -Nem engedi? Ő egy volt közülünk, a Rend nővére. Az ön védelmében halt meg, Gemma. Az ő emlékét tisztelem meg azzal, hogy védelmet nyújtok önnek.

- Ő nem akarta, hogy a Rend tagja legyek. Ezért rejtett el Indiában!

Most Miss McCleethy simítja gyengéden a fülem mögé a kósza hajtincset, amely áruló módon az ő kezének engedelmeskedik, és ott marad. - Az édesapját viszont arra kérte, hogy küldje ide önt, ha vele valami történne.

Eddig annyira biztos voltam magamban, de most mintha sűrű ködben tapogatóznék, nem látok tisztán. Mi van, ha nekik van igazuk, mi van, ha én tévedek?

- Mit szándékozik tenni, Gemma? Hogy fog boldogulni egyedül?

- Hiszen ön huszonöt éve nem is járt odabenn - mondom, mikor magamhoz térek. - Önnek elképzelése sincs arról, mi folyik a birodalmakban.

Megmerevedik. Az anyai mosoly elhal az ajkán. - Bölcsebb lenne, ha hallgatna rám, Miss Doyle. Lehet, hogy azt hiszi, nagylelkű lehet ezekkel a teremtményekkel, hogy barátkozhat velük, hogy szövetkezhet velük, de ne áltassa magát! Elképzelni sem tudja, milyen szörnyű tettekre képesek. Az árulójává válnak majd. Mi vagyunk a barátai, a családja. Csak egyféleképpen lehet cselekedni, úgy, ahogy mi akarjuk - és kivétel nélkül mindenkinek tennie kell a dolgát.

Az óra üt egyet. A parkettán lévő barna folt növekedni látszik. Érzem magamon Miss McCleethy pillantását, az enyémet keresi. A hangja megint anyai duruzsolássá lágyul.

- Gemma, generációk óta mi óvjuk a varázslatot. Ismerjük, értjük a működését. Hadd viseljük mi a terhet! Úgy fogadjuk majd a Rendben, mint közénk tartozót. Elfoglalhatja az önt megillető helyet.

- És ha nemet mondok?

Miss McCleethy hangja vág, mint a borotva. - Akkor nem védhetem meg többé.

Meg akar ijeszteni. De nem adom fel olyan könnyen.

- Miss McCleethy, be kell vallanom valamit - mondom, és a padlót bámulom. - Nem tudok belépni a birodalmakba. Már nem.

- Ezt meg hogy érti?

Összeszedem magam, és a szemébe nézek. - Megpróbáltam, de nincs hatalmam többé. Elhagyott. Féltem, nem akartam megmondani. Nem az vagyok, akinek képzelnek. Sajnálom.

- De én azt hittem, magához kötötte a varázslatot!

- Én is azt hittem. De tévedtem. Vagy a varázslat zár ki magából.

- Értem - mondja.

Életem leghosszabb pillanata ez. Miss McCleethy a szemembe néz, próbálom nem megadni magamat. Az óra tiktakolása pedig könyörtelen szószólója kimondatlan gyűlöletünknek. Végül egy kisasztal szélén álló apró, porcelán angyalra esik a pillantása.

- Miss Doyle, ha hazudik, úgyis megtudom. Ekkora hatalom nem marad rejtve sokáig.

- Sajnálom, hogy csalódást okozok - mondom.

- Feleannyira sem sajnálja, mint én.

Beljebb akarja tolni az angyalkát, majdnem leejti. A kis szobor bizonytalanul inog, majd megáll.

- Lefekhetek? - kérdezem. Egy intéssel elbocsát.

- Gemma! Cssssst! - Felicity az. Ann és ő Ann ágyában bújt el. Felül, mint egy hajszalagos keljfeljancsi. - Mi történt? Miss McCleethy beléd eresztette a vámpírfogait?

- Úgy is mondhatjuk - mondom, és a cipőm fölé hajolok. Kiakasztom a kis kampókat a lyukakból. - Azt akarta, hogy lépjek be a Rendbe, és kövessem az utasításaikat.

- Úgy érted, azt akarta, hogy add át nekik a hatalmat - gúnyolódik Felicity.

- Azt nem említette, hogy mi is beléphetünk a Rendbe? - kérdezi Ann.

- Nem - mondom, és a harisnyámat a földre dobom. - Csak engem akart.

Felicity szeme összeszűkül. - Nemet mondtál neki. - Nem kérdezi, állítja.

- Megmondtam neki, hogy már nincsen hatalmam, és hogy nem tudok többé belépni a birodalmakba.

Felicity vidáman kiált fel. - Ügyes vagy, Gemma!

- Nem hiszem, hogy bevette - figyelmeztetem. - Nagyon óvatosnak kell lennünk.

- Nekünk ő nem ellenfél! - Felicity kipattan Ann ágyából. - A reggeli viszontlátásra, mes amies[6]

- Mawah meenon ne lepluspoohlala - mondom, és meghajolok.

Felicity nevet. - Megmondanád, hogy mi volt ez?

- Franciául szóltam. Meg kell állapítanom, hogy egyre jobban megy.

Ann perceken belül álomba zuhan, én a plafonon végigfutó repedésekre meredek. Mi van, ha Miss McCleethynek igaza van? Mi van, ha a birodalmak tényleg nem akarják a barátaimat vagy az erdei népeket? Kit fognak ők ezért okolni? Viszont Miss McCleethy már korábban is ki akarta kényszeríteni, hogy bevigyem a birodalmakba. Bármit képes lenne állítani vagy tenni azért, hogy a birodalmakat visszaszerezze a Rend számára.

Mennyi döntés, mennyi felelősség, és nincs egyértelmű út. Az ablakon túl a táj sötétségbe burkolózik, csak a cigánytábor tüze világít. Van egy dolog, amit ma lezárhatok, és legalább azokkal a válaszokkal tisztában leszek.

Leosonok a lépcsőn, igyekszem nem csapni zajt. A nagyterembe vezető ajtó félig nyitva áll. Még ég bent a lámpa. Suttogó hangokat hallok. Lehajolok, és hallgatózom.

- Biztos vagy benne?

- Csak így lehet. Nem bízhatjuk a véletlenre. Túl kockázatos.

- Ennyire hiszel ebben a tervben? Hiszen még bizonyítékunk sincsen...

- Ne kételkedj bennem! Nélküled nem tudom megcsinálni.

- Hű vagyok. Tudod, hogy az vagyok.

- Tudom.

Az ajtó kinyílik. A magas cserepes páfrány mögé bújok. Látom, hogy Miss McCleethy és Mrs. Nightwing felmegy a lépcsőn, a gyertya fénye megnyújtja az árnyékukat a falakon és a plafonon, mintha minden felett ők uralkodnának. Még akkor is várok, amikor a párnázott ajtó zárja kattan. Mikor biztos lehetek abban, hogy már nem térnek vissza, mezítláb surranok ki a cigánytáborba.

Lopva közelítem meg a tábort, keresem a legbiztonságosabb utat. Bárcsak hoztam volna ételmaradékot a kutyáknak! Jobbra megzörren egy ág, és hirtelen az avaron találom magam, egy másik test súlya leszorít a földre.

- Sikoltani fogok - lihegem, de alig tudok beszélni, mert nem kapok levegőt.

- Miss Doyle! - Kartik felemel a földről. - Mit keres maga itt?

- Mit képzel... csak úgy földhöz vág... mint egy... ősember? -Leseprem a leveleket a szoknyámról, és megpróbálok levegőt juttatni megkínzott tüdőmbe.

- Bocsánatot kérek. De nem kellene éjszaka egyedül járkálnia az erdőben. Nem biztonságos.

- Azt látom - felelem.

- Nem válaszolt a kérdésemre. Mit keres itt?

- Beszélni akartam önnel. - Kicsit szaggatottan veszem a levegőt, de ennek már nincs köze a korábbi incidenshez. - Választ akarok kapni a kérdéseimre, és nem megyek el, amíg meg nem kapom őket.

- Nincs mit mondanom - mondja, és elfordul.

Mellé lépek. - Nem megyek haza. A segítségére van szükségem. Várjon már! Hová megy?

- Megetetem a lovakat - válaszolja, de nem áll meg.

- De a Rendnek van egy titkos terve! - tiltakozom.

- Az nem változtat azon a tényen, hogy a lovak éhesek, és meg kell etetnem őket. Útközben mesélhet.

Lépést tartok vele. - Miss McCleethy ma éjjel visszatért.

- Ott van? - nyújtogatja a nyakát Kartik a Spence felé.

- Igen - mondom. - De alszik. Biztonságban vagyunk.

- Attól a nőtől sosem - motyog Kartik. - Mit mondott magának?

- Azt akarta, hogy lépjek be a Rendbe, de visszautasítottam. És mielőtt elindultam, meghallottam egy beszélgetést Miss McCleethy és Mrs. Nightwing között. Valami tervet emlegettek. Miss McCleethy azt is mondta, hogy ő tartotta tőlem távol a Raksanát, és hogy ha nem lépek be a Rendbe, többé nem áll módjában megvédeni.

- Lopva Kartikra pillantok. - Kém van a soraikban. Tud róla?

Kartik nem lassít. - Nem az én soraim. Már nem vagyok a Raksana tagja.

- Akkor semmit sem hallott?

- A Raksana számára halott vagyok. Szeretném, ha ez így is maradna.

Megállok. - Miért? Mit akar ezzel mondani?

- Van néhány dolog, amiről jobb, ha nem beszélünk - mondja, és szaladnom kell, hogy utolérjem.

Elérünk egy kis tisztásra, ahová a lovakat kipányvázták. Kartik elővesz egy almát a zsebéből, és egy almásszürke kanca felé nyújtja.

- Tessék, Freya! Jó étvágyat! Ez Ithal lova. Rendes öreglány -mondja, és a ló orrát simogatja. - Soha nem okozott gondot.

Keresztbe teszem a karomat. - Szóval ettől lesz egy lány rendes? Ha nem okoz gondot?

Megrázza a fejét, és szinte már elmosolyodik. - Nem. Ettől lesz egy ló remek ló.

- Szóval mit gondol arról, amit elmeséltem? - Megsimogatom Freya puha sörényét. Hagyja.

- Gemma... - Hangnemet vált: - Nem szabadna a birodalmakról mesélnie nekem. Már nem ismerem a titkaikat.

- De én...

- Kérem! - mondja, és van valami a pillantásában, ami miatt elhallgatok.

- Jól van. Ha ezt akarja...

- Ezt akarom - mondja megkönnyebbülten.

Egy sündisznó mászik elő a biztonságot jelentő bokrok alól. Megriaszt. Szörnyen siet, elszalad mellettünk. Kartik a kis szúrós teremtés felé biccent. - Ne is törődjön vele! A barátnőjéhez siet.

- Honnan tudja?

- A legjobb tüskéit vette fel.

- Ó, észrevehettem volna! - mondom, és boldogan megyek bele a játékba. Bármit boldogan játszanék vele. Egy fa törzsébe kapaszkodom, és megpördülök körülötte, a testem élvezi a gravitáció erejét. - És miért vette fel a legjobb tüskéit?

- Tudja, eddig Londonban volt, és most visszatért szíve hölgyéhez

- folytatja Kartik.

- Mi van akkor, ha a hölgy dühös rá, mert sokáig volt távol?

Kartik mögöttem köröz. - Meg fog neki bocsátani.

- Tényleg? - kérdezem csípősen.

- Reméli, hogy bocsánatot nyer, mert nem akarta megbántani a hölgyet - válaszolja Kartik, és már nem vagyok biztos abban, hogy a sündisznókról beszélünk.

- És boldog, hogy újra látja a hölgyet?

- Igen - mondja Kartik. - Szeretne tovább maradni, de nem lehet.

A fa kérge feldörzsöli a tenyeremet. - Miért nem?

- Megvan rá az oka, és reméli, hogy a hölgye megérti majd. -Kartik irányt váltott. A fa másik oldala felől közelít hozzám. Szemben állunk egymással. A holdfény átnyúlik az ágak között, és az arcát simogatja.

- Ó... - mondom, és vadul ver a szívem.

- És mit mondana erre a sündisznó hölgy? - kérdezi. A hangja halk és bársonyos.

- Azt mondaná... - kezdem, és hangosan nyelek egyet.

Kartik közelebb lép. - Igen?

- Azt mondaná - suttogom -, hogy „Kérem, én nem is sündisznó vagyok, hanem mormota.”

Szomorú mosoly villan fel Kartik ajkán.

- Milyen szerencsés a sündisznó, hogy ilyen bölcs a hölgy -mondja, én meg azt kívánom, hogy bárcsak visszaforgathatnám az időt. Máshogyan játszanék.

Még több almát adunk Freyának, aki mohón behabzsolja. Kartik a sörényét simogatja, a ló elpilled az érintése alatt, és orrával Kartikot böködi. Körülöttünk az éjszaka minden teremtményének van mondanivalója. Tücskök és békák szimfóniáját hallgatjuk. Egyikünk sem érzi szükségét a beszédnek, szerintem ez az egyik olyan tulajdonság, ami miatt szeretek Kartikkal lenni. Együtt is lehetek vele egyedül.

- Kész is van - mondja, és a nadrágjába törli a kezét. - Nincs több, Freya.

Kartik ásít, és nyújtózkodni kezd. Az inge kibomlik a nadrágjából. A karjaival együtt emelkedik, megpillantom az izmos hasát fedő sötét szőrszálakat.

- Fá-fáradtnak tűnik - dadogom, és hálát adok az úrnak, hogy a sötétben nem látja, mennyire elpirultam. - Le kellene feküdnie.

- Nem - mondja. - Arra gondoltam, hogy elsétálok a tóhoz. Velem tart?

- Természetesen - mondom, és boldog vagyok, hogy megkért rá.

A tó békés hullámai a partot nyaldossák. A távolban bagoly

huhog. Egy könnyű fuvallat az arcomba fújja a hajamat, csiklandoz. Kartik leül, egy fának veti a hátát. Mellé telepszem.

- Mit értett azon, hogy a sorsunk már nincs összefonódva? -kérdezem.

- Mindig azt hittem, az a sorsom, hogy Raksana legyek. De tévedtem. Most már nem tudom, mi a sorsom. Azt sem tudom, higgyek-e a sorsban.

Korábban feldühített Kartik arroganciája, magabiztossága. Most hiányzik. Fáj, hogy ilyen elveszettnek látom.

Ismét elhallgatunk. A szeme le-lecsukódik, de küzd az álmosság ellen. - Egy dolgot tudnom kell. Többé nem fogom megkérdezni. Találkozott Amarral?

- Nem. Esküszöm, hogy nem.

Megkönnyebbültnek tűnik. - Jól van. Nagyon jó. - Lecsukódik a szeme, és néhány másodperc múlva már alszik is. Mellette ülök, hallgatom a lélegzete ritmusát, és lopva elgyönyörködöm benne: a hosszú, sötét szempillák árnyékot vetnek az arcára, markáns orra alatt az ajkai teltek, álmában kissé ki is nyitja őket. Azt mondják, hogy illetlenség, ha egy hölgy vágyat érez magában. De hogy ne éreznék? Ha alvajáróként tengetném is napjaimat, azok az ajkak magukhoz húznának.

Óvatosan megérintem. Kartik egyből felriad, levegőért kapkod, és nagyon meg van ijedve. Felkiáltok, de megragad és nem ereszt.

- Kartik! - kiáltom, de dulakodik velem. - Kartik, elég!

Magához tér, elenged. - Nagyon sajnálom. Jönnek ezek az álmok... - zihálja. - Szörnyű álmok!

- Milyen álmok? - Még mindig érzem a szorítását a karomon.

Reszkető ujjaival a hajába túr. - Amart látom egy fehér lovon, de

nem olyan, mint ahogyan emlékszem rá. Egy borzalmas, elátkozott teremtmény lett belőle. Próbálom utolérni, de mindig előrébb van. A köd leszáll, elveszítem. Aztán, amikor a köd végre eloszlik, egy hideg, kietlen tájon találom magamat - szörnyű, csodálatos hely. Elveszett lelkek hada tűnik elő a ködből. Rám néznek, én pedig hatalmasnak érzem magam. Hatalmasabbnak, mint azt valaha elképzeltem.

Megtörli a homlokát.

- Ennyi az egész?

- Én... - mondja, és lopva rám pillant. - Az ön arcát is látom.

- Az enyémet? Benne vagyok?

Bólint.

- Nos... mi történik?

Nem néz rám.

- Meghal. Libabőrös lesz a karom. - Hogyan?

- Én... - Elhallgat. - Nem tudom.

A tó felől egy újabb szellő borzongat meg. - Ezek csak álmok.

- Hiszek az álmokban - mondja.

Megfogom a kezét, és nem érdekel, hogy ez esetleg illetlenség.

- Kartik, miért nem lép be velem a birodalmakba, és keresi meg Amart személyesen? Ha bizonyosságot szerez, talán az álmok is eltűnnek.

- De mi van, ha az álmok igazat mondanak? - Elhúzza a kezét.

- Nem. Abban a pillanatban, hogy megfizettem a cigányoknak a segítségükért, Bristolba megyek, és felszállok az Orlandóra.

Felállok. - Meg sem próbál küzdeni? - kérdezem, és lenyelem a torkomban keletkező gombócot.

Kartik maga elé bámul. - Kösse meg a szövetséget nélkülem, Gemma! Egyedül is boldogul majd.

- Elegem van abból, hogy mindig egyedül vagyok!

A könnyeimet törölgetve bemasírozok az erdőbe. A cigánytábor mellett meglátom, hogy Elena anya egy nehéz vödröt cipel a Spence irányába.

- Mit csinál? - kérdezem tőle. Elragadom tőle a vödröt, a sötét színű folyadék a vödör falához verődik. - Mi ez?

- A jelet vérrel kell felírni - mondja. - Csak így véd.

- Maga festette össze a Keleti Szárnyat, igaz? Miért?

- Védelem nélkül mind eljönnek - mondja.

- Ki fog eljönni?

- Az elátkozottak. - A vödör felé kapkod, de elhúzom előle.

- Nem fogok még egy délelőttöt takarítással tölteni - mondom.

Elena anya összehúzza magán a kendőjét. - Két út! A pecsétet

feltörték. Miért engedi ezt Eugenia? Ő tudja... ő tudja!

Eljön az a pillanat, amikor elegem lesz ennek a szörnyű éjszakának minden percéből. Úgy emelkedik bennem a düh, mint egy kóbor kutyában, aki hirtelen elunja, hogy állandóan gúnyolják. -Eugenia Spence halott. Már huszonöt hosszú éve halott! Nem fogja még egyszer összefesteni az iskolát, Elena anya, vagy megmondom Mrs. Nightwingnek, hogy maga volt az! Abban a percben ki fogja tiltani a cigányokat ebből az erdőből! Örökre! Ezt akarja?

Az öregasszony arca sírásba torzul. - Látta az én Carolinámat?

- Nem - mondom nagy sóhajjal.

- Ügyesen tud elbújni!

- Nem bú... - Nem fejezem be a mondatot. Semmi értelme világosan beszélni vele. Őrült, és ha még sokáig itt maradok, én is könnyen megőrülök. Kiborítom a vödör tartalmát a fűre, és visszaadom neki. - Nem szabad ezt tennie, Elena anya.

- Eljönnek! - morogja, és elsántikál, az üres vödör egyszerre csörren a karkötőivel.

Észrevehetően hűvösebbre fordult az idő, amikor visszaindulok a Spencebe. Átkozom magam, hogy nem hoztam a kendőmet. Pont olyan idétlen dolog ez is, mint az, hogy megpróbáltam rávenni Kartikot, hogy gondolja meg magát. Valami elrepül a fejem mellett. Felsikoltok.

- Kár! Kár! - károgja, és felrepül. Egy nyavalyás holló. A rózsakertben ereszkedik le, a bimbókat csipkedi.

- Hess! Hess! - A szoknyámmal csapkodok, próbálom elűzni, sikerül is. Aztán egy nagyon furcsa dolgot veszek észre. Néhány rózsabimbó megfagyott. A félig kinyílt virágok halva születetten ülnek szárukon, elkékülve a hidegtől.

- Kár! Kár!

A holló leszáll a Keleti Szárny tornyának romjaira, és engem néz. Döbbenten figyelem, amint elrepül a birodalmakba vezető titkos ajtót jelző kő felett, és eltűnik.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Másnap este, a húsvéti szünet előtti utolsó éjszakán, amit a Spenceben töltünk, mindenképpen be akarunk menni a birodalmakba. Már nem próbálkozom azzal, hogy elővarázsoljam a fényajtót, tudom, hogy felesleges lenne, és különben is, van más módja a bejutásnak. Miután meggyőződünk arról, hogy a tanáraink lefeküdtek, azonnal a Keleti Szárnyban rejtőzködő titkos ajtóhoz rohanunk, és belépünk a Határvidékre. Már nem érdekel a kert. Milyen gyerekes dolog... pillangókat varázsolunk kavicsokból, mintha kislányok lennénk. Most inkább a Határvidék kékes alkonyszíne vonz a pézsmaillatú virágokkal és a Télvidékről áradó, mágnesként húzó erővel. Minden játék egy lépéssel közelebb visz az ismeretlen messzeségtől elválasztó hatalmas falhoz.

Már a kastély sem tűnik olyan fenyegetőnek. A virágzó nadragulya színt varázsol a falakra - a Mayfair szalonjaiban lehet ilyen egzotikus tapétákat látni. Az indákkal átszőtt kapun keresztül berontunk, és Pip nevét kiáltjuk. Már jön is, és sikongat örömében.

- Végre itt vagytok! Hölgyeim! Hölgyeim! Az estély megkezdődhet!

Miután a varázslat áldott egységbe ölel bennünket, miénk az éjszaka. Kinőttük a kastély falait, bevetjük magunkat a kékesen sötétlő erdőbe. Bújócskázunk a fenyők és az áfonyabokrok között, vidáman futunk át a fagyos földet pókhálóként átszövő indák felett.

Ann énekelni kezd. Szép hangja van, de itt a birodalmakban ráadásul olyan szabadon csenghet, mint a mi világunkban soha. Gátlások nélkül dalol, olyan az éneke, mint a bor, kótyagosak leszünk tőle.

Bessie és a gyári tűzben meghalt munkáslányok ünneplik. Nem a szalonokban megszokott, udvarias, visszafogott tapssal, hanem a csak koncerttermekben tapasztalható vad eksztázissal. Bessie, Mae és Mercy fantasztikus ruhákat, cipőket és ékszereket álmodtak magukra. Soha életükben nem volt ilyen szép holmijuk, és nem számít, hogy most is csak varázslat az egész, elhiszik, és a hit mindent meg tud változtatni. Jogunk van álmodozni, és úgy gondolom, ebben rejlik a varázslat legnagyobb ereje: a hit, hogy a lehetőség a fán terem. Csak fel kell nyúlni érte... Remény tölt el bennünket. A változások felpezsdítik a vérünket. Bármi lehet belőlünk.

- Akkor most hölgy vagyok? - kérdezi Mae, és fel-alá galoppozik vadonatúj, égszínkék selyemruhájában.

Bessie gyengéden hátba vágja. - Sába idétlen királynője! - Mae visszaüt, nem is olyan gyengéden. - És akkor te mi vagy? Albert herceg?

- Naaa! - korholja őket Mercy. - Ölég! Ez egy boldog pillanat, nem?

Felicity és Pip vidáman keringőzik. Mr. Fajankó és Miss Ostobácska táncát adják elő. Felicity nevetséges orrhangon a rókavadászat előnyeit ecseteli: - Boldog lehet az a róka, aki fegyverünk csöve elé kerül, mert hiszen az ország legmívesebb fegyvereivel gyakorolnak ezen az alsórendű teremtményen. A szerencse fiai, igazán! - Pippa a szempilláit rezegteti, és csak ennyit mond: - Igen, Mr. Fajankó, ha ön mondja, biztosan így is van, mert az tény, hogy nekem nincsen véleményem ebben a témában.

- Mintha Punch és Judy[7] elevenedett volna meg, és úgy nevetünk, hogy a könnyünk is kicsordul. De a viccet félretéve, gyönyörűen táncolnak. Tökéletes könnyedséggel, kecsesen, pontosan követve a másik lépéseit forognak körbe-körbe. Pip gyémántjai csillognak a felkavart porban.

Pippa mindannyiunkat elkap egy körre. Vidám bikkfaverset énekelget: - Van nekem egy drágám, egy drágám, ki megfizet majd drágán...

Megnevetteti vele Felicityt. - Jaj, Pippa!

Pippának csak ennyi bátorításra van szüksége. Még mindig dalolva újabb táncra kéri Fee-t. - És ha a drágám nem fizet drágán, meghalok árván...

Pip bűbájos ebben a percben, ellenállhatatlan. Nem szerettem mindig. Ugyanolyan bosszantó tud lenni, mint amilyen vonzó. De szörnyű sorstól mentette meg ezeket a lányokat. Távol tartotta őket a Télvidéktől, és megfogadta, hogy gondoskodni fog róluk. A régi Pip sohasem látott messzebbre az orránál, ezért sohasem látta, ki szorul segítségre, tehát a változás szembetűnő.

Amikor végre elfáradunk, az erdő fagyos földjére rogyunk. A fenyők őrt állnak. A csipkézett levelű bokrokon vannak még bogyók, alig nagyobbak egy borsószemnél. Szegfűszeg-, narancs- és pézsmaillatot árasztanak. Felicity Pip ölébe hajtja a fejét, Pip hosszú copfokat fon a hajából. Bessie Timmons nyomorultul érzi magát. Nehéz lehet kiesni Pippa kegyeiből.

Szikrázó fények lobbannak fel egy fenyő vastag ágain.

- Ez meg micsoda? - szalad oda Mae a fához. A fények most egy másik ágon gyúlnak ki.

Követjük őket. Közelebbről megvizsgálva látom, hogy igazából nem fények, hanem apró, tündérszerű teremtmények. Ágról ágra szállnak, a fa susogó hangja közvetíti a mozgásukat.

- Van bennetek varázslat! - kiáltják. - Érezzük.

- És akkor mi van? - kérdezi Felicity kihívóan.

Két aprócska lény a tenyeremre száll. Olyan zöld a bőrük, mint a frissen nyírt fű. Csillog is, mintha harmatos lenne. A hajuk olyan, mint a fonott arany, a tincsek szivárványszínű hátukra omlanak.

- Te vagy az... benned van a varázslat - búgják elragadtatva.

- Gyönyörű vagy! - suttogják kedvesen. - Adj nekünk is a varázslatból!

Ann áll meg a hátam mögött. - Jaj, megnézhetem őket? -Közelebb hajol, de az egyik tündérke az arcába köp.

- Menj el! Nem te vagy a gyönyörű! Nem te vagy a varázslatos!

- Ezt azonnal fejezzétek be! - mondom nekik.

Ann letörli a nyálat az arcáról. A bőre ragyog, ahol a nyál érte.

- Nekem is van varázserőm - mondja.

- Talán agyon is csaphatnád vele ezeket! - mondja Felicity.

A tündérek óbégatva az ujjaimba csimpaszkodnak. Úgy dörgölőznek hozzám az arcukkal, mint a háziállatok. Megérintem az egyiket. Olyan tapintású a bőre, mint a halaké. Csillogó pikkelyek maradnak az ujjamon.

- Mit akartok? - követeli a választ Felicity. Megpöcköli az egyiket a körmével, mire az hanyatt esik.

- Gyönyörű... - mormogják a tündéri teremtmények újra és újra.

Tudom, hogy nem úgy vagyok szép, mint Pippa, és hiányzik

belőlem a delej, ami Felicityben megvan. De a szavaik új reményt ébresztenek bennem. Hinni akarok nekik, már ez is elég ahhoz, hogy figyeljek rájuk. A nagyobb tündér előrelép. Csábító kecsességgel mozog, mint ahogyan a kobrák táncolnak mesterük intésére: szolgálatkészek, de bármelyik pillanatban készek lecsapni is. Szeretném újra hallani, hogy azt mondják, gyönyörű vagyok. Hogy szeretnek. Furcsa dolog ez. Minél többször mondják, annál inkább azt érzem, hogy egy űr keletkezik bennem, amit meg kell töltenem.

Az apró lények megragadnak. - Igen, igen, szép és kedves a mi fehér bőrű asszonyunk. Imádunk téged. Annyira szeretünk téged, hogy szeretnénk magunkkal vinni valamit belőled.

Megérintem a fejüket. A hajuk puha, mint a kukorica bajsza. Csukott szemmel, vibráló testtel érzem, ahogyan elindul a varázslat. Türelmetlenek. A pici kezecskék az ujjaim után nyúlnak. Bőrük pikkelyes durvasága meglepetésként ér, és egy pillanatra kiesem a szerepemből.

- Ne! Bolond halandó! - A hang bántja a fülemet. Amikor lenézek rájuk, látom, hogy vágyakozva... és gyűlölettel telve néznek vissza rám. Mintha meg akarnának gyilkolni, el akarnának emészteni, ha tudnának. Ösztönösen elkapom a kezemet.

Ugranának az ujjaim után. - Add vissza! Ajándékot akartál nekünk adni!

- Meggondoltam magam - helyezem vissza őket egy ágra.

A legragyogóbb zöld színt ölti a bőrük. - Sohasem remélhetjük, hogy olyan naggyá válhatunk, mint te vagy, fehér bőrű. Szeress minket úgy, mint ahogyan mi szeretünk téged!

Mosolyognak, táncolnak nekem, de a szavaik már nem kábítanak el. Kiérzem a rosszindulatot a mézesmázos szavak mögül.

- Csak azt szeretitek, amit tenni tudnék értetek - javítom ki őket.

Nevetgélnek, de hűvösen. Mint ahogyan egy haldokló ember

köhécsel. - A te hatalmad semmi a Holtak Fájának hatalmához képest.

Villámgyorsan megfordulok. - Mit mondtatok?

Lelkesen sóhajtoznak. - Csak egy érintés, és tudni fogod, milyen az igazi hatalom. Minden félelem megszűnik, minden vágy teljesül.

Nyakon ragadom az egyiket. Küzdeni próbál. A félelem szörnyű maszkká torzítja az arcát.

- Engedj el, engedj el!

A másik teremtmény leugrik, és beleharap a hüvelykujjamba. Elhessentem, a levegőben szaltózik, és elkap egy ágat, nehogy lezuhanjon.

- El foglak engedni! Ne mocorogj már! Csak a fáról szeretnék többet hallani!

- Nem mondok neked semmit.

- Facsarj belőle dzsúszt! - noszogat Felicity.

A lény szája néma sikolyra húzódik. - Kérlek, mindent elmondok...

Felicity elégedetten mosolyog. - Látod, így kell elérni, hogy megkapd, amit akarsz.

A tenyerembe veszem a tündért. - Szóval mi ez a Holtak Fája?

A lény megkönnyebbülten ellazul. - Nagyszerű varázslat fészke, mélyen bent a Télvidéken.

- De én azt hittem, hogy a Templom az egyetlen varázslattal bíró hely a birodalmakban.

A lény vigyora olyan, mint egy halotti maszk. Felugrik egy ágra, messzebb tőlem.

- Várj, ne menj el! - hívom vissza.

- Ha többet akarsz tudni, menj el a Télvidékre, és keresd meg önmagad! Hogyan uralkodhatnál a birodalmakban, ha még nem láttad legtökéletesebb szépségét? Hogyan uralkodhatnál, ha csak az érem egyik oldalát ismered?

- Tudom, amit tudnom kell a Télvidékről - válaszolom nem túl meggyőzően. Van igazság a kis szörnyeteg szavaiban.

- Csak azt tudod, amit elárultak neked. Elfogadod igaznak, kételkedés nélkül? Anélkül, hogy magad megnézted volna? Arra nem gondoltál, hogy szándékosan tartanak távol az igézetétől?

- Takarodj! - mondja Felicity, és fúj egy nagyot. A teremtmény egy kiáltással lepottyan, ágról ágra huppan, míg egy szélesebb levél fel nem fogja.

- Bolond vagy! Érted? Bolond! - zihálja. - A Télvidéken dől el minden. Tudni fogod, milyen az igazi hatalom, és akkor majd reszkethetsz...

- Visszataszító kis szörnyek! Majd én megmutatom, ki fog reszketni! - mondja Felicity, és üldözőbe veszi. A megrettent lény eltűnik a fák között.

- Takarodj! Hagyj magunkra bennünket, bolond halandókat!

A kis Wendy lekucorodik, és a fülére szorítja a kezét. - Megint itt van má' az a sikóttozás...

Mr. Darcy vadul ugrál a ketrecében, Wendy magához szorítja.

- Wendy, hagyd má' abba! - szidja Mae. - Nincsen sikóttozás!

- Jóvan, jóvan, fogd meg a kezem! - vigasztalja Mercy, és átöleli Wendyt.

Messze távolban, valahol a Télvidéken, a szürke eget vérvörös csíkok tarkítják. Felizzanak egy pillanatra, majd eltűnnek.

- Láttad? - kérdezi Ann.

- Menjünk közelebb! - kiáltja Bessie, és keresztülrohan a nádason, amely az erdőt és a Télvidéket őrző falat elválasztja. A nehéz köd beszivárog a Határvidékre, lepelként takar el bennünket, míg olyanná nem válunk, mint a nedves festéken a tenyérnyomok. Alig valamivel a fal előtt állunk meg. A kapuk másik oldalán ónixfekete hegycsúcsok szaggatják az eget a ködfelhő felett. Jég és hó fedi őket. Az ég szürkén kavarog, egy véget nem érő vihar. Megborzongok. Tiltott gyümölcs. Nagy a csábítás.

- Érzi? - kérdezi Mae. - A bőre alá kúszik, ugye?

Pippa tűnik fel mellettem, megfogja a kezem. Felicity Pippa dereka köré fonja a karját, Ann a másik kezemért nyúl.

- Te tényleg elhiszed, hogy létezik egy ilyen varázslatos hely a Télvidéken? - kérdezi Pippa.

A Holtak Fája él. Ezt írta a titokzatos hölgy a táblára. De korábban még senki sem említette nekem. Ismét szembesülök azzal, milyen keveset tudok arról a furcsa világról, amit segítenem kell kormányozni.

- Milyen csend van... Nem láttunk senkit Télvidékről, mióta visszatértünk. Szerinted mi van most odaát? - kérdezi Ann.

Pippa hízelegve a vállamra hajtja a fejét. - Meg kellene néznünk. A saját szemünkkel.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Reggel az előcsarnok megtelik csomagokkal és bőröndökkel, a lányok hazautaznak húsvét hetére. Úgy összeölelkeznek búcsúzáskor, mintha sohasem látnák újra egymást - messze van a jövő péntek.

Az utazásra legalkalmasabb ruhámban megyek le - a barna gyapjúszöveten nem látszik majd a piszok és a korom. Ann a szokásos drapp útikosztümjét viseli. Felicityt természetesen nem lehetett felülmúlni. Egy moaréselyem ruha van rajta, kék színe tökéletesen illik Felicity szeméhez. Úgy nézek ki mellette, mint egy mezei egér.

Hozzák a hintókat, amelyek az állomásra visznek bennünket. A lányok a gardedámjaikat keresik. Mindenki remek hangulatban van, de az igazi izgalmat a Mrs. Nightwing és Mr. Miller között lezajló párbeszéd okozza.

- Eltűnt az egyik emberünk tegnap éjjel - mondja Mr. Miller.

- Az ifjú Tambley.

- Mondja, Mr. Miller, hogy lehet az, hogy én képes vagyok iskoláskorú lányokra vigyázni, maga meg felnőtt emberekkel sem boldogul?

Brigid felpillant az egyik hintó mögül, ahol éppen az inast idegesíti azzal, hogyan is kell biztonságosan rögzíteni a csomagokat.

- A whisky! Az ördög itala! - mondja, és bólogat.

Mrs. Nightwing felsóhajt. - Brigid, ha megkérhetném...

Mr. Miller határozottan rázza a fejét. - Nem a whisky vót az, assz'nyom. Tambley őrségben vót az erdőben, a temető mellett, ahonnan hangokat hallott. Mos' meg eltűnt. - A fogai között sziszegi:

- Mondom én, a cigányok...

- ...és természetesen az eső az oka, hogy a Keleti Szárny még nem készült el, ha jól emlékszem. Mindig más a hibás, mindig van kifogás - húzza fel az orrát Mrs. Nightwing. - Biztos vagyok benne, hogy az ifjú Tambley előkerül majd. Fiatal még, ahogy maga állítja, és a fiatalok hajlanak a lázadásra.

- Lehet, hogy igaza van, assz'nyom, de nem vall Tambley-re, hogy csak úgy eltűnik.

- Bízzon bennem, Mr. Miller! Majd előkerül.

Felicity és én megöleljük Annt. Mi Londonba megyünk, míg Ann a borzalmas unokatestvéreinél tölti a szünetet, vidéken.

- Ne hagyd, hogy azok az elkényeztetett kölkök kihozzanak a sodrodból! - mondom Ann-nek.

- Életem leghosszabb hete lesz - sóhajtja.

- Anyám ragaszkodni fog a látogatásokhoz, hátha megkedveltetjük magunkat - mondja Felicity. - Kiállítanak, mint valami undok porcelánbabát.

Körülnézek, de Miss McCleethy sehol sincsen. - Jól van - fogom meg a kezüket. - Egy kis bátorítás, hogy kibírjátok!

A varázslat máris a bőrünk alatt kúszik, szebben ragyog a szemünk, pirosabb az orcánk. Egy holló repül el mellettünk, és hangos károgással ül le a toronyra, ahonnan Miller egyik embere elhessegeti. Eszembe jut az a madár, amit előző éjjel láttam, és amelyik eltűnt. Eltűnt? Késő volt - mondom magamnak. - Meg sötét is, az egyik is elég lenne ahhoz, hogy olyan dolgokat vizionáljak, ami nem is létezik. Különben is, most, hogy a varázslat az ereimben száguld, jól érzem magam, túl jól ahhoz, hogy aggódjak.

A hintónk besorakozik a többi mögé a feljárón. Visszapillantok a Spence-re - a férfiakra, akik az állványokon állva köveket tesznek a helyükre, Mrs. Nightwingre, aki a kaput őrzi, a segítőkész Brigidre, a dús pázsitra és a rikító, sárga nárciszokra. Esőfelhők gyülekeznek az égen. Felfújják magukat, és a lányok máris a kalapjaik után szaladnak. Nevetek. A varázslat meleg ölelésében úgy érzem, nem eshet bántódásom. Még a vízköpőknek feszülő sötét felhők sem jelentenek veszedelmet.

Aztán hirtelen a vér felgyorsul az ereimben, már csak a dobolását hallom a fülemben - bumm, bumm, bumm, bumm. A világ, mint egy körhinta, egyre gyorsabban forog velem. A viharfelhők siklanak, nyújtózkodnak és táncolnak az égen. Pislogok, mintha ágyút sütöttek volna el a fülem mellett. A holló repül. Pislogok. A vízköpő fejére ül. Pislogok. A vízköpő feje is körbe forog. Nem kapok levegőt, és a vízköpő éles fogaival felém kap. Könnyűnek érzem a fejemet. A szemhéjam olyan gyorsan rebeg, mint a holló szárnya.

- Gemma... - Felicity hangja mintha víz alól szólna hozzám, majd egészen tisztán. - Gemma! Mi a baj?

A vérem ismét rendesen zubog az ereimben.

Felicity rémülten néz rám. - Gemma, elájultál!

- A vízköpő - mondom reszketve. - Megelevenedett!

A hintóban ülő másik két lány gyanakodva figyel. Mind a négyen a nyakunkat tekergetve lesünk ki az ablakon az iskola teteje felé. Néma és mozdulatlan, puszta kő. Egy kövér esőcsepp pont a szemembe hull.

- Óh! - mondom, és visszaülök a helyemre. Kitörlöm a vizet a szememből. - Pedig olyan valóságosnak tűnt! Tényleg elájultam?

Felicity bólint. Aggodalmasan ráncolja a homlokát. - Gemma -súgja -, a vízköpők kőből vannak. Biztosan csak hallucináltál. Nincs ott semmi, biztosíthatlak. Semmi.

- Semmi - visszhangzom.

Egy utolsó pillantást vetek hátra, olyan nap ez is, mint a többi húsvét előtt, futó zápor érkezik keletről. Vajon tényleg láttam, amit láttam, vagy csak azt hittem? Vagy a varázslat egy újfajta játékot játszik velem? Az ujjaim reszketnek az ölemben. Felicity egy szót sem szól, de a kezébe veszi az enyémet, hogy a félelmemet csitítsa.

Azt mondják, hogy Párizs tavasszal olyan boldogító, mint Isten dicsősége, az ember halhatatlannak érzi magát tőle. Nekem mindegy, én még sohasem jártam ott. Azt viszont tudom, hogy London teljesen más. Eső kopog a hintó tetején. Az utcák szmogos ködben fuldokolnak. Két fiatal utcaseprőt majdnem elcsap egy omnibusz, miközben a mocskot próbálják eltakarítani a macskakövekről, hogy a divatos dámák átkelhessenek az úton. Az omnibusz kocsisa durván szidalmazza őket. De a kocsis átka semmi ahhoz képest, amit a lovak hagynak maguk után. Takaríthatnak a fiúk eleget. Bár vannak fenntartásaim afelől, mi várhat rám Belgráviában, hálás vagyok a sorsnak, hogy nem utcaseprőnek születtem.

Mire elérjük a házat, tele vagyok zúzódással a hintó rázkódása miatt, és a szoknyám legalább két centi magasan sáros lett. Egy szobalány lehúzza a cipőmet a bejáratnál, nem tesz megjegyzést a jobb nagylábujjamnál tátongó lyukra.

Nagymama jön elő a szalonból. - Az isten szerelmére! Hát te meg hogy nézel ki? - kiált fel, amikor megpillant.

- A londoni tavasz - magyarázom, és egy nedves hajfürtöt a fülem mögé simítok.

Becsukja a szalon ajtaját maga mögött, és egy hatalmas festmény mellé, egy csendes zugba vezet. A képen három görög istennő táncol egy ligetben egy remetelak mellett, míg Pán a közelben fújja a sípját, kis kecskepatái vidáman lépegetnek a lóherék között. Olyan ízléstelen, hogy a lélegzetem eláll tőle. Elképzelni sem tudom, mi szállta meg nagymamát, amikor nemcsak hogy megvette, de büszkén ki is állította. - Ez meg mi?

- A három grácia - mondja. - Nekem nagyon tetszik.

Én még nem láttam ennél rettenetesebb festményt. - Egy

kecskeember népitáncol.

Nagymama büszkén dicséri. - Az anyatermészetet képviseli.

- De hát nadrágban van!

- Gemma, de igazán... - morogja nagymama. - Nem azért vontalak félre, hogy művészetekről cseverésszek veled, amelyről láthatóan egyébként sem tudsz sokat. Az édesapádról szeretnék veled beszélgetni.

- Hogy van? - kérdezem, a kép már nem is érdekel.

- Törékeny. Ez most egy békés látogatás lesz. Nem tűrök

semmiféle kirohanást, semmiféle allűrt, semmit, ami

elszomoríthatná. Értetted?

Allűr. Ha tudná... - Természetesen.

Átöltözöm tiszta ruhába, és csatlakozom a többiekhez a szalonban.

- Á, itt is van a mi Gemmánk! - mondja nagymama.

Apám felemelkedik a kandalló melletti karosszékből. - Istenem, ez a gyönyörű és elegáns teremtés az én kislányom lenne? - Gyenge a hangja, a szeme sem csillog úgy, mint régen. Még mindig nagyon vékony, de a bajuszát széles mosoly kanyarintja fel. Amikor kitárja a karját, hozzáfutok, megint az ő kicsi lánya vagyok. Majdnem elerednek a könnyeim, de visszapislogom őket.

- Isten hozott itthon, apám!

Az ölelése nem olyan erős, mint régen, de forró. Majdcsak felerősítjük őt is! Apám tekintete ellágyul. - Egyre jobban hasonlítasz rá.

Tom duzzogva üldögél, teát tölt, és aprósüteményt vesz a tányérjára. - A tea már biztosan kihűlt, Gemma.

- Nem kellett volna megvárnotok - mondom, még mindig apám karjából.

- Én is ezt mondtam - panaszolja Tom.

Apám egy székre mutat. - A lábamnál ültél, amikor kislány voltál. De már nem vagy gyermek, hanem ifjú hölgy, akinek a megfelelő helyen kell ülnie.

Nagymama teát tölt mindannyiunknak. Tom feleslegesen morgott, nem hűlt ki. - Meghívtak bennünket, hogy vacsorázzunk a héten a Hippokratész Társaságnál Chelsea-ben, és Thomas elfogadta a meghívást.

Thomas haragosan összevonja a szemöldökét, és két nagy kanál cukrot tesz a teájába.

- Milyen kedves tőlük - mondom.

Apa hagyja, hogy a nagymama tejet töltsön a csészéjébe, a tea zavarossá válik. - Remek úriemberek, Thomas, én mondom neked. Dr. Hamilton maga is tag.

Tom beleharap a süteményébe. - Igen, a vén dr. Hamilton...

- A Hippokratész sokkal inkább illik a jelenlegi helyzetedhez, mint az Athenaeum - mondja apa. - Ideje lenne felhagyni ezzel a sületlenséggel.

- Nem sületlenség - duzzog Tom.

- De az, te magad is tudod - köhögi apa. Zörög a mellkasa.

- Nem túl hideg a tea? Kérjek még egy kannával? Jaj, hová tűnt már megint az a lány? - Nagymama feláll, leül, megint feláll, míg apa le nem inti, és akkor ismét leül. Idegesen remegő ujjai a szalvétából hajtogatnak kis, szabályos négyzeteket.

- Tényleg nagyon hasonlítasz rá - mondja megint apa. Könnyes a szeme. - Hogyan jutottunk idáig? Hol romlott el minden?

- John, ismét nem vagy magadnál - mondja nagymama. Reszket az ajka.

Tom kétségbeesetten a padlót bámulja.

- A lelkemet is eladnám, ha mindent elfelejthetnék - suttogja apa a könnyein keresztül.

Földrengés sújtotta vidékre emlékeztet, és a törésvonalak keresztülfutnak mindannyiunkon. Úgy érzem, megszakad a szívem. Csak egy kis varázslat kellene ahhoz, hogy a helyzet megváltozzon.

Nem, eszedbe ne jusson, Gemma!

De miért is ne? Miért nézzem a szenvedését, amikor akár véget is vethetnék neki? Képtelen vagyok egy egész nyomorult hetet eltölteni a társaságukban. Lehunyom a szememet, a testem beleremeg a titkaiba. Valahonnan a távolból hallom, hogy a nagymama a nevemen szólít, össze van zavarodva, aztán az idő lelassul, míg a család egy furcsa csoportképpé nem merevedik: apa a kezébe hajtja a fejét, nagymama minden aggodalma elkavarodik a teában, Tom morcos arca pedig elárulja, mit is gondol a családtagjairól. Hangosan mondom ki a kívánságaimat, közben megérintem őket.

- Apa, feledkezz meg a fájdalmadról!

- Thomas, nem vagy már kisfiú, nőj fel! Légy férfi!

- Ó, és nagymama, mi lenne, ha remekül szórakoznánk?

De a varázslat nem éri be ennyivel. Belém lát, tudja, hogy arra vágyom, hogy visszakaphassam a családomat, azt a családot, amelyet széttéptek azok az erők, amelyeket képtelen voltam uralni. Egy pillanatig látom magamat, boldognak és gondtalannak India kék ege alatt. A nevetésem visszhangzik a fejemben. Ó, ha lehetne, mennyire szeretnék még egyszer ilyen boldog lenni! A vágy ereje térdre kényszerít. Könnyeket csal a szemembe. Igen, szeretnék megint úgy élni. Szeretném biztonságban érezni magamat. Érezni, hogy óvnak.

Hogy szeretnek. Ha a varázslat visszahozza nekem, akkor igenis akarom.

Mély lélegzetet veszek, majd reszketve kiengedem. - Rendben van, kezdjük elölről!

Az idő előreszalad. A családtagok felemelik a fejüket, mintha egy olyan álomból ébrednének, amely jó, hogy véget ér.

- Miről is beszéltünk? - kérdezi apa.

Nagymama pislog a nagy szemeivel. - Milyen furcsa, nem emlékszem! Ha! Hahahaha! Vén csont lettem!

Tom vesz még a süteményből. - Hű, de finom!

- Thomas, gondolod, hogy a mieinknek van esélye a skótok ellen a mai bajnoki fordulón?

- Természetesen Anglia fog nyerni! Krikettben mi vagyunk a legjobbak!

- Jó gyerek!

- Apa, már nem is vagyok gyerek!

- Tényleg nem! Már jó ideje nem láttam rajtad rövidnadrágot! -Apa felnevet, Tom egy pillanattal később csatlakozik hozzá.

- Az urak Isten dicsőségére fognak játszani holnap - teszi hozzá Tom. - Gregory remek játékos.

Apa a bajuszát simogatja. - Gregory? Valóban pompás fickó. Viszont nem olyan jó, mint W. H. Grace. Amikor a doktor játszott, a hideg futkosott a hátamon. Nem láttam még hozzá foghatót.

Apa bekap két kekszet, és csak egyszer köhög. Nagymama teletölti a csészéinket, majdnem túlcsordul.

- Ez a szoba fényt kíván! Fény kell! - Nagymama nem hívja be a házvezetőnőt, maga botladozik oda az ablakokhoz, és elhúzza a nehéz függönyöket. Az eső elállt. London szürke egén halvány napsugár fénylik át. Mint a remény.

- Gemma! - mondja nagymama. - Kedvesem, mi történt? Miért sírsz?

- Nincs semmi - mosolygok a könnyeimen át. - Tényleg semmi.

Nem sok ilyen boldog estére emlékszem. Apa kihív minket egy menet whistre[8], és késő estig játszunk. Dióban fogadunk, de mivel olyan finomak, lopva meg-megeszünk egyet, és nemsokára nincs mivel emelni a tétet, így abba kell hagynunk a játékot. Nagymama a zongoránál foglal helyet, és vicces dalokat énekeltet velünk. Mrs. Jones gőzölgő csészékben hozza a forró csokoládét, még őt is a zongora mellé parancsoljuk, hogy velünk énekeljen néhány nótát. Ahogy az este lassan véget ér, apa rágyújt arra a pipára, amit tőlem kapott karácsonyra. A dohány illata gyermekkori emlékeket idéz, amelyek beborítanak, mint egy meleg takaró.

- Bárcsak anyátok is itt ülhetne a tűz mellett! - mondja apa. Visszatartom a lélegzetemet, és attól tartok, hogy a kártyavár, amit építettem, most fog összeomlani. Még nem állok készen arra, hogy a frissen szerzett boldogságnak búcsút intsek. Megérintem apát.

- Milyen furcsa! - derül fel az arca. - Volt egy emlékem az anyátokról, de már nem emlékszem rá, nem tudom visszaidézni.

- Talán így a legjobb - mondom.

- Igen. A feledés... - mondja. - Na, ki szeretne egy mesét hallani?

Mindannyian szeretjük apa történeteit, mert azoknál

szórakoztatóbbat még nem hallottunk.

- Meséltem már azt, amikor az a tigris - kezdi, és már vigyorgunk is. Ismerjük a történetet, már vagy százszor mesélte, de nem számít. Ülünk és hallgatjuk, megint rabul ejt a meséje, mert úgy tűnik, a remek történetek varázsa sohasem múlik el.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A húsvét olyan szikrázóan kék reggeli éggel köszön be hozzánk, hogy belevakulunk a tisztaságába. A délelőttöt a templomban töltjük, majd nagy egyetértésben átvágunk a Hyde Parkon a Ladies' Mile[9] felé. Az utcát elárasztják a kinyitott, csipkés, fehér napernyők, melyek védelmet nyújtanak a gyenge brit napsütés ellen. Utóbbi lehet bármilyen erőtlen, előhozza a szeplőket, pedig a bőrünkön éppúgy nem eshet folt, mint a jó hírünkön. Az én bőrömet máris apró, barna pöttyök borítják, a nagymama legnagyobb bánatára.

A húsvéti ruhatárat felvonultató hölgyek úgy feszítenek, mint a pávák. Napernyőjük védelméből árgus szemekkel figyelik Lady Pazarló vadonatúj, prémmel szegett kabátját és Mrs. Kortalanvagyok kétségbeesett kísérletét, hogy fiatalabbnak mutassa magát a valódi életkoránál, miközben majdnem megfullad a fűzőjében. Ítéletüket csak egy pillantás, vagy ajakbiggyesztés formájában nyilvánítják ki. A szülők mögött dajkák és nevelőnők tolják a babakocsit, és feddik meg az elcsatangoló aprónépet.

A park fái még épp csak kibontották leveleiket, de már ez is lenyűgöző. Sok hölgy a fűre húzatta a székét, hogy beszélgetni is tudjon, de közben a lovakat is szemmel tarthassa. Ez az út azoké akik nyeregben akarnak bizonyítani. Helyenként egy lovagló hölgy megugrik a többiektől, hajtja a versenyszellem. Aztán eszébe jut, ki is ő, és honnan jött. Udvarias ügetéssé lassul a vágta. Milyen kár! Én úgy szeretném látni, ahogy végigszáguldanak a Hyde Parkon, a szemükben vad tűz ég, arcukat pedig vidám, határozott mosoly deríti fel.

Szerencsétlenségemre egy gazdag kereskedő lányával sétálok, aki valószínűleg halálosan retteg a csendtől, mert egy pillanatra sem hallgatna el. Magamban Miss Szószátyárnak hívom. - És aztán négy táncot is neki ígért! El tudod képzelni?

- Felháborító! - mondom gépiesen.

- Pontosan! Mindenki tudja, hogy csak hármat lehet - válaszolja, fel sem fogva, hogy mit értek a megjegyzés alatt.

- Vigyázz! Itt jönnek a harcos özvegyek! - figyelmeztetem.

Azonnal álszentül ártatlan kifejezést öltünk. Az öreg, vastagon

púderezett, habcsók méretűre puffasztott hölgyek alig méltatnak egy biccentésre, amikor elvonulnak mellettünk. A tömeg kissé megritkul, nekem meg majdnem megáll a szívem. Simon Middleton közelít felénk, szinte vakít a hófehér öltönye és matrózkalapja. Már el is felejtettem, milyen jóképű - magas, csinos, barna a haja és tengerkék a szeme. Van a pillantásában valami pimaszság, amitől minden lány azonnal meztelennek érzi magát, és meglepve tapasztalja, hogy nem is bánja. Simon mellett egy bájos, barna lány sétál. Olyan apró és törékeny, mint a zenedobozok táncoló figurái. A gardedámja ott lépdel mellettük, senki sem találhat kivetnivalót a képben.

- Ki az a lány Simon Middletonnal? - suttogom.

Miss Szószátyárt szétveti az öröm, hogy megoszthat velem egy pletykát. - A neve Lucy Fairchild, távoli unokatestvér - tájékoztat kifulladva. - Amerikai, és nagyon-nagyon gazdag. Újgazdag, természetesen, de rengeteg pénze van, és az apja azért küldte ide, hátha megfog magának egy szegény másodszülöttet, és nemesi címmel tér haza, ami majd patinát kölcsönöz a bankszámlának.

Tehát ő Lucy Fairchild. A bátyám képes lenne a lovak elé vetni magát, csak hogy felkeltse a figyelmét. Bármelyik fiatalember megtenné. - Gyönyörű.

- Hát nem maga a megtestesült tökéletesség? - mondja Miss Szószátyár sóvárogva.

Azt hiszem, azt reméltem, tiltakozni fog majd. - Á, szerintem nem is olyan csinos. Görbe a nyaka, és olyan fura alakú orra. Ám a szépsége kétségbevonhatatlan. De vajon miért van az, hogy ez a szépség árnyékot vet rám, mintha minden fény egyszerre aludt volna ki?

Miss Szószátyár tovább mesél. - Már eljegyzésről szólnak a pletykák.

- Kivel?

A társnőm felvihog. - Jaj, te! Hát Simon Middletonnal, természetesen. Remekül festenek együtt, nem?

Eljegyzés. Karácsonykor Simon engem kért meg. De visszautasítottam. Most az jut eszembe, hogy talán túlságosan kapkodva hoztam meg a döntést.

- De az eljegyzés csak pletyka - mondom.

Miss Szószátyár lázasan körbepillant, majd úgy fordítja a napernyőjét, hogy takarásban legyünk. - Nos, nem szabadna továbbadnom, de történetesen tudom, hogy a Middletonok anyagi helyzetében változás állt be. Pénzre van szükségük. És Lucy Fairchild elképesztően gazdag. Szerintem akármelyik pillanatban bejelenthetik az eljegyzést. Á, ott van Miss Hemphill! - kiált fel Szószátyár izgatottan. Mivel rátalált valakire, aki sokkal befolyásosabb személyiség, mint én vagyok, egy szó nélkül továbbáll, amiért füleim csak hálásak lehetnek.

Míg nagymama egy idős hölggyel taglalja a kertszépítés fortélyait és a reumára ajánlott gyógymódokat, meg minden olyan témát, amely bízvást szerepelhet az Amiről Minden Idős Hölgy Beszél című iromány fejezeteiben, én a Rotten Row[10] mellett álldogálva a lovakat nézem, és nagyon nyomorultul érzem magam.

- Kellemes húsvéti ünnepeket, Miss Doyle! Remekül néz ki. -Simon Middleton áll mellettem. Izmos, sugárzó, és ahogy mosolyog, az arcán gödröcskék jelennek meg... és egyedül van.

- Köszönöm. Öröm újra látni önt - mondom.

- Én is örvendek a találkozásnak.

Megköszörülöm a torkomat. Mondj már valami okosat, Gemma! Valamit, ami nem ekkora közhely, az isten szerelmére! - Szép napunk van, nemde?

Simon vigyorog. - Meglehetősen. Lássuk csak... ön, kisasszony, remekül fest. Remek dolog, hogy újra összefutottunk. És természetesen az időjárás is meglehetősen remek. Hiszem, hogy minden remek dolog remekül terítékre került.

Megnevettet. Ehhez nagyon ért. - Ne haragudjon, hogy ilyen szörnyű beszélgetőpartner vagyok.

- Egyáltalán nem. Sőt, ön... remek beszélgetőpartner.

Néhány lovas üget el mellettünk, Simon hangos ovációval köszönti őket.

- Úgy hallom, hamarosan gratulálhatok. - Ezt talán nem kellett volna mondanom.

Simon egyik szemöldöke a magasba szökik. Gonoszul elmosolyodik, amitől csak még vonzóbbnak találom. - Ugyan mihez?

- Azt mondják, komolyan udvarol Miss Fairchildnak -válaszolom, és az ösvényre pillantok, ahol Lucy Fairchild éppen nyeregbe pattan.

- Lassan azt kell képzelnem, hogy nem a krikett Anglia nemzeti sportja - mondja Simon. - Hanem a pletyka.

- Nem kellett volna megemlítenem. Nagyon sajnálom.

- Ne sajnálja! Legalábbis miattam ne. Imádom a kendőzetlen őszinteséget. - Már megint az a gonosz mosoly... Elvarázsol, máris könnyebbnek érzem magam tőle. - Különben is, egy másik lányt szemeltem ki magamnak.

A gyomrom görcsbe rándul. - Igen?

- Igen. A neve Bonnie. Ott is van! - Egy ragyogó gesztenyebarna kancára mutat, amelyet a startvonalhoz vezetnek. - Egyesek szerint lófogai vannak, de nem értek velük egyet.

- Képzelje, mennyit spórolhat a kertészen, Bonnie rendben tartja a gyepet is - mondom neki.

- Feltétlenül. Nyerő páros leszünk. Vagy nyerítő? - mondja, én meg nevetek.

- Szeretnék önnel beszélni valamiről, ha szabad - mondom neki vontatottan. - Az édesanyjáról van szó.

- Tényleg? - Csalódottnak tűnik. - Mit csinált már megint?

- Miss Worthingtonnal kapcsolatban.

- Á, Felicity! És ő mit csinált már megint?

- Lady Markham szeretné bemutatni az udvarnál - mondom, és figyelmen kívül hagyom a szavaiban rejlő gúnyt. - De az édesanyja tiltakozik ez ellen.

- Az anyám nem lelkesedik Mrs. Worthingtonért, és a karácsonyi meglepetés Miss Bradshaw-val csak megerősítette ebben. Úgy érezte, hogy a jó hírnevét sértették meg.

- Nagyon sajnálom. De Felicitynek debütálnia kell. Tehetek valamit, hogy segítsek rajta?

Simon gonoszul végigmér, a nyakamig elpirulok. - Maradjon ki ebből!

- Nem lehet - esedezem neki.

Simon bólint. Legalább fontolóra veszi a dolgot. - Akkor Lady Markham érzelmeit kell elnyerni. Mondja meg Felicitynek, hogy bűvölje el a vén sárkányt meg a kölykét, azt a Horace-t is. Elvileg ennyi elég az udvari bemutatáshoz és az örökség elnyeréséhez is. Igen - teszi hozzá, mikor meglátja az arckifejezésemet -, tisztában vagyok vele, hogy csak akkor jut hozzá az örökségéhez, ha bemutatkozhat az udvarnál. Mindenki tudja. És sokan vannak itt Londonban, akik szívesebben látnák a pimasz Felicity Worthingtont az apja felügyelete alatt.

A Ladies' Mile távolabbi végén nők sorakoznak fel lovaikon. Egyenesen ülnek a nyeregben, ők a megtestesült mérséklet és elegancia, szemellenzős lovaik prüszkölnek és toporzékolnak. Indulni akarnak, hogy megmutathassák, mi rejlik bennük.

- Örülök, hogy találkoztunk, Gemma. - Simon leheletfinoman végigsimítja a karomat. - Kíváncsi vagyok, meg van-e még a doboz a titkos rekesszel, amit tőlem kapott, és hogy még mindig abban tartogatja-e a titkait.

- Még megvan - mondom neki.

- A titokzatos Gemma Doyle.

- Miss Fairchildnak is vannak titkai? - kérdezem.

Arrafelé néz, ahol Lucy Fairchild ül kihúzott derékkal a csődöre nyergében. - Ő... nagyon nyugodt.

Nyugodt. Gondtalan. Az ő lelkének nincsen sötét bélése.

A kar int. A lovak elindulnak. Felverik az út menti port, de még a por sem ködösítheti el a lovasok arcán tükröződő meztelen sóvárgást, a szemükben villódzó vadságot. Mind nyerni akar. Lucy Fairchild lova halad át először a célon. Simon rohan, hogy gratuláljon neki. Lucy arca poros, illik a csata győzteséhez. A szeme tűzben ég. Ettől kétszer olyan szép. De amikor megpillantja Simont, gyorsan lerázza magáról a vadságot, és édesen szemérmes arckifejezéssel simogatja a lova nyakát. Simon felajánlja, hogy lesegíti a lóról, és bár Lucy egyedül is le tudna szállni, elfogadja a segítséget. Tökéletes pas de deux-t[11].

- Gratulálok - mondom, és kezet nyújtok a lánynak.

- Miss Doyle, hadd mutassam be Miss Lucy Fairchildot Chicagóból, Illinois államból.

- Örvendek. - Sikerül kinyögnöm. Hibákat kutatok az arcán, de egyet sem találok. Igazi rózsabimbó.

- Miss Doyle - mondja kedvesen -, mennyire örülök, hogy megismerhetem Simon egy barátját!

Simon. A keresztnevén szólítja. - Nagyszerűen lovagol - ütöm fel a labdát.

Lehajtja a fejét. - Nagyon kedves. De túloz.

- Gemma! - Megkönnyebbülten látom, hogy Felicity tart felénk. Selyemvirágokkal díszített, apró bársonyfőkötőt visel. Gyönyörűen keretezi az arcát.

- Már csak ez hiányzott - morogja Simon a mosolya mögött.

Felicity melegen üdvözöl. - Kellemes ünnepeket! Azt hittem, a

szentbeszédnek sohasem lesz vége! Őszintén szólva nem tudom, miért kell még mindig templomba járnunk. Helló, Simon! - mondja, szándékosan vétve az etikett ellen. - Helyre kis kalapot szereztél! Hol vetted, a trafikosnál?

- Kellemes ünnepeket, Miss Worthington! Ugyan, árulja már el, mikor is lesz az az estély, amelyet Mrs. Markham ad a tiszteletére? Mert nem emlékszem, hogy anyám említette volna.

Felicity szeme felizzik. - Hamarosan. Biztos vagyok benne.

- Természetesen - mondja Simon, és győztesen vigyorog.

- Simon, nem mutattál be bájos kísérődnek - dorombolja Felicity, és vonzereje teljes eszköztárával Lucy Fairchild felé fordul.

- Nem, nem mutattalak be.

- Na de, Simon! - suttogja Lucy megsemmisülve.

Közbelépek. - Felicity, ez Miss Lucy Fairchild. Miss Fairchild,

hadd mutassam be Miss Felicity Worthingtont!

- Örvendek - nyújtja a kezét Lucy. Felicity határozottan megragadja.

- Miss Fairchild, mennyire örülök, hogy megismerhetem! Engedje meg, hogy Miss Doyle és én gondoskodjunk önről, amíg Londonban tartózkodik! Biztos vagyok benne, hogy Simon - vagyis Mr. Middleton - azt szeretné, hogy jó barátok legyünk, nemde, Simon?

- Milyen kedves! - válaszolja Lucy Fairchild.

Felicity arca győzelmet sugároz, a legyőzött Simon pedig apró biccentéssel nyugtázza a vereséget.

- Legyen óvatos, Miss Fairchild! Ha elfogadja Miss Worthington gondoskodását, az olyan, mintha befeküdne az oroszlánok közé.

Felicity felnevet. - Jaj, a mi Simonunk olyan vicces, ugye, Miss Fairchild?

- Kellemesen társalogtunk, de attól tartok, anyám már türelmetlenül vár bennünket - mondja Simon, és felhúzza a szemöldökét. - Sok szerencsét az erőfeszítéseihez, Miss Doyle!

*

- Ezzel meg mit akart mondani? - kérdezi Felicity, miközben a parkban sétálunk, biztonságos távolságban a családunktól. Gyönyörű idő van. Néhány gyerek karikát hajt. A ragyogó tavaszi virágok friss szirmaikkal örvendeztetnek meg bennünket.

- Ha mindenképpen tudni akarod, segítséget kértem Simontól, hogy járjon közben az érdekedben Mrs. Markhamnél és az anyjánál. Nem segíti a jó ügyet, ha állandóan kigúnyolod.

Felicity úgy néz rám, mintha azt mondtam volna neki, hogy ezentúl csak férgeket és chutney-t ehet. - Udvaroljak egy Middletonnak, hogy szívességet tegyen? Soha! Gyűlöletes nőszemély, Simon meg egy kujon, akitől jó, hogy megszabadultál.

- Meg akarod kapni az örökségedet, ugye? A szabadságot?

- Az anyám az, aki szívességet koldul. Én csak a királynő előtt vagyok hajlandó meghajolni - mondja Felicity, és a napernyőjét forgatja. Lady Denby felé meresztgeti a szemét. - Igazán, Gemma, nem átkozhatnánk el, hogy holnap reggel tömött bajusszal ébredjen?

- Nem.

- Téged még mindig érdekel Simon. Mondd, hogy nem!

- Nem - mondom.

- Dehogynem! Jaj, Gemma! - mondja Felicity, és megrázza a fürtjeit.

- Ami történt, megtörtént. Választottam.

- Visszakaphatnád, ha akarnád.

Simonra pillantok. Ő és Lucy körbejár, és mosolyogva üdvözlik az ismerőseiket. Elégedettnek látszanak. Nyugodtnak.

- Nem tudom, hogy mit szeretnék - mondom.

- Tudod, hogy én mit szeretnék? - kérdezi Felicity, és lehajol egy margarétáért.

- Mit?

- Bárcsak Pip itt lehetne velünk! - Egyenként tépi ki a margaréta szirmait. - Nyáron Párizsba akartunk menni. Annyira tetszett volna neki!

- Sajnálom - mondom.

Elfelhősödik az arca. - Vannak dolgok, amelyeken nem változtathatunk akkor sem, ha nagyon akarjuk.

Nem értem, mit akar ezzel mondani, de Fee nem hagy időt arra, hogy sokáig törjem a fejem rajta. Rejtélyes mosollyal kitépi az utolsó szirmot is.

- Szeret - mondja.

Árnyék hull ránk. Felicity apja, Worthington admirális áll elénk, és eltakarja előlünk a napot. Jóképű, szívélyes férfi. Ha nem tudnék róla semmit, engem is elbűvölne, mint mindenki mást. A gyámleánya, a még csak hétéves Polly kezét fogja.

- Felicity, nem vigyáznál Pollyra egy pillanatra? A nevelőnő rosszul lett a melegtől, az anyád meg mással van elfoglalva.

- Természetesen, papa - mondja Felicity.

- Jó kislány. Vigyázzatok a napon! - figyelmeztet az admirális, mi pedig kötelességtudóan felemeljük a napernyőinket.

- Gyerünk! - mondja Felicity a gyermeknek, amikor az apja már messze jár.

Polly két lépéssel mögöttünk gyalogol, a babáját a porban húzza maga után. Karácsonyra kapta, de máris tiszta kosz.

- Mi a babád neve? - kérdezem tőle, azt színlelve egy percre, hogy értek a kisgyerekekhez.

- Nincs neve - mondja morcosan Polly.

- Nincs neve? - mondom. - Miért nincs?

Polly durván egy kőhöz csapja a babát. - Mert rossz kislány.

- Nekem nem tűnik olyan rossznak. Miért lenne rossz?

- Mert hazugságokat terjeszt a bácsijáról.

Felicity elsápad. Lehajol, és Pollyt is a napernyő védelmébe húzza. - Emlékszel arra, hogy mit mondtam neked, Polly? Hogy zárd be az ajtódat a szörnyek elől minden éjjel?

- Igen, de a szörnyek így is bejutnak. - Polly lehajítja a babát, és belerúg egyet. - Mert ez itt olyan rossz kislány!

Felicity felveszi a babát, és lesöpri az arcát. - Nekem is volt egyszer egy ilyen babám. Nekem is azt mondták róla, hogy rossz kislány. Pedig nem is volt az. Kiderült, hogy jó és igazmondó baba volt. A tiéd pont ilyen, Polly.

A kislány ajka reszket. - De hát hazudik...

- A világ hazudik - suttogja Felicity. - Nem te vagy én...

Odanyújtja a babát a gyermeknek, és Polly magához öleli.

- Egy nap majd nagyon gazdag leszek, Polly. Párizsban fogok élni a papa és a mama nélkül. Te is velem lakhatnál. Szeretnéd?

A gyermek bólint, és megfogja Felicity kezét. Együtt indulnak el az úton, és dacos arccal, frissen szerzett sebeiket takargatva köszöntik a szembejövőket.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A Hippokratész Társaság Chelsea egy bájos, bár kissé lelakott épületében székel. A komornyik elveszi a kabátunkat, és egy tágas szalonon át - ahol úriemberek cigarettáznak, sakkoznak és politikai eszmecserét folytatnak - egy akkora könyvtárterembe vezet, amekkorát még életemben nem láttam. Innen-onnan összeszedett székek állnak a sarkokban. Néhányan a pattogó tűz köré gyűlnek, és élénken vitatkoznak. A perzsaszőnyegek olyan öregek, hogy helyenként lyukak éktelenkednek rajtuk. Minden könyvesszekrény tele van, képtelenség lenne még bármit elhelyezni bennük. Orvosi szövegek, tudományos folyóiratok, görög, latin és más klasszikus művek állnak a polcokon. Hetekig tudnám bújni őket.

Dr. Hamilton üdvözöl bennünket. Hetven év körüli lehet, ősz hajából már csak néhány szál meredezik a feje búbján. - Á, itt is vannak! Nagyszerű, nagyszerű. A szakács remek vacsorát készített. Ne várassuk meg!

Tizenketten ülünk az asztalnál. Orvosok, írók, filozófusok és a feleségeik. A társalgás élénk és szórakoztató. Egy szemüveges úriember az asztal végén heves vitába keveredik dr. Hamiltonnal.

- Én mondom neked, Alfréd, a jövő útja a szocializmus! Csak gondolj bele! Gazdasági és társadalmi egyenlőség minden ember között. Nincs többé osztálykülönbség, megszűnhet a szegénység. Teljes harmónia a társadalomban. Végre megvalósulhat egy utópia, uraim, amit szocializmusnak hívnak!

- Wells, öregem, inkább az írással foglalkozz, a fantasztikus történetekhez nagyon értesz! Tetszett az időutazásos meséd. Bár kissé zavaros a vége azzal az Eloi-jal.

Egy vörös arcú, nagy hasú férfi is felszólal. - Wells, talán összekeversz bennünket a Fabianus Társasággal!

Mindenki jót nevet ezen. Néhányan tósztra emelik a poharukat. -Halljuk, halljuk! - mondják.

A szemüveges férfi kimenti magát. - Nagyon sajnálom, hogy távoznom kell, és nem érvelhetek az álláspontom mellett. De innen folytatjuk, amikor legközelebb találkozunk.

- Ki volt az az úriember? - kérdezem csendesen.

- Mr. Herbert George Wells - feleli a vörös arcú férfi. - Hallott már H. G. Wellsről, az íróról? Remek ember. Nagyon bölcs. Bár a szocializmussal kapcsolatban nincs igaza. Ne legyen királynő? Ne legyenek földesurak, alakuljanak szövetkezetek? Anarchiába fúlna az ország, én mondom. Tiszta őrület! Á, itt is van a desszert.

Az inas némán szolgálja fel a szuflét, a férfi jó étvággyal belekanalaz.

Az asztalnál tudományról és vallásról, könyvekről és gyógyszerekről, valamint a báli szezonról meg a politikáról folyik a szó. Apám vezeti a társalgást, bölcsessége és indiai történetei mindenkit rabul ejtenek.

- És van még az a tigrises történet is, de máris attól tartok, hogy túl sokáig raboltam el a figyelmüket - mondja apa, és szemeibe visszaköltözik a fény.

A vendégek azonban kíváncsiak. - A tigrist is! - kiabálják. - El kell mesélnie!

Apa jókedvűen előredől. A hangja szinte suttogássá halkul.

- Kivettünk egy házat egy hónapra Lucknow-ban, mert Bombay-ban már elviselhetetlenné vált a hőség.

- Lucknow! - kiált fel egy gyapjas hajú férfi. - Remélem, hogy nem találkoztak lázadó indiai szipojokkal!

Az egybegyűltek azonnal vitába bonyolódnak az évtizedekkel ezelőtt lezajlott indiai felkelésről.

- Azok a vademberek ártatlan briteket gyilkoltak meg! Azok után, amit értük tettünk! - kotyogja az egyik asszony.

- A mi hibánkból, kedves hölgyem. Kinek jutott eszébe, hogy megparancsolja a hindu és muzulmán harcosoknak, hogy a szájukkal nyissák ki a disznó- és marhazsírral bekent puskaporos tasakokat?[12] Arra kényszerítették őket, hogy vallásos meggyőződésük ellenére cselekedjenek! - érvel dr. Hamilton.

- Ugyan már, öregfiú! Csak nem igazolást keresel a tömeggyilkosságra? - tiltakozik a gyapjas hajú.

- Természetesen nem - mondja dr. Hamilton. - Azonban, ha meg akarjuk tartani a birodalmat, megértést kell tanúsítanunk mások kultúrája és gondolkodása iránt.

- Szeretném meghallgatni Mr. Doyle történetét a tigrisről -emlékeztet bennünket az eredeti témára egy tiarás hölgy.

A vendégek egyetértenek vele, így apa folytathatja a történetet. -Gemmánk hatéves lehetett. Szeretett a kert végében, az erdő szomszédságában játszani, míg Sarita, a házvezetőnőnk, teregetett és vigyázott rá. Azon a tavaszon faluról falura járt a hír, hogy egy bengáli tigris, egy képtelenül bátor példány bemerészkedik a falvakba. Az állat lerombolt egy piacot Delhiben, és egy egész regimentet halálra ijesztett. Száz font sterlinget ajánlottak fel annak, aki elkapja. Nem is álmodtuk volna, hogy a tigris felénk is járhat.

Minden fej apa felé fordul, ő pedig szinte lubickol a figyelemben.

- Egy nap Sarita a mosott ruhákért indult, Gemma meg a kertben játszott. Éppen lovagnak képzelte magát, még egy fából faragott kard is volt a kezében. Ijesztően nézett ki, bár akkor még magam sem tudhattam, mennyire. A dolgozószobámban ültem, amikor kiáltozást hallottam odakintről. Rohantam, hogy megnézzem, mi ez a zűrzavar. Sarita kiáltott értem, a szeme tágra nyílt a rémülettől. - Jaj, Mr. Doyle, nézze! Ott! - A tigris betévedt a kertbe, és pontosan arrafelé tartott, ahol Gemma hadakozott. Mellettem a háziszolga, Raj, olyan gyorsan rántotta elő a tőrét, mintha valaki belevarázsolta volna a markába. De Sarita lefogta a kezét. - Ha odarohansz tőrrel a kezedben, csak felingereled a tigrist! - figyelmeztette. - Várnunk kell.

Az asztal felett mintha angyal szállt volna el. A vendégeket rabul ejti apa története, apa pedig örül, hogy hallgatóságra lelt. Remekül érzi magát a mesemondó szerepében.

- Meg kell jegyeznem, ez volt életem leghosszabb perce. Megmoccanni sem mertünk. Még levegőt sem vettünk. Eközben Gemma vidáman játszott, észre sem vette az állatot, csak amikor az feltűnt előtte. Gemma megállt, és a tigris szemébe nézett. Úgy méregették egymást, mintha kíváncsiak lettek volna arra, mi lakozik a másikban, mintha megérezték volna, hogy rokon lélekre bukkantak. Végül Gemma letette a földre a kardot. - Kedves tigris - mondta -, ha békével jöttél, úgy szabadon távozhatsz. - A tigris a kardra, majd Gemmára nézett. Aztán nesztelenül eltűnt a dzsungelben.

A vendégek megkönnyebbülten kuncognak. Többen gratulálnak apának, hogy milyen remek történeteket tud. Nagyon büszke vagyok rá.

- És a felesége, Mr. Doyle? Ő nem hallotta a sikoltozást? -kérdezi az egyik hölgy.

Apa arca megnyúlik. - Szerencsére a drága asszony éppen a kórházban végzett önkéntes munkát. Gyakran megtette.

- Biztosan nagyon jó és vallásos lélek volt - mondja a hölgy együtt érzően.

- Úgy van. Senki nem szólhatott egy rossz szót sem a megboldogult Mrs. Doyle-ra. A szívek megnyíltak a neve hallatára. Minden otthonban melegen üdvözölték. A jó híre megkérdőjelezhetetlen volt.

- Milyen szerencsés, hogy ilyen édesanya mellett nőhetett fel -mondja egy hölgy a jobb oldalamon.

- Igen - felelem kényszeredett mosollyal. - Nagyon szerencsés vagyok.

- Betegeket ápolt - magyarázza nekik apa. - Éppen kitört a kolera. „Mr. Doyle!” - mondta - „Képtelen vagyok ölbe tett kézzel üldögélni, amikor ezek az emberek szenvednek. Ott akarok lenni velük!” Mindennap meglátogatta őket, vitte az imádságos könyvét. Addig olvasott nekik, addig törölgette az izzadságot a homlokukról, amíg ő is meg nem betegedett.

Ez a történet is pontosan úgy hangzik a szájából, mint a többi meséje. Viszont míg azokat csak itt-ott színezgette ki, ebből egyetlen szó sem igaz. Anyámnak sok arcát ismertem: erős, mégis hiú, olykor szeretetteli, máskor azonban könyörtelen asszony volt. Semmi köze nem volt ahhoz az önfeláldozó szenthez, aki egyetlen szó nélkül gondoskodott a családjáról és a betegekről, ahogy apa leírta.

Nézem az arcát, hátha egy rezzenéssel elárulja az igazi érzéseit, de nem, ő maga is elhiszi, amit mond, minden egyes szót. Elhitette magával.

- Milyen kedves, nemes lélek! - mondja a tiarás hölgy, és megpaskolja nagymama kezét. - Igazi lady.

- Senki sem mondhatott semmi rosszat az anyámra - ismétli meg apa szavait Tom.

Feledkezz meg a fájdalmadról! Ezt kívántam, amikor tegnap este megfogtam apa kezét a szalonban, és ezt kértem ma este is. De nem így értettem. Óvatosabbnak kell lennem. Igazából nem a varázslat ereje zavar, nem az, hogy mindannyian elhitték, amit hallottak. Az nyugtalanít, hogy én magam is szeretnék hinni benne.

Hozzák a hintókat: jelzés, hogy vége az estének. A klub előtt gyülekezünk. Apa, Tom és dr. Hamilton beszélgetésbe merül. Nagymama néhány hölgy társaságában körsétára indult az épületben, még nem tértek vissza. Én a kertbe tartok, amikor valaki beránt a sötétbe.

- Szíp az este, ugyi?

A támadó mélyen a homlokába húzta a kalapját, de felismerem a hangját, és az arcán futó vörös heg is összetéveszthetetlen. Mr. Fowlson az, a Raksana hűséges kutyája.

- Ne visítson! - tanácsolja, és megragadja a karomat. - A megbízóm üzenetét szeretném tolmácsolni.

- Mit akar?

- Nahát, milyen visszafogott a kedves hölgy! - A vigyora vicsorrá torzul. - A varázslatot. Tudjuk, hogy magához kötötte! Azt akarjuk!

- A Rendnek adtam. Most már náluk van.

- Nocsak, nocsak! Füllentgetünk. - A szája sör- és halszagú.

- Miből gondolja, hogy nem az igazságot mondom?

- Többet tudok, mint gondóná, kiskedves - suttogja.

A tőre megvillan a hűvös éjszakában. Apát keresem a szememmel, aki lelkesen beszélget dr. Hamiltonnal. Olyan, amilyennek mindig szerettem. Nem tehetem kockára ezt a törékeny boldogságot.

- Mit akarnak tőlem?

- Már megmondtam. A varázslatot akarjuk.

- Én is megmondtam. Nincs nálam.

Fowlson a tőr lapjával megsimogatja a karomat. Beleborzong a testem.

- Legyen, ahogy akarja! Jáccadozzunk egy kicsit! - mondja, majd apa és Tom felé pillant. - Milyen remek, hogy az apja újra a régi! És a bátyja... Úgy hallom, a lehető legrosszabb módon akar nevet szerezni magának. Az öreg Tom. A jó, öreg Tom. - Fowlson lenyisszantja a kesztyűm egy gombját a tőr hegyével. - Tán el kéne traccsójak vele egy kicsit, mi lenne, ha elárúnám neki, hová tűnik a kishúga, amikor láccólag nem figyel? Bele a fülébe... maga meg megy a Bedlambe.

- Tom sohasem tenne ilyet.

- Biztos benne? - Fowlson egy újabb gombot vág le, mely végigpattog a macskaköveken. - Ajj, láttam én olyan cselédeket, akiket már nem kellett leszíjazni, elég vót szöget verni az agyukba, az meggyógyította űket. Vagy jobb szeretné egy szobában leélni az életét, ahonnan a külvilág csak egy kis lyukon keresztül látható?

A varázslat felizzik bennem, minden erőmre szükség van, hogy tompítsam a lüktetését. Fowlson nem tudhatja meg, hogy nálam van. Nem lenne biztonságos.

- Aggya nekem a varázslatot! Gondoskodom róla, hogy jó kezekbe kerüljön.

- A saját jó kezéről beszél, igaz?

- És hogy van a barátunk, Kartik?

- Ezt önnek jobban kellene tudnia, én már jó ideje nem láttam -hazudom neki. - Ugyanolyan gazember, mint a többi.

- Jó, öreg Kartik... Ha legközelebb talákozik vele - mán ha talákozik vele - mondja meg neki, hogy az öreg Fowlson kérdezősködött utána.

Kartik azt mondta, hogy a Raksana halottnak hiszi. Ha Fowlson szerint életben van, akkor nagy veszély fenyegeti.

Fowlson hirtelen visszadugja a tőrét a hüvelybe. - Megjött a hintaja, kisasszon. Még találkozunk. Abba' biztos lehet!

Lök rajtam egyet. Tom integet, fogalma sincs, mi zajlott le az előbb. - Gyere, Gemma!

Az inas hozza a fellépőt.

- Jövök már! - felelem neki. Mikor megfordulok, Fowlson már nincs ott, eltűnt az éjszakában, mintha itt sem járt volna.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Amikor felébredek, nagymama áll az ágyam mellett, és mosolyog.

- Ébresztő, Gemma! Vásárolni megyünk!

Megdörzsölöm a szememet, biztos, hogy álmodom. De nem. Még mindig ott áll. Mosolyog.

- Először a Castle and Sonshoz megyünk, ott varratunk ruhát. Aztán meglátogatjuk Mrs. Dolling Sweet Shoppe-ját egy kis édességért.

A nagymama sétálni visz. Engem. Hát ez fantasztikus! Ebben a pillanatban Mr. Fowlson fenyegetése nem több rossz emléknél. Meg akar ijeszteni? Valóban? Magamhoz kötöttem a birodalmak minden varázslatát, és erről se a Rend, se a Raksana nem fog tudni, amíg el nem végeztem a dolgomat. Végül is, a saját családomnál működik a csoda, igaz?

- Ó, olyan régen nem jártam Mrs. Dollingnál! Azok a torták... -pislog nagymama. - De miért is nem voltam nála? Nem érdekes. Ma elmegyünk, és annyit eszünk, amennyit akarunk, és... Gemma! Miért nem vagy még felöltözve? Rengeteg dolgunk van!

Nem kell még egyszer szólnia. Repülök, hogy összeszedjem a holmimat, és olyan gyorsan rántom ki a ruhát a szekrényből, hogy minden kiborul.

Csodás napot töltök a nagymamával. Most nem szigorú és félelmetes. Jó kedve van. Mindenkit mosolyogva és apró biccentéssel üdvözöl, a süteményeinket becsomagoló kisinastól kezdve az utcán sétáló idegenekig. Megsimogatja egy cipőpucoló fiú fejét, aki nem tud mit kezdeni egy ilyen nagyanyai gesztussal, már régen elmúlt nyolcéves.

- Gemma, nézd azokat a kalapokat! Azok a helyes tollak! Beugorhatnánk a divatárushoz, és mi is... - mondja, és már meg is indul a bejárat felé. Szorosan megragadom a karját.

- Talán majd máskor, nagymama.

A hintó már úgyis annyira megtelt a csomagjaival, hogy alig maradt hely a számunkra. Nagymama néhány extra shillinget adott a kocsisnak, és hazaküldte. Ragaszkodott ahhoz, hogy mi az egyfogatúval menjünk vissza Belgraviába.

- Milyen csodálatos, ugye? Nem is tudom, miért nem utaztunk vele korábban is! - Megpaskolja a karomat. - Jó napot! - kiáltja vidáman a tejesembernek. Úgy viselkedik, mint egy bolondos nagynéni, aki kiszabadult a padlásszobából. - Jaj nekem! Nem valami beszédes, igaz? Uram, azt mondtam, hogy jó napot!

- Jó napot önnek is, asszonyom! - mondja a tejesember. Óvatosan elmosolyodik, és megpöccinti a kalapja szélét, de a szeméből nem tűnik el a gyanú.

- Na, így már sokkal jobb! - mosolyog nagymama. - Látod? Csak egy kis biztatásra van szükség, és máris kibújnak a csigaházból!

Castle and Sons, a szabóság, a Regent Streeten van, hozzájuk jöttünk megrendelni az udvari belépőruhámat. Egy elkínzott segéd, akinek a haja bármelyik pillanatban kiszabadulhat a hajtűk alól, újabb és újabb vég hófehér selymet hord nagymama kritikus szeme elé. Leveszik a méreteimet. Amikor a szalag a mellem felett szalad át, a varrónő megrázza a fejét, és együtt érzően rám mosolyog. A jóindulatom gyorsan elpárolog. Nem lehet mindenki Gibson lány![13] Miután minden egyes porcikámat feltérképezik, leülök nagymama mellé a díványra. Gombokkal, csipkékkel, szalagokkal és tollakkal járulnak elénk, de a nagymama mindent visszaküld. Félő, hogy egész Londonban nem lesz az enyémnél szegényesebb báli ruha.

Az eladókisasszony egy olyan gyönyörű ruhát mutat a nagymamának, amilyet még életemben nem láttam. Nagyot sóhajtok. A derekán selyemrózsák futnak az egyik váll felé, a rövid ujjakat masnik díszítik. Az uszályt, amely több mérföld hosszúnak tűnik, fodor szegélyezi. Hercegnőhöz méltó ruha, és pontosan ilyenre vágyom.

Nagymama végigfuttatja a kezét a gyöngyökkel kivarrott selymen.

- Mit gondolsz, Gemma? - Nagymama még soha semmiben nem kérte ki a véleményemet.

- Ez a legszebb ruha, amit valaha láttam! - felelem neki.

- Ugye? Igen, mi is pontosan ilyet szeretnénk.

Legszívesebben a nyakába ugranék és megcsókolnám.

- Köszönöm, nagymama.

- Igen, nos, nyilván nagyon, de nagyon drága mulatság - morogja.

- De hát csak egyszer vagyunk fiatalok...

Már öt óra is elmúlt, amikor kilépünk a londoni félhomályba. Lassan sötétedni kezd, az utcákra ködként telepszik a gázlámpák füstje, megköhögtet. Nem törődöm vele. Újjászülettem. Selyemrózsákat fogok viselni, és strucctollas legyező mögé bújok. És sütit is veszünk az édességboltban. Kit érdekelnek ilyenkor a fojtogató gázlámpák?

A sarkon nagymama és én átkelünk az úton, és Mrs. Dolling Sweet Shoppe-ja felé tartunk, amikor a világ hirtelen a feje tetejére áll. Felforrósodik a bőröm. A homlokomon izzadság üt ki. A varázslat úgy zubog a véremben, mint egy áradó folyó. Gondolatok, sebek, vágyak és titkok borítanak el. Minden mellettem elhaladó ember belső világa a lelkembe hatol.

- ...vég nélküli, hosszú napok. Valamikor szeretett...

- ...gyönyörű otthonunk lesz, szép kis kerttel a ház előtt...

Nem tudok gondolkozni. Lélegezni. Álljon már le! Én...

- ...szívesen hanyatt döntenék egy magadfajta...

Körülnézek, de nem tudom, melyik oldalról jön a sértés. Túl sokan vannak.

- ...ma este megkérem a kezét, és én leszek a legboldogabb ember...

- ...eltemettük szegény kicsi gyermekemet, de vajon tudják-e, hogy legbelül én is meghaltam...

- ...egy új ruhát, hozzá való főkötővel...

Legyen már vége! Nem bírom. Nem tudok lélegezni. Én...

Körülöttem minden lelassul. Nagymama fél lába a macskakő felett lebeg. A járdaszegélynél a kintornás kínzó lassúsággal játszik hangszerén. Egy hang egy örökkévalóságig tart, a dallam a gyászindulókat idézi, és igazodik a Big Ben harangjának lelassult zúgásához. A szekerek és hintók, a hölgyek és az urak, az utcai gyógyfüves, aki valamiféle csodaszert akar rásózni az emberekre -mintha mind egy pantomim szereplői lennének.

- Nagymama? - kérdezem, de nem hallja.

A szemem sarkából mozgást észlelek. A levendularuhás hölgy masírozik felém, a tekintete dühtől lángol. Megragadja a csuklómat, a bőröm ég durva érintésétől.

- Mi... mit akar? - kérdezem.

Kinyújtja a karját, és felhúzza a ruhája ujját. Szavak vannak a bőrébe karcolva: Miért vesz semmibe?

A félelem fémes ízét érzem a nyelvemen. - Nem veszem én semmibe, csak azt nem értem, hogy...

Maga után rángat az utcán.

- Várjon! - küzdök vele. - Hová visz?

A szememre fekteti az ujjait, és osztozok vele egy látomáson. Gyors, túl gyors. A hangversenyterem színpadának fényei. Egy illuzionista. Egy hölgy a táblára ír: A Holtak Fája él. A kulcsban rejlik az igazság. Egy nő a teázóban. Megfordul és rám mosolyog. Miss McCleethy.

Hallom, hogy lovak patája kopog a macskakövön. A látomásbeli hölgy felkapja a fejét, vadul körbetekintget. Egy négylovas fekete hintó tűnik elő London sötétjéből, végigsuhan az utcán. Az ablakaiban fekete függönyöket fúj a szél.

- Állj! - kiáltom, de a lovak felgyorsulnak. A hintó már majdnem elért minket. El fognak taposni!

- Engedjen el! - sikoltom, és a hölgy elrepül a levegőben szálló levelekkel. A hintó átrobog rajtam, mintha semmiből lennék, és eltűnik a ködben. A világ a helyére zökken, én meg az utca közepén állok, mozgó szekerek és egyfogatú kocsik között, melyek próbálnak kikerülni. Egy inas azt ordítja, hogy menjek már le az útról.

Nagymama megrettenve néz fel. - Gemma Doyle! Mit csinálsz?

Odabotorkálok hozzá. - Te nem láttad? - zihálom. - Egy hintó tűnt elő a semmiből, és aztán, amilyen gyorsan jött, el is ment.

Nagymamában a döbbenet és a varázslat harcol egymással. - Ez esetben kénytelenek leszünk lemondani az édességről - biggyeszti le az ajkát.

- Tényleg láttam! - motyogom. Még mindig a hintó és a hölgy nyomát kutatom az utcákon. Nyomuk veszett, és már abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán láttam őket. De egy dologban biztos vagyok: Miss McCleethy ott volt a látomásomban. Nem tudom, ki lehet a hölgy, de ismeri a tanárnőmet.

Apa ment ki a szobafogságból. Megkér, hogy csatlakozzam hozzá a kis dolgozószobában, a második emeleten. A szoba tele van a papírjaival, és távoli vidékek térképeivel - ahol egykoron kalandozott. Az asztalán csak három fénykép áll. Az egyik egy kis dagerrotípia: anya van rajta az esküvőjük napján, egy másikon Thomas és én vagyunk láthatóak, a harmadikon apa egy indiai férfival, amint épp sátrat vernek egy vadászexpedíció alkalmával. Mindkettejük arca eltökéltséget és elszántságot sugall.

Apa felnéz a madarásznaplójából, épp most fejezett be egy új bejegyzést. Tintától foltosak az ujjai. - Mi ez az egész dolog az ámokfutó hintókkal London utcáin?

- Látom, nagymama sietett elmesélni - mondom sötéten.

- Aggódott miattad.

Elmondjam neki? Mit tenne, ha elmondanám? - Tévedtem. A ködben nem láttam jól.

- Azt mondják, hogy a Himalájában sokan eltévednek, ha leszáll a köd. Könnyen elveszítheti a térérzékét az ember, és olyan dolgokat láthat, ami valójában nincs is ott.

Apa lábához ülök. Nem csináltam ilyet kicsi lány korom óta, de most vigasztalásra van szükségem. Gyengéden megveregeti a vállamat, miközben a naplóját rendezgeti.

- Az asztalodon levő kép a Himalájában készült?

- Nem. Egy vadászexpedíción Lucknow mellett - magyarázza apa, de többet nem fűz hozzá.

Anya képére nézek, önmagamat keresem az arcában.

- Mennyit tudtál anyáról, mielőtt feleségül vetted?

Apa rám kacsint: - Tudtam, hogy elég bolond ahhoz, hogy igent mondjon, ha megkérem.

- Ismerted a családját? Vagy, hogy hol lakott korábban? -feszegetem tovább a kérdést.

- A családja tűzbe veszett. Legalábbis ezt mondta. Nem akart erről a kellemetlen emlékről többet mesélni, én meg nem erőltettem.

Így megy ez a családunkban. Nem beszélünk arról, ami kellemetlen. Mert akkor nem létezik. Amennyiben mégis felütné a ronda fejét valahol, gyorsan letakarjuk, és továbblépünk.

- Akkor lehet, hogy neki is voltak titkai.

- Hmm?

- Lehet, hogy voltak titkai.

Apa dohányt tömköd a pipájába. - Minden nőnek vannak titkai.

Arcommal még mindig a lábához dörgölőzök. - Tehát elképzelhető, hogy volt egy titkos élete is. Talán cirkuszi bohóc volt. Vagy kalóz. - Nagyot nyelek. - Vagy varázsló.

- Na, ez az utolsó nekem is tetszik! - mondja apa, és szív egyet a pipáján. A füst édes illatú ködbe vonja a szobát.

- Igen - folytatom, egyre merészebben. - Varázslónő, aki beléphetett egy titkos világba. Akkora hatalma volt, hogy nekem, az egyetlen lányának is jutott belőle.

Apa tenyerébe fogja az arcomat. - Az biztos.

A szívem gyorsabban ver. Elmondhatnám neki. Elmondhatnék neki mindent. - Apa...

Apa köhög és köhög. - Nyavalyás dohány! - morgolódik, miközben a zsebkendőjét keresi.

A házvezetőnő belép, és kérés nélkül odahozza apa brandyjét.

- Á, Mrs. Jones! - mondja apa, és kortyol egyet az italból. -Mindig megjelenik, ha szükség van önre. Mint egy könyörületes angyal.

- Szeretné esetleg most elfogyasztani a vacsoráját, uram? -kérdezi Mrs. Jones.

Apa nem vacsorázott velünk. Azt mondta, nem éhes. De olyan sovány... remélem, hogy azért eszik valamit.

- Egy tányér levest megköszönnék, úgy gondolom.

- Nagyon helyes, uram. Miss Doyle! A nagymamája kéri, hogy csatlakozzon hozzá a szalonban.

- Köszönöm - mondom, és nagyot dobban a szívem. Még nem akarok találkozni vele.

Mrs. Jones olyan nesztelenül távozik, ahogyan a jó cselédek szoktak. Még arra is vigyáz, nehogy a szoknyája suhogását meghallják, mert azzal felhívná magára a figyelmet.

Apa feltekint a naplójából, arca kipirult a köhögéstől. - Gemma, szerettél volna még valamit mondani, kincsem?

Varázserőm van. Apa, akkora hatalom van a kezemben, hogy még magam sem értem egészen! Egyszerre áldás és átok. Tartok tőle, ha tudnál róla, már nem lennék a kincsed.

- Nem, semmit - mondom neki.

- Rendben van. Akkor menj csak! Én a helyedben nem várakoztatnám meg a nagymamát ma este.

Lehajtja a fejét, és már el is tűnik a madarai, a térképek és a csillagképek között. Ezek a dolgok megfigyelhetőek, leírhatóak és megérthetőek.

Nem is veszi észre, mikor magára hagyom.

*

Nagymama a karosszékében ül, ujjai buzgón forgatják a hímzőtűt, én kártyavárat építek.

- Nagyon elszomorított a ma délutáni viselkedésed, Gemma. Mi lett volna, ha meglát egy ismerős? Gondolnod kell a jó híredre... és természetesen a család jó hírére is.

Egy kártyalapot az építmény tetejére állítok. - Semmi más nem számít annyira, mint az, hogy mások mit gondolnak rólunk?

- A nő értékét a híre határozza meg - magyarázza nagymama.

- Így nem lehet élni. - Felteszem a szívkirálynőt is. A kártyafalak megremegnek, a tákolmány összeomlik a frissen ráhelyezett súly alatt.

- Nem is tudom, miért foglalkoztat ez - fintorog a nagymama. A tű dühödt sebességgel jár az ujjai között. Amikor szidással nem éri el a kívánt eredményt, a lelkiismeretemre akar hatni.

Újra felépítem a várat, igyekszem jobban egyensúlyozni.

- Maradj! - suttogom. Felteszem az utolsó kártyát, és várok.

- Csak ezzel tudod elfoglalni magadat? Kártyavárat építesz? -fitymál a nagymama.

Felsóhajtok, és a leheletem okozta kis szellő pont elég ahhoz, hogy lerombolja a várat. A kártyák rendetlen kupacban állnak az asztalon. Ehhez nekem most nagyon nincsen kedvem. A délután eseményei önmagukban is elég nyugtalanítóak voltak, és ha már vigaszt nem lelhetek, legalább legyen békesség körülöttem. Egy kis varázslattal eltüntethetem a csalódottságát. Meg az enyémet is.

- Nagymama, elfelejtesz mindent, ami a szabóság után történt. A szeretett unokád vagyok, boldogok vagyunk, mindannyian... -zsolozsmázom.

Nagymama tehetetlenül mered az ölében fekvő hímzésre: - No nézd csak! Elfelejtettem, milyen öltés következik.

- Segítek - mondom neki, és vezetem a kezét, amíg magától nem megy neki.

- Jaj, istenem! Köszönöm, Gemma. Mindig te vagy a támaszom. Mi lenne velem nélküled?

Nagymama mosolyog, én megpróbálom viszonozni, és legbelül azt gondolom, hogy tulajdonképpen egy hazugságokkal teli életet cseréltem le egy másik ugyanolyanra.

Óriási ricsaj riaszt fel az éjszaka közepén. Nagyon rosszkedvű leszek tőle. Kitörlöm az álmot a szememből, és lebotorkálok a lépcsőn. Tom zörög ennyire. Igen jókedvűen tért haza, énekelve lép be a szalonba. Természetellenes jelenség, mintha egy kerékpározó kutyát látnék.

- Gemma! - kiált boldogan. - Hát ébren vagy!

- Igen, képtelenség aludni ebben a hangzavarban.

- Nagyon sajnálom! - hajol meg, de túl gyorsan emelkedik fel. Belebotlik egy kisasztalba, és lever egy virágvázát. A víz nagymama kedvenc perzsaszőnyegére ömlik. Tom a váza megmentésén fáradozik, de az folyton kicsúszik a kezéből.

- Tom! Mit csinálsz?

- Ez a szegény edény nincs jól. Segítenem kell rajta.

- Nem a beteged - mondom, és elveszem tőle.

Vállat von. - Akkor sincs jól.

Tom egy karosszékbe roskad, és félrecsúszott nyakkendőjét ide-oda rángatva próbálja megmenteni méltósága romjait. A lehelete erősen bűzlik a szesztől.

- Te részeg vagy - suttogom.

Tom feltartja a mutatóujját, mint egy ügyvéd, aki rendreutasít egy tanút. - Ez nagyon osz... oszb... oszc... sértő volt.

- Obszcén - mondom a helyes választ.

Bólint. - Pontosan.

Emiatt az idióta miatt keltem fel. Most szépen visszabújok az ágyamba, hadd ugráltassa a cselédeket. Reggel meg fészkelődhet a bíráló tekintetek tüzében. Nyilvánvaló, hogy megszűnt a varázslat, amit Tomnak adtam. Megint az a lehetetlen alak lett, aki korábban volt.

- Gyerünk, kérdezd meg, hol töltöttem az estét! - kiáltja.

- Tom, ne olyan hangosan! - suttogom neki.

Tom a fejét csóválja. - Mindig ez van, mindig ez van. Csendes, mint egy kisegér. Ez vagyok én. Na és most... kérdezz! - Majdnem pofon vágja saját magát, amikor összefonja a karját maga előtt.

- Rendben van - mondom. - Hol töltötted az estét?

- Megtettem, Gem. Megmutattam, ki vagyok. Felkértek, hogy legyek tagja egy nagyon exkluzív klubnak. - Az exkluzív szóba beletörik a nyelve. Értetlen arcomat látva összeráncolja a homlokát. -Most gratulálnod kellene.

- Az Athenaeumnak? Azt hittem...

Elkomorul az arca. - Ja, azok a... - Elhessegeti a gondolatot. - Ők nem vesznek fel magamfajtákat. Nem hallottad? Nem vagyok elég jó nekik. - Az alkohol csak feltüzelte a keserűségét. - Nem, ezek mások. Mint a templomos lovagok. Keresztesek! Vitézek! - Szélesen gesztikulál, amitől a váza megint veszélybe kerül. Gyorsan megmentem.

- Az esetlen jelző jobban illene rájuk - morgom. - Rendben, felcsigáztál. Szóval mi ez a szentek klubja?

- Nem, nem mondhatom el. Még nem. Most még magánügy -mondja Tom, miközben az ujját a szájára próbálja igazítani. Megvakarja az orra hegyét. - Titok.

- Pontosan ezért beszélsz róla ilyen nyíltan, gondolom.

- Te most csúfolódsz!

- Természetesen. Pedig nem szabadna, túl könnyű préda vagy.

- Nem hiszed el, hogy van olyan klub, amelyik engem is felvesz?

- Megrebben a szemhéja, a feje egy pillanatra lekókad. Egy perc, és aludni fog. - Nos, ma éjjel...

- Mi történt ma éjjel? - noszogatom.

- ...kaptam egy kitűzőt. Megklü... megklüböntöztető jelzést. Azt mondták, ez megvéd a .. .káros .. .befolyástól...

- Mitől? - kérdezem, de feleslegesen. Tom a karosszékben horkol. Nagyot sóhajtva elveszem a takarót a kanapéról, és a lábára terítem. Felhúzom az álláig, és megfagy bennem a vér. A gallérján ott van az ismerős kitűző - a Raksana koponyás-kardos ismertetőjele.

- Tom, hol szerezted ezt? - kérdezem, és felrázom álmából.

Mocorog a széken, de nem nyitja ki a szemét. - Mondtam már,

felkértek, hogy legyek tagja ennek az úri társaságnak. Legalább apánk büszke lesz rám, bebizonyítom neki... hogy férfi vagyok.

- Tom, nem bízhatsz bennük! - suttogom, és megragadom a kezét. Szeretném, ha a hatalmam segítségével egymásra találhatnának a gondolataink, ehelyett én érzem magamon az alkohol hatását. Elhúzódom tőle, kissé szédülök.

Fowlson betartotta az ígéretét. Epés ízt érzek a számban, félelem söpör át rajtam. Beleestem a csapdájába: ha elmondom Tomnak a titkomat, azt fogja gondolni, hogy megőrültem. Ha használom a varázslatot, a Raksana tudni fogja, hogy még mindig nálam van, és eljönnének értem, még mielőtt teljesíthetném a feladatomat.

Egyelőre nem bízhatok meg a bátyámban. Beállt közéjük.

*

Másnap reggel Tom kivisz a vasútállomásra, ahol találkoznom kell Mrs. Chaunce-szal, nagymama egy régi ismerősével, aki aprócska juttatásért cserébe a Spence-ig utazik velem. Tom nagyon rosszul néz ki. Nem szokott inni, erről sápadt arca is tanúskodik. Rossz a kedve, de meg is érdemli.

Folyamatosan a zsebóráját nézegeti, és kesereg: - Hol van már? Nők! Mindig elkésnek.

- Tom, az a klub, ahová felesküdtél... - kezdem el a mondandómat, de abban a percben befut Mrs. Chaunce, és Tom szinte a karjaiba lök.

- Cheerio Gemma, jó utat!

Mrs. Chaunce-szal váltunk néhány udvarias szót, örömmel konstatálom, hogy pont annyira nem érdeklem őt, mint amennyire ő is közömbös a számomra. El is megy a csomagokat intézni. Egy pennyt ajánl a hordárnak a szolgálataiért. A hordár hüledezve néz rá, én meg a retikülömben kotorászok, hátha van nálam még legalább két penny. Mrs. Chaunce nem a gardedámok gyöngye, már el is tűnt. Aztán meglátom, hogy éppen felszáll a vonatra. Sietek utána.

- Ezt elejtette, kisasszony.

Megfordulok, és szembe találom magam Mr. Fowlsonnal, aki egy zsebkendőt lobogtat a kezében. Nem az enyém, de mit számít, csak ürügyet keresett a beszélgetésre.

- Tartsa távol magát a bátyámtól, vagy...

- Vagy micsoda, kiskedves?

- A hatóságokhoz fordulok.

Felnevet. - És mit mond nekik? Hogy a bátyja belípett egy klubba, és ez magácskának nem tetszik? Húha, ezért biztosan börtönbe zárnak!

- Hagyja békén, vagy... én... - sziszegem neki.

Már nem mosolyog, keményen a szemembe néz. - Ön mi? Használni fogja a hatalmát? Hiszen már nincs is önnél, ugye, kiskedves?

A varázslat felágaskodik bennem, mint egy vágtára kész ló, és minden erőmre szükségem van, hogy kordában tartsam. Nem engedhetem szabadon. Most még nem.

Mrs. Chaunce egy nyitott ablakon keresztül hívogat, a vonat gőze megköhögteti. - Miss Doyle! Miss Doyle! Siessen!

- Kedves fiú a bátyja. Nem a legjobb utat választotta a megbecsüléshez. De már lehet valamit kezdeni vele. Ambíció kontra varázslat. Jó utat, Miss Doyle! Hamarosan látjuk egymást.

Elhelyezkedem a fülkében Mrs. Chaunce-szal, és a vonat elindul. Fowlson fenyegetése nem megy ki a fejemből. Bárcsak lenne itt valaki, akinek beszélhetnék róla! A vonat olyan emberekkel telik meg, akik már alig várják, hogy megérkezzenek valahová, akik boldogan maguk mögött hagynak valamit vagy valakit. Beszélgetnek egymással, az anyukák ennivalót adnak a gyerekeiknek, hogy azok csendben legyenek, az apák gyönyörködnek bennük, az utazó hölgyek pedig izgatottan mosolyogva csodálják az elsuhanó tájat. Már nem tudom visszatartani a varázslatot, a gondolataik a fejembe nyomakodnak, attól tartok, meg fogok bolondulni. Próbálom megfékezni, de túl nehéznek bizonyul, túl sok benyomás ér. Így aztán az egyetlen dolgot teszem, amire bármikor képes vagyok: azt kívánom, hogy bárcsak ne hallanék semmit. Hamarosan egy csendes burokban üldögélek, bár az élet tovább zajlik mellettem.

Azon gondolkozom, mire jó a hatalom, ha még magányosabb leszek tőle?

Harmadik felvonás Hajnal

A teljhatalom teljes korrupcióra hajlamosít.

- Lord Acton

(ford.: Fodor Mihályné)

HUSZONHATODIK FEJEZET

KÉT NAPPAL KÉSŐBB

Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája

Az eső megint ellenünk játszik. Már második napja szobafogságban szenvedünk miatta, az erdő felázott, a pázsitot sár borítja. Az esőcseppek a hálószoba ablakán is kopognak. Leveszem, és elrejtem a párnám alá a kopott, vörös kendőt, amit még akkor akasztottam ki az ablakba, amikor megérkeztem Londonból. A jelre Kartik korábban mindig megjelent, de most nem jelentkezett. Először az jut eszembe, hogy talán elment Bristolba, és kihajózott az Orlando fedélzetén. De nem, tegnap láttam az ablakból. Észrevette a vörös kendőt, de otthagyta, még csak vissza sem pillantott rá. Azóta három különböző levél megírásába fogtam bele.

Kedves Mr. Kartik!

Attól tartok, véget kell vetnem ismeretségünknek. Levelemhez csatolom önnek a kendőt. Használja a könnyei felszárítására - már ha vannak! Kezdek ebben is kételkedni.

Üdvözlettel,

Gemma

Kedves Kartik,

Sajnálattal értesültem arról, hogy megvakult. Ez nyilvánvaló, hiszen ha nem így lenne, akkor meglátta volna az ablakomra

akasztott vörös kendőt, és megértette volna, hogy sürgősen beszélni kívánok önnel. Szeretném, ha tudná, hogy erősen emlékeztet Mr. Rochesterre, de a barátja maradok, és igyekszem felkeresni majd remetelakában.

Őszinte együttérzéssel, Gemma Doyle

Mr. Kartik,

Ön a leghaszontalanabb barát. Amikor férjhez menvén a saját lábamra állok, egyetlen főhajtás nélkül fogok ön mellett elmenni az utcán. Ha az Orlandóval is csak ennyit törődik majd, bizonyosan elsüllyed.

Sajnálattal, Miss Doyle

A kezem megremeg a papírlap felett, keresem a szavakat, amelyekkel az érzéseimet leírhatnám, de csak ennyi telik tőlem: Kedves Kartik... miért? Apró darabokra tépem a papírt, a fecnik elégnek a gyertya lángjában. Nézem, amint belekap minden fájdalmas szóba, a megfeketedett papírszélek felpöndörödnek, és minden kínom sötét, szürke hamuvá porlik.

Ann és Felicity is visszatért végül, mind együtt vagyunk a nagyteremben. Felicity a Lady Markhamnél tett látogatásáról mesél, Ann pedig beszámol Lottie és Carrie gaztetteiről. De a gondolataim máshol járnak. Kartik, Fowlson és Tom miatt nem vagyok a legfényesebb hangulatban.

- És akkor Lady Markham bemutatta a fiát, Horace-t, aki olyan együgyű, mint egy vizeskancsó. Bár valószínűleg egy vizeskancsóval is jobban eltársalogtam volna, mint vele.

Ann felnevet. - Tényleg ennyire rossz volt?

- Tényleg ennyire. Viszont igyekeztem kedvesen mosolyogni és nem bandzsítani, így aztán valahogy eltelt az idő. Azt hiszem, sikerül elnyernem Lady Markham rokonszenvét és szíves támogatását.

- Tudod, mit mondott Charlotte? - kérdezi Ann. - „Amikor a nevelőnőm leszel, azt csinálok, amit akarok. És ha nem teljesíted a parancsaimat, azt mondom majd anyámnak, hogy hozzányúltál az ékszereihez. És akkor majd kihajít az utcára, mint egy értéktelen rongyot!”

Még Felicity is megbotránkozik. - Milyen rossz gyerek! A lábánál fogva kellene felakasztani egy fára! Biztosan örülsz, hogy nem leszel a nevelőnője.

- Csak ha sikerül a megbeszélés Mr. Katzcal - mondja Ann a körmét rágva. - Remélem, hamarosan megérkezik az a levél.

- Biztos vagyok benne - mondja Felicity, és nagyot ásít.

- Gemma, és neked hogy telt a szünet? - kérdezi Ann.

- Fowlson meglátogatott - mondom. - Azzal zsarol, hogy ha nem adom a Raksanának a varázslatot, akkor beléptetik a bátyámat, Tomot, a testvériségbe. Félek attól, mi mindent tehetnek vele, csak hogy engem meggyőzzenek.

- A Raksana! - kiált Ann.

- Miért nem változtatod Fowlsont hatalmas kecskebékává, vagy kívánod azt, hogy tűnjön el Calcutta dzsungeleiben? - harsogja Felicity.

- Hát nem értitek? Abban a pillanatban, ahogy rájönnek, hogy nálam van a varázslat, elveszik tőlem! Nem tudhatják meg!

- Mit fogsz tenni? - kérdezi Ann.

- Más is van. Londonban volt egy újabb látomásom. Miss McCleethyt láttam benne. - Mesélek nekik a hölgyről és a kísérteties hintóról. Felicity sátrának függönyén démontáncot járnak az árnyak.

- McCleethy - mondja Ann reszketve. - Mit jelenthet mindez?

- No, igen. Mire jó egy hírnök, aki érthetetlen üzenetet közvetít? -zsémbel Felicity. - Miért nem lehet az, csak most az egyszer, hogy valamelyik kísértet így szól: „Helló, Gemma, elnézést kérek a zavarásért, de gondoltam, jobb, ha tudja, Mrs. X-szel nagyon vigyáznia kell... még a végén kikanalazza a szívét. Csirió!”

A szememet forgatom. - Nagyon hasznos hozzászólás. Köszönöm szépen. Tartok tőle, hogy a látomások másképpen működnek. Nekem kell kibogoznom az értelmüket. Nem mintha képes lennék rá. De hallottam valakiről, aki esetleg igen. El kell mennünk a kiállításra az Egyiptomi Csarnokba, hogy felkeressük ezt a dr. Van Ripple-t! Amint tudom, rábeszélem LeFarge-ot.

- Egyetértek - mondja Ann és Felicity egyszerre.

- Mutatni akarok nektek valamit. - Felicity kinyit egy dobozt, és félrehúzza a selyempapír rétegeit. A dobozban egy gyönyörűséges köpeny van éjkék bársonyból, a gallérján hófehér szőrmével és selyemszalag megkötőkkel.

- Ó - rebegi Ann -, milyen szerencsés vagy, Fee!

Felicity eltartja magától a köpenyt. - Apám el akar utazni a kis Pollyval. Tiltakoztam. Cserébe ezt vette nekem.

- Miért tiltakoztál? - kérdezi Ann, miközben le nem venné a szemét a köpenyről.

Fee és én egymásra pillantunk, majd gyorsan lesütjük a szemünket. Mindketten tisztában vagyunk azzal, mit jelent az, ha az admirális utazni viszi a gyámleányát. Az iszony megnémít.

- Pipnek adom - mondja Fee, és óvatosan visszahajtogatja a köpenyt a dobozba.

Ann rémülten eltátja a száját. - Az édesanyád nem lesz mérges?

- Hát aztán? - mondja Felicity, és a szája keskeny vonallá szűkül.

- Majd azt mondom neki, hogy a mosónő tönkretette. Biztosan mérges lesz, és azt mondja majd, hogy nem vigyázok a dolgaimra. De akkor én is megmondom neki, hogy ő sem vigyáz az övéire!

Felicity betolja a dobozt a széke alá. - De mi lesz a ma estével, Gemma? A birodalmakkal?

Mindketten reménykedve néznek rám.

- Nos igen, a birodalmak... - Elhúzom az egyik függönyt, hogy megleshessük Miss McCleethyt. Nightwinggel és LeFarge-zsal ücsörög, teáznak és beszélgetnek. Nightwing néha lopva az órára tekint, tudom, hogy már várja a napi betevő sherryjét. Abban biztosak lehetünk, hogy ő legalább aludni fog, amikor útra kelünk. De McCleethy nehezebb eset. Alig várja, hogy hibázzak valahol, hogy eláruljam magam, és kiderüljön, nálam van a varázslat. A látomásom után kétszer olyan óvatosnak kell lennem vele.

- A fenébe McCleethyvel! - vicsorogja Felicity. - Mindent el fog rontani!

Ann az alsó ajkát rágcsálja, gondolkodik. - Mi lenne, ha ma éjjelre megbűvölnénk? Legyen olyan álmos, hogy napokig ki se keljen az ágyból.

Felicity horkant egyet. - Megőrültél? Élve fog megnyúzni bennünket, ha rájön!

- Nem - mondom. - Egy picinyke varázslatot sem használhatok, különben rá fog jönni. Most nem kockáztathatunk semmit. Nem gyaníthatja, mit forgatunk a fejünkben. Attól tartok, várnunk kell, amíg magától elalszik. Csak akkor léphetünk be a birodalmakba.

- Egyáltalán nem tűnik álmosnak - siránkozik Ann.

Mademoiselle LeFarge végre feláll.

- Fő az óvatosság! - mondom, és én is felállok.

A könyvtárban érem utol a tanárnőnket, ahol valami olvasnivalót keres magának.

- Bonsoir, Mademoiselle LeFarge - nyökögöm. - Ööö... com-ment allez-vous?

Anélkül javítja a kiejtésemet, hogy felnézne. - Koman-tálé-vú.

- Igen, tanárnő. Azt hiszem, jobban kellene igyekeznem.

- Miss Doyle, engem már az is boldoggá tenne, ha egy kicsit is igyekezne.

Vigyorgok, mint egy pojáca. - Igenis, igaza van. - Grandiózus felütés a beszélgetéshez. Talán az is jobb lenne, ha egy másik nyelven kezdenék el szónokolni, vagy csúfot űznék a ruhájából, vagy, ne adj isten, énekelnék. - Szép esténk van, nem igaz?

- Esik - jegyzi meg tömören.

- Igen, tényleg. De hát esőre szükség van, nemde? A virágok olyan szépen nőnek tőle, és...

Mademoiselle LeFarge mindentudó tekintete belém fojtja a szót. -Ki vele, Miss Doyle! Szerintem valami mást akar mondani.

Úgy látom, eljegyzése Kent felügyelővel sokat javított a tanárnő megfigyelőképességén.

- Arra gondoltam, hogy a tanárnő elvihetne bennünket erre a kiállításra.

Kihajtogatom az Egyiptomi Csarnok szórólapját, és odaadom neki. A fény felé fordítja. - Laterna magica bemutató? Hiszen ez holnap délután lesz!

- Szenzációsnak ígérkezik! Tudom, hogy a tanárnő mennyire kedveli az effajta látványosságokat.

- Az igaz... - Nagyot sóhajt, és összehajtogatja a lapot. - De ezt most aligha oktatási célzattal szervezték.

- Igen, de...

- Attól tartok, nemet kell mondanom, Miss Doyle. Egy hónap múlva ismét Londonban lesznek, kezdődik a báli szezon. Akkor majd oda mennek, ahová csak kívánnak. Most viszont azt gondolom, hogy hasznosabb időtöltés lenne, ha tökéletesítenék a pukedlizést. Végül is, az uralkodójuk színe elé kívánnak járulni. Életük legfontosabb pillanata elé néznek.

- Remélem, nem - morgom magamban.

A tanárnő tanácsa mellé egy kedves mosolyt is mellékel, én viszont átkozom a balszerencsét. Hogyan fogunk így eljutni az Egyiptomi Csarnokba dr. Van Ripple-hez?

Természetesen rávehetnem, hogy azt tegye, amit akarok. Nem, ennek még a gondolata is szörnyű. De létezik más megoldás? Rendben van, csak most az egyszer.

- Kedves Mademoiselle LeFarge - mondom neki, és megfogom a kezét.

- Miss Doyle, maga meg mit...

A varázslat elnémítja.

- El szeretné vinni Felicityt, Annt és engem holnap délután az Egyiptomi Csarnokba. Ez a leghőbb kívánsága. Tanulságos lesz... ezt megígérhetem - zsolozsmázom neki.

Valaki bekopog. Szerencsére még időben elkapom a kezemet. Miss McCleethy jelenik meg az ajtóban.

- Gemma, már ágyban kellene lennie - mondja Miss McCleethy.

- I-i-i-igen, má-má-máris - dadogom neki. Remeg a kezem. Felbolydult bennem a varázslat, ki akar törni. Kétségbeesetten próbálom uralni.

Mademoiselle LeFarge úgy lobogtatja a szórólapot, mint egy szerelmes levelet. - Hát nem nagyszerű? Holnap laterna magica bemutató lesz az Egyiptomi Csarnokban. Megkérem Mrs. Nightwinget, hogy magammal vihessek néhány tanulót. Nagyon tanulságosnak ígérkezik.

- Egy laterna magica bemutató? - mondja Miss McCleethy nevetve. - Aligha...

- Nézze meg ön is! A Wolfson fivérek jönnek! - LeFarge Miss McCleethy orra alá nyomja a szórólapot. - Miss Doyle hívta fel rá a figyelmemet, és nagyon örülök, hogy megtette. Máris beszélek Mrs. Nightwinggel. Bocsásson meg!

Egyedül maradok Miss McCleethyvel.

- Lefekszem.

- Egy pillanat - mondja, amikor megpróbálok elsurranni mellette.

- Beteg, Miss Doyle?

- Ne-em - krákogom. Nem merek ránézni. Vajon látszik rajtam? Kiolvasható az arcomból? Illatozik, mint egy parfüm?

- Milyen hirtelen történt! Kíváncsi lennék, mivel sikerült a tanárnő figyelmét ennyire felkeltenie.

- Mademoiselle LeFarge sze-szereti az i-ilyesmit. - Alig tudok beszélni. Verejték gyöngyözik a homlokomon. A varázslat ki akar szabadulni. Bele fogok őrülni, ha még sokáig kell viaskodnom vele.

Életem egyik leghosszabb pillanata következik, egyikünk sem szól egy szót sem. Végül Miss McCleethy töri meg a csendet. -Rendben van. Ha ennyire tanulságosnak ígérkezik a bemutató, én is magukkal tartok.

A pokolba!

Sikerül elmenekülnöm Miss McCleethy átható pillantása elől, elbotorkálok a szobámig, a visszafojtott erő megöklendeztet. Kivágom az ablakot, kihajolok a párkányon, puha eső áztatja az arcomat. Ettől se könnyebbülök meg. A varázslat hív.

Repülj! - parancsolja.

Felállok a keskeny párkányra, megkapaszkodom az ablakkeretben. Mélyen kihajolok. Aztán elengedem magam. A karjaim kékesfekete hollószárnyakká válnak, felrepülök a Spence épülete fölé. Mámorító érzés. El tudnék így létezni örökkön-örökké.

Elszállok a munkások táborhelye mellett. A férfiak kártyáznak, és egymással bunyóznak. Távolabb az úton egy csapat pantomimes dülöngél, mind részeg, egy whiskysüveg jár körbe. A cigánytábort is megtalálom. Ithal van őrségben ma éjjel, Elena anya a sátrában nyugtalanul forgolódik, egy nevet emleget álmában.

A csónakházban fény pislákol. Tudom, hogy ki van ott. Óvatosan leszállok, és lerázom magamról a holló alakot. A maszatos ablakon keresztül látom, hogy a lámpás fényénél olvas. Megkapom tőle, amit akarok?

Belépek az ajtón, Kartik végignéz rajtam - kipirult arc, kócos haj.

- Gemma? Mi történt?

- Álmodsz - mondom neki, és a szemhéja megrebben a varázslattól. Amikor újra kinyitja a szemét, az ébredést az alvástól elválasztó mezsgyén jár.

- Miért nem jöttél el hozzám? - kérdezem.

A hangja távoli. - Veszélyt jelentek önre.

- Nem akarok biztonságban lenni! Csókolj meg! - mondom. Teszek egy lépést előre. - Most azonnal!

Két lépéssel átszeli a szobát. A csókja erejétől elakad a lélegzetem. A hajamat simogatja, a fejem hátravetem. Immár a nyakamat csókolja, egyszerre mindenhol.

Ez csak varázslat, nem valóság. Ne, ne gondolj erre! Csak a csókra gondolj! Csak ez a valóság. Csak ez. Csókolj!

Az ajkaim közé csúsztatja a nyelvét. Meglep vele, ijedten elhúzódom tőle. De ő egy még az előzőnél is éhesebb csókkal visszaránt magához. A nyelve hegyével apró felfedezéseket tesz. Végigsimít a derekamon, majd megragadja a mellemet, és felnyög. Alig kapok levegőt. Sem a varázslat, sem az érzelmeim felett nem tudok uralkodni.

- Ha-hagyd abba! - kérem. Elenged. Nehezen állom meg, hogy ne vessem magam újból a karjai közé. - Aludj!

Lerogy a padlóra, és becsukja a szemét.

- Kellemes álmokat! - mondom.

Kiosonok a csónakházból, az ujjammal végigsimítok a csókjaitól duzzadt ajkamon. A bennem fortyogó varázslat ellenére sem tudom elnyomni azt a kéjes mosolyt, ami az arcomra kiül.

Amikor elérjük a Határvidéket, a gyári tűzben meghalt lányok ismerős Huhú!-ja fogad. Hasonlóképpen válaszolunk. Egyenként tűnnek elő a fák és bokrok közül, mintegy varázsütésre. Mae és Bessie szoknyáját vörös csíkok szennyezik.

- Fácánt fogtunk - mondja Bessie, amikor elkapja a pillantásomat.

- Kébzejje! - Elmosolyodik, a fogai hegyesek.

- Hát visszajöttetek! - kiáltja Pippa. Feltűzte a szoknyáját a derekáig, abba szüreteli a bogyókat. Mindannyiunkat megölel. Amikor hozzám ér, kedvesen a fülembe suttogja: - Gyere velem a kápolnába!

- Pip, ajándékot is hoztam neked! - mondja Felicity, és felé nyújtja a dobozt.

- Alig várom, hogy megtudjam, mi az! Csak egy percet kérek!

Felicity arca csalódást tükröz, amikor Pip magával rángat a romos

katedrális felé, miközben egy vidám dallamot dúdolgat. Amikor eltűnünk a rothadó kárpitok mögött, egy nagy tálba üríti a bogyókat, és megragadja a karomat. - Rendben, készen állok a varázslatra.

Elhúzódom tőle. - És neked is jó napot, Pip!

- Gemma - mondja, és átkarolja a derekamat -, tudod, mennyire szeretlek, igaz?

- Engem vagy a varázslatot?

Pippa megsértődik, az oltárhoz siet, és gyökerestől tépi ki a körömvirágokat a kő rései közül, majd félrehajítja őket. - Nem tagadnál meg tőlem egy kis boldogságot, ugye, Gemma? Különben örökre itt ragadok ezekkel a nyers, közönséges lányokkal.

- Pippa - mondom gyengéden -, én is azt szeretném, hogy boldog légy. Tényleg. De egy napon, egy közeli napon vissza kell adnom a varázslatot a Templomnak, és szövetséget kell kötnöm másokkal, hogy biztonságba helyezzük. A varázslat nem lesz mindig egyérintésnyi távolságra tőlünk. Gondoltál már arra, hogyan fogod tölteni hátralévő napjaidat?

Könnycseppek gyülekeznek a szemében. - Nem csatlakozhatnék én is a szövetséghez?

- Nem tudom - válaszolom neki. - Te nem vagy... - Elharapom a mondat végét, mielőtt kibukna belőlem.

- Élő? Vagy tagja a törzsnek? - Kövér könnycsepp gurul le az arcán. - Nem tartozom egyik világhoz sem. Még a Télvidékhez sem! Sehová sem tartozom. Tudod te, milyen érzés ez?

Mintha a vesémbe látna. De gyakran érzem én is pontosan ugyanezt!

Pip a kezébe temeti az arcát. - Fogalmad sincs róla, milyen életem van itt, Gemma. Miként számolom az órákat, miközben hármótokra várok...

- Ugyanígy érzünk mi is - biztosítom a hűségünkről. Mert amikor négyen együtt vagyunk, nincsen számunkra lehetetlen, miénk a végtelenség. Örökké így kellene élnünk, táncolva, dalolva, az erdőben kacagva. Már a puszta gondolat elég ahhoz, hogy a keze után nyúljak, és megosszam vele a varázslatot.

- Na, gyere! - mondom neki. Kinyújtom felé a karomat, és Pip odaszalad hozzám.

- Pip, ajándékot hoztam! - ismétli meg Felicity, amikor visszatérünk. Kibontja a szőrmegalléros köpenyt.

- Jaj! - kiált fel Pip, és magához öleli az ajándékát. - Milyen csodálatos! Drága Fee! - Megcsókolja Felicityt, aki úgy mosolyog, mintha a világ legboldogabb ifjú hölgye lenne.

Bessie Simmons befurakodik közéjük. Felkapja a köpenyt, és megvizsgálja. - Szerintem nem is olyan különleges.

- Bessie, Bessie - korholja Pip, és kiveszi a köpenyt a lány kezéből. - Ilyet nem illik mondani. Egy úrinő vagy mond valami kedveset, vagy nem szól egy szót sem.

Bessie egy gyomokkal benőtt, omladozó márványoszlopnak dől. -Asszem, akkor befogom.

Pippa megemeli a haját, Felicity pedig megköti a köpeny szalagjait kecses nyaka körül. Pip boldogan masírozik fel-alá új szerzeményében.

Ann és a munkáslányok elfoglalják az oltárt. A Macbetbről mesél nekik. A történet úgy hangzik a szájából, mintha valami kísértethistória lenne, valószínűleg az is.

- Én még nem vótam szénházban - mondja Mae Sutter, amikor Ann befejezi a mondókáját.

- Majd itt csinálunk színházat - ígéri Pippa. Olyan méltósággal foglalja el helyét a trónon, mint aki oda született.

Felicity talál egy régi szövetet. Olyan köpenyt hajtogat belőle, mint amilyet most ajándékozott Pipnek. Jól sikerül, de amikor Pippa mellé ül, látszik a különbség. Az igazihoz semmi sem fogható. - A mi Annünknek Lily Trimble-nél lesz meghallgatása!

- Ugyan má'! - csúfolódik Mae.

- Tényleg! - mondja Ann. - A West Enden!

- Pont ott? - kérdezi Mercy, egyszerre rajongva és féltékenykedve. - Hé, Wendy! Emlékszel arra a sült krumplira, amit szerdánként ettünk ott?

- Naná! Jó zsíros vót.

- Csöpögött a zsírtól, és égette az ujjamat. - Mercy mosolya eltűnik. - Hiányzik.

- Nekem viszont nem! - Bessie Simmons felugrik a tűz mellől, és előrenyomakodik. - Csak a nyomorúság! Munka látástól vakulásig. Otthon se vót jobb, várt a mama meg a sok íhes száj, amit nem lehetett betömni.

Mercy a csizmája orrát nézi. - Nem is vót olyan rossz az. A húgom, Gracie, nagyon édes lyány. És nekem nagy álmaim vótak. -Már folynak is a könnyei, szipog, és az orrát törölgeti.

Bessie lehajol, és a lány arcába vicsorog. - Éhség meg fagyos, béna ujjak, azok vótak neked, Mercy Paxton! Kár ríni értük!

Mae közbelép. - Mercy, itt mindenünk megvan. Hát nem látod?

- Mercy, gyere ide! - parancsolja Pippa. A lány feltápászkodik a padlóról, és odaoldalog hozzá. Pippa a kezébe veszi a lány arcát, és rámosolyog. - Mercy, kár a kiömlött tejbe sírni, szárítsd fel a könnyeidet! Most itt vagyunk, és mindenünk meglesz, amiről valaha álmodhattunk! Ígérem.

A lány a ruhája ujjába törli az orrát, most tűnik csak fel, milyen fiatal. Nem lehet több tizenhárom évesnél. Szörnyű belegondolni, hogy a gyárban húzta az igát hajnaltól késő éjszakáig.

- Nos, ki szeretne részt venni egy vidám kalandban? - kérdezi Pippa.

A lányok lelkes kiáltozásban törnek ki. Még Mercy is mosolyog.

- Milyen kaland? - kérdezi Ann.

Pippa felkacag. - Bízz bennem! Hunyjátok le a szemeteket, és kövessetek! De ne leselkedjetek, hékás!

Kézen fogva követjük Pipet. Mintha papírból vágták volna ki a sort. Elhagyjuk a kastélyt. A Határvidék hűvös levegője megcsapja a bőrömet.

- Kinyithatjátok! - dirigálja Pip.

Egy hatalmas sövény magasodik előttünk, jóval több, mint két méter magas. Az egyik végén bejáratot fedezek fel.

Ann elvigyorodik. - Labirintus?

- Igen - mondja Pip, és tapsikol. - Hát nem remek? Ki játszik?

- Én! - mondja Bessie Timmons. Befordul a sarkon, és már el is nyelte a labirintus.

- Én is! - Mae rohan utána.

- Imádok bújócskázni! Keress meg, Fee! - Pippa megragadja a szoknyája szélét, Felicity meg nevetve üldözni kezdi. Én lépek be utoljára. Nem értem, hogyan tűnhettek el a többiek mellőlem ilyen gyorsan. Jobbra-balra keringek, de csak színfoszlányokat látok, semmi többet. A sövényfal különleges, még sohasem láttam ilyet. Kúszóheréből és apró, fekete virágokból szőtték, és megesküdnék rá, hogy mozog. Amikor hátrapillantok, az átjárók más helyen vannak. Az elszigeteltség riasztó gondolatokat szül bennem, felgyorsítom a lépteimet.

- Ann! - kiáltom.

- Itt vagyok! - felel. A hangja mindenhonnan egyszerre szól, nem vagyok biztos benne, merre kellene indulnom. Suttogást is hallok. Fentről jön?

Egy saroknál megpillantom Felicityt és Pippát, szemben állnak egymással, összeér a homlokuk, egymás kezét fogják. Halkan mormolnak, csak egy-egy szót, félmondatot tudok elkapni a beszélgetésükből.

- ...annak is megvan a módja...

- ...de hogyan...

- ...lehetne... együtt... érted?

- ...Pip...

- ...ígérd meg, hogy...

- ...ígérem...

Rálépek egy letört ágra. Hangos reccsenéssel törik ketté. A két lány azonnal elengedi egymást, és bűbájos, bár kissé kapkodó mosollyal fordulnak felém.

- Nem szabadna ilyen hangtalanul settenkedned, Gemma! -korhol Felicity kipirult arccal, kezét a szívéhez szorítva.

Pippa mosolyogva közbeszól. - Fee éppen azt tanította nekem, hogyan kell pukedlizni a királynő előtt. Szörnyen nehéz, de Fee olyan ügyes! Ugye, Fee?

Felicity azonnal megragadja a szoknyája szélét, és lehajtott fejjel pukedlizik. Hűvös tekintete azonban fel-felröppen felém.

- A meghajlásról beszélgettetek? - kérdezem ostobán.

- Igen - hazudja Pippa mosolyogva.

- Nem számít. Nem kell elmondanotok - mondom, és megfordulok.

- Gemma, ne butáskodj! - szól utánam Felicity. - Tényleg a meghajlásról beszéltünk!

Hallom, ahogyan suttognak a hátam mögött, miközben továbbállok. Rendben van. Nem érdekelnek a kis titkaik. Próbálok kijutni a labirintusból. A varázslat gomolyog, örvénylik bennem. Legszívesebben bekebelezném a világot, egészben be tudnám kapni. Rohannom kell. Ütni akarok! Fájdalmat okozni, és ugyanakkor gyógyítani.

Hajt a vágy, már nem tudok ellenállni neki. Fürge lábakon az erdőbe szökellek. Amit megérintek, újjászületik. Furcsa, embermagasságú virágok nyílnak. Fekete cirmos, fényes aranyszárnyú pillangók szállnak. Az ágakon sötétbíbor, kövér gyümölcsök teremnek. Egyet kifacsarok az ujjaim között, a dús lé férgekké változik. Gyorsan elhajítom a gyümölcsöt, de az undorító teremtmények befúrják magukat a földbe, amelyből azonnal gyönyörű vadvirágok bújnak elő.

Fények pislákolnak a fákon, és egy tündéri lény tűnik fel. -Micsoda erő! - mondja elámulva.

Szédülök, a varázslat szabadon árad bennem. De hirtelen úgy érzem, meg kell szabadulnom tőle. - Gyere! - mondom a kis teremtménynek, és a fejére teszem a kezemet. Jéghideg érzés, ahogy megérintem, és áthatolhatatlan sötétséget látok, mielőtt elhúzódnék tőle.

A lény bukfencezik az égen, csillámot húz maga után. - Ó, ismerlek ám! - dorombolja, és az ujjával keresztet rajzol a szívem fölé.

Megrázom a fejem. - Engem senki sem ismer.

A teremtmény addig körözik körülöttem, amíg beleszédülök. -Létezik egy hely, ahol majd mindenki ismerni fog. Mindenki szeretni fog. - Fülemen érzem hűvös leheletét. - Mindenki téged akar. Csak követned kell.

Eltűnik a Télvidéket homályba borító ködfelhőben. Üldözőbe veszem, hagyom, hogy elnyeljen a köd. A barátaim kiáltozása lassan a távolba vész. Tovább merészkedem, mint korábban bármikor. Nyálkás indák tekeregnek a meztelen talpam alatt, mintha kígyókon járkálnék. Megállok, megpróbálok egyenletesen lélegezni.

A tündéri teremtmény a vállam közelében lebeg, a szeme fekete gyémánt. - Hallgasd! - suttogja.

Egy hangot hallok a Télvidék felől, olyan lágyat, mint egy édesanya elalvás előtti csókja: - Mondd el nekünk, mi bánt, mondd el, hogy mit kívánsz...

Valahol legbelül úgy érzem, válaszolnom kell. Mintha ráleltem volna egy olyan részre önmagamból, amiről eleddig nem is tudtam, hogy hiányzik.

Megint hallom a hangot: - Ide tartozol, itt a végzeted. Semmitől sem kell tartanod...

A tündér ajka mosolyra húzódik. - Hallottad?

Bólintok, de képtelen vagyok megszólalni. Erős a vonzás. Menni akarok, együtt akarok lenni azzal, ami a másik oldalon vár.

- Én tudom az utat a Holtak Fájához - mondja az aranyszárnyú lény. - Ott megismernéd az igazi hatalmat. Soha többé nem lennél magányos.

Az indák a bokámat simogatják, az egyik felkúszik a lábszáramon. A köd kettéválik, és feltűnik a Télvidék kapuja. Teszek egy lépést felé.

A kis lény apró pókujjacskáival bökdös. - Ez az! Menj csak!

- Gemma! - A nevem áthatol a ködön. Megtorpanok.

- Ne hallgass rájuk! Gyerünk! - sziszegi a tündér, de a barátaim újra a nevemet kiáltják, és most már mást is hallok: vágtató lovakat.

Hátat fordítok a Télvidéknek és a tündérnek, rohanok a kastély felé, ahogy a lábam bírja. A köd eloszlik, megérkezem. A lányok egymás után bújnak elő a labirintusból. - Mi az? Mi történt? - kiáltja Ann. Wendy karját szorongatja.

- Ott, nézzétek! - kiabálja Felicity, és a szederfal felé rohanunk. Egy csapat kentaur tűnik fel az úton, Creostus vezeti őket. Amikor

meglátnak minket, lelassítanak.

Creostus rám mutat: - Papnő! Te velünk jössz!

- Nem megy sehová a fajtátokkal! - mondja Felicity, és harciasan a jobbomra áll.

A kentaur fel-le járkál hosszú lábain. - Philon hívatja. Kötelező megjelennie.

- Veled megyünk, Gemma! - ígéri Ann.

- De olyan jót játszottunk! - biggyeszti az ajkát Pippa.

- Elkísérjünk? - kérdezi Felicity, de nem engedi el Pippa kezét. Eszembe jut, ahogy ott sugdolóztak a hátam mögött, apró titkokat

osztottak meg egymással, engem kihagyva. Nos, mi lenne, ha nekem is lennének titkaim?

- Nem, egyedül megyek - mondom, és lehajtott fejjel átbújok a szederindákon.

- Igen, Gemma majd mindent megold, ugye, Gemma? - mondja Pippa, és a labirintus felé rángatja Felicityt.

Creostus majd felfalja Wendyt a szemével. - Ha velem jössz, te leszel a királynőm! Lovagoltál már kentaur hátán?

Mae a háta mögé húzza Wendyt. - Hátrább az agarakkal, uram! Mi úrihölgyek vagyunk!

- Igen, tudom. Úrihölgyek. A kedvenceim.

- Creostus, amennyiben befejezte az udvarlást Wendy kisasszonynak, akár indulhatunk is Philon elé - szólok közbe, és azon jár az eszem, vajon mi lehet ilyen sürgős.

Creostus mélyen zengő nevetésétől libabőrös lesz a karom. Közelebb poroszkál hozzám. - Féltékeny vagy, papnő? Meg akarsz küzdeni értem? De szeretném látni!

- Abban biztos vagyok. De előbb halsz meg, mint hogy lásd. Így aztán, ha nincs ellenedre, induljunk Philonhoz, kérlek!

- Hiába, odavan értem! - mondja Creostus, és kacsint egyet. A legszívesebben főkötőt húznék a fejére, és lefesteném, amint dudaszóra táncol. Biztosan jól mutatna egy divathölgy szalonjának főfalán.

- Creostus, indulunk vagy sem?

Hozzám dörgölőzik. - Alig várod, hogy kettesben maradjunk, igaz?

- Katicabogárrá változtatlak, esküszöm!

Creostus minden erőfeszítés nélkül a hátára emel. Miközben az erdő felé vágtatunk, szorosan átölelem a derekát. Nem tudom, miért kell meglátogatnom Philont, de érzem, hogy valami nincs rendben. Alattunk rohan a folyó, megpillantom a Gorgót, aki fújtatva próbál lépést tartani velünk.

Nem, valami nagyon nincs rendben.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Megváltozott az erdő hangulata. Egyetlen lény sem henyél, a gyerekek nem játszanak. Mindenki szorgosan dolgozik. Néhányan botokat hegyeznek, mások a kezdetleges nyílpuskákat próbálgatják. Nyílzápor zúg el a fejem felett, be kell húznom a nyakamat. Messzi fák puha kérge a cél. A Gorgó a partra csusszan, szaladok hozzá.

- Gorgó, mi a baj?

- Azt nem árulhatom el, Mindenható. De valóban baj van.

Philon felénk lépdel. Gallyacskákból és levelekből szőtt,

állógalléros, a kezét szinte teljesen eltakaró, denevérujjú kabátot visel. Macskaszeme összeszűkül, amikor meglát.

- Elárultál bennünket, papnő.

- Ezt meg hogy érted? Elárultalak? Hogyan?

Az erdei népek Philon köré gyűlnek. Látok néhány dárdát is. Neela Creostus hátára pattan, az ajkait megvetően lebiggyeszti.

- Látták, hogy a Templomban titkos megbeszélést folytattál a Hadzsínnal - vádaskodik Philon.

- Én nem tettem ilyet! - tiltakozom.

Philon és Creostus egymásra pillant. Philon csapdába akar csalni? Ez valami trükk? Vagy próba?

- Tehát tagadod, hogy jártál a Templomban?

Csak Kirkét látogattam meg, de ezt nem kötöm az orrukra.

- Voltam a Templomban - mondom óvatosan. - Ott fogunk szövetségre lépni, nem igaz?

Neela felmászik egy fatuskóra, és lekuporodik. Fénylő, kék haja elfeketedik, majd visszaváltozik kékké, miközben beszél. -

Csatlakozni fog hozzájuk, elárul bennünket a Rendnek! Újra felépítik majd a rúnákat! - kiáltja. - Amíg mi itt robotolunk, a mocskos Hadzsín uralkodik a pipacsmezők felett, nekünk meg alkudoznunk kell a termésre!

Az elégedetlenség hulláma söpör végig a gyülekezeten.

Neela önelégülten vigyorog. - Philon azt kéri, hogy várjunk, de közben a Hadzsín titkos szövetségre lép a Renddel! Minden hatalom az övék lesz! Minden marad a régiben, és ezt megint csak az erdei népek szenvedik meg!

- Nyim syatt! - mennydörgi Philon, de az erdei népek vezetőjét ez egyszer túlharsogja a törzs zúgolódása. - Mi lesz a részünkkel? Ezúttal nem hagyjuk magunkat! - kiáltják.

- Szerinted a mi földünkért nem fognak egy nap eljönni? Szerinted nem akarják elvenni tőlünk azt a kis hatalmat is, amink még megmaradt? - kérdezi egy feldühödött kentaur.

Neela visszaül Creostus hátára. - Én azt mondom, harcoljunk! Kényszerítsük rá a papnőt, hogy álljon mellénk!

Philon előkészíti a levélpipát. Hosszú, sötét ujjai összezúzott szirmokat tömködnek a pipa fejébe. - Mit tudsz felhozni ezekre a vádakra, papnő?

- A szavamat adtam, hogy tiszteletben tartom a törzsedet, és meg is tartom az ígéretemet.

Neela a tömeghez intézi a szavait: - Halljátok, milyen behízelgő módon hazudik?

Creostus mögém helyezkedik, elzárja a menekülés lehetőségét. -Megmondtam neked, Philon, hogy nem bízhatunk benne. Közéjük tartozik, szabad akaratából egyikük sem fog megválni egy fikarcnyi varázslattól sem. A Rend... - kezdi gyűlölködő hangon. Beszéd közben fel-alá járkál, mintha a katonáihoz intézné a szót.

- Emlékszem arra, amikor megbüntették a családomat. Mindenünket elvették. Az apáinkat a Télvidékre száműzték. A hideggel már nem bírt megbirkózni a fajtánk. Akik nem fagytak halálra, azokat a Télvidék teremtményei ragadták el. Megkínozták őket, sőt... Egy egész generáció tűnt el. Nem engedhetjük, hogy ez még egyszer megtörténjen! Soha többé!

A kentaurok a földön dobognak és üvöltöznek.

- Elvették tőlem az apámat! Én kettőt ragadok el közülük a becsületemért!

- Becsület... - sziszegi a Gorgó a lagúnából. - Tudod is te, mi az!

Creostus odaüget a hajó orrában lévő hatalmas szörnyhöz.

- Többet tudok róla, mint az, aki a szolgájuk lett! Elmesélted már a papnőnek, hogyan árultad el a tieidet?

- Elég legyen! - morogta mérgesen a Gorgó.

- Philon, ha a Hadzsín terveket sző ellenünk a Renddel, addig kellene lecsapni rájuk, amíg tudunk! Addig, amíg el nem veszik a maradék hatalmunkat is! - érvel Neela.

- A Hadzsín a békét szereti - tiltakozom.

- Árulók és gyáva kutyák - mondja Neela, és közelebb húzódik Philonhoz. Nagyot szív a pipából, majd a füstöt befújja a lény szájába. - Miért tarthatják meg azok a mocskos, elfajzott teremtmények az összes mákot? Miért kellene bármit is felajánlanunk egy kis részesedésért?

- A lázadás óta az övéké a jog - feleli Philon.

- Csak azért, mert a Rend mellé álltak. Most meg ellenünk szövetkeznek. A Rend elveszi majd, ami még a miénk, és az Érinthetetleneknek adja! Nekünk meg nem marad semmi!

- Ennyire nem hiszel bennem, Neela? - mondja Philon, és újra összeszűkül a szeme.

- Nem látsz tisztán. Túlságosan megbízol a lányban. Megkezdődött a háború a birodalmakért. El akarnak pusztítani bennünket. Támadnunk kell, önvédelemből!

- Nem ők támadtak meg minket.

Creostus bömbölni kezd: - Elfelejtetted már, hogy mit tettek velünk?

A tömegből dühös kiáltások hallatszanak, a félelem teljesen megvadítja őket. - Elveszik a földünket! Megölik a gyermekeinket! Támadnunk kell!

Egy nyíl suhan át a fejem felett.

- Nyim!- dörgi Philon. - Nem állunk harcban a Hadzsínnal és a Renddel. Egyelőre legalábbis nem. Ami téged illet, papnő, úgy gondolom, neked is kijár az ártatlanság vélelme. Egyelőre. De be kell bizonyítanod, hogy mellettünk állsz.

- Hogyan?

Philon tekintete kifürkészhetetlen. - Egy jótettet kérek tőled. Azt mondtad, hogy másokat is megajándékozhatsz a varázslattal. Rendben. Elfogadom. Ajándékozz meg, hogy magam is rendelkezhessem varázserővel.

Tényleg ezt mondtam, de most nem vagyok biztos abban, hogy helyesen tettem. - Mit fogsz tenni vele? - kérdezem.

Philon hűvösen méreget. - Én sem kérdezem tőled, te mit teszel a tieddel.

Nem mozdulok. Creostus karba teszi a kezét. Majd szétveti az önelégültség. - Tétovázik. Miféle bizonyítékra van még szükség?

- A varázserő nem tart sokáig - mondom lassan. - Mit tudsz kezdeni vele?

- Csak azért, mert megbűvölted! - köpi a szavakat Creostus.

- Nem! Nincs felette hatalmam!

- Majd meglátjuk. - Philon a távolba mered. - Megajándékozol? Vagy legyen harc?

Az erdei népek a válaszomra várnak. Nem vagyok biztos abban, hogy ez a legjobb megoldás, de van más választásom? Ha nem adok nekik a varázslatból, háború lesz. Ha adok, ki tudja, mire használják majd fel.

De azt senki sem mondta, hogy sokat adjak. Gyorsan megérintem Philon kezét, és amikor elhúzódom tőle, a lény hűvös szemekkel méreget. - Ennyi volt az egész, papnő?

- Megmondtam, hogy nincs uralmam felette!

Philon kezet ráz velem, de a fülembe ezt suttogja: - Most hazudtál először. Ne forduljon elő még egyszer!

Távozóban Neela még utánam kiált. - Boszorkányok vagytok, megbízhatatlanok! Hamarosan eljön a nap, amikor már nem kell az árnyékotokban élnünk!

A Gorgó a kert felé halad. A nyakánál ülök, hallgatom az óriási hajótestet nyaldosó hullámok szelíd csobogását. A Gorgó egy szót sem szólt azóta, hogy elhagytuk az erdőt.

- Gorgó, miről beszélt Creostus?

- Semmiről. Creostus még harcosként találkozott velem.

- De miért döntöttél úgy, hogy ebben a börtönben maradsz? A Gorgó hangja elmélyül. - Megvan annak is az oka. Ismerem ezt a hangszínt. Azt jelenti, hogy a társalgás semerre sem vezet. De nincs kedvem felhagyni a próbálkozással. Többet akarok tudni. - De hát szabad is lehetnél...

- Nem - mondja keserűen. - Sohasem lehetnék igazán szabad! Nem érdemlem meg.

- Dehogyisnem!

A kígyók az arcához simulnak, nem látom a szemét. - Sok arcom van, Mindenható, és nem mindegyik nemes.

Az egyik kígyó közelebb merészkedik hozzám. Vékony, rózsaszín nyelve a kezemet nyalogatja. Ösztönösen elhúzódom, de a veszélyes csókokat még ott érzem a bőrömön.

- Nem a múltról kellene beszélgetnünk, hanem a birodalmak jövőjéről.

Felsóhajtok. - A törzsek maguk között sem tudnak megegyezni. Hogyan akarnak szövetségre lépni, ha egymással is folyamatosan hadban állnak?

- Az igaz, hogy mindig háborúztak. De a közös ügy összebékítheti őket. A viszály akár jól is jöhet. A különbözőség erőt is jelenthet.

- Ezt nem értem. Megfájdul a fejem tőlük. - Kihajolok, és az arcomon érzem a folyó hűvös, édes permetét. - Ó, miért nem lehet mindig ilyen béke, mint most?

A Gorgó oldalra pillant, egyenesen rám. A szája elkeskenyedik. -A béke nem jön magától. A béke olyan, mint a tűz, táplálni kell, hogy életben maradhasson. Éberen kell vigyázni, különben kialszik.

- De miért én kaptam ezt a hatalmat, Gorgó? Még magamat sem tudom irányítani. Néha úgy érzem, hogy a boldogságtól táncolni tudnék, majd hirtelen elkomorulnak, ijesztővé válnak a gondolataim.

- Nem az a kérdés, miért, Mindenható. Az a kérdés, hogy mit teszel, mihez kezdesz majd ezzel a hatalommal?

Egy szűk szoroshoz érkezünk, amelyet mohalepte kövek határolnak. A vízben szivárványszínű pikkelyek csillognak.

Vízinimfák egy csapata emelkedik ki a hullámokból. Egzotikus teremtmények, félig sellők, de kopaszok, az ujjaik hártyásak, a szemükben pedig az óceán mélysége tükröződik. Daluk olyan édes, hogy bármely halandót képes elvarázsolni. A megbűvölt áldozatról aztán szépen lenyúzzák a bőrt.

Már volt szerencsém a hölgyekhez, éppen hogy túléltem. Nem kockáztatok egy újabb találkozót.

- Gorgó... - figyelmeztetem a szörnyet, és a hajó oldaláról csüngő hálókhoz osonok.

- Igen, látom őket - mondja a Gorgó.

De a nimfák nem közelítenek felénk. Lebuknak a víz alá. Ezüstös hátuk nyílvesszőként csillog a folyóban, miközben elúsznak.

- Ez furcsa - mondom, és követem őket a szememmel.

- Minden nagyon furcsa mostanság, Mindenható - válaszolja a Gorgó rejtélyesen, mint mindig.

Visszakucorodok a nyakához. Lassan elérünk a Határvidékre. Köd van, a látóhatár ólomszínű.

- Gorgó, mit tudsz a Télvidékről?

- Nagyon keveset. De az is túl sok.

- Hallottál már a Holtak Fájáról?

A Gorgó megtorpan, a kígyókat megijeszti a hirtelen mozdulat. Felszisszennek.

- Hol hallottad ezt a nevet? - kérdezi a Gorgó.

- Tehát tudsz róla! Hallani akarom, mit tudsz! Gyerünk, ki vele! -parancsolom neki, de a Gorgó hallgat, mint a sír. - Gorgó, tudom, hogy a Rendnek csak az igazat mondhatod!

A szörny kivicsorítja a fogát: - Egy perccel ezelőtt pedig a szabadságomra emlékeztettél.

- Kérlek...

Mély lélegzetet vesz, és lassan kiengedi. - Apáról fiúra szálló mese csak.

- Mely szerint... ? - buzdítom.

- Mely szerint valahol a Télvidék egy zugában van egy hatalmas erővel rendelkező hely, egy fa, amely legalább annyi varázslattal bír, mint a Templom.

- De ha ez így van, a Télvidék teremtményei miért nem használják ezt az erőt arra, hogy megszerezzék az uralmat a birodalmak felett? - érvelek.

- Talán mert nem tudják, hogyan jussanak hozzá a hatalomhoz. Talán a rúnák pecsétjei vagy a Templom gátolták meg őket. - A Gorgó rám sandít sárgás szemével. - Vagy talán nem is létezik. Nem ismerek olyan teremtményt, aki látta volna.

- De mi van akkor, ha létezik? Mi lenne, ha behatolnánk Télvidékre, és magunk nyomoznánk ki?

- Nem - sziszegi a Gorgó. - Tilos!

- Tilos volt! De a varázslat most nálam van.

- Éppen ez az, ami nyugtalanít.

Elérjük a Határvidéket. Szállingózik a hó. Meggyújtották a fáklyákat. Fényük kísérteties ragyogásba vonja a vidéket.

- Ne is gondolj a Télvidékre! Onnan semmi jó sem származik!

- Honnan tudod? Sohasem láttad - mondom keserűen. - Senki sem látta.

- Senki, akiben megbízhatnánk - válaszolja a Gorgó, nekem meg rögtön Kirké jut eszembe.

- Gemma! - kiabál Felicity a parton. Láncinget visel, Pippán meg az ajándék köpeny van. Ragyognak mindketten, mint a gyémánt.

A Gorgó leereszti a hajóhidat. - Mindenható, minél előbb létrehozod a szövetséget, és megosztod a varázslatot, annál jobb lesz mindenkinek.

A Télvidék irányába néz, az eget fürkészi.

- Mire vársz? - kérdezem tőle.

A kígyók nyugtalanul mozgolódnak. A Gorgó sápadt arca elkomorul. - Baj lesz.

- Hurrá, visszatért a mi Gemmánk! - mondja Pippa, és az erdő felé vonszol, ahol a lányok kriketteznek. Egymás kezébe adogatják az ütőt. Ann egy ezüsttakarón pihen. Úgy húzogatja a szálakat, mintha hárfázna, és valóban, csodaszép zeneszó üti meg a fülemet. Wendy Mr. Darcy bolyhos fejét simogatja.

- Hogy vannak azok a szörnyűséges erdei népek? - kérdezi Felicity, és ütésre emeli a kezét.

- Dühösek. Türelmetlenek. Azt hiszik, hogy el akarom árulni őket

- mondom, és Wendy meg Mae mellé ülök.

- Nos, akkor ki kell várniuk, amíg elkészülünk, ugye? - Felicity simán átüti a golyót a karikán.

- Bessie, amikor a három fehér ruhás lánnyal tartottatok a Télvidék felé, tettek említést a Holtak Fájáról? - kérdezem.

Bessie megrázza a fejét. - Nem vótak túl beszédesek.

- És egyikőtök sem látott egyetlen télvidéki teremtményt sem? -kérdezem tőlük.

- Egyetlenegyet sem - válaszolja Pippa.

Akár meg is nyugodhatnék, de egy aprócska hang emlékeztet arra, hogy Pippa és a lányok még mindig itt vannak, és a divatos ruhák alatt az arcuk hullasápadt, a fogaik hegyesek.

Mégsem hasonlítanak azokra a szörnyű nyomkövetőkre, azokra a visszataszító kísértetekre, akik ellopják mások lelkét. De akkor mi lett belőlük? Nem kell elbuknia. Ezt mondta a Gorgó. Van innen valami kiút? Akarom, hogy legyen? Ha ezt a hatalmat átadnám Miss McCleethynek és a Rendnek ma éjjel, nem kellene többet ezzel foglalkoznom, ők eldöntenék, mi legyen, rajtam már nem múlna semmi. Biztos, hogy Pipet a Télvidékre száműznék. Nem, ezt nem tehetem meg vele. Nekem kell kézben tartanom a dolgokat.

- Mitől borult el így az arcod, Gemma? - kérdezi Felicity.

Megrázom a fejemet, mintha kiüríthetném belőle a sötét

gondolatokat. - Semmitől. Hadd próbáljam meg én is!

Elveszem az ütőt, beleütök a labdába, mire az eltűnik a Télvidék ködében.

Vége a látogatásnak, az ismerős úton térünk vissza a titkos ajtóhoz, és belépünk a hosszú, rosszul megvilágított folyosóra. Furcsa érzés fog el, mintha valaki lenne még itt velünk.

- Hallottátok? - suttogom.

- Nem. Mit? - kérdezi Felicity.

Halk neszt hallok, mintha az avar zörögne. Vagy szárnyak surrannának. Néhány lépés múlva megint hallom. Hátraperdülök, és egy ragyogó pontot pillantok meg, valami szentjánosbogárfélét. Csak annyi időre mutatja meg magát, hogy a szárnyait és egy fogat kivehessek a sötétben. Aztán eltűnik.

- Tudom, hogy itt vagy - mondom neki. - Láttalak!

Fee és Ann a sötétségbe mered.

- Én semmit sem látok - mondja Felicity, és vállat von.

- Én viszont igen! - mondom, és körbeforgok. - Esküszöm, hogy láttam valamit!

- Rendben! Mutasd meg magad! - követeli Felicity. A sötétség néma. - Gemma, az égvilágon semmi sincsen itt, én mondom neked. Mozgás!

- Jó, menjünk - értek vele egyet.

Felicity azt a bikkfaverset énekelgeti, amit Pippától tanult. Ann is vele dúdolgat. - Van nekem egy drágám, egy drágám...

Lopva hátrapillantok. A szarufa alatt a Határvidék egyik tündérszerű teremtménye gubbaszt, rám vicsorítja a fogát. Úgy parázslik, mint az égő fa, majd elhamvad a fénye.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Az Egyiptomi Csarnok a Piccadillyn lenyűgöző épület. A homlokzata úgy fest, mintha a Nílus homokbuckái között felfedezett sírkamrába lépnénk be. A bejáratot Izisz és Ozirisz szobrai őrzik. A Wolfson fivérek műsorát hatalmas plakát reklámozza, előadás háromkor és nyolckor. A Dudley Galéria is hirdeti magát, ahol sok művész állítja ki az alkotását.

Az épület belseje is hűen tükrözi a távoli templomok világát. A nagyterem tetejét egyiptomi stílusú, hieroglifákkal teleírt, ókori oszlopok tartják. Meg sem lepődnék, ha felfedezném Kleopátrát a tömegben.

Kézbe kapjuk a ma esti látványosság műsorfüzetét. A borító két oldalán a két Wolfson fivér feszít, középen pedig egy furcsa, háromlábú fémdoboz, egy lebegő asztal, egy rémisztő kísértet és egy saját koponyájával futballozó csontváz rajza látható. Az első oldal azt ígéri, hogy olyan estében lesz részünk, amelyet nem fogunk egyhamar elfelejteni.

A Wolfson fivérek bemutatják:

TAVASZI ÁLDOZAT

Fantazmagória az önök szeme előtt megidézett szellemekkel!

- Jaj, de izgalmas! - kiáltja Mademoiselle LeFarge. - Olyan hálás vagyok Mrs. Nightwingnek, hogy elengedett bennünket! Azt mondják, nem is olyan lesz, mintha fényképeket nézegetnénk! A képek úgy mozognak, mint önök vagy én!

- Na, erre kíváncsi vagyok - mondja Ann.

- Hamarosan kielégítheti a kíváncsiságát - morogja Miss McCleethy, aki unottan legyezgeti magát a műsorral.

Felicity szorosan fogja a karomat. - Hogyan beszélünk dr. Van Ripple-lel, ha ez is itt van? - kérdezi ingerülten.

- Nem tudom... egyelőre - válaszolom.

Néhány kiállító megragadta az alkalmat, hogy önmagát is hirdesse a csarnokban. Felállítottak pár asztalt - néhány díszes standot és apróbb padokat is -, hogy bemutathassák az árujukat. Egyre-másra csalogatnak bennünket, azt sem tudjuk, hová nézzünk.

- Mindegyiket bíróság elé állítanám, a Bow Streetre velük! -motyogja Kent felügyelő, a híres londoni magisztrátust emlegetve.

- Na de, Mr. Kent! - csilingeli Mademoiselle LeFarge.

- Mr. Kent, uram, úgy hallottam, hamarosan megnősül - mondja egy rendőrtiszt, és a kezét nyújtja a felügyelőnek. Mr. Kent bemutatja a menyasszonyát. Itt a remek alkalom, most megléphetünk

- ha sikerül elterelnünk Miss McCleethy figyelmét. Ha használnám a varázslatot, tényleg megsejtené? Vajon ha egy látomást keltenék, átlátna rajta? Elég bátor vagyok ahhoz, hogy megkockáztassam?

- Gemma, mit tegyünk? - suttogja Felicity.

- Gondolkodom - suttogom vissza neki.

Miss McCleethy gyanakodva méreget. - Miről sugdolóznak, lányok? Társaságban nem illik.

- Szeretnénk megnézni a kiállítókat - mondom. - Szabad?

- Csak tessék! Én magam is kíváncsi vagyok rájuk.

- Gratulálok - vicsorog Felicity. - Teljesen ránk tapad.

- Azt mondtam, hogy gondolkodom, ugye?

- Sok kiállítást láttam már itt - meséli egy idősebb hölgy a társának. - Amikor kislány voltam, apám elhozott, hogy megnézhessem a híres Törpe Tomot is. A derekamig ért, pedig még én is gyerek voltam.

- Törpe Tom! - kiáltja Ann. - Milyen érdekes!

- Ez a csarnok már számos remek kiállításnak adott otthont - okít Miss McCleethy. - 1816-ban bemutatták Napóleon hintóját, később pedig kiállították I. Sethi fáraó sírkamrájának kincseit.

- Igen? És még mit? - Ann megpróbálja lefoglalni Miss McCleethyt. Okos kislány. Legalább van egy percem gondolkodni. Mivel lehetne elcsalni Miss McCleethyt mellőlünk? Egy fogait vicsorító, őrjöngő oroszlánnal? Á, valószínűleg örömmel borulnának egymás nyakába, egyik ragadozó felismerné a másikat. A fene egye meg! Mivel lehet elrettenteni a rettenthetetlen Miss McCleethyt?

Gonosz mosolyra húzódik a szám. Egy régi barátra van szükségünk. Kezdem előhívni a varázslatot, aztán abbahagyom. Mi lesz, ha nem tudom uralni? Annyira kiszámíthatatlan! És a tanárnő azt mondta, hogy úgyis rájön, ha használom.

Hát, ezt csak egy módon lehet megtudni, gondolom.

Mély lélegzetet veszek, igyekszem lenyugodni. Miss McCleethy, a barátaim, a kiállítók és a tömeg hangja csendes zsongássá halkul. Viszketnek az ujjaim, a csiklandós érzés elindul felfelé a karomon, a szívem irányába. Vigyázz, Gemma! Koncentrálj a célra! Néhány másodperc múlva Fowlson jelenik meg a tömegben, mert megidéztem - jó, nem őt, hanem a szellemét.

- Miss McCleethy, úgy látom, valaki beszélni szeretne önnel -mondom csendesen, és fejemmel a képzeletbeli Fowlson felé bökök.

Miss McCleethy arcára döbbenet ül ki, mikor az ál-Fowlson a mutatóujját hajlítgatva magához rendeli. Igyekszem teljes közönyt mutatni. Beszívom a levegőt, kifújom a levegőt. Nincs is ennél egyszerűbb dolog a világon.

- Hogy merészel... - mondja Miss McCleethy haragosan. -Hölgyeim, attól tartok, vissza kell kísérjem önöket Mademoiselle LeFarge-hoz egy pillanatra.

- Miss McCleethy, nem várhatnánk itt? Kérem! Meg sem moccanunk! - kérleli a tanárnőt Felicity.

„Fowlson” a csarnok vége felé nyomakodik. - Igen, igen, rendben van, de viselkedjenek úrinőhöz méltóan - csattan fel Miss McCleethy. - Máris itt vagyok!

- Mi történt? - kérdezi Felicity, amikor a tanárnő elsiet.

Szélesen vigyorgok, mikor előadom, mit tettem. - Most már tudjuk, hogy Miss McCleethy hazudik. Nem érzi, mikor használom a varázslatot. Mert éppen megtettem, és egyáltalán nem vette észre!

- Tudtam! - mondja diadalmasan Felicity.

- Rendben, és mostantól sasszem! - parancsolom. - Dr. Van Ripple magas, vékonydongájú férfi sötét hajjal és gondosan nyírt kecskeszakállal.

Közönyös istenek figyelik a lépteinket, miközben a csarnokban bóklászunk, hogy rátaláljunk arra az emberre, aki megjelent a látomásaimban, és aki a reményeim szerint magyarázattal szolgál majd az érthetetlen üzenetekre.

- Akarják látni a Holtak Könyvét? - kérdezi egy borvirágos orrú úriember. A felesége mögötte ül, és könyveket rendezget egy asztalon. A férfi kezében egy sakálfejű istent ábrázoló könyvborítót látok.

- Holtak Könyve? - kérdezi Ann. Felragyog az arca.

A férfi üzletet szimatol, kinyitja a könyvet, és olyan gyorsan lapoz benne, hogy csak egy összefüggő fehérséget látunk. - A Holtak Könyve. Ennek a vastag könyvnek a segítségével mumifikálták halottaikat az ókori egyiptomiak, és készítették fel őket a halál utáni életre. Néhányan úgy vélik, arra is képesek voltak, hogy életre keltsék a halottakat.

Felicity összevonja a szemöldökét. - Említ valamit ez a könyv a gorgókról meg a vízi nimfákról? Esetleg megtudhatjuk belőle, hogyan győzhetnénk le a Télvidék teremtményeit?

A férfi feszengve felnevet. - Természetesen nem, kisasszony.

- Akkor hát nem sok hasznát vesszük, igaz?

Egy turbános férfi felajánlja, hogy tíz shillingért elárulja a jövőnket.

- Gemma, te nem szeretnéd hallani a jövődet? - kérdezi Ann, és tudom, hogy azt akarja, előlegezzem meg neki a pénzt. - Mi van, ha azt állítja ez az ember, hogy egy jóképű idegen vesz feleségül?

- És mi van, ha azt állítja, hogy magányosan halok meg, néhány macska és porcelánfigura társaságában? Nem ezért jöttünk! -emlékeztetem Annt, aki erre lebiggyeszti az ajkát.

Felicity siet felénk. - Ezt látnotok kell!

Az egyik sarok felé szaladunk, ahol egy rozmárbajszos, megtermett férfi bódéja áll. Hölgyek veszik körül. - Lépjenek be! Csak bátran! - invitálja őket a férfi vígan. - Mr. Brinley Smith, a fotográfus áll rendelkezésükre! - Fényképek. Fel nem foghatom, mit talál ebben Felicity olyan izgalmasnak, miért akarja erre vesztegetni a drága időnket.

- Ámulatba ejtő bizonyítékom van arra, hogy létezik élet a halál után. - Állítom, hogy mi hárman jóval többet tudunk a halál utáni életről, mint a kedves Mr. Smith. Kinyit egy fényképekkel teli dobozt, és az egyik képet az első sorban ácsorgó hölgyek egyike felé nyújtja. Megpróbálunk a válla felett leselkedni. Első pillantásra semmi. Egy férfi levelet ír. De amikor újra megnézem, mást is látok. A férfi mellett egy fehér ruhás jelenés áll, egy nő, áttetsző, mint a csipke.

- Ezek igazi szellemképek, hölgyeim. A szellemvilág az önök szeme előtt kel életre! Itt lakozik annak bizonyítéka, hogy a szellemek közöttünk élnek, hogy van élet a halál után!

- Megnézhetném? - kérdezi egy hölgy tőlünk jobbra.

- Megnézni? Tíz jelentéktelen pennyért az öné is lehet! Kápráztassa el családját és barátait! Egy bristoli szeánszon készítettem ezt a képet. - Erőltetett suttogássá halkul a hangja. -Amit ott láttam, megváltoztatta az életemet. Szellemek! Közöttünk!

A hölgyek lélegzete elakad, és sugdolózni kezdenek. Az egyik előhúzza a bugyellárisát. - Én szeretnék egy ilyen bizonyítékot.

- Amelyiket csak óhajtja, asszonyom, van belőle elég.

Megbököm a barátnőimet. - Nincs időnk ilyesmire. Meg kell...

Egy parancsoló hang szakít félbe a hátam mögött. - Ne higgyenek

neki, drága hölgyek! Optikai trükk, semmi más!

Egy sűrű, ősz tincsekkel átszőtt sötét hajú, gondosan nyírt kecskeszakállas úriember lép előre. A szeme és a szája körül mély ráncok vannak, és botra támaszkodik. Jóval idősebbnek tűnik, mint az a férfi, aki a látomásomban megjelent, de kétség sem férhet hozzá, hogy őt keressük: dr. Theodore Van Ripple.

- Ő az! - suttogom a lányoknak.

A doktor közelebb sántikál. - Ez a kísérteties lény csak annyira szellem, mint önök vagy én. Egy közönséges fotóról van szó, amit túl sokáig áztattak az előhívó folyadékban. Trükk. Értik?

- Hazugnak mer nevezni, uram? - háborodik fel Mr. Smith.

A férfi meghajol. - Bocsásson meg, uram, de nem hagyhatom, hogy ilyen kedves, jóindulatú hölgyeket megtévesszen.

Mr. Smith érzi már, hogy a kételkedés meghiúsíthatja a jónak ígérkező üzletet. - Hölgyeim, biztosíthatom önöket, hogy a saját szememmel láttam ezeket a szellemeket. Íme a bizonyíték!

De elkésett. Az elöl álló hölgy már a fejét ingatva kiválik a csoportból. Mások foglalják el a helyét. Ők még hinni akarnak a fotográfusnak.

Felicity dr. Van Ripple-hez nyomakodik. - Igaz ez, uram?

- Ó, igen. Minden bizonnyal. Sokféle illúzióval találkoztam már. Nekem is jó barátom a füst és a tükör. A foglalkozásom bűvész. Ma este már volt egy kis előadásom. Alig pár pillanatig tartott - teszi hozzá keserűen. - De önnek szívesen megmutatom a tudományomat.

Előhúz a zsebéből egy kártyapaklit. - Nézze csak! Húzzon egy lapot! Akármelyiket. A barátnőinek megmutathatja, de ügyeljen rá, hogy én ne lássam.

Nyújtogatom a nyakamat, de Miss McCleethyt sehol sem látom. Kihúzok egy kártyát, a pikk ászt, gyorsan megmutatom Felicitynek és Ann-nek, majd eltakarom a tenyeremmel. Dr. Van Ripple Mr. Smith kezébe nyomja a paklit.

- Megtenné nekem azt a szívességet, kedves uram, hogy megkeveri a lapokat?

Mr. Smithnek nem fűlik a foga a dologhoz, de gyorsan megkeveri a kártyapaklit. Vissza adja dr. Van Ripple-nek, aki újra és újra kever, közben udvariasan elbeszélget a nézőivel. Született mutatványos. Végül a paklira teszi fehér kesztyűs kezét, és kijelenti: - a pikk ász van önnél, drága hölgyem. Igaz?

Megbűvölten felmutatom neki a lapot: - hogy csinálta?

Megvillan a szeme. - Bűvész trükköket inkább nem osztanék meg a közönséggel. Mert amennyiben megismerik az illúzió mibenlétét, többé nem fognak hinni benne.

- Megjelölte a lapokat - puffog Mr. Smith felháborodottan. -Csalás az egész!

Dr. Van Ripple megérinti a kalapját, és egy békát varázsol elő belőle. A béka rögtön a riadozó Mr. Smith vállára ugrik.

- Jaj, nyálkás szörnyeteg! - Mr. Smith majdnem felborítja a saját asztalát, miközben menekülni próbál. A tömeg felnevet.

- Jaj nekem! - mókázik dr. Van Ripple. - Talán máshol kellene beszélgetnünk.

A doktor előttünk sántikál, elvezet bennünket a többi kiállító előtt. Látunk egy festett turbános fejet, amelyik jóslatokat köpköd ki a száján, egy kígyótáncost, aki a vállán tekergő hatalmas állattal próbál egy ütemre mozogni, egy férfit, aki kitömött madárral a kezében hirdet egy természettörténeti kiállítást. Még Madame Romanoffot, azaz a Bow's Béliből származó Sally Carnyt is megpillantom, éppen szeánszot tart. Ezt az ál spiritisztát egyszer véletlenül magammal vittem a birodalmakba. Összeakad a tekintetünk. Sally hirtelen befejezi a jövendölést.

Dr. Van Ripple megáll Ozirisz szobra előtt, és letörli verejtékes homlokát. - A jó öreg Mr. Smith nem több egy hamis fotósnál.

- Az ön kártyatrükkje azonban lenyűgöző volt, uram - mondja Ann.

- Nagyon kedves. Engedjék meg, hogy illendően bemutatkozzam önöknek! Dr. Theodore Van Ripple vagyok, illuzionista, tudós és úriember, szolgálatukra.

- Örvendek. A nevem Gemma Dowd - adom meg neki anyám leánykori nevét. Ann a tőle megszokott módon Nan Washbradként mutatkozik be, míg Felicity a Miss Anthrope nevet veszi fel.

- Dr. Van Ripple, sokat hallottam már magáról - kezdem. - Úgy tudom, az édesanyám jelen volt az egyik előadásán.

A szemében érdeklődés csillan. - Itt, Londonban? Vagy talán Bécsben? Netán Párizsban? Bemutatkoztam az arisztokrácia és az alsóbb rétegek előtt is.

- Itt, Londonban, ebben bizonyos vagyok - mondom. - Azt mesélte, hogy teljesen elbűvölte az előadás. Nagyon tehetségesnek tartotta önt.

A doktor kivirul a hízelgéstől. - Remek! Remek! Mondja, melyik rész tetszett az édesanyjának? Az eltűnt baba vagy a rubint füstös üveg?

- Ööö... izé, azt hiszem, mindkettő egyformán elnyerte a tetszését.

- Az a két trükk a specialitásom. Nagyszerű! - Kiegyenesedik, a tömeget fürkészi. - És önnel van a kedves édesanyja ma este?

- Sajnos nincs - mondom. - De emlékszem rá, hogy volt egy rész, amely különösen mély benyomást tett rá. Egy gyönyörű nőt ejtett transzba, aki aztán mindenfélét írogatott egy táblára.

Dr. Van Ripple gyanakodva figyel. A hangja élesen csendül. - Az a műsorszám az asszisztensem száma volt. Valami médiumféle lehetett. Már nem része az előadásomnak, három évvel ezelőtt a hölgy tragikus módon eltűnt.

- Előadás alatt tűnt el? - kérdezi Ann, akit mintha légszomj fojtogatna.

- Atyaég, dehogy! - feleli dr. Van Ripple. Megigazítja a gallérját. Biztos vagyok benne, hogy fiatalabb korában igazi piperkőc lehetett.

- Mi történt vele? - ösztökélem.

- A munkatársaim szerint megszökött egy tengerésszel. Vagy csatlakozott egy cirkuszi társulathoz. - Megrázza a fejét. - De én másképpen gondolom. Azt állította, sötét erők üldözik. Szerintem meggyilkolták.

- Meggyilkolták! - kiáltjuk egyszerre. Dr. Van Ripple szereti a közönséget, még akkor is, ha csak egy ilyen hihetetlen, légből kapott elméletet készül előadni.

- Úgy van. Annak a nőnek rengeteg titka volt, és bármennyire sajnálom, azt kell mondanom, hogy megbízhatatlannak is bizonyult. Húszéves fiatal lányka volt, amikor hozzám került. Szinte semmit sem tudtam a múltjáról. Csak annyit, hogy árva gyerek, és hogy egy ideig valami intézetben lakott.

- Nem beszélt a múltjáról? - kérdezem.

- Nem beszélhetett róla, drága hölgyem, hiszen néma volt. De tehetségesen rajzolt, és jól értett a szellemíráshoz. - A doktor beleszippant egy lakkdobozkába, majd a zsebkendőjébe tüsszög.

- Mi az a szellemírás? - kérdezi Ann.

- A médium transzba esik, és miközben a szellemekkel kommunikál, az üzeneteiket papírra veti. Jó kis haszonnal dolgoztunk... - mondja köhögve. - Azaz jó hasznunkat vették azok a szerencsétlen gyászoló lelkek, akik a szellemvilágba boldogult szerettükről akartak valamit megtudni.

Egy nap nagyon jókedvűen érkezett a színházba. Amikor megkérdeztem tőle, miért ilyen boldog, azt írta a táblára - egymással is így kommunikáltunk -, hogy a nővére meglátogatta, és hogy kitervelték, „hogyan állíthatnák helyre azt, ami oly régen elveszett”. Nem értettem, mit akar ezzel mondani, ő pedig nem adott magyarázatot. A nővére említése elképesztett, nem is tudtam, hogy él még családja valahol. Kiderült, hogy a kérdéses hölgy kedves iskolatársa volt valamikor. Amikor rákérdeztem, hogy találkozhatom-e ezzel a nővérrel, a lány kitérő választ adott.

„Az lehetetlen!”, írta mosolyogva. Szeretett szurkálódni, biztos voltam benne, hogy úgy érzi, kedves barátnője jóval felettem áll társadalmilag. Nem sokkal ezután nagyon megváltozott. Egy nap a kelléktárban bukkantam rá, magához szorította a tábláját. „A nővérem becsapott engem!”- írta - „Egy szörnyeteg! Gonosz, nagyon gonosz tervet szőtt!” Amikor rákérdeztem, mi dúlta fel ennyire, azt mondta, hogy látomása volt, „a legszörnyűbb látomás arról, ami történni fog, mert amit jónak hittem, velejéig romlott. Minden elveszett!”

- Elmondta önnek, hogy mit látott ebben a látomásban? -erőltetem a témát.

- Sajnos nem - feleli a doktor, és összevonja a szemöldökét. -Meg kell említenem, hogy volt egy nagyon szerencsétlen szokása. A kokain rabja lett. Nem létezett nélküle. Nagy pusztítást végzett benne

- a testében és a lelkében is.

Az apám jut eszembe, meg az az este, amikor rátaláltam az ópiumbarlangban. Görcsbe rándul a gyomrom.

- De hát a kokain teljesen ártalmatlan - mondja Ann. -Üdítőitalokban és cukorkákban is van.

Dr. Van Ripple mosolya kényszeredett. - Ezt állítják róla, de én nem hiszem el. Én láttam, micsoda rombolást végzett abban a lányban. Már nem tudta, hol húzódik a határ valóság és képzelgés között. Gyanakvó lett, kísértetet látott minden sarokban. Azt állította, hogy ő az egyetlen, aki útját állhatja ennek a gonosz tervnek, és sokszor egész éjjel egy titkos, de állítólag nagyon fontos könyvbe körmölt. Egy éjszaka megleptem, jóval éjfél után is dolgozott a szobában, a gyertyája majdnem csonkig égett. Megriadt, és eltakarta a lapokat. Nem mutatta meg nekem. Azt gyanítottam, hogy a bűvész trükkjeim titkairól ír. Elbocsátottam, és hosszú hónapokig nem hallottam felőle. Három évvel ezelőtt, egy tavaszi napon aztán beállított hozzám. Éppen megvacsoráztam, amikor bekopogott.

- Alig ismertem rá, olyan sokkoló volt a megjelenése. A szemében a halálraítéltek reménytelenségét láttam. Már jó ideje nem alhatott és ehetett. A viselkedése is nagyon furcsa volt. Papírt és tollat kért. Adtam neki. „Gonosz vagyok.”, írta. Természetesen arra gondoltam, hogy megbomlott az elméje, és kértem, hogy maradjon. De folyamatosan azt állította, hogy sötét erők munkálkodnak körülötte. „Nem engedik, hogy felfedjem az igazságot”, írta. „Gyorsan kell cselekednem, mielőtt rám találnak!”

- Milyen erőkről beszélt? - kérdezi Ann.

A doktor megtornáztatja az ujjait a botja fején, és úgy illegeti magát, mint egy kakas. - Soha nem fogjuk megtudni. A hölgy elhagyta az otthonomat, azután nyoma veszett.

- Mi történt a könyvvel? - kérdezem.

Mély lélegzetet vesz. - Nem tudom. Talán az a szörnyű titok, amitől rettegett, meghalt vele együtt. De az is lehetséges, hogy az az ördögi terv még mindig működésben van, és a kegyelmére kell bíznunk magunkat. - A doktor úgy mosolyog, mint egy szeretett nagybácsi. Átnyújtja a névjegykártyáját. - Az édesanyjának. Talán egyszer bűvésszel szeretné szórakoztatni a vendégeit. - Amikor átveszem a kártyát, tenyerével lefogja a kezem. - Nyissa ki a tenyerét!

Amikor kinyitom, a kártya nincs ott. - Hogyan csi...

A fülem mögül húzza elő, és diadalmasan a tenyeremre helyezi.

- Á, itt is van! Nagyon rakoncátlan névjegykártyákat csináltattam!

- Dr. Van Ripple a zsebeit tapogatja. - Ó, jaj! Ó, Istenem!

- Mi történt? - kérdezi Felicity.

- Azt hiszem, otthon felejtettem a pénztárcámat! Nem szeretnék tolakodó lenni, de kölcsönöznének nekem néhány shillinget? Úri becsületszavamat adom, hogy holnap visszakapják a pén...

- Hát itt vannak! Hölgyeim, nagyon rám ijesztettek! - kiáltja Mademoiselle LeFarge, és felénk igyekszik, nyomában a fújtató Miss McCleethyvel. Erősen remélem, hogy a laterna magica bemutató csodálatos lesz, különben nagyon megjárom.

Dr. Van Ripple kedvesen mosolyog. - Ne aggódjon, kedves hölgy! Biztosíthatom, hogy a lányait távol tartottam a csőcseléktől.

- Ezek az ifjú hölgyek nem a lányaim, uram. A védenceim -fröcsög Mademoiselle LeFarge. - Tényleg nagyon megrémültem, kishölgyek.

- Valami gond van, kedvesem? - Kent felügyelő cövekeli le magát Mademoiselle LeFarge mellett. Olyan beható tekintetet vet a doktorra, amilyet a rendőrségen kísérletezhetett ki magának.

- Azt hiszem, én megyek is - mondja gyorsan dr. Van Ripple.

- Várjon csak egy percet! Ismerem ezt az arcot... maga Bob Sharpé! Jó ideje nem találkoztunk, de úgy tűnik, vannak dolgok, amelyek sohasem változnak meg! - Kent felügyelő dr. Van Ripple-re mered. - Ugye nem próbált meg pénzt kisajtolni ezekből az ifjú hölgyekből?

- Felügyelő, maga sérteget - mondja dr. Van Ripple. -Tyúkanyóként vigyáztam rájuk.

A felügyelő karba teszi a kezét, és dr. Van Ripple-hez hajol. - Azt akarta mondani, hogy úgy vigyázott rájuk, mint róka a tyúkokra, igaz? Gondolom, nem akaródzik visszakerülnie a börtönbe. Ma este a színét sem látjuk többet, ugye?

- Valóban elköteleztem már magam máshol.

Miss McCleethy tekintetétől megfagy bennem a vér. - Elnézést kérek, Mademoiselle LeFarge, csak egy pillanatra hagytam magukra a lányokat - mondja.

- Hölgyeim, ha nem akarnak örökre a Spence falai között... -korhol minket LeFarge.

- Azt mondja, Spence? Ifjú Hölgyek Spence Akadémiája? - vágja közbe dr. Van Ripple.

Mademoiselle LeFarge bólint. - Pontosan, uram.

Dr. Van Ripple megveregeti a hátunkat. - Nem venném a lelkemre, ha miattam lemaradnának az előadásról. A legjobb lesz, ha elfoglalják a helyüket. Kellemes estét mindenkinek! Viszontlátásra, felügyelő úr! - mondja az öregúr, és a lehető leggyorsabban elbiceg.

LeFarge a fejét rázza. - Milyen fura fickó!

- Dr. Theodore Van Ripple, született Bob Sharpe. Bűvész, tolvaj és csaló. Először mesélt valami fantasztikus történetet a hölgyeknek, aztán meg hirtelen nem találta a pénztárcáját, nem igaz?

Maflán bólogatunk.

- Egy eltűnt hölgyről mesélt. Az asszisztenséről - mondja Ann. -Szerinte meggyilkolták.

Miss McCleethy a homlokát ráncolja. - Ez már több a soknál!

- Igen, biztosíthatom önt, hogy dr. Van Ripple tehetséges mesélő, és abszolúte megbízhatatlan - mondja Kent felügyelő. - Nos, akkor indulunk megnézni azokat a mozgóképeket?

Úgy tűnik, dr. Van Ripple nem más, csak egy csaló. Nem értem, hogy a látomásaim miért ehhez a koros, élénk fantáziájú, a jó híréhez hasonlóan foltos kabátú bűvészhez vezettek. Ha belegondolok, hogy még a varázslatot is használtam miatta...

- Megtalálta az ismerősét, Miss McCleethy? - kérdezi Felicity, akibe ebben a pillanatban szeretnék belerúgni.

- Igen, igen - mondja a tanárnő. - Először azt hittem, hogy csak a szemem káprázott, mert eltűnt a tömegben, de hála istennek, utána megtaláltam.

Ezt nem értem. Hogyan találkozhatott Fowlsonnal, aki semmivel sem volt több ma este, mint egy szellem? Hazudna? Vagy az igazi Fowlson is itt járna közöttünk?

Elfoglaljuk a helyünket. A székek a fallal szemben helyezkednek el. Betolnak egy furcsa szerkezetet a középső sor elé. Egy fémlábakon álló doboz az, ami úgy néz ki, mint egy nagyobbacska fényképezőgép. Az egyik Wolfson fivér frakkban és cilinderben megáll előttünk, és várakozásteljesen dörzsölgeti fehér kesztyűs kezét.

- Hölgyeim és uraim! Köszöntöm önöket az Egyiptomi Csarnokban! Kivételes látványnak lehetnek tanúi ma délután: megidézett szellemek, kísértetek és koboldok jelennek meg a szemük előtt!

A laterna magica mesterei, a Wolfson fivérek, az illúzió teljes eszköztárát felvonultatva lenyűgöző előadást készítettek önöknek. De vajon tényleg illúzióról van-e szó? Vannak, akik megesküdnének rá, hogy a szellemek közöttünk járnak, és hogy az a gázzal és fénnyel működő csodamasina csak arra való, hogy rászabadítsa őket a világra. Mérlegeljenek belátásuk szerint! Kötelességemnek érzem figyelmeztetni önöket, hogy egyedül Párizsban tizennégy hölgy ájult el az előadás első perceiben, és egy úriember teljesen beleőszült a rettegésbe!

Izgatott suttogás fut végig a közönség sorain - az igazgató nagy örömére.

- Még Maskelyne és Cooke, az illúzió nagymesterei, tiszteletre méltó vendéglátóink is minden képzeletet felülmúlónak találták a mai műsort. Ezért a legnagyobb tisztelettel arra kérném önöket, hogy amennyiben van önök között olyan, akinek gyengébb a szíve, vagy akit más szellemi illetve testi betegség gyötör, most hagyja el a helyiséget, mert a bekövetkező esetleges károsodásokért az igazgatóság nem vállal felelősséget.

Három hölgyet és egy urat kivezetnek a teremből, amitől csak fokozódik az izgalom.

- Rendben van. Nem tudom megmondani, mire számíthatunk ma este. Nem tudom, hogy a szellemek együttműködőek lesznek-e, vagy dühösek a zavarásért. Jó szórakozást kívánok... és sok szerencsét!

A fényeket lekapcsolják, és a teremre majdnem teljes sötétség borul. Középen a vasmasina zümmögve életre kel. Egy képet vetít a távolabbi falra: egy szép arcú lány áll a mezőn. A lány lehajol, leszakít egy virágot, és megszagolja! Mozog! Milyen csodálatos! A közönség örvendezve tapsol.

Ann megszorítja a kezemet. - Olyan élethűnek látszik... mintha itt lenne velünk!

Egy másik képet vetítenek. Katonák lovon. A lovak táncolnak, fel-le jár a lábuk. Egy angyal hajol egy békésen alvó kisgyermek ágya felé. Egyik kép lenyűgözőbb, mint a másik, a gázlámpák fényében minden arc előremered.

A falon új fények gyúlnak. Egy krétafehér arcú hölgy jelenik meg hálóingben - egy alvajáró. Lassan változni kezd: a karjairól eltűnik a hús, az arca halotti maszkká merevedik... végül egy csontvázszerű lény áll előttünk. A közönség moraja is megváltozik. A lény felénk tart.

A félelem apró sikolyai hangzanak fel a sötétben. Valaki kiabál: -A húgom! Elájult! Jaj, állítsák le az előadást!

Kent felügyelő hozzánk hajol. - Ne aggódjanak, hölgyeim! Ez része a műsornak. - Be kell vallanom, örülök, hogy a felügyelő mellettünk ül.

- Szellemek! - kiáltja Mr. Wolfson. - Távozzatok!

A falon kísértetek sora jelenik meg, arcuk a szemünk előtt válik jóindulatúból gonosszá.

- Kérem, maradjanak ülve! Attól tartok, a szellemek már nem hallgatnak a Wolfson fivérekre! Már nem engedelmeskednek nekünk! Legyenek résen, mert nem tudom megmondani, most mi következik!

Az izgalom és a rettegés szinte tapintható. Aztán a jelenés megmozdul. Egyre kisebb lesz. Majd egy aranyos kisgyerek nyújt felénk egy szál virágot. Megkönnyebbült nevetés tölti be a termet.

- Jaj, istenem! - nevet fel Mademoiselle LeFarge is. Észreveszem, hogy Miss McCleethy széke üres. Kizárt dolog, hogy a laterna magica bemutató ijesztette volna meg, az a nő semmitől sem fél.

Megpillantom, ahogy sietősen elhagyja a galériát.

- Gemma, hová mész? - suttogja Felicity.

- A mosdóba, ha bárki kérdezné.

McCleethy egy hosszú termen vág át, majd eltűnik egy függöny mögött, amely csigalépcsőt rejt. Veszek egy mély lélegzetet, és biztonságos távolságból követem. Amikor leérek a lépcsőn, azt hiszem, hogy elvesztettem a nyomát. De nem, hallom a lépteit. Olyan halkan, ahogyan csak tudom, követem. Valószínűleg a csarnok alatt lehetünk egy aluljáróban, mert még mindig hallom a fenti tömeg moraját.

Miss McCleethy egy halványan megvilágított terembe lép be, amely tele van kiállítási tárgyakkal: szobrokkal, egzotikus

öltözetekkel, varázseszközökkel, és a Wolfson fivérek egy plakátja is ott van. Valaki azt festette rá, hogy csalók. Egy oroszlánfejű egyiptomi istennő szobra mögött bújok el.

McCleethy egy árnyékos sarokban vitatkozik valakivel. -Hazudtál nekem. Nem szeretem a hazug embereket. Nem szórakozásból vagyunk itt. Megmentettem az életedet. Tartozol nekem. Vagy elfeledted netán?

Nem hallom a választ, és nem látok semmit. Nem fedhetem fel magamat.

- Mostantól kezdve mindenről tudnom kell - követeli McCleethy.

- Ugye nem kell emlékeztesselek arra, hogy azonnal megölnének, ha rájönnének, hogy itt vagy velem? Ha meg akarod őket menteni, akkor követned kell az utasításaimat. Ez az egyetlen mód.

Hátrasimítja a haját, és addig igazgatja a gallérjára tűzött brosstűt, amíg az egyenesen nem áll. - Huszonöt éve köteleztem el magam az ügy mellett. Sem a Raksana, sem egy tizenhat éves lány nem foghat ki rajtam. Na, indulj, mielőtt meglátnának!

A sötétben álló figura eltűnik. Visszahúzódom a szobor mögé, Miss McCleethy pedig visszaindul azon az úton, amelyen jött. Addig várok, amíg már nem hallom a léptei zaját, majd én is a csarnok felé veszem az utam, ahol a közönség egy táncoló kutyának és egy labdazsonglőr bohócnak tapsol.

Lopva McCleethyre tekintek. A dicsőséget, amelyet azért éreztem, mert sikerült becsapnom, most felváltja az óvatosság. Vajon kivel beszélt? Fowlson volt az? Ő kémkedik a Raksanában? Hazudtál nekem, mondta McCleethy. Miről hazudhatott? És kit akarnak megmenteni?

Végül Mr. Wolfson lekapcsolja a laterna magicát működtető lámpát. A teremben fellobbannak a fények, a kísérteties alakok eltűnnek a falakról. Az én kísérteteim azonban kitartóak.

- Köszönöm szépen a szíves figyelmüket, hölgyeim és uraim! -zengi Mr. Wolfson. - Ezek a képek valóban varázslatosak, de nem többek illúziónál. Gáz és fény keltette őket életre. Kedves vendéglátóink, Maskelyne és Cooke, azt a küldetést vállalták fel, hogy leleplezik a csalókat. Azt tanácsolom önöknek, legyenek mindig résen, ne fogadják el az igazságnak álcázott trükköket! Ma este nyolc órakor, valamint holnap délután háromkor és este nyolckor újra várjuk önöket. Szép estét kívánunk mindenkinek!

Kivezénylik a még mindig izgatottan kiáltozó tömeget a csarnokból, néhányan visszamaradnak ajándéktárgyakat vásárolni. Próbálok távol maradni Miss McCleethytől - a barátnőim karjába kapaszkodom.

- Hol voltál, Gemma? - kérdezi Felicity.

- McCleethyt követtem. Titkos találkája volt valakivel.

- Kivel? - kérdezi Ann.

Hátrapillantok, de McCleethy beszélgetésbe merül LeFarge-zsal és a felügyelővel. - Nem láttam, ki volt az. Talán valaki a Raksanából vagy a Rendből - mondom, és elmesélek nekik mindent, amit hallottam.

Az utcákon teljes a bolondokháza: tömeg, hintók, félhomály és nyüzsgés. Öt órára ígértek hintókat, de túl kevés kocsi állt elő ennyi embernek. Egy örökkévalóságig kell majd várnunk.

- Nézzük, mennyit ér a törvény szava! - mondja Kent felügyelő.

Egyenesen a bérkocsikat irányító úriember felé tart.

- Ne haragudjon, hogy magára hagyom, Mademoiselle LeFarge! -mondja McCleethy. - Biztos benne, hogy elboldogul a lányokkal?

- Természetesen - mondja Mademoiselle LeFarge, és megpaskolja McCleethy kezét.

- Miss McCleethy, hát nem jön velünk? - kíváncsiskodik Felicity.

- Ma este egy barátomnál vacsorázom - válaszolja a tanárnő.

- Ki ez a barát? - kérdezi Felicity, nyilvánvalóan megfeledkezve az illemről.

- No de, Miss Worthington! Az igazán nem a maga dolga! - feddi meg Felicityt Mademoiselle LeFarge. Fee elhallgat. Miss McCleethy nem válaszol a pimasz kérdésre.

- Bízom benne, hogy Mademoiselle LeFarge-nak nem lesz önökre panasza, hölgyeim - mondja. - Holnap találkozunk.

- Nem is tudtam, hogy Miss McCleethynek vannak barátai -morogja Ann, amikor McCleethy otthagy bennünket.

Én sem tudtam, de ma éjjel Miss McCleethy tele van meglepetéssel.

A londoni köd bennünket is magába ölel. Kísértetszerű alakok tűnnek fel, akik csak később kapnak határozottabb, emberi vonásokat: cilindert, kabátot, főkötőt. Majdnem olyan izgalmas ez is, mint a Wolfson fivérek bemutatója.

Ann, Felicity és LeFarge figyelmét egy bizonyos Mr. Pinkney vonja magára. Maga a megtestesült Kalliopé: hangszereket utánoz a hangjával, hozzá dobol.

Dr. Van Ripple alakja emelkedik ki a ködből, gyorsan biceg a botjával. Beleütközik egy férfiba. - Elnézését kérem, uram. Sajnos baj van a lábammal, és ez a köd...

- Semmi probléma - mondja az úriember. Amikor segít, hogy dr. Van Ripple visszanyerhesse az egyensúlyát, látom, hogy a bűvész benyúl a férfi zsebébe, és elemel egy aranyórát.

Illuzionista mester - na, persze. A zsebtolvajlás mestere.

- Elnézést, elnézést... - mondja a doktor, és mindenki utat ad neki. Kivéve engem. Összekapcsolódik a tekintetünk. A doktor megriad.

- Tetszett a bemutató, drága hölgy?

- Melyik bemutató? - kérdezem tőle kedvesen. - A Wolfson fivéreké, vagy az, amelyiknek éppen most voltam szemtanúja? Az aranyóra című?

- Tévedés történt - mondja dr. Van Ripple, és a szeme tágra nyílik rémületében.

- Nem mondom el senkinek - nyugtatom meg. - De cserébe kérnék valamit. Amikor Miss LeFarge a Spence nevet említette, ön feltűnően elsápadt. Miért?

- Mennem kell...

- Hívjam a felügyelőt?

Dr. Van Ripple megfeszül. - Az asszisztensem a Spencebe járt.

- A Spenceben tanult?

- Legalábbis azt állította.

Az arcát kutatom. - Honnan tudhatnám, hogy az igazságot mondja?

A szívére teszi a kezét. - Úriemberi becsületszavamra esküszöm...

Elhallgattatom. - Úgy hiszem, úriemberi becsületszót emlegetni az ön esetében kissé megkérdőjelezhető, uram.

Nem kapja el a szemét. - Akkor bűvész becsületszavamra. Esküszöm, hogy az igazat mondtam.

Megérkezik a hintónk. - Gyerünk, lányok! - hív Mademoiselle LeFarge.

- Ne várassa meg őket! - mondja a doktor, és zsebre vágja az órát.

Hihetek egy tolvaj szavának?

- Dr. Van Ripple... - kezdem, de elhesseget a botjával. - Kérem, uram, csak a nevét szeretném tudni, semmi mást, és akkor többé nem zargatom! Ígérem!

Belátja, hogy nem adom fel. Felsóhajt. - Rendben van. A hölgy neve Mina volt. Miss Wilhelmina Wyatt.

*

Mina, Miss Wilhelmina Wyatt, a Titkos társaságok története szerzője, a látomásbeli hölgy a Spencebe járt, és az egyik nővére elárulta.

Abban a pillanatban, amikor Mademoiselle LeFarge elalszik a hintóban, halkan beszélgetni kezdünk.

- Wilhelmina Wyatt! Ha belegondolok, hogy nálunk van a könyve azokkal a félelmetes titkokkal! - fakad ki Ann.

- De hát olvastuk a könyvet - mondom. - Mit nem vettünk észre? Nincs benne szó semmi veszélyesről.

- Hacsak az nem minősül veszélynek, hogy mindenki elalszik felette - ásít Felicity.

- Felfedeztünk néhány dolgot benne a Rendről - köti az ebet a karóhoz Ann. - Gemma, a könyv nélkül sohasem tudtad volna meg, kicsoda is Kirké igazából - emlékeztet bennünket, és igaza van. Abból a könyvből tudtuk meg, hogy a Rend tagjai gyakran anagrammák mögé rejtették valódi kilétüket. Így jöttünk rá, hogy szeretett mentorunk, Hester Asa Moore, valójában Sarah Rees-Toome volt.

Felicity az ülésen dobol. - Van valami, ami mindig is zavart abban a könyvben. Miért vásárolta meg Miss McCleethy? Ha ő is a Rend tagja, minek neki egy könyv a Rendről?

Karácsonykor követtük Miss McCleethyt az Arany hajnal könyvesboltba a Strandnél. Ezt a könyvet vette meg, így mi is kértünk egy példányt belőle, de egészen eddig azt gondoltam, hogy ez is csak egy Miss McCleethy furcsaságai közül. Nem jutott eszembe, hogy esetleg valami mélyebb, talán sokkal sötétebb titok lappanghat a vásárlás mögött.

- Az egyik látomásomban Miss McCleethy is felbukkant -emlékeztetem a lányokat. - Lehet, hogy ő az a nővér, akit dr. Van Ripple emlegetett.

- Igen, bár azt mondtad, hogy csak az arcát láttad - teszi hozzá Felicity. - Nem láttad őket együtt.

A meztelen faágak nekikoccannak a hintónak. De megmenekülünk az éjszaka karmai közül, már látszanak a Spence fényei. Égnek a lámpák, a kivilágított épület fénylik a sötét éjszakában. Csak a Keleti Szárny fekete. A felhők gyorsan szállnak, előbújik a hold. A tetőről a vízköpők figyelnek, íves szárnyuk ijesztő árnyékot vet a holdfényben. A kőből faragott szörnyetegek mintha megfeszülnének, ugrásra készek. Egy pillanat erejéig eszembe jut az a dermesztő hallucináció, amikor a hintóban ültem Felicityvel. Az a nyitott száj, az összecsukódó, éles fogak, a vékony vérpatak... rájuk sem bírok nézni.

- Nos, én még mindig azt állítom, hogy ha valami nagy titkot rejtene a könyv, már régen megtaláltuk volna - győzködöm őket.

Ann a csillagok sokaságát nézi. - Talán nem jó helyen kerestük.

Egy órával később már Felicity szobájában ücsörgünk, és a Titkos társaságok történetét böngészgetjük a gyertya halovány fényénél.

- Keressetek olyan bekezdést, ami a Holtak Fáját említi! - kérem a lányokat. - Talán először azért nem tűnt fel, mert nem ismertük a jelentőségét.

Egyik idegesítően homályos oldalt a másik után böngésszük, míg a szavak össze nem futnak a szemünk előtt. Sorban felolvasunk a könyvből. Találunk említést a druidákról, a gnosztikusokról, a boszorkányüldözésről és a pogányságról, és van néhány illusztráció is, de ezektől sem leszünk okosabbak. Újra végigolvassuk a Rendről és a Raksanáról szóló sorokat, de semmi újat nem találunk. A Holtak Fáját egyszer sem említi a könyv.

Továbblapozunk, és találunk egy képet egy toronyról. Folytatom az olvasást.

- Glastonbury Tor. Stonehenge. Iona a Hebridákon. A gízai piramisok és a Szfinx. A csillagok és a Föld állása miatt varázzsal teli helyek - olvasom ásítozva. - A Föld megszentelt pontjaira különböző jelzések mutatnak. Utóbbiak lehetnek templomok, temetők, kőből kirakott körök, erdők, kastélyok, csak hogy néhányat említsünk. A legfőbb papnők, a nagy tiszteletű druidák úgy hitték, hogy a szellemek ezeken a helyeken járnak...

- Gemma, itt sincsen semmi - nyűglődik Felicity. A fejét és a karját lelógatja az ágy végénél, mint egy unatkozó gyerek. - Nem mehetnénk most azonnal a birodalmakba? Pip vár.

- Ez a könyv legalább ötszáz oldalas - érvel Felicity javaslata mellett Ann is. - Egész éjjel itt rostokolhatunk felette. Szeretnék a varázslattal játszani!

- Igazatok van - mondom, és becsukom a könyvet. - Irány a birodalmak!

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Miss McCleethy a visszatérése után egyetlen alkalmat sem szalaszt el, hogy a jelenlétére figyelmeztessen bennünket. Állandóan ott csattogtatja az ostorát mellettünk. Kétféleképpen lehet a dolgokat csinálni: jól és rosszul. A jelek szerint jól csak McCleethy módon lehet. Szigora ellenére mégis ő az, aki a tanárok közül szeret nagyokat sétálni. Ahogy kizöldülnek a fák, hálásak vagyunk, hogy legalább a gyalogtúrák ideje alatt nem kell a Spence levegőtlen falai között sínylődnünk.

- Úgy gondolom, az lesz a legjobb, ha ma odakint rajzolgatunk -hirdeti ki a tanárnő. Mivel az idő kivételesen szép, a bejelentést nagy tetszésnyilvánítás fogadja. Főkötőt húzunk, nehogy hófehér bőrünk kiszeplősödjön, bár esetemben ez késő bánat. Eszembe jutnak azok a gyönyörűséges, forró napok Indiában, amikor mezítláb rohangáltam a repedezett földön. A nap ereje apró, barna pöttyök formájában beletetoválta a bőrömbe azoknak az időknek az emlékét. Olyan vagyok, mintha az istenek homokot szórtak volna nedves arcomra és orromra.

- A nap megáldott téged - mondta mindig Sarita. - Nézd, mennyi csókot nyomott az arcodra, hogy aki lát, mind irigyeljen.

- Téged jobban szeret a nap - mondtam neki, és végigsimítottam szőlőindákra emlékeztető, száraz karját. Sarita csak nevetett.

De ez nem India, itt senki sem fogja irigyelni a szeplőimet. A nap nem mutathatja meg, kit szeret.

Miss McCleethy átvág velünk a sáros gyepen, mely teljesen tönkreteszi a cipőnket.

- Hová megyünk? - morog Elizabeth a hátunk mögött.

- Miss McCleethy, messze van még? - kérdezi Cecily.

- A séta magának sem árt, Miss Temple. Ne halljak több nyafogást! - feleli Miss McCleethy.

- Nem is nyafogtam - felesel Cecily, de senki sem csatlakozik a „jó” ügyhöz. Ha siránkozásból bajnokságot rendeznének, Cecily vinné el az első díjat.

Miss McCleethy keresztülvezet bennünket az erdőn. Elhaladunk a tó mellett, amely most a szürke eget tükrözi, és egy keskeny, szeszélyesen kanyargó útra térünk rá, amelyen eddig még soha nem jártunk. Nemsokára egy domb aljához érünk. A dombtetőn egy apró temetőkert van, Miss McCleethy oda irányítja a csapatot. Kiterít egy takarót a sírok között, és ráteszi a piknikkosarat.

Elizabeth összefogja magán a köpenyét. - Miért hozott minket ilyen szörnyűséges helyre, Miss McCleethy?

- Azért, hogy emlékeztessem magukat arra, hogy az élet rövid, Miss Poole - mondja Miss McCleethy, és egy pillanatra összeakad a pillantásunk. - Ráadásul egy piknikhez tökéletes választás. Ki kér süteményt és limonádét?

Széles mozdulattal kinyitja a piknikkosarat, melyből Brigid mennyei almatortájának illata száll fel. Vastag szeleteket kínál körbe. Limonádét is kapunk. Lustán eszegetünk és rajzolgatunk. Miss McCleethy a limonádéját kortyolgatja. Szeme a távolba mered, a zöld domboldalakra és a kopaszodó férfiak fején ágaskodó hajtincsekre emlékeztető, magányos facsoportokra. - Van valami különleges ebben a helyben.

- Tényleg szép - mondja Ann.

- Kicsit sáros - csámcsogja Cecily. - Nem olyan szép, mint Brighton. - Elképzelem, amint a nyafogásért kapott kupát tisztogatja.

Ann fellelkesül. - Brigid azt állította, hogy valószínűleg Jézus is ezeken a domboldalakon járt társával, az Arimateai Józseffel, és hogy a gnosztikusok is vonzódtak ehhez a helyhez.

- Kik azok a gnosztikusok? - vihog Elizabeth.

- Kora keresztény misztikus szekta, bár inkább mondanám pogánynak, mint kereszténynek - feleli Miss McCleethy. - Én is hallottam ezt a történetet, Miss Bradshaw. A britonok szerint

Camelot is valahol errefelé lehetett. Merlin azért itt jelölte ki a helyét, mert érezte a varázslatot.

- Mitől lesz egy hely varázslatos? - kérdezi Felicity tele szájjal. Kap is egy megrovó pillantást Miss McCleethytől.

- Miss Worthington, nem vagyunk vademberek - korholja a tanárnő Fee-t, és egy szalvétát nyújt felé. - Az ókorban sokan hittek abban, hogy bizonyos helyek különleges erővel bírnak. Imádkozni is ezekre a helyekre jártak.

- Ez azt jelenti, hogy ha beállok a Stonehenge közepére, akkor olyan hatalmas király lehet belőlem, mint Artúr? - kérdezi Cecily nevetve.

- Nem. Úgy gondolom, az erőt nem kapja meg mindenki, csak a kiválasztottak. Csak azok, akik arra méltók - mondja a tanárnő élesen. - A tündérmesékben és mítoszokban is az olvasható, hogy szigorú törvények védik a varázslat használatát. Ha nem így lenne, káosz törne ki. Nézzék csak! Mit látnak? - Miss McCleethy a zöld horizont felé mutogat.

- Dombokat - feleli Ann. - Utakat.

- Virágokat és bokrokat - teszi hozzá Cecily. Úgy néz Miss McCleethyre, mintha díjat várna tőle az okosságáért.

- A bizonyítékot láthatják. Bizonyítékot arra, hogy az ember legyőzheti a természetet, hogy a káosz visszafordítható. A rend, a törvény szükségességének bizonyítékát láthatják. A káoszon úrrá kell lenni. Amennyiben magunkban fedezzük fel, gyökeresen ki kell irtani, és vasfegyelemmel pótolni.

Ilyen könnyű lenne legyőzni a káoszt? Ha ez így van, akkor képesnek kellene lennem arra, hogy úrrá legyek a lelkemet dúló pokoli zűrzavaron, hogy kijussak a vágyak, szükségletek és kételyek szörnyű labirintusából, amely miatt mindig úgy érzem, hogy nincs helyem a természet rendjében.

- De nem épp azért gyönyörű sok kert, mert tökéletlen? -kérdezem, és McCleethyre pillantok. - Nem lehetnek a furcsa, tévedésből kibújt virágok ugyanolyan szépek, mint a nagy gonddal ültetett és ápolt növények?

Elizabeth lebiggyeszti az ajkát. - Most tényleg a művészet hatalmáról akarunk beszélni?

Miss McCleethy szélesen elmosolyodik. - Tökéletes folytatása a témának. Nézzék meg a nagy mesterek munkáit! Látni fogják, hogy szigorú szabályok szerint alkották műveiket. A vonalaknak, a fénynek és a színeknek is megvannak a maguk szabályai. - Szinte sakkban tart a tekintete. - Nincs művészet rend nélkül.

- És az impresszionisták Párizsban? Azok nem a rendre törekszenek, inkább az érzéseiket követik - mondja Felicity, és felcsipkedi a tortamorzsákat.

- Mindig akadnak lázadók és radikálisok - enged a negyvennyolcból Miss McCleethy. - Azok, akik a társadalom peremén élnek. De mivel járulnak ők hozzá a társadalom jólétéhez? Csak a nyereség érdekli őket, a befektetés nem. Határozottan az a véleményem, hogy azok alkotják a társadalom gerincét, akik keményen dolgoznak, és képesek félretenni önző vágyaikat. Mi történne, ha hirtelen mindannyian úgy döntenénk, hogy teszünk a társadalmi rendre, és mostantól szabadon élünk? A civilizáció összeomlana. A kötelességtudás boldogít, csak úgy, mint az, hogy tudjuk, hol a helyünk a világban. így él egy jó angol. Kizárólag így.

- Így van, Miss McCleethy - mondja Cecily. Mi egyebet is várhattam volna tőle?

Tudom, hogy Miss McCleethy lezárta ezt a beszélgetést, de nekem még van mondanivalóm. - Lázadók és radikálisok nélkül nem változna semmi, nem lenne kit helyre tenni. Haladás sem lenne.

Miss McCleethy elgondolkodva rázza a fejét. - Igazi haladás csak akkor történhet, ha a biztonságot megteremtjük hozzá.

- És ha a biztonság... csak egy illúzió? - mondom, és hangosan gondolkodom. - Mi van, ha biztonság nem is létezik?

- Akkor elbukunk. - Miss McCleethy belecsíp a maradék tortaszeletbe, ami morzsákra esik szét. - Beköszönt a káosz.

Aprót harapok a süteményemből. - Mi van akkor, ha a káosz valami újnak a kezdete? Mi van akkor, ha elengedjük magunkat, és igazán szabadok leszünk?

- Maga megkockáztatná. Igaz, Miss Doyle? - Miss McCleethy egyenesen a szemembe néz. Egy idő után nem bírom tovább, lesütöm a szememet.

- Én ezt már nem is értem - kotyog Elizabeth.

- Miss McCleethy, olyan kemény a föld! Nem térhetnénk vissza a Spencebe? - panaszolja Martha.

- Nos, rendben van. Miss Worthington, ön megy elöl. Lányok, kövessék! - Miss McCleethy egy szalvétába gyűjti a morzsákat, és szorosan összeköti. - Rend. Rend a lelke mindennek. Miss Doyle, kérem, segítsen összeszedni a dolgainkat!

Felicity és én összenézünk. Felemeli a kezét, azt mutatja, mintha elvágná a torkát. Ha hazaérünk, majd elmondom neki, milyen bölcsnek találtam a reakcióját. Miss McCleethy felkap egy vadvirágokból kötött csokrot, és int, hogy kövessem a temetőbe. Meredek domboldalon kell felkapaszkodnunk. Itt már a szél is erősebben fúj. Kiszabadítja a tanárnő néhány fürtjét, ott repkednek az arca körül. Megpuhítják a kemény vonásokat. A dombtetőről látom a lányokat, vidáman lépkednek egymás után. A távolban a Spence úgy emelkedik ki a tájból, mintha annak szerves része lenne, mintha mindig is létezett volna, akár a fák, a sövény és a messzi Temze folyó.

Miss McCleethy egy egyszerű sírkő tövéhez helyezi a virágot. Eugenia Spence, szeretett nővérünk, 1812. május 6. - 1871. június 21.

- Nem is tudtam, hogy Mrs. Spence-nek van sírja.

- Biztosan azt szerette volna, hogy így emlékezzünk meg róla. Egyszerűen, minden ceremónia nélkül.

- Milyen volt? - kérdezem.

- Eugenia? Fürge észjárású, és bámulatosan bánt a varázslattal. Ő volt a Rend leghatalmasabb tagja. Kedves, de következetes. Hitt abban, hogy a szabályokat maradéktalanul be kell tartani, mert minden kihágás katasztrófát vonz maga után. Ez az iskola volt az élete. Sokat tanultam tőle. A mentorom volt. Nagyon szerettem.

Leporolja a kezét, és felhúzza a kesztyűjét.

- Nagyon sajnálom - mondom. - És sajnálom, hogy az anyám...

Miss McCleethy gyorsan begombolja a köpenyét. - A káosz ölte

meg, Miss Doyle. Két lány fittyet hányt a szabályoknak. Ez kedves tanárnőnk életébe került. Emlékezzen rá!

Nem akarom mutatni neki, mennyire szégyellem magam, de piruló arcom elárul.

- Ne haragudjon! - kérlel Miss McCleethy. - Túl kemény voltam. Bevallom, nagyot csalódtam, amikor megtudtam, hogy Mary lánya jelenti a kulcsot a birodalmakhoz. Még hogy Eugenia halálának okozója szülje meg a megmentőnket... - mondja, és a fejét csóválja.

- Mintha a sors tréfát akarna űzni belőlünk.

- Én nem vagyok olyan rossz, amilyennek mondanak -tiltakozom.

- Arra fel kell készülni, hogy valaki naggyá válhasson. De ha csak ránk szakad... Attól féltem, hogy az anyja vére meggondolatlan lépésekre sarkallja majd. - A Spence irányába pillant, ahol a munkások buzgó kalapálással építik újjá a Keleti Szárnyat. - Azóta sem sikerült belépnie a birodalmakba, és visszaszereznie a Templom varázslatát?

- Sajnos nem. - Eugenia Spence sírkövére meredek, és remélem, hogy Miss McCleethy nem veszi észre, hogy belepirultam a hazugságba.

- Magam is szeretném tudni, miért esik olyan nehezemre hinni önnek - mondja.

- Létezik más mód is, hogy beléphessünk a birodalmakba? -kérdezem, mert ideje témát váltani.

- Nem tudok róla - mondja Miss McCleethy. Egy kóbor tincset a fülem mögé igazít. - Türelmesnek kell lennünk. Biztos vagyok benne, hogy a hatalma egy nap visszatér.

- Vagy kiderül, hogy a birodalmak nem tartanak érdemesnek a folytatásra... - emlékeztetem.

Elmosolyodik. - Azt kétlem, Miss Doyle. Jöjjön, szedjük össze a holminkat!

Követem a piknik helyszínére.

Érzem, hogy a hajtincs, amit az előbb megigazított, most ismét szabadon repked az arcom mellett. - Miss McCleethy, ha a varázslat újra feltámadna bennem... és ha újra beléphetnék a birodalmakba... a Rend készen állna szövetséget kötni a birodalmak népeivel?

Düh lobban a szemében. - Azokkal akarna szövetségre lépni, akik évszázadok óta az elpusztításunkra törekednek?

- De ha a dolgok azóta megváltoztak...

- Nem, Miss Doyle. Vannak dolgok, amelyek sohasem változnak meg. A hatalmunk és a hitünk miatt a birodalmakon belül és kívül is üldöznek bennünket. Nem engedünk ilyen könnyen. Az a küldetésünk, hogy a varázslatot a Templomhoz kössük, hogy újrateremtsük a rúnákat, és hogy a birodalmakban visszaállítsuk a rendet. Azóta a szörnyű tragédia óta nem vagyunk biztonságban.

- Volt valaha biztonság a birodalmakban? Nekem nem úgy tűnik.

- Természetesen volt. És lesz is, ha minden úgy lesz, mint régen.

- De nem mehetünk vissza a múltba. Csak előre lehet menni -mondom, és engem is meglep, hogy Miss Moore gondolatai visszhangoznak a szavaimban.

Miss McCleethy gúnyosan felkacag. - Hogyan süllyedhettünk idáig? Az anyja majdnem elpusztított bennünket, ön pedig kész leszögezni a koporsó fedelét. Fogja meg ezt a kosarat, legyen szíves!

Éppen a limonádés üveget nyújtom felé. Összeütközünk. Az üveg apró darabokra törik.

- Nagyon sajnálom - mondom, és összeseprem a szilánkokat.

- A legegyszerűbb dolgokból is felfordulást csinál, Miss Doyle. Hagyja csak! Majd én!

Elszaladok. Ősrégi sírkövek között cikázom, a feliratok azokhoz szólnak, akiket akkor szerettek igazán, amikor már nem voltak.

*

A Keleti Szárnynál éppen zendülés készül. Felicity odaszalad hozzám, és beránt a fák közé, ahonnan a lányok biztonságos távolságból követik az eseményeket. A férfiak elhagyták az épületet. Egymás mellett állnak, fejükön sapka, és karba tett kézzel hallgatják a kivörösödött arcú Mr. Miller ordítozását.

- Én vagyok a művezető, és azt mondom, hogy be kell fejezni a munkát, különben senki sem kap egy fillért sem! Lóduljatok!

A férfiak izegnek-mozognak. A sapkájukat igazgatják. Az egyikük a fűre köp. Egy magas, izmos férfi lép elő. Idegesen a társaira pillant.

- Valami nem stimmel.

Mr. Miller kagylót formáz a kezével, és a füléhez emeli. - Mi van?

- Én meg a fiúk beszélgettünk. Valami nagyon nem stimmel odabe'.

- És az stimmelni fog, ha egy pennyt sem kapsz? - kiabálja Mr. Miller.

- Akkor hová tűnt Tambley? És Johnny? Éjjel elmegy reggel meg nem gyön vissza? - kiáltja egy másik férfi. Inkább rémült, mint dühös. - Csak úgy felállnak, oszt elmennek egy szó nélkül? Nem gondójja, hogy ez több mint furcsa?

- Az ilyen beszéd ijesztette el őket! Nem is baj. Gyáva kutyák. Ha engem kérdeztek, szerintem tisztítsuk meg az erdőt a cigányoktól! Nem csodálkoznék rajta, ha kiderülne, hogy benne van a kezük. Begyünnek az országba, és elveszik a tisztességes britek munkáját? Harc nélkül hagyjuk, hogy elátkozzanak?

- Az emberei isznak. Elég nagy átok az! - Ithal parádézik le a domboldalon. Egy tucat cigány ereszkedik le a nyomában. És Kartik. A szívem gyorsabban ver. Miller emberei jóval többen vannak a cigányoknál.

Miller felszalad a dombra, és Ithal felé sújt, aki egy tapasztalt bokszoló eleganciájával hajol félre az ütés elől. A két férfi összeverekedik, mindkét tábor biztatja a saját emberét. Ithal hatalmasat üt Mr. Miller állkapcsára. Az megpördül. Kartik a csizmájában lévő tőr markolatán tartja a kezét.

- Elég legyen! Hagyják abba! - kiáltja Brigid.

Az egész iskola kiürül, mindenki a verekedőket figyeli. Újabb és újabb csapásokat osztanak. Most már mindenki küzd.

- Az hogy lehet, hogy tőletek senki sem hiányzik? - ordítja Mr. Miller egyik embere.

- Az nem bizonyíték! - mondja Ithal ökölbe szorított kézzel.

- Nekem elég! - morogja egy másik férfi. Ithal hátára ugrik, és mint egy állat, letépi az ingét. Kartik húzza le Ithalról. A férfi most rátámad, de Kartik gyors rúgása miatt elveszti az egyensúlyát. A gyepen kitör a káosz.

- Hát nem izgalmas? - kérdezi Felicity csillogó szemmel.

Ekkor érkezik meg Mrs. Nightwing. Úgy viharzik keresztül a gyepszőnyegen, mint a testőrét felelősségre vonó Viktória királynő. -Ez nem járja, Mr. Miller, ez nagyon nem járja!

Elena anya bukdácsol át a tisztáson. Kéri a férfiakat, hogy hagyják abba. Nagyon le van gyengülve, egy fa törzsébe kapaszkodik. - Ez a hely a bűnös! Az én Carolinámat is elvette! Szóljanak Eugéniának! Kérjék meg, hogy tegyen rendet!

- Ez bolondgombát evett - motyogja valaki.

A csetepaté egy pillanatra abbamarad. Kartik lép elő. Felhasadt az alsó ajka. - Ha összefogunk, nagyobb eséllyel foghatjuk el a bajok okozóját. Őrséget is állhatnánk, amíg ti alszotok...

- Persze, majd pont ti fogtok őrséget állni! Jó esetben kiürített zsebbel, rosszabb esetben átvágott torokkal ébrednénk! - kiabálják a munkások.

Megint kitör a zűrzavar, a két csoport tagjai egymást vádolják, egy újabb verekedés lóg a levegőben.

Mrs. Nightwing masírozik be a csatamezőre. - Uraim! Az indítvány elfogadhatónak tűnik. A cigányok őrséget állnak, hogy az emberei nyugodtan alhassanak - intézi a szót a művezetőhöz.

- Kizárt dolog! - mondja Mr. Miller.

- Akkor is őrséget állunk! - mondja Ithal. - A magunk védelmére.

- Micsoda felfordulás! - csettint a nyelvével rosszallóan Mrs. Nightwing. - Lányok, maguk meg mit állnak ott tátott szájjal, mint egy csapat liba? Azonnal térjenek vissza az osztálytermekbe!

Amikor elmegyek Kartik mellett, a tekintetemet mereven a többi lányra szegezem. Ne rá, Gemma! Nem válaszolt a hívásodra. Menj tovább!

Csak a Spence kapujában engedek meg magamnak egy futó pillantást a hátam mögé. Kartik engem néz.

- Levelek! Levelek! - Brigid hozza a heti postát a faluból. A leckét máris elfelejtjük, köré gyűlünk, szomjazzuk az otthonról érkező szavakat. A kicsik az édesanyjuk levele fölött szipognak, nekik még nagyon honvágyuk van. De mi, nagyobbak, a pletykákat szeretnénk hallani.

- Aha! - mutat fel Felicity egy borítékot diadalmasan. -Legeltessétek a szemeiteket!

- „Szívélyesen meghívjuk Önt és kedves családját a Miss Felicity Worthington tiszteletére rendezett Török bálra. Helyszín: Lord és Lady Markham otthona. Időpont: este nyolc óra.” - olvasom hangosan. - Jaj, Felicity, ez csodálatos!

Fee a szívéhez szorítja a borítékot. - Szinte a számban érzem a szabadság ízét! Te kaptál valamit, Gemma?

A feladóra nézek. - Csak a nagymama írt - mondom, és a könyvem lapjaim közé teszem a levelet.

Felicity felvonja a szemöldökét. - Ki sem nyitod?

- Majd kinyitom. Később - mondom, és Annre pillantok. Mindenki kapott levelet, csak ő nem. Minden postaosztásnál szembesülnie kell azzal, hogy senki sem törődik vele, hogy senkinek sem hiányzik.

Brigid az egyik levelet a fény felé tartja, és morog. - Tán megveszett az az ember! Ez nem is nekünk jött! A címzett Miss Nan Washbrad. Itt nincsen Nan Washbrad.

Ann majdnem kitépi a kezéből a borítékot. - Hadd lássam!

Brigid elhúzza előle. - Szó sem lehet róla! Majd Mrs. Nightwing eldönti, mi lesz a sorsa.

Tehetetlenül figyeljük, ahogy Brigid Mrs. Nightwing többi borítékja közé csúsztatja Miss Trimble régóta várt levelét. A kupac eltűnik a kötényzsebben.

- Biztos, hogy Mr. Katztól jött. Vissza kell szereznünk! - mondja Ann kétségbeesetten.

- Ann, hová teszi Brigid Nightwing leveleit? - kérdezem.

- Az asztalára - mondja Ann, és nagyot nyel. - Az emeleten.

Az esti imáig várnunk kell, addig meg sem kísérelhetjük megszerezni Ann levelét. Amíg a lányok felmennek a kendőjükért és az imakönyvükért, ellopózunk mellőlük, és beosonunk Nightwing irodájába. Minden olyan régi itt, akárcsak az a fűzővel egybeszabott, kikeményített alsószoknya, amit Nightwing a ruhája alatt visel, és ami már szörnyen divatjamúlt.

- Intézzük el gyorsan! - mondom.

Kihúzogatjuk a fiókokat, keressük Ann levelét. Kinyitok egy kisebb szekrényt, és bekukkantok. A polcok tele vannak könyvekkel: Azigazi szerelem, írta Miss Mabel Collins. Az Életem és szerelmem Mrs. Forrestertől. Erős vágy. Trixie becsülete. A vak Elsie bűne. Dicsőséges galopp. Kivárás.

- Nem fogjátok elhinni, hogy mit találtam! - mondom vihogva. -Romantikus regényeket! El tudjátok képzelni?

- No de, Gemma! - korhol Felicity az őrhelyéről, az ajtó mellől. -Most fontosabb dolgunk is van!

Elszégyellem magam, és elindulok, hogy becsukjam a szekrényt, amikor észreveszek egy levelet. A bélyegző szerint 1893-ban adták fel. Túl régi ahhoz, hogy Ann-nek címezzék. Megfordítom a borítékot, a törött pecsét egy félholdat és egy szemet ábrázol. Kiveszem a levelet. Nincs rajta megszólítás.

Nem törődtél a figyelmeztetéseimmel. Amennyiben ragaszkodsz a tervedhez, leleplezlek...

- Megtaláltam! - kiáltja Ann.

Felicity pánikba esik. - Valaki jön a lépcsőn! - szól oda nekünk.

Mindent sietve visszapakolok, ahogy volt, és becsukom a szekrényajtót. Ann kiveszi a levelét, és gyorsan az előcsarnokba megyünk. A drapériával borított ajtónál Brigid szidással fogad bennünket. - Tuggyák, hogy oda nem mehetnek fel!

- Zajt hallottunk! - Felicity folyékonyan hazudik.

- Igen, és nagyon megijedtünk! - tódítja Ann.

Brigid idegesen és gyanakodva a csarnok felé pillant. - Hívom Mrs. Nightwinget, majd...

- Ne! - kiáltjuk egyszerre.

- Nem szükséges - mondom. - Csak egy sündisznó jutott be az épületbe.

Brigid elfehéredik. - Sündisznó! Futok a seprűmért! Nem fog egy sündisznó ámokfutást rendezni az én házamban!

- Csak így tovább, Brigid! - szólok utána. - Szerintem francia sün lehetett!

- Francia sün? - kérdezi Felicity ámuló arccal.

- Oui - felelem.

Ann a szívéhez szorítja a levelet. - Megszereztük, amiért jöttünk. Gyerünk! Ismerni akarom a sorsomat.

Már esteledik, amikor a kápolnához érünk, a nap lassan eltűnik a látóhatár alatt.

- Mit ír? - Felicity megpróbál belelesni a levélbe, de Ann nem hajlandó megmutatni neki.

- Ann! - kiáltunk rá mindketten.

- Jól van, na! - Ann felénk nyújtja a levelet. Mohón kitépjük a kezéből. - Hangosan olvassátok! Tudni akarom, hogy nem álmodom.

- „Igen tisztelt, kedves Miss Washbrad! - Fee és én egyszerre olvasunk. Ann csukott szemmel és mosolyra húzott szájjal minden egyes szót utánunk mond. - Remélem, hogy levelem jó egészségben találja. Beszéltem Mr. Katzcal, aki felajánlott önnek egy lehetőséget a találkozásra, az eljövendő hétfőn, kettő órakor. Azt tanácsolom önnek, kedvesem, hogy ne késsen el. Mr. Katzcot semmi sem kedvetleníti el jobban a pontosság hiányánál. A tehetségét az úr figyelmébe ajánlottam. A szépsége önmagáért beszél.”

- „Üdvözlettel, Lily Trimble.”

- Ó, Ann! Ez csodálatos! - mondom, és odaadom neki a levelet, amit azonnal a ruhája alá gyűr, a szíve fölé.

- Ugye? Ugye, hogy az? - Az öröm teljesen átváltoztatja Annt. Már ettől az apró reménysugártól is magasabbnak látszik.

Kézen fogva szaladunk a kápolnához, hiszen ennek a délutánnak már búcsút kell mondanunk, a lenyugvó nap tüzes rózsaszín fényt hagy maga után.

A pulpituson az egyik fiatalabb lány olvas a hatalmas Bibliából. Aprócska teremtés, nem lehet több tízévesnél, és erősen selypít, ami miatt félő, hogy az imádság hamarosan nevetésbe fullad.

- „Ész akkor a kítyó aszt mondta az asszonynak, nem fogsz meghalni... ”

- Gemma! - súgja Ann. - Nem mehetek el Mr. Katzhoz!

- Ezt meg hogy érted? - kérdezem a Bibliám mögül. Elfelhősödik az arca, a korábbi örömnek már nyoma sincs rajta. - Azt hiszi, hogy Nan Washbrad vagyok.

- Az csak egy név. Lily Trimble is megváltoztatta az övét. Cecily csendre int, én meg mindent megteszek, hogy értésére adjam, mennyire nem érdekel.

- De még azt is írta, hogy... a szépségem önmagáért beszél. Hát nem látod? Én nem az a lány vagyok! Teremthetünk illúziókat... de hogyan tarthatnánk meg őket örökké?

- „Mert Iszten tudja, hogy ha eszel a természből, iszteni leszel, mert kinyílik a szemed, ész meg tudod a rosszat a jótól...”

- Iszteni leszel - utánozza Felicity. Furcsa köhögő roham tör ki a padsorunkban: a nevetgélést próbáljuk leplezni.

Miss McCleethy a nyakát nyújtogatja, és összeszűkül a szeme, amikor meglát minket. Felemeljük a Bibliánkat, mintha missziós iskolában lennénk. Lopva Mrs. Nightwingre nézek. Egyenesen ül, maga elé mered, az arckifejezése épp olyan kifürkészhetetlen, mint a Szfinxé.

A gondolataim visszatérnek a szekrényben rejtegetett levélhez. Milyen figyelmeztetéssel nem törődött Mrs. Nightwing? Milyen tervről beszélt?

Hirtelen összefolynak előttem a Biblia betűi, és a világ ismét megmerevedik körülöttem. A pulpituson kínlódó lány nem olvas tovább. Úgy érzem, megfulladok, kiver a víz.

- Ann? Felicity? - hívom őket, de egy másik idősíkhoz tartoznak.

Émelyítő sziszegés visszhangzik a kápolna falai között.

- F-Fee... - suttogom, de nem hallja. A sziszegés felerősödik.

Jobb oldalról jön. Lassan megfordulok, a szívverésem felgyorsul.

Hatalmas erőfeszítésnek tűnik szememet a padlóról a színes üvegablak, az angyal és a gorgófej felé emelnem...

- Jaj, Istenem...

A pánik hátrálásra késztet, de a mozdulatlan lányok elállják az utamat, így kénytelen vagyok végignézni, hogy az ablak megelevenedik. Olyan, mintha ismét a Wolfson fivérek laterna magica előadásán járnék, az angyal egyenesen felém tart, a levágott gorgó-fejet a magasba emeli.

- Óvakodj a május születésétől - sziszegi a fej.

Hangos kiáltással visszatérek, és a dolgok ismét a megszokott kerékvágásban haladnak tovább. Beleütközöm Annbe, aki emiatt Felicitynek vágódik, és így tovább, mint egy emberi dominó.

- Gemma! - kiáltja Ann, és csak akkor tudatosul bennem, hogy a karjába kapaszkodom.

- Bo-bocsánat - dadogom, és letörlöm a verejtéket a homlokomról.

- Fúj! Tessék! - Felicity egy zsebkendőt nyújt felém.

Felzúg az orgona, énekelni kell. Remélem, hogy a magas hangok elfedik a szívem vad dobogását. A lányok felemelik az énekeskönyvüket, és a hangjuk magabiztosan száll a magasba. Az ajkam mozog, de hang nem jön ki a számon. Reszketek, kiver a hideg verejték.

Ne nézz oda! De ha egyszer muszáj...

Óvatosan, nagyon óvatosan jobb felé fordítom a fejemet, ahol pillanatokkal ezelőtt egy angyal véres trófeája figyelmeztetett valamire, amit nem is értek. De az angyal arca most békés. A gorgófej is alszik. Csak egy ablakképet látok. Nem többet színezett üvegnél.

Képtelen vagyok megnyugodni, ezért magamban üldögélek, és előveszem az otthoni levelet, amit korábban a könyvbe rejtettem. A szokásos ömlengés nagymamától, amelyben említést tesz partikról, vizitekről és a legfrissebb pletykákról, de most nem tudok rá összpontosítani. Meglepve olvasom viszont, hogy Simon Middleton érdeklődött irántam, és egy pillanatra felvidulok. Aztán gyűlölöm magam azért, hogy egy férfi ilyen gyorsan el tudja terelni a figyelmemet, majd ugyanilyen gyorsan el is felejtem, hogy gyűlölnöm kellene magamat, és háromszor is elolvasom a mondatot.

Nagymama levele mögött Tomtól is találok egy üzenetet.

Kedves Gemma, éles nyelvű nőszemély!, írja. Kényszer hatására írom ezeket a sorokat, nagymama nem hagy békén, ha nem teszem meg. Rendben van, akkor végzem testvéri kötelességem. Remélem, hogy jól vagy. Én sohasem voltam jobban. Úriemberek klubja nagy érdeklődést mutat irántam, azt mondják, hogy még a báli szezon megkezdése előtt beavatnak, és megismertetnek a szent rítusokkal. Ráadásul olyan kedvesek voltak, hogy felőled is érdeklődtek, igen sok kérdést tettek fel, nem is értem, hogy miért. Elmondtam nekik, milyen elviselhetetlen tudsz lenni, láthatod, te és apa is tévedtetek velem kapcsolatban; próbálok udvarias lenni veled, még utcán is bólintok majd egyet köszönésképpen, sőt rád is mosolygok, amikor tag leszek. Ezzel, azt hiszem, le is tudtam a kötelességemet, magadra hagylak.

Annyi szeretettel, amennyit egy illedelmes viselkedésre képtelen lány megérdemel.

Thomas

Összegyűröm a lapot, és a tűzbe hajítom. Sürgősen tanácsra lenne szükségem. Annyi mindennel kapcsolatban bizonytalan vagyok: a bátyámmal, a Renddel, Wilhelmina Wyatt-tel, a birodalmakkal és a varázslattal is, amely hol elkápráztat, hol megrémít. Csak egyetlen emberhez fordulhatok, aki esetleg minden kérdésemre választ tud adni. Elmegyek hozzá.

HARMINCADIK FEJEZET

A szederfalnál elköszönök a barátnőimtől. Ann a bennünket elválasztó sövény felé hajol. - Te nem jössz?

- De, kicsit később. Van valami, aminek utána akarok nézni.

Felicity gyanút fog. - Mi az?

Színpadiasan felsóhajtok. - Beszélnem kell Ashával, mert az Érinthetetlenek és az erdei népek vitába keveredtek.

- Jaj de unalmasan hangzik! - mondja Felicity. - Sok szerencsét!

Kart karba öltve a kastély felé sietnek, amely egyfajta

káprázatként emelkedik ki az indák közül.

A Templomba vezető poros úton színes üvegmécsesek világítanak. Általában édeskés füstölő illatát árasztják, de ma fojtón, kellemetlenül bűzlenek. A Hadzsín idegesnek tűnik. Mintha egy megjósolt viharra várnának.

- Lady Hope - mondja Asha, és meghajol előttem.

- Az örökkévalóság kútjához kell mennem - mondom, és megállás nélkül továbbhaladok a célom felé.

Asha igyekszik utolérni a folyosólabirintusban. - Lady Hope, a törzsem tagjai félnek. Az erdei népek azzal vádoltak meg bennünket, hogy titokban együttműködünk a Renddel...

- És nem így van? - kérdezem tőle.

- Ugye, te nem hiszel nekik?

Én már nem tudom, hogy kinek és mit higgyek. A Rendnek van valami terve, és nem megyek el addig innen, amíg meg nem tudom, mi az. Elérünk a Sóhajok Barlangjához. - Asha, egyedül akarok maradni.

Megint meghajol, nem látom a szemét. - Ahogy kívánod, Lady Hope.

Kirké teste a kút vizének üvegszerű felszíne alatt lebeg. Súlytalannak tűnik, de én annyira érzem a jelenlétét, hogy alig kapok levegőt.

- Mégis visszatért.

Szükségem van a segítségedre. Bármennyire szeretném, képtelen vagyok kimondani ezeket a szavakat.

- Valami készül, és szeretném tudni, hogy mi az.

A hangja olyan, mint egy haldoklóé. - És tudja... mit kérek... cserébe a tanácsomért?

Nagyot nyelek. Ha belevágok, nem fordulhatok vissza. Ha adok neki a varázslatból, mert ezt kéri, ki meri azt állítani, hogy nem fordítja ellenem? - Igen, tudom.

- És szabad akaratából... fogja átnyújtani nekem?

- Van más választásom? - vágok neki vissza, majd keserűen felnevetek, mert nagyon jól tudom, mit fog válaszolni. - Igen, tudom, mindig van választás. Rendben. Azt választom, hogy megadom önnek, amit kér, cserébe azért, amire szükségem van.

- És szabad akaratából...

- Igen, szabad akaratomból adom! - csattanok fel.

- Akkor jöjjön ide hozzám! - mondja, hangja nem több a selyem susogásánál.

Odamegyek a kúthoz, ahol Kirké teste fantomként feszül a vízfalhoz. Minden erőmet össze kell szednem ahhoz, hogy kutató szemébe nézzek.

- Nagyon figyeljen, Gemma! - suttogja lassan, rekedten. -Csinálja azt, amit mondok, különben megöl, és akkor nem fog megtudni semmit!

- Hallgatom - mondom.

- Tegye a kezét a kút vizére, és töltse meg élettel...

- De azt hittem, hogy az megölné...

- Csak addig, amíg a pecsét feltörik, és a víz kitisztul.

A kút peremébe kapaszkodom. Gyerünk, Gemma! Ess túl rajta! Lassan lenyúlok, és reszkető kezemmel megérintem a felszínt. Mintha megolvadna a jég az ujjaim alatt. A víz kitisztul, Kirké pedig felúszik, az arca majdnem kiemelkedik a levegőre.

- Nagyon jó - suttogja. - Most pedig tegye a kezét a szívemre, és adjon egy keveset a varázslatból! Egy kis előleget... gyenge vagyok, nem bírok sokat.

A vízbe merítem a kezemet, és amikor az ujjaim megérintik Kirké átázott ruháját, visszafojtok egy sikolyt.

- Most - sóhajtja.

A varázslat láthatatlan zsinórként áramlik közöttünk. Nem hallom a gondolatait, csak az enyémek visszhangoznak a fejemben.

- Ennyi - mondom, és elhúzódom tőle.

Miss Moore a felszínen lebeg. Az orcája és az ajka halvány rózsaszínre vált. A vak szemek újra pislognak. A hangjába is visszatér az erő.

- Köszönöm, Gemma - mormolja.

- Megadtam, amit kért. Most szeretném, ha válaszolna a kérdéseimre.

- Természetesen.

Beszéd közben a kút mellett körözök, nem akarok ránézni. - Mit értett az alatt, hogy a Rend tervez valamit ellenem? Hogyan állíthatom meg a Raksanát? Mit kell még tudnom a birodalmakról, a Télvidék teremtményeiről és a varázslatról? És persze Pippa... Mit tud...

- Mennyi kérdés! - mormolja. - De a válasz nagyon egyszerű. Ha meg akarja védeni magát a Rend és a Raksana ellenében, a legjobb az lesz, ha mélyen magába néz, Gemma.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezem, miközben óvatosan a kúthoz közelítek.

- Ismerje meg az érzéseit, értse meg a félelmeit és a vágyait! Ez a kulcs a varázslathoz. Ha sikerül, senki sem tud ön fölé kerekedni többé. Ne felejtse el... - mondja, és mély, sípoló lélegzetet vesz -, a varázslat... él, összefonódik azzal, akit megérint, és folyamatosan változik is általa.

Fel-alá járkálok a teremben, kerülöm a tekintetét. - Nemsokára tizenhét éves leszek. Úgy gondolom, jól ismerem magamat.

- Mindent tudnia kell magáról, a legsötétebb mélységeket is be kell járnia. Főleg azokat.

- Talán bennem nincs is olyan.

Rekedt, halk nevetés hallatszik a kút mélyéről. - Ha ez igaz lenne, akkor ön került volna a kútba, és én lennék a helyében.

Válaszolni szeretnék, de nem találom a szavakat.

- Azt is tudnia kell, hogy a varázslatnak ára van.

- Miféle ára? - kérdezem.

- Mindennek ára van. - Újabb mély, hörgő lélegzetet vesz. -Régóta... nem... beszéltem... ennyit. Pihennem kell.

A kúthoz szaladok. Csukott szemmel lebeg. - Várjon! De mi lesz Tommal, a Raksanával, Pippával meg a Télvidékkel? Még vannak kérdéseim! Azt ígérte, segít nekem!

- Segítettem is - válaszolja, és lassan süllyedni kezd. - Kutasson azokban a sötét sarkokban, Gemma! Még mielőtt itt találja magát...

Nem hiszem el... ilyen keveset kaptam azért, amit neki adtam. Nem lett volna szabad megbíznom Kirkében.

- Legközelebb akkor jövök, amikor visszaadom a varázslatot a Templomnak. Azon a napon, amikor végre meghal! - mondom, és kiviharzok a teremből.

Asha a függöny mögött vár. Törökülésben ül egy kis szőnyegen, és élénk narancssárga bogyókat fejt egy tálba. Mögötte néhány Hadzsín a pipacsvirágokat válogatja. A legszebb bimbókat félreteszik, a többit kidobják.

Asha odaint magához. - Lady Hope, beszélhetnénk?

Leülök mellé a szőnyegre, de képtelen vagyok lenyugodni. A Kirkével folytatott beszélgetés felzaklatott, és dühös vagyok magamra, amiért megbíztam benne.

- Fontolóra vettem az ajánlatodat - mondja Asha. - Azonban az lesz a legjobb, ha a Hadzsín nem csatlakozik a szövetséghez.

- Nem csatlakoznak? De miért?

Asha ujjai szorgalmasan szedegetik a bogyókat a haszontalan héjból. - Nem kívánunk egy ilyen küzdelemben részt venni. Mi nem vagyunk olyanok.

- De Asha, ha részt kaptok a varázslatból, az embereidnek is lenne szava a birodalmakban. Sok minden megváltozhatna. Meggyógyíthatnátok. ..

Lenyelem a mondat végét, félek, hogy megbántom. A Hadzsín kíváncsian figyel. Asha bólint egyet feléjük. Meghajolnak és távoznak.

- Régen, a sötét időkben, üldöztek bennünket. Rabszolgaként tartottak. Sportot űztek abból, hogy ránk vadásszanak - magyaráz Asha. - Aztán jött a Rend, és a védelmünkre kelt. Biztonságban voltunk. Mióta felvetődött a szövetség gondolata, a biztonság megkérdőjeleződött. Kigúnyolják az embereinket. A kentaurok megkorbácsoltak egy Hadzsínt a folyónál. Tegnap éjjel pedig egy kosár termést elloptak... kis kosarat, de akkor is...

Ökölbe szorítom a kezemet. - Ez nem mehet így tovább! Azonnal beszélni fogok Philonnal!

Asha a fejét csóválja. - Ne! Visszavonulunk. Itt, mindentől és mindenkitől távol, biztonságban vagyunk.

Körülnézek a sziklabarlangban, ahol már évszázadok óta száműzetésben élnek. - De hát arra kényszerítenek, hogy ezekben a barlangokban lakjatok! Ez lenne a biztonság?

Asha sebes lábára simítja a száriját. - Jobb, ha erről nem beszélünk.

- Egyedül döntöttél az embereid sorsáról?

Asha hangos zörgéssel a tálba dobja a bogyókat. - Nem kell mindenről tudniuk. Az csak elégedetlenséghez vezet.

- Ki lenne elégedetlen? - kérdezem tőle.

- Így lesz a legjobb - mondja, mintha egy mantrát hajtogatna.

Az egyik Hadzsín közelít. Az arcán aggodalom tükröződik.

- Rosszul sikerült a szüret, Asha - mondja bocsánatkérően. - A fagy és a penész sok virágot elpusztított.

Asha a homlokát ráncolja. - Fagy?

Az Érinthetetlen kinyitja bőrkeményedésekkel teli tenyerét, és egy ráncos, fagyosan kék virágot mutat. - Nem élik túl a hideget.

- Nézd! - mondom. Ráteszem a kezemet a virágra, és új, kövér, vöröslő bimbók fakadnak. - Ezt ti is meg tudnátok tenni, ha akarnátok.

A lány reménykedve néz Ashára, aki a fejét rázza.

- Az sem tart sokáig - válaszolja. Kiveszi az első bimbót a lány kezéből, és a szemétre hajítja.

*

Megint a fűzfák között sétálok vissza. A hatalmas lombkoronák legyezőként terülnek el a fejem felett, amikor a gondolataimba merülve alattuk bóklászok. Mit tervez ellenem a Rend? Lehet, hogy ők gyilkolták meg Wilhelmina Wyattet, hogy elhallgattassák? És ha igen, vajon milyen titokról tudott, ami miatt meg kellett halnia? Hogyan kormányozhatnám a birodalmakat, ha azok az emberek, akiknek szövetségre kellene lépniük, nem bíznak egymásban?

Még az sem vidít fel, hogy láthatom Pipet meg a többieket a Határvidéken. Nem akarják hallani, milyen gondban vagyok. Táncolni akarnak. Játszani. Báli ruhákat akarnak varázsolni a levegőből, és köpenyeket rongyos szőnyegekből. Ráadásul amikor Felicity meg Pippa együtt van, akkor az olyan, mintha mi, többiek, nem is léteznénk. A barátságuk kirekesztő. Féltékeny vagyok erre a közelségre, és gyűlölöm magam ezért a féltékenységért. Nem tudom eldönteni, melyik a rosszabb. Maga a féltékenység, vagy, hogy milyen szánalmasnak érzem magam miatta.

Az úton porfelhő tűnik fel. Már hallom is a paták dobogását. Felgyorsul a szívverésem. Gyorsan közeledik, nem tudok elfutni előle. Megpróbálok elrejtőzni a fűzfák között, de kicsi a hely. Varázslat. De hogyan? El kell rejtőznöm. Hogyan? Hogyan? Hogyan? Gondolkodni sem tudok. Illúzió. Egy illúzió. De milyen? Nézz körül, Gemma! Mi van itt? Út. Ég. Por. Fűzfa. Fűzfa!

Közeledik.

Engedd el a félelmet! Engedd el! Engedd el! Érzem, ahogyan a varázslat szétárad bennem, és csak remélni tudom, hogy engedelmeskedik az akaratomnak. Lenézek a kezemre, és ágakat látok. Sikerült. Láthatatlan vagyok.

A lovas lelassul, ügetni kezd, aztán megáll. A rémülettől levegőt is alig merek venni. Amar. Állatbőrből készült köpenyt visel - az állatok még mozognak - és emberi koponyákból összetákolt sisakot. A szemei helyén fekete lyukak; beleharapok a nyelvembe, nehogy felsikoltsak. Nehogy leleplezd magad, Gemma! Nyugalom... nyugalom...

A ló is valami földöntúli teremtmény, olyanok a szemei, mint néha Pippának. Nagyokat horkant, és kivicsorítja a fogát, miközben Amar az utat kémleli.

- Tudom, hogy itt vagy - mondja. - Érzem a varázserőd illatát. Az ártatlanságodat!

A szívem olyan gyorsan ver, hogy majdnem elájulok. Egy holló repül fáról fára, tartok tőle, hogy lebuktat. De nem, Amar vállára száll.

- Közeleg az idő. Óvakodj a május születésétől! - Amar a ló horpaszába rúg, és nagy porfelhő közepette elvágtat.

Százig számolok, mielőtt visszaváltoznék, és aztán rohanok a Határvidékre.

El akarom mesélni a lányoknak Kirkét, de félek. Hogyan is vallhatnám be nekik, hogy Kirké él? Hogy tanácsért mentem hozzá? Hogy adtam neki a varázslatból? Rosszul leszek, amikor arra gondolok, mit tettem, mit kockáztattam. És mindezt miért? Semmiért. Figyelmeztetett, hogy kutassam fel elmém legsötétebb zugait. Mondja ezt a leggonoszabb lélek, akivel valaha találkoztam.

Amikor a kastélyhoz érek, és látom, hogy a barátnőim nevetnek és fogócskáznak, magam is jócskán felvidulok. Hibát követtem el, hogy meglátogattam Kirkét, de nem követem el újra. Nem megyek vissza hozzá addig, amíg el nem jön az idő, amikor visszaadom a varázslatot, és létrehozom a szövetséget. Azon a napon fog végleg eltűnni a mi világunkból.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Gyönyörű vasárnapra ébredünk, a reggel élénk színeit puha fény szelídíti olyan pasztell árnyalatokká, hogy Mr. Monet is örömét lelné bennük. Az élőhalott Waite tiszteletesnek köszönhetően elviselhetetlenül unalmas reggeli mise után Mrs. Nightwing azzal jutalmaz bennünket szentekhez illő kitartásunkért, hogy megkér, segítsünk a jelmezbál előkészületeiben. Kiküld bennünket a szabadba, a festőruhánk zsebében vidáman zörögnek az ecsetek. Az iskola mögött hatalmas vásznakat feszítenek ki az asztalokra. Nehezékként a festékesdobozok szolgálnak. Miss McCleethy azt kéri, hogy fessünk olyan idilli képeket, amelyeket majd díszletként használhatunk a jelmezbáli előadásokon. Az egyetlen kép, ami momentán eszembe jut, nem más, mint az a nevetséges nadrágos Pán a nagymama szalonjában. Eszemben sincs azt a szörnyűséget lemásolni, bár csábít a gondolat, hogy fűzőben hogyan festene.

Felicity szorgalmasan dolgozik. Az ecsete csak úgy repül festékesdobozból ki, festékesdobozba be. Felismerem a kastélyt, így mögé festem a Télvidék sziklás hegycsúcsait. Miss McCleethy hátratett kézzel sétál az asztalok között. A képeket javítgatja, hol egy bokor, hol egy virág tűnik fel a keze nyomán. Nagyon idegesítő, és nehezen állom meg, hogy ne menjek oda hozzá, és fessek bajszot az orra alá.

- Ez meg micsoda? - Miss McCleethy összeráncolt homlokkal mered a Határvidék készülő rajzára.

- Egy tündérmese - válaszolja Felicity. Éppen lila bogyókat festeget egy fára.

- A tündérmesék becsapósak. Ennek mi a vége?

Felicity mosolya kihívó. - Boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

- Kissé kopár. - Miss McCleethy felkap egy ecsetet, és élénk, rózsaszín-narancssárga foltot fest a Télvidék gomolygó szürke egére. Ettől nem lesz jobb a kép, az oda nem illő színek összefolynak a sötétséggel.

- Így már rendben van - mondja. - Folytassák!

- Szörnyeteg! - morog Felicity az orra alatt. - Ígérd meg, hogy egy cseppnyi varázslatot sem adsz neki, Gemma!

- Akkor sem osztoznék vele a varázslaton, ha az életem múlna rajta - teszem le az esküt.

Délután a cigányasszonyok édességekkel és lekvárral teli kosarakat hoznak fel. Bőven kenjük a lekvárt a kenyérre, nem törődünk festékes ujjainkkal. Miss McCleethy megkérdezi, hogy nem jönne-e valaki közülük tűzifát vágni, és nemsokára Kartik jelenik meg. Az arcomba szökik a vér. Kartik leveszi a kabátját, a könyökéig feltűri az ingét, és fejszével a kezében egy fához megy.

Miss McCleethy magunkra hagy minket, megnézi, hogy haladnak a Keleti Szárnnyal. Odalopózok, ahol Kartik dolgozik. Átizzadt inge rátapad a testére. Vizet kínálok neki. Kartik Miss McCleethy felé pillant, aki cseppet sem törődik velünk. Elégedetten felhajtja a vizet, és a keze fejével megtörli verejtékes homlokát.

- Köszönöm - mondja furcsán mosolyogva.

- Mi olyan vicces? - kérdezem tőle.

- Egy álmom jutott eszembe. - A hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkán.

A vörösség a lábujjam hegyétől egészen az arcomig kúszik.

- Nos - mondom, és a vizes vödörrel játszom -, csak egy álom volt.

- Talán emlékszik még arra, hogy én hiszek az álmokban -mondja, és olyan pillantást vet rám, hogy kénytelen vagyok elfordítani a tekintetemet, különben rávetem magam, és újra megcsókolom.

- Én... én beszélni szeretnék önnel. Sürgős a dolog - mondom.

- Mr. Fowlson megkeresett Londonban. A Hippokratész Társaságnál vacsoráztunk. Kint várt rám.

Kartik kihúzza a fejszét a fatönkből. Az állkapcsa megfeszül. -Mit akart?

- A varázslatot. Azt hazudtam neki, hogy a Rendnek adtam, de nem hitt nekem. Megfenyegetett. Másnap, amikor Thomas éjjel hazaérkezett, azt mesélte, hogy egy exkluzív klub kérte fel, hogy lépjen a tagjai sorába. A gallérján ott találtam a Raksana kitűzőjét.

- Azt nem osztogatják csak úgy. Körbeudvarolják - mondja Kartik.

- Találkoznom kell a Raksanával - mondom neki. - Meg tudja szervezni?

- Nem - válaszolja, és határozottan egy tuskóra csap.

- De bánthatják a bátyámat!

- Felnőtt ember.

- Hogyan lehet ilyen kőszívű? Önnek is volt testvére.

- Volt - mondja, és újra lecsap. A tuskó kettéreped.

- Kérem! - könyörgök neki.

Kartik megint a Keleti Szárny felé pislant, majd a mosoda felé int.

- Nem itt. Ott.

Bent várok rá. Ma nincsenek itt a mosónők, a régi, fából és kőből épített ház üresen áll. Türelmetlenül járkálok a vasalók melegítésére szolgáló tűzhely mellett. Megkerülöm a rézüstöket, az ujjaimmal a recés mosódeszkákon dobolok. Megpillantom a kampókon lógó mosófákat. Kiszélesedő végükkel szokták a ruhákat kavarni a fortyogó üstben. Megpörgetem a mángorlót. Tudom, hogy csodát művel a nedves ruhával, kiszorítja belőle az utolsó csepp vizet is. Bárcsak a gondolataimat is végiggörgethetném rajta, talán megszabadulnék a súlyuktól.

Végre Kartik is megérkezik. Olyan közel lép hozzám, hogy érzem a testén a fű és a verejték illatát. - Fogalma sincs arról, mire képes a Raksana - figyelmeztet.

- Eggyel több ok arra, hogy Tomot távol tartsam tőlük!

- Nem! Önnek kell távol maradnia Fowlsontól és a Raksanától! Gemma, nézzen rám!

Nem teszem. Kartik a két kezébe fogja az arcomat, és felemeli, hogy a szemébe nézhessek. - Ha a bátyja ezt az őrült utat választja, meg kell szakítania vele a kapcsolatot. Nem viszem el a Raksanához.

Dühös könnyek gyűlnek a szememben. Visszapislogom őket. -Láttam Amart. A birodalmakban.

Mintha megütöttem volna. - Mikor? Hol? - Enged a szorításon, én meg biztonságos távolságba, az üsthöz menekülök.

- A birodalmakban.

- Mindent mondjon el! Tudnom kell! - Közelítene felém, de szerencsére az üst közöttünk van.

- Csak akkor, ha segít nekem. Szervezze meg a találkozót a Raksanával, akkor segítek megtalálni Amart.

- Ez zsarolás.

- Az bizony. Öntől tanultam.

Az öklével a falba vág. Az ott lógó mosódeszka megremeg. Én is összerezzenek. Időnként pont olyan komor a hangulata, mint nekem, és a temperamentuma is hasonlóképpen szeszélyes.

- Időre lesz szükségem - mondja színtelen hangon. - Ha sikerrel járok, a kendőmet az ablaka alatti repkényre kötöm.

- Értem. És köszönöm.

Még csak nem is bólint. - Amikor végeztünk, eltűnök innen. Soha többé nem fogjuk látni egymást. - Kimegy a mosoda ajtaján, és nemsokára meghallom a fejsze suhogását. Várok néhány percet. Ennyi idő éppen elég ahhoz, hogy a szavai ólomként nehezedjenek rám, megbénítva minden porcikámat.

- Gemma, hol voltál? - kérdezi Elizabeth, amikor visszatérek az asztalhoz.

- Egy úrinő nem hirdeti ki hangosan, hogy az árnyékszéket készül meglátogatni, igaz? - kérdezem, szándékosan megrökönyödést keltve.

- Ó! Jaj, persze! - Többé nem is szól hozzám, ami nekem pontosan megfelel.

Miss McCleethynek igaza van, tényleg mindenből felfordulást csinálok. Belemártom az ecsetet a rikító sárga festékbe, és egy hatalmas, mosolygós napot sikerítek a rózsaszínes-szürkés égre. Ha napsütés kell nekik, most megkapják.

Ann sompolyog oda hozzám. - Meghallottam, miről beszélget Miss McCleethy és Mr. Miller - mondja felindultan. - Egy újabb munkás tűnt el. Felhívták a felügyelőt, hogy kezdjen el vizsgálódni. Szerinted mi történhetett velük?

- Honnan tudnám? - morgom. Lopva Kartikra pillantok, aki a fa maradékával harcol, gyakorlatilag teljesen szétzúzza.

Egy szélroham feldönti a lila festéket. Szétfolyik a vásznon, és teljesen tönkreteszi a Határvidék kastélyát.

- Ma nincs szerencséd, Gemma - mondja Ann. - Újra kell kezdened.

Este Kent felügyelő látogat el az iskolába. Bár megcsodálja a száradni kiterített festményeket, nyilvánvaló, hogy nem látogatóba jött. Három munkás eltűnt, és ennek most már utána kell járni. Lekeféli a sarat a csizmájáról. Ezek szerint a munkásokkal és a cigányokkal már beszélt. A kisebb lányokat nagyon diszkréten faggatja, szinte játékosan próbálja tőlük megtudni, hogy láttak-e, hallottak-e valami furcsát, gyanúsat. Mi is sorra kerülünk. A kényelmesen berendezett kisszalonban ég a tűz. Ide terelnek be bennünket. Brigid egy csésze teát hoz a felügyelőnek.

A felügyelő szeme általában vidáman csillog, de ma hivatalos ügyben jár itt. Úgy érzem, hogy átlát rajtam, hogy ismeri a bűneimet. Lenyelem a torkomba szorult gombócot, és helyet foglalok. A felügyelő derűsen elbeszélget velünk, elmeséljük neki, hogy telt a napunk, milyen bálokon fogunk részt venni, és persze szót ejtünk a várva várt jelmezbálról is. Meg akar nyugtatni bennünket ezzel a beszélgetéssel, de én egyre idegesebb vagyok.

Elővesz egy kis jegyzetfüzetet. Megnyalja a hüvelykujját, azzal lapozgatja. - Itt is vagyunk. Nos, hölgyeim! Nem hallottak valamilyen szokatlan zajt késő éjjel? Nem hiányzik valamilyük? Láttak valami gyanúsat?

- Se-se-semmit - dadogja Ann. A körömágyát rágcsálja. Felicity lefogja a kezét, szerintem olyan erősen szorítja, hogy Ann karjából kifut a vér.

- Éjszaka alszunk, felügyelő. Honnan is tudhatnánk, mi folyik Mr. Miller emberei között? - kérdezi Felicity.

A felügyelő ceruzája megáll a lap felett. A szeme Ann arcáról lefogott kezére villan. Melegen elmosolyodik. - A legkisebb részlet bizonyulhat a legforróbb nyomnak. Ne szerénykedjenek, hölgyeim!

- Van már gyanúsítottja? - kérdezem.

Kent felügyelő kellemetlenül sokáig néz a szemembe. - Nincsen. De ez csak megerősíti a gyanúmat, hogy az eltűnt munkások kicsit mélyebben néztek az üveg fenekére, elkóboroltak a szállásról, hogy kialudják magukat, de mivel féltek a művezetőtől, nem mertek visszatérni. Az is lehet, hogy csak így akarják a cigányokat gyanúba keverni.

- Talán tényleg a cigányok keze van benne - teszi hozzá gyorsan Felicity. Szeretnék belerúgni.

- Ez lenne a kézenfekvő megoldás - mondja a felügyelő, és elkeveri a tejet a teájában. - Talán túlságosan is kézenfekvő. Bár közülük is eltűnt valaki ma este.

Kartik. Már el is ment.

- Az igazság úgyis kiderül. Mindig kiderül - kortyol a teájából Kent felügyelő. - Ettől mindig helyreáll a világ rendje. Egy csésze jó tea...

Amikor visszatérünk a birodalmakba, nyugtalan vagyok. A problémák a bátyámmal, a Kirkénél tett látogatás és a veszekedés Kartikkal, nagy súllyal nehezedik rám. De a többiek nagyon vidámak, és mulatni akarnak. Felicity kézen fogja Pippát, együtt keringenek az indák között. Kacagnak, régi barátokhoz méltóan. Féltékeny vagyok. Hamarosan a többiek is csatlakoznak hozzájuk. Mae és Mercy Wendyt táncoltatja. Még Mr. Darcy is ugrál a ketrecében, mintha párra várna. Én nem állok be közéjük. Titokban attól tartok, hogy ez mindig így lesz. Én egyedül, senkihez sem tartozva, család nélkül, kívülállóként. Megpróbálom elhessegetni ezt a gondolatot, de az igazság már befészkelte magát a lelkembe. A függetlenség okozta mély bánat szétárad bennem. Vad pulzálással rohan az ereimben: Egyedül vagy, egyedül, egyedül...

Felicity Pippa fülébe suttog. Behunyják a szemüket, és Pip felkiált: - Gemma! Meglepetés!

Valaki megkocogtatja a vállamat. Megfordulok. Kartik az, fekete köpenyben. A szívem kihagy egy pillanatra. Nem Kartik az. A többiek nevetnek Pip viccén. Engem nem szórakoztat. A jelenés vállára teszem a kezem, most én használom a varázslatot. Kampós lábú vén kalózzá változik.

- Az ott! - mutatok Pippára. - Majd meghal egy táncért. Indulás!

Remek mulatságot rendezünk, mindenki kacag, dalol és táncol.

Észre sem veszik, amikor otthagyom őket, és lesétálok a folyóhoz.

Ott találom a Gorgót, éppen visszatér valamelyik útjáról.

- Gorgó! - kiáltom neki, és csak most jövök rá, hogy mennyire hiányzott.

A parthoz siklik, és leengedi a hajóhidat. Felsétálok a fedélzetre, és még annak is örülni tudok, hogy a kígyók felém sziszegnek az arca mellől.

- Mindenható... lemaradsz a mulatságról - mondja a Gorgó, és a kastély felé int.

- Elegem lett belőle. - Hanyatt fekve kinyújtózom, és a felhők közül kibújó fénysugarakat bámulom. - Érezted már azt, hogy egyes-egyedül vagy a világon? - kérdezem tőle halkan.

A Gorgó hangjába csendes fájdalom költözik. - Én vagyok a fajtám utolsó példánya.

A kastélyból kacagás röppen a magasba. Egy másik világ. A Határvidék tintakék egén túl viharfelhők morajlanak a Télvidék felett.

- Soha nem mesélted még el nekem azt a történetet -emlékeztetem a Gorgót.

Nagyot sóhajt. - Biztos vagy benne, hogy akarod hallani?

- Igen - válaszolom.

- Akkor gyere közelebb! Elmondom neked.

Teszem, amit mond, lekuporodom hatalmas, zöld feje mellé.

- Sok-sok évvel ezelőtt történt - mondja, és egy pillanatra lehunyja a szemét. - Mindannyian rettegtük a Télvidék teremtményeit és a káoszt, amit teremtettek. Amikor a Rend hatalma erősödni kezdett, üdvözöltük a változást. A Rend összekovácsolta a törzseket, és egy ideig minden rendben volt: a törzsek gazdagodtak, a kertek virágoztak. A te világodban is rendben mentek a dolgok, némi ráhatással alakult a történelem. De a Télvidék teremtményei nem adták fel, egyre több lelket igyekeztek az oldalukra csábítani. A Rend úgy kívánt a fenyegetés ellen tenni, hogy még nagyobb hatalmat követelt magának.

- Lassan, lépésről lépésre haladtak. Először megnyirbálták a szabadságunkat, és azt mondták, ez a mi javunkat szolgálja. A mi erőnk használat híján elgyengült. A Rend viszont egyre hatalmasabb lett.

Félbeszakítom: - Ezt nem értem. Én mindig úgy tudtam, hogy a Rend jót akar, hogy a varázslat jó.

- A hatalom mindent megváltoztat. Egy idő után nehéz megmondani, ki a hős és ki az áldozat - feleli a Gorgó. - A varázslat önmagában se nem jó, se nem gonosz. A használó szándéka dönti el, milyen lesz.

A kastélyból nevetés és zene szűrődik ki. Az ablakokból hunyorgó fény nem ér el hozzánk. A Gorgó és én az árnyékban üldögélünk.

- Az elégedetlenség egyre nőtt - folytatja a Gorgó rövid hallgatás után. - Lázadás tört ki. A törzsek a saját túlélésükért harcoltak, egymást is hajlandóak voltak eltaposni. Végül a Rendnek sikerült felülkerekednie, de ennek ára volt. A törzsek többé nem kaphattak varázslatot a rúnákból. A te világodból származó teremtmények megrekedtek két világ között. Az enyéim pedig... - Elhalkul a hangja, a szemét szorosan lezárja, mintha fájdalmai lennének. Hosszú percekig csak a mulatság hangjait hallom.

- A tieid pedig elpusztultak a csatában - mondom, mert már nem bírom elviselni a csendet.

A Gorgó lesüti a szemét. - Nem - mondja, és szomorúbb a hangja, mint valaha. - Nem mindenki.

- De hol vannak? Hová tűntek?

A Gorgó lehajtja nagy fejét, a kígyók úgy csüngnek az arca mellett, mint a fűzfa ágai. - A Rend velem akart példát statuálni.

- Igen, tudom. Bezártak ebbe a hajótestbe, és elbűvöltek, hogy csak az igazat mondhasd a Rend tagjainak.

- Igaz. De ez csak később történt meg, ez lett a büntetés a bűnömért.

Mintha egy nehéz kő lenne a gyomromban. A Gorgó még sohasem mesélt erről az időről, és nem vagyok biztos abban, hogy akarom hallani, ami következik.

- Nagy harcos voltam. Hadvezér. És büszke - teszi hozzá keserűen. - Nem tűrhettem, hogy rabszolgaként éljünk. Harcos nemzet voltunk, számunkra a halál volt az egyetlen dicső választás. De a népem elfogadta a megadás feltételeit. Ez ellentmondott a szokásainknak. A döntésük megszégyenített, jogosnak éreztem a haragomat. - Hátrahajtja a fejét, mintha egy nem létező nap fényében szeretné megfürdetni az arcát.

- Mi történt?

A kígyók nyugtalan álmukban egymáson tekeregnek. - Amíg a Rend aludt, ugyanazt a bűbájt használtam, amelyet korábban is bevetettem az ellenfeleim ellen. Megigéztem a társaimat, transzba ejtettem őket. Azután kővé változtattam, majd egyenként lekaszaboltam mindenkit. Mindenkit. Senkit sem hagytam életben. A gyerekeket sem.

Felfedezték a bűnömet. Mivel én voltam az utolsó gorgó, a boszorkányok megkímélték az életemet. Helyette ebbe a hajótestbe száműztek. A végén elvesztettem mindent: a népemet, a

szabadságomat és a reményt is.

A Gorgó kinyitja sárga szemét. Nem merek ránézni most, hogy tudom az igazságot.

- De megváltoztál - suttogom. - Ugye?

- A skorpió természete a marás. Attól még, hogy nincs kit megmarjon, nem ártalmatlan. - A kígyók felsírnak, a Gorgó pedig lassú bólintásokkal újra álomba ringatja őket. - Amíg be vagyok ide zárva, nem jelentek veszélyt. Börtönöm átok és megváltás is egyben.

Rám veti sárga pillantását. Nem szándékosan ugyan, de elkapom a tekintetem.

- Látom, a mesém után megváltozott a véleményed rólam -mondja némi szomorúsággal a hangjában.

- Nem igaz! - tiltakozom, de nem hangzik túl meggyőzően.

- Menj vissza a kastélyba! Ott vannak a barátaid, és ha jól látom, remekül mulatnak. - Leengedi a nyikorgó hajóhidat. Lesétálok rajta a szállingózó hóesésbe.

- Egy darabig nem találkozunk, Mindenható - mondja a Gorgó.

- Miért? Hová mész?

A szemem sarkából látom, hogy a Télvidék irányába bólint fenséges fejével. - Leúszom a folyón, messzebb, mint eddig bármikor. Ha valami van a levegőben, nem akarom, hogy készületlenül érjen. Légy óvatos, és vigyázz magadra!

- Igen, tudom, mert magamhoz kötöttem a varázslatot.

- Nem - javít ki. - Azért vigyázz magadra, mert nem szeretnénk elveszíteni téged.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Másnap reggel, rögtön reggeli után Ann és én kiosonunk a mosókonyhába.

- Alig aludtam az éjjel, olyan izgatott vagyok a mai nap miatt -mondja. - Ma délután talán örökre megváltozik a sorsom.

Az utóbbi napokban szinte mással sem foglalkoztam, csak azzal, hogy tökéletesítsem a tervünket a ma délutáni színházi meghallgatásra. Fee hamisított egy levelet „unokatestvérétől”, Nan Washbradtől, aki arra kér bennünket, hogy kísérjük el Londonba a mai napon. Mrs. Nightwing megadta az engedélyt.

- Szerinted menni fog? - kérdezi Ann, és az ajkába harap.

- Leginkább rajtad múlik. Készen állsz? - kérdezem.

Ann elvigyorodik. - Naná!

- Helyes. Akkor kezdjük el!

Párban dolgozunk, a varázslat szabadon áramlik kettőnk között. Érzem Ann izgalmát, az idegességét, fékezhetetlen örömét. Kicsit meg is részegülök tőle, nem tudom abbahagyni a vihogást. Amikor kinyitom a szememet, Ann még nem nyerte el a végleges alakját. Úgy változik a külseje, mint amikor valaki több ruhát is felpróbál. Végül ott áll az a lány, akit megálmodott magának. Nan Washbrad visszatért. Ann körbeforog új ruhájában, egy indigószínű szatén csodát varázsolt magára, finom csipkével a galléron és a szoknya korcán. Egy dísztű ékesíti a nyakát. A haja ébenfeketére sötétedett. Magas koronába tűzte, mint a legúribb-úrihölgyek.

- De jó érzés, hogy megint Nan lehetek! Hogy festek? - kérdezi, és megtapogatja az arcát, majd szemrevételezi a kezét és a ruhát.

- Színpadra termettél - válaszolom neki. - Nézzük, van-e adottságod a színészkedéshez!

Pillanatokkal később Nan Washbrad megjelenik az iskolában. Bevezetik a szalonba, ahol Mrs. Nightwing barátságosan elcseveg vele, és nem is sejti, hogy divatos vendége nem más, mint Ann Bradshaw, az iskola szegény, ösztöndíjas növendéke. Felicity és én alig tudjuk visszatartani gonoszkodó mosolyunkat.

- Hát ez szenzációs volt! - mondja Felicity kuncogva, miközben a vonatunkra várunk. - Még csak nem is gyanított semmit! Egy pillanatig sem! Sikerült átverned Mrs. Nightwinget, Ann. Ha ettől nem jön meg az önbizalmad, hogy Mr. Katz elé állj, akkor semmitől!

- Mennyi az idő? - kérdezi Ann legalább huszadjára, mióta kiléptünk az állomásépületből, és elindultunk a meghallgatásra.

- Öt perccel van később, mint amikor legutóbb érdeklődtél -korholom.

- Nem késhetek el! Miss Trimble kifejezetten ezt kérte a levelében.

- Nem fogsz elkésni, már itt vagyunk a Stranden.[14] Látod? Ott van a Gaiety - mondja Felicity, és a híres hangversenyterem díszes bejáratára mutat.

Három gyönyörű lány lép ki az épületből. Tollas kalapjukra, hosszú, fekete kesztyűjükre, divatos ruhájukra és virágcsokrukra mind felfigyelünk.

- Ó, a Gaiety lányok! - kiált fel Ann. - A világ legszebb kóristái, nem igaz?

És tényleg: minden férfiszem rájuk tapad, amikor végiglejtenek az utcán. De Mrs. Worthingtonnal ellentétben cseppet sem törődnek vele. Van elismert munkájuk, amelyért jól meg is fizetik őket. Olyanok, mintha övéké lenne az egész világ.

- Egy nap majd azt kiabálják az emberek az utcán, hogy „Nézzék! Ott megy a nagy Ann Bradshaw! Micsoda tehetség!” - mondom neki.

Ann a dísztűt igazgatja a nyakánál. - Csak ha nem késem le a meghallgatást!

Végigjárjuk a Strandét a pontos cím után kutatva. Végül megtaláljuk a nem túl feltűnő ajtót, és bekopogunk. Egy magas, nadrágot és nadrágtartót, valamint keménykalapot viselő fiatalember nyit ajtót. Cigaretta lóg a szájából. Óvatosan méreget bennünket.

- Segíthetek? - kérdezi amerikai akcentussal.

- I-igen. Meghallgatásra jöttem Mr. Katzhoz - mondja Ann, és előhúzza a levelet. A fiatalember végigolvassa az irományt, majd szélesre tárja az ajtót. - Pont időben! Ez tetszeni fog neki. - Kicsit halkabban folytatja: - Mr. Katz a fizetést is visszatartja, ha valaki késik. Egyébként a nevem Charlie Smalls. Örvendek.

Charlie Smalls metszőfogai között apró rés van, ettől életre kel az arca. A mosolyát muszáj viszonozni. Örülök, hogy vele találkoztunk először.

- Ön színész? - kérdezi Ann.

Charlie a fejét rázza. - Zeneszerző vagyok. Illetve remélem, hogy az leszek, jelenleg a zongorakísérő szerepét töltöm be. - Széles és bátorító a mosolya. - Ideges?

Ann bólint.

- Ne legyen! Majd én mutatom az utat. Isten hozta önöket a Tadzs Mahalban - viccel, és körbemutat az egyszerű szobában. Az egyik sarokban zongora áll, vele szemben néhány szék. Leomló függönyök jelölik ki a színpad helyét. Kicsit sötét van, csak egy apró, az utcára néző ablakon keresztül jut be némi fény. Látjuk az utcán ügető lovak lábát és a hintók kerekeit. Porcicák szállnak a levegőben. Tüsszentek.

- Gesundheit! - mondja egy izmos, vékony bajszú emberke. Egyszerű fekete öltönyt visel, a kezében pedig ott egy zsebóra.

- Charlie? Hol a pokolban van George cetlije?

- Mr. Shaw-é, uram? Az asztalán láttam.

- Rendben. Pazar.

Charlie megköszörüli a torkát. - Az ifjú hölgy önt keresi, uram. Miss Nan Washbrad.

Az óra kettőt üt, Mr. Katz elteszi a zsebóráját. - Nagyszerű. Pontos, mint a királyok. Örvendek, Miss Washbrad. Lily azt mondta, tetszetős a külseje. Nézzük, a tehetségét is helyesen mérte-e fel.

- Mr. Katz addig rázza a kezemet, míg az egész karom hullámzani nem kezd. - És kik ezek a bájos hölgyek?

- Miss Washbrad húgai - mondom, miután kiszabadítottam a karomat.

- Húgocskák! Na, persze! Az iskolatársai, Marcus. Ha neked lennék, szemmel tartanám a pénztárcámat! - Lily Trimble suhog be smaragdzöld ruhában, amely minden domborulatán megfeszül. A vállán szőrmével szegett kis pelerin lóg. Leveti magát a legkényelmesebbnek látszó székre. - Ne idegeskedjen, Nannie! Végül is nem Henry Irving előtt fog énekelni.

- Henry Irving... - Mr. Katz felmorran a Lyceum híres színészrendezőjének neve hallatán. Nincs nála tiszteletre méltóbb ember a színházi világban. Viktória királynő még lovaggá is ütötte. - Lehet, hogy az a vén sznob tette naggyá a szakmát, de én fogom elvinni oda, amerre tart. Vaudeville.[15] Táncos lányok és olcsó szórakoztatás - ezt akarják az emberek. Tőlem pedig megkapják!

- Mi lenne, ha a szónoklattal várnál egy darabig, Marcus? -kérdezi Lily, és egy tükröt szed elő a kézitáskájából.

- Rendben. Charlie! - ordítja Mr. Katz.

Charlie leül a zongorához. - Mit énekelne, Miss Washbrad?

- Mmm... háát... - Attól tartok, hogy Ann idegessége miatt sérül az illúzió, és az énekhangja is elmegy.

Gyerünk! - mondom neki némán. Szélesen rámosolygok, ő pedig visszamosolyog rám. Mint egy bolond.

Felicity felugrik. - A „Bál után”-t fogja énekelni.

Lily Trimble a tükrébe pillant, az orrát púderezi. - Érted már, mit akarok mondani, Marcus? Miss Washbradnek nincsen szüksége menedzserre, amíg ez a kettő ott liheg a sarkában.

- Hölgyek, kérem, nyugodjanak meg, különben fel kell kérjem önöket a távozásra! - mondja Mr. Katz.

- Milyen közönséges - suttogja Felicity, de legalább leül.

- A „Bál után” legyen? - kérdezi Charlie Anntől, aki bólint.

- Milyen hangnemben?

- Ööö... én... cé? - nyökögi Ann.

Úgy érzem, elájulok az idegességtől. A zsebkendőmbe harapok, nehogy felnyüszítsek.

Charlie ujjai alól egy keringő dallama csendül fel. Lejátszik négy ütemet, és Annre néz. Ann túl ideges, nem mer belépni, így Charlie újabb ütemeket játszik. Ann továbbra is hallgat.

- A legjobb alkalom a most, Miss Washbrad - szól Mr. Katz.

- Marcus! - hallgattatja el Lily Trimble.

Ann olyan merev, mint a Big Ben. A mellkasa minden lélegzetvételnél megemelkedik. Gyerünk, Annie! Mutasd meg nekik! Ez már nekem is sok. Oda sem tudok nézni. Abban a pillanatban, amikor azt gondolom, hogy belehalok ebbe a tortúrába, Ann hangja az idegesen zörgő kulcsok és a dohányfüst fölé emelkedik. Finoman kezd, majd beleerősít. Felicity és én előredőlünk, úgy figyeljük. A hangja lassan megtölti a szobát, édes, tiszta, elbűvölő. Nem a varázslat művel itt csodát, hanem maga Ann. Lelke minden rezzenése egybekelt a zenével, mindannyian a hatása alá kerülünk.

Az utolsó hangot hosszan kitartja. Amikor befejezi, Mr. Katz felteszi a kalapját. El akar menni? Tetszett neki? Nem tetszett? Húsos kezeit összeveri, hangosan tapsol.

- Szenzációs volt! Egyszerűen pompás! - kiáltja.

Lily Trimble felhúzza a szemöldökét. - Nem rossz a kölyök, ugye?

- Bravó! - mondja Charlie.

- Önök túl kedvesek hozzám - tiltakozik Ann fülig pirulva.

Charlie a szívére teszi a kezét. - Az életemre esküszöm, hogy

pompás volt! Mint egy angyal! Amikor a darabomat írom, önnek is komponálok egy dalt. - Charlie ujjai végigfutnak a billentyűkön. Egy vidám dalocskát játszik.

- Jól van, Charlie, jól van. A flörtölésnek is megvan a maga ideje. Szeretném, ha Miss Washbrad blattolna nekem.

Ann a The Shop Girl musicalből kap egy részletet, és van annyira jó, mint Miss Ellaline Terriss. Sőt, jobb is. Nyilvánvaló, hogy a szobában mindenkit lenyűgözött Ann tehetsége, én pedig féltékenységgel vegyes büszkeséget érzek.

- Megírom azt a musicalt - súgja Charlie Ann-nek. - Ön is benne lesz. Ezt a hangot akarom!

Mr. Katz a kezét nyújtja, és elvezeti Annt a zongorától. - Miss Washbrad, mit szólna hozzá, ha ezentúl ön lenne a The Katz and Trimble Repertory Company legújabb sztárja?

- Én... semmi sem tehetne boldogabbá, Mr. Katz! - kiáltja Ann. Sohasem láttam még ilyen boldognak. Még a birodalmakban sem. -Amennyiben biztos abban, hogy fel akar venni...

Mr. Katz felkacag. - Kedvesem, bolond lennék elszalasztani. Nagyon csinos kis hölgy maga.

Ann mosolya elhalványul. - De hát a külső nem minden...

Mr. Katz kuncogni kezd. - De nem is árt! Az emberek szeretik a kellemes hangokat, de azt is megnézik, honnan jön az a hang. És amikor egy igazi szépség szájából hallják, dupla árat is hajlandóak fizetni a jegyért! Igaz, Lily?

- Én sem véletlenül használok arcpirosítót - sóhajtja Lily Trimble.

- De... mi van az énektudásommal? - kérdezi Ann, és az ajkába harap. Ettől csak még bájosabb.

- Persze, persze - mondja Mr. Katz, de le nem venné a szemét Annről. - Lássuk azt a szerződést!

Amikor végre elhagyjuk Mr. Katz irodának csúfolt sötét odúját, megváltozik körülöttünk a világ. Mintha izgalmasabb lenne, tele jó reménnyel. A szoknyánkat pettyező sár és por is része a mókának -bizonyítják, hogy tényleg itt jártunk, és megtettük, amit tennünk kellett.

- Meg kellene ünnepeljük a sikeredet! Tudtam, hogy megcsinálod! - sipítja Felicity.

- Te még azt se akartad, hogy elmenjen a meghallgatásra -emlékeztetem. Nem kellene ezt tennem, de az önelégült mosolya felbosszant.

- Szerintem Charlie Smalls beléd esett - dudorássza Felicity.

Ann lesüti a szemét. - Beleesett Nan Washbradbe, ugye ezt

akartad mondani?

- Nem is! Jaj, ne rontsd már el ezt a dicsőséges napot! - Felicity egy a boltja előtt söprögető szerencsétlen eladóhoz fordul: - Tudja, hogy az új Mrs. Kendal áll ön előtt? - említi az ünnepelt színésznő nevét. A férfi úgy néz rá, mintha megbolondult volna.

- Felicity! - nevet Ann. Elrángatja Fee-t, de észreveszi, hogy a boltos meghajol felé. Elneveti magát.

A Big Ben órája egészet üt. - Jaj, ideje lenne visszamennünk! De nem akarom, hogy véget érjen ez a nap! - mondja Ann elszontyolodva.

Egy teázóba ülünk be ünnepelni. Csiklandós gyömbérsörrel köszöntjük Annt, Fee és én újra és újra elmondjuk neki, hogy milyen nagyszerű volt. Egy közeli asztalnál négy szüfrazsett tüntetést szervez az alsóház elé. Büszkén viselik a szüfrazsett szalagot, a lábuknál Szavazati jogot a nőknek! plakátok hevernek. Igazi látványosságnak számítanak. Szenvedélyesen, feltüzelve beszélnek egymással. A teázó közönségénél nem aratnak osztatlan sikert, néhány hölgy rosszallóan csóválja a fejét. De páran odamerészkednek, és vesznek a szórólapokból, kérdezgetik őket. Egyikük odahúz egy széket az asztalhoz, csatlakozik hozzájuk. A szüfrazsettek helyet szorítanak neki, melegen üdvözlik. Nem csak Ann életében lesznek változások.

*

Amikor visszatérünk a Spencebe, szaladok megnézni, hogy Kartik odakötötte-e már a kendőjét az ablakom alatti repkényhez. De a kendő nincsen ott. Remélem, hamarosan visszajön, és híreket hoz.

- Nem láttad Annt? - kérdezi Felicity, amikor belépek a nagyterembe. - Vacsora után tűnt el. Azt hittem, kártyázni fogunk!

- Nem láttam - mondom. - De megyek, megkeresem. Jó?

Felicity bólint. - A sátramban leszek.

Annt egyik megszokott helyén sem találom, sem a szobánkban, sem a könyvtárban, sem a konyhában nincsen. Csak egy helyre tudok még gondolni, és ott is van: egyedül üldögél a harmadik emelet kertre néző teraszán.

- Nem baj, ha csatlakozom? - kérdezem.

Maga mellé mutat a korláton. Innen jól látom a félig befejezett tornyocskát és a Keleti Szárny romjait. Kíváncsi vagyok, hogy anyámnak és Sarah-nak jutott-e olyan boldogság, amilyet mi éltünk át ma délután. Az is érdekel, hogy vajon hogyan változtatták volna meg a világot, ha lehetőséget kaptak volna rá.

Gyenge szellő fújdogál. A messzi távolban felgyúlnak a cigánytábor fényei. Kartik. Nem, nem szabad most rá gondolnom.

- Azt hittem, már össze is pakoltál, hogy indulhass a világot jelentő deszkákra! - mondom Ann-nek.

- Csak a jövő héten hagyhatjuk el az iskolát.

- Mire kettőt pislogsz, itt lesz. Az mi? - kérdezem, és az ölében heverő lepecsételt borítékra mutatok.

- Ja, ez? - kérdezi Ann, és a boríték sarkait gyűrögeti. - Még nem vitt rá a lélek, hogy postázzam. Az unokatestvéreimnek írok a döntésemről. Tényleg olyan jó voltam ma?

- Még annál is jobb - mondom neki. - A hangod elbűvölte őket.

Ann a gyepet bámulja. - Csak azért hallgattak meg, mert tetszett

nekik, amit látnak. És ne kezdd el, légy szíves, hogy mindenkit a személyisége alapján ítélnek meg, mert az ostobaság! - Örömnek nyoma sincs a nevetésében. - A szépség hatalom. Sokkal egyszerűbb lenne minden, ha tényleg olyan gyönyörű lennék, mint Nan Washbrad.

Ann helyes lány, de neki ez kevés. Tényleg nem szép. Idő kell ahhoz, hogy megismerve a lényét, valaki vonzónak találja. De nem ezt akarja hallani. Ha azt mondanám neki, hogy igenis gyönyörű, ráadásul komolyan is gondolnám, vajon hinne nekem?

- Igen, valóban könnyebb azoknak, akik szépek - mondom. -Nekünk egy kicsit többet kell dolgoznunk a boldogságért.

Az ölében fekvő levelet simogatja, én meg attól tartok, hogy megbántottam az őszinteségemmel.

Megszorítom a kezét. - Megcsináltad, Ann! Változtattál a sorsodon! Elmondom mindenkinek, akit érdekel, hogy Ann Bradshaw a legbátrabb lány, akit valaha láttam.

- Gemma, mit fogsz mondani nekik? Vagy ezzel az illúzióval kell éljek egész életemben, vagy meg kell találnom a módját annak, hogy Ann Bradshaw-t is elismerjék.

- Megoldjuk. Szükség lesz egy kis varázslatra, hogy elhiggyék, valóban Ann-nel kötöttek szerződést, a többi rajtad és a tehetségeden múlik. Az a te varázserőd! - Tudom, hogy érzi magát. Egyre elképzelhetetlenebbnek tűnik, hogy lemondjunk erről az egészről. Bele akarok kapaszkodni, nehogy eltűnjön.

- Jó kis nap volt, nem? - kérdezi Ann, és egy halvány mosoly feloldja az aggodalmat az arcán.

- Lesz még jobb is.

Ann a levelet forgatja. - A legjobb lesz, ha gyorsan túlesek rajta.

Felajánlom neki a karomat, mint egy lovag. - Nem mindennap ér az a megtiszteltetés, hogy egy leendő csillagot kísérhetek.

- Köszönöm, Lady Doyle - mondja színpadiasan hajlongva. Egyenesen odamegy Brigidhez, és átnyújtja neki a levelet: - Brigid, postázná ezt nekem holnap?

- Természetesen - mondja Brigid, és a köténye zsebébe dugja a borítékot.

- Akkor ezzel meg is volnánk - mondom.

- Igen, ezzel megvolnánk.

- Gyere, Fee kártyázni óhajt, én meg elhatároztam, hogy ez egyszer nem fog minket megverni!

Ann sikerén felbuzdulva sokáig fenn maradunk, egyik menetet játsszuk a másik után, és pénz híján jókívánságokban fogadunk. -Elfogadom, hogy az Oszmán Birodalom hercegnője leszel, de emelem a tétet: elefántháton kell bevonulj Bombayba! - Ann nyeri a legtöbb kört, de még Fee sem bánja. Esküszik rá, hogy ez újabb bizonyítéka annak, hogy Ann szerencséje végleg megfordult, és hogy semmi sem állhat az utunkba ezután.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Néhány nap elteltével sem tűnik fel Kartik vörös kendője a repkényen. Attól félek, hogy valami szerencsétlenség érte. Attól félek, hogy amikor visszatér, nem tudok majd neki segíteni Amarral kapcsolatban. Attól félek, hogy egyáltalán nem tér vissza, hanem elhajózik az Orlando fedélzetén.

Ennyi aggodalom mellett cserbenhagy a humorérzékem. Napok óta a kihátrálást gyakoroljuk, amelyet akkor kell végrehajtanunk, amikor bemutatnak bennünket Őfelségének a Szent Jakab palotában. Milyen megalázó! Már kétszer hanyatt estem, és fogalmam sincs, hogy a karomra dobott uszállyal, lesütött szemmel és az uralkodó felé meghajolva hogy fog sikerülni. Megfájdul a gyomrom, ha csak rá gondolok.

Mrs. Nightwing leültet bennünket az ebédlőasztalhoz. Mindenki előtt riasztóan sok ezüstnemű. Leveseskanál. Osztrigavilla. Halkés. Halvilla. Vajkés. Desszertkanál. Azon se csodálkoznék, ha bálnavadász szigonyt találnék az asztalon, a japán legendák szeppuku kardja pedig még jól is jönne, ha a becsületes halált választanám a kínos helyzetek helyett.

Mrs. Nightwing mondja a magáét. Alig tudok rá figyelni, csak minden sokadik mondatát fogom fel. - Amikor a halat hozzák... a csontokat a tányér szélére... az írósvaj megőrzi a hölgyek kezének puhaságát...

A látomás egy pillanat alatt legyűr. Az egyik pillanatban még Mrs. Nightwing hangját hallgatom, a másikban megáll az idő. Mrs. Nightwing megmerevedik Elizabeth mellett. Felicity szeme a plafonra mered, rettentően unja magát. Cecily és Martha sem mozdul.

Wilhelmina Wyatt jelenik meg az ajtóban, komor arckifejezéssel.

- Miss Wyatt? - szólítom meg. Otthagyom mozdulatlan társaimat, és utánaeredek.

A lépcső tetején áll, de amikor felszaladok hozzá, átlép Eugenia Spence portréján, és eltűnik, mint egy kísértet.

- Miss Wyatt? - suttogom. Hirtelen egyedül maradok. Halk morajt hallok, mintha az épület beszélne. Befogom a fülemet, de akkor is hallom a szörnyű suttogást, az elfojtott kacajokat és a sziszegést. A tapétán megelevenednek a pávák, pislogni kezdenek.

Wilhelmina kígyózó sorai jelennek meg Eugenia Spence portréján: A Holtak Fája. A Holtak Fája. A Holtak Fája. Betölti az egész képet. A suttogás felhangosodik. A képre teszem a kezemet. Olyan, mintha átzuhannék időn és téren.

A nagyteremben vagyok, de nem olyan, mint most. Az a kislány valószínűleg Miss Moore, összehúzott szemöldökkel koncentrál valamire. Egy ragyogóan zöld szemű lány mosolyog felé. Hirtelen elakad a lélegzetem, amikor felismerem az anyámat.

- Mama? - szólongatom. De nem hall engem. Mintha ott se lennék.

Egy ősz hajú, kék szemű idősebb nő ül le hozzájuk, őt is ismerem. Eugenia Spence az. A képen félelmetesnek hat az arca, itt azonban nagyon kedves. Tele van élettel.

Egy lány almát hoz neki. - Nahát! Köszönöm, Hazel. Jóízűen fogom elfogyasztani, az biztos. Vagy szeretnétek, ha elosztanám közöttetek?

- Nem, nem! - tiltakoznak a lányok. - Önnek szántuk. A születésnapjára.

- Akkor jól van. Köszönöm szépen. Nagyon szeretem az almát.

Egy kicsi lány jelentkezik szerényen valahol hátul.

- Igen, Mina? - kérdezi Mrs. Spence.

Már látom is a nő vonásait a kislány arcában. A kis Wilhelmina Wyatt a tanárához botladozik a saját ajándékával. Egy rajz az.

- Mi ez? - Mrs. Spence mosolya elhalványul, amikor meglátja a képet. Tökéletes másolata annak a fának, amelyet az álmaimban láttam. - Mi alapján rajzoltad ezt?

Wilhelmina szégyenlősen lehajtja a fejét.

- Gyerünk! El kell árulnod nekem! A hazugság bűn, egy úrihölgy nem hazudik.

Hallom a kréta csikorgását, amint Wilhelmina a táblájára ír. Lassan alakulnak ki a szavak: a Holtak Fája.

Mrs. Spence sietve kiragadja a krétát a lány ujjai közül. - Elég volt, Mina.

- Mi az a Holtak Fája? - kérdezi az egyik lány.

- Egy mítosz - feleli Mrs. Spence, és egy ronggyal letörli a táblát.

- A Télvidéken van, ugye? - kérdezi Sarah. Pajkosság villan a szemében. - Nagy hatalma van? Miért nem mesél róla, kérem?

- Minden, amit jelenleg tudnia kell, a latinkönyve oldalain található, Sarah Rees-Toome - szidja meg a lányt játékosan Mrs. Spence.

A tanárnő a képet a tűzbe hajítja, és a kis Mina arcán könnyek csordulnak végig. A többi lány kineveti. Mrs. Spence felemeli a kislány állát. - Majd rajzolsz nekem egy másik képet, rendben? Talán egy szép rétet, vagy magát a Spence-t. Töröld le a könnyeidet! Meg kell ígérned, hogy jó kislány leszel, és nem hallgatsz olyanokra, akiket meghallanod sem szabad. Mindenkit meg lehet rontani, Mina.

Változik a kép. Látom, hogy Wilhelmina egy dísztőrt vesz ki egy fiókból, és a zsebébe csúsztatja. Az évek az ő gyerektestét is nővé érlelik, immár a felnőtt Wilhelmina áll előttem, tőrrel a kezében. Az arcát harag torzítja el. Felemeli a tőrt.

- Ne! - sikoltom. Feltartom a karomat, hogy megállítsam a tőr lendületét.

Még mindig kiabálok, amikor magamhoz térek az ebédlőben. Mindenki értetlenül bámul rám, meg vannak döbbenve. Fáj. A kezem! Vércseppek hullanak a damasztterítőre. A kés a tányéromnál... olyan szorosan fogtam, hogy elvágta a kezemet.

- Miss Doyle! - kapkod levegő után Mrs. Nightwing. A konyhába fut velem, Brigid ott tartja a gézt és a jódot.

- Lássam csak! - mondja Brigid. Lemossa a kezemet. Csíp. -Nem túl mély, hála a jó istennek. Inkább csak karcolás. Bekötöm.

- Szeretném tudni, hogy történt - kérdezi Mrs. Nightwing.

- Ne... nem tudom - mondom neki az igazat.

A szemembe néz. Kezdem magamat kényelmetlenül érezni. -Nos, remélem, legközelebb jobban fog ügyelni magára.

Felicity és Ann a szobámban vár. Felicity elfoglalta az ágyamat, és a Büszkeség és balítéletet lapozgatja. Amikor meglát, pont úgy tolja félre a könyvet, mint egy kéretlen udvarlót.

- Óvatosan, ha megkérhetnélek. - Kimentem a kezei közül a szegény könyvet, lesimítom az összegyűrt lapokat, és visszateszem a polcra.

- Mi az ördög történt veled? - kérdezi Felicity.

- Nagyon erőteljes látomásom volt - mondom. Elmesélem nekik, mit mutatott nekem Wilhelmina Wyatt, leírom nekik a tanteremben lejátszódó jelenetet. - Szerintem azt próbálja az értésemre adni, hogy a Holtak Fája igenis létezik. Azt akarja, hogy találjuk meg. Eljött az ideje, hogy ellátogassunk a Télvidékre.

Felicity előrehajol. Mintha tűz lobogna a szemében. - Mikor?

- Amilyen hamar csak lehet - felelem neki. - Ma éjjel.

Az erdőben Mr. Miller embere őrködik. Látjuk a pisztolyát, ahogyan fel-alá járkál. Ideges, mint egy kóbor macska.

- Hogyan jutunk az ajtóig anélkül, hogy meglátnának? - kérdezi Ann.

Összpontosítok, és egy nő szelleme jelenik meg a fák között. A férfi reszketni kezd. - Ki-ki-ki az? - Remegő kézzel fogja rá a pisztolyt a látomásra. A kísértet eltűnik egy fa mögött, és kicsit messzebb újra előbukkan.

- A mű-mű-művezető majd kifa-faggat - mondja a férfi. Biztonságos távolságból követi a nőt, aki a temető felé vezeti, és ott majd el fog tűnni. A férfi vakarhatja a fejét tanácstalanságában. De mire idáig elér, mi már régen a birodalmakban leszünk.

- Gyerünk! - mondom, és a titkos ajtó felé rohanok.

Felicity felemeli a szoknyája szélét, és rám vigyorog. - Jaj, de tetszik ez nekem!

A másik oldalon figyelő szemmel bámulnak a kőbe faragott asszonyok. De ők nem fogják megválaszolni a kérdéseimet. Arra csak egyetlen személy alkalmas, bármennyire ellenemre is van ezt bevallani.

- Menjetek a kastélyba, hamarosan csatlakozom hozzátok! -mondom a lányoknak.

- Hát ez meg mi? Hová mész már megint? - kérdezi Ann.

- Megkérdezem Ashát, hogy a rendelkezésünkre tud-e bocsátani néhány testőrt - magyarázom, és szörnyen érzem magam a hazugság miatt.

- Veled megyünk! - ajánlkozik Felicity.

- Nem! Fel kell készítenetek a lányokat és Pippát. Tereljetek egy helyre mindenkit!

Felicity bólint. - Rendben van. Siess vissza!

- Persze! - mondom. Ez legalább igaz.

Átszaladok a Templom poros folyosóin, és egyenesen az örökkévalóság kútjához megyek. Kirké már vár, a felszín alatt lebeg. Sápadt lény, aki a mélységből a fény felé tör.

- Ilyen hamar elérkezett pusztulásom napja? - kérdezi, és a hangja jóval erősebb, mint korábban.

Alig tudom lenyelni a haragomat. - Miért nem szólt, hogy ismerte Wilhelmina Wyattet?

- Nem kérdezte.

- Akkor is elmondhatta volna!

- Mint mondtam, mindennek megvan az ára - mondja nagyot sóhajtva.

- Amennyire én tudom, ön volt az, aki megölte - mondom, és lassan közelítek a kúthoz.

- Ezért jött vissza? Hogy egy régi iskolatársamról érdeklődjön?

- Nem - mondom. Gyűlölöm magamat azért, hogy már megint itt vagyok nála, de ő már járt a Télvidéken. Az anyám leírta a naplójában. Csak őt tudom megkérdezni. - Szeretném, ha mesélne nekem a Télvidékről.

Gyanakodva kérdez vissza: - Miért?

- Mert oda tartunk - mondom. - Látni akarom.

Hosszú ideig hallgat. - Még nem készült fel a Télvidékre.

- Dehogynem - állítom.

- Felkutatta már a sötét sarkokat?

Végigfuttatom az ujjaimat a kút csiszolt kőperemén. - Nem értem, miről beszél.

- Akkor könnyen csapdába eshet.

- Nagyon elegem van már ezekből a rébuszokból! - csattanok fel.

- Elmondja, amit tud, vagy nem?

- Jól van - mondja némi hallgatás után. - Jöjjön közelebb!

Újra a kút vizébe mártom a kezemet, a kövekből még árad a korábbi varázslat. Megérintem a szívénél. Most valahogy könnyebben megy, a kíváncsiság, hogy többet tudjak a Télvidékről és a Holtak Fájáról, legyőzi bennem az aggodalmat. Néhány másodpercre felizzik a varázserőtől. Rózsaszínné váló ajkain mosoly játszik. A második ajándék még szebbé, még élénkebbé varázsolta -lassan újra az a tanárnő lesz belőle, akit úgy szerettem. Miss Moore. Megriaszt, hogy újra látom ezt az arcot. A hálóingembe törlöm nedves kezemet, szeretném eltüntetni a nyomát.

- Megkapta tőlem a varázslatot, amit kért. Térjünk rá a Télvidékre!

Kirké hangja suttog a barlangban. - A kapunál kérdéseket tesznek majd fel. Az igazat kell válaszolniuk, különben nem mehetnek be.

- Miféle kérdéseket? Nehezeket?

- Van, akinek nehéz - válaszolja. - Amikor bejutnak, kövessék a folyót! Ne alkudozzanak senkivel, ne ígérjenek senkinek semmit! Ne bízzanak abban, amit hallanak és látnak, mert a Télvidék a varázslat és a megtévesztés földje egyben, nagyon kell ügyelniük arra, melyik melyik.

- Más? - kérdezem, mert amit elmondott, nem túl sok.

- Igen - mondja. - Ne menjen! Még nem készült fel rá!

- Nem fogom elkövetni ugyanazokat a hibákat, mint ön, az biztos

- csattanok fel. - Csak egy dolgot áruljon még el: létezik a Holtak Fája?

- Remélem, ha visszatér, elmondja nekem - mondja végül.

A kútból halk morajlás hallatszik, mintha apró hullámokat vetne a víz. De hát az lehetetlen, hiszen Kirké csapdába esett. Belenézek a kútba, de Kirké most is mozdulatlan, mint a halál.

- Gemma? - hív megint.

- Igen?

- Miért akarja Wilhelmina Wyatt, hogy a Télvidékre menjen?

- Mert... - kezdek bele a válaszba, de aztán elhallgatok. Ezt a kérdést még nem tettem fel magamnak. Kétségeim támadnak.

Megint hallom a hangot - halk vízcsobogás. A barlang falain vízcseppek futnak végig, biztosan ezeknek a hangját hallom.

- Legyen nagyon óvatos, Gemma!

Pippa és a többiek a kék erdőben várnak. A bogyók megértek a fákon. Mindenhol félig telt kosarakat látok. Pippa ruhájának eleje olyan, mint egy hentes köténye, sötétlő foltok tarkítják.

- Na, küld testőröket? - kérdezi Ann, amikor csatlakozom hozzájuk.

- Mi? - kérdezem zavartan.

- Asha, tudod... - magyarázza.

Kirké sápadt arcát látom magam előtt. - Nem, nem lesznek testőrök. Majd vigyázunk magunkra.

Pippa tapsol örömében: - Remek! Végre egy igazi kaland! A Határvidékből már elegem van. Hívhatnánk Határtalanul Unalmas Vidéknek is!

A Télvidék gomolygó ege és a kapu felé pillantok.

- Mi lesz azokkal a szörnyű alakokkal, kisasszon? - kérdezi Wendy. Szorosan Mercy szoknyájába kapaszkodik.

Pippa belekarol Felicitybe. - Együtt maradunk. Okos lányok vagyunk, nem igaz?

- Az majd kiderül - mondja Ann.

- Nem jövök vissza addig, amíg ki nem derítem, hogy létezik-e a Holtak Fája - fogadkozom.

Apró fény pislog a fák között, majd növekedni kezd, ahogy közeledik felénk. Az aranyszárnyú tündérszerűség tért vissza.

- A Télvidéket akarod látni? - kérdezi rekedten.

- Mi közöd van hozzá? - kérdezi kihívóan Felicity.

- Világítanék nektek az úton - dorombolja a lény.

Mae Sutter elhessegeti. - Menj innen! Hagyj békén minket!

A lényt nem hatja meg az igyekezet, ágról ágra szálldogál, majd megpihen a vállamon. - A Télvidéken nem egyszerű végigutazni. Jól jöhet a segítség valakitől, aki kiismeri magát!

Kirké szavai jutnak eszembe. Ne alkudozzatok senkivel!

- Semmit sem kapsz cserébe a segítségedért - mondom neki.

A lény gonoszul vicsorog: - Egy csepp varázslatot sem? De hiszen neked annyi van!

- Egy cseppet sem - válaszolom neki.

A lény nem örül. - Akkor is elmegyek veletek! Talán egy nap majd megjutalmazol a szolgálataimért. Őt ne hozzátok! Csak baj lesz vele az úton - mondja, és a szárnyával meglegyinti Wendy arcát. Wendy felkiált, és az arcához kap.

- Hagyd abba! - förmedek rá, mire a tündér meghátrál.

- Nem akarok gondot okozni - mondja Wendy lehajtott fejjel.

Megfogom a kezét. - Velünk jön.

A tündér engem korhol: - Túl veszélyes lenne!

- Wendy, te itt maradsz! - adja ki az utasítást Bessy.

- Menni akarok - mondja a kislány. - Tudni akarom, honnan jön az a sikoltozás.

- Csak lelassít majd bennünket - érvel Pippa, mintha a lány ott sem lenne.

- Vagy mindannyian megyünk, vagy senki sem megy! - jelentem ki határozottan. - Most pedig tanácskoznom kell az útitársaimmal. Hess! Tűnj el!

A lény fényes szárnyaival verdes, ott lebeg a közelemben. Gyűlölet költözik a szemébe, és le nem veszi rólam a tekintetét, miközben hátrál egy keveset.

Végignézek a kis csapaton. Milyen tarkabarka társaság: gyári munkáslányok divatos ruhában, Bessie egy hosszú botot szorongat, Pippának a köpenye királynői tartást kölcsönöz, Ann és én a hálóingünket viseljük, Fee pedig láncinget húzott az éjjeli öltözéke fölé, és egy kardot villogtat.

- Nem bízhatunk meg ebben a túlméretezett szentjánosbogárban -mondom. - Mindenki vésse az eszébe az utat, mert előfordulhat, hogy egyedül kell visszatérnie. Készen álltok?

Felicity megpaskolja a kardját. - Nagyon is.

- Kezdek unatkozni, halandó lány - panaszkodik Aranyszárny. -Erre!

Elhagyjuk a kék erdő biztonságát, és átvágunk az indákkal borított Határvidéken. A távolban a Télvidék magas, fogas kapuja fenyegetően emelkedik ki a ködből. A gomolygó felhők acélszürke sávján kívül nem látjuk, hogy mi vár ránk mögötte. Ágakból némi varázslattal fáklyát készítettem magamnak. Lobogó fénnyel ég. A tündér a vállamon ücsörög. A karmai belevájnak a hálóingembe, remélem, hogy a vékony anyag meggátolja, hogy cafatokká tépdesse a bőrömet.

A Határvidéket a Télvidéktől elválasztó fal félelmetes építmény. Olyan magasra nyúlik, mint a Szent Pál katedrális, és semelyik irányban nem látni a végét. Szinte izzik a félhomályban.

Megérintek egy cölöpöt. Sima a felülete.

- Csontból van - suttogja a tündér.

Felemelem a fáklyát. A fény egy hosszú csontot világít meg, talán lábszár lehet. Visszaborzadok. A csontokat hajfonatokkal kötötték össze. Vörösen virágzó indák fonják körül őket, mintha vérző sebeket látnék. Hátborzongató látvány. A tündér kárörvendően kinevet.

- Hogyan lehet ilyen ijedős valaki, akinek ennyi hatalma van?

- Hogyan jutunk be? - kérdezi Mercy. Az arcára mélykék árnyék vetül.

A szárnyas teremtmény elém röppen. - Közel van a kapu. Ki kell tapogatnotok.

Megérintjük a kusza hajcsomókat és csontokat, próbáljuk kitapogatni a bejáratot. Felfordul a gyomrom, és elgondolkozom azon, hogy nem kellene-e mégis visszafordulni.

- Megvan! - kiáltja Pippa.

Köréje gyűlünk. A kapu kilincse bordacsontokból készült. A bordák hegyes végei összeforrnak, így lehetetlenség megmondani, hol végződik az egyik, és hol kezdődik a másik. A legvisszataszítóbb az, hogy egy szív dobog a csontok mögött. A gyomrom a ritmusára remeg.

- Az meg micsoda? - kiáltja Ann.

- A bejárat - feleli a lény. Odaröppen a dobogó szívhez, majd vissza. - Az igazat mondd neki! - figyelmeztet. - Különben nem enged be.

- Be akarsz lépni a Télvidékre?

Selyempuha a hangja, még abban sem vagyok biztos, hogy hallottam valamit.

- Ti hallottátok? - kérdezem.

A lányok bólintanak. A szív sötétvörösen ragyog, mint egy friss seb. Megint hallom a hangot.

- Be akarsz lépni a Télvidékre?

A szív szólt hozzánk.

- Igen - mondja Pippa. - Hogyan léphetünk be?

- Mondd el a titkaidat! - suttogja a szív. - Mondd el, mi a szíved legtitkosabb vágya, és mitől rettegsz a legjobban!

- Ez minden? - gúnyolódik Bessie Simmons.

- Ez a mindenség - mondja a tündérlény.

Bessie előlép. - Arra vágyom leginkább, hogy igazi hölgy lehessek. És a tűztől félek.

Hideg szél kerekedik a Télvidék felől. A csontok zörögni kezdenek. A szív gyorsabban ver, és felizzik a félhomályban. A bordák kettéválnak.

- Beléphetsz - mondja a szív Bessie-nek. Bessie bemegy, a kapu becsapódik mögötte.

- Hát, ez nem volt nehéz - mondja Felicity. Most ő áll a kapu elé.

- Az a vágyam, hogy hatalmas és szabad lehessek.

- És mitől félsz? - ösztökéli a szív.

Felicity elhallgat. - Hogy csapdába esem.

- Nem teljesen igaz - mondja a szív. - Van valami, amitől még ennél is jobban rettegsz. Félelemben rejtőzködő vágy, vágyban rejtőzködő félelem. Kimondod?

Felicity feltűnően elsápad. - Fogalmam sincs, miről beszélsz -feleli.

- Az igazat! - sziszegi a tündér.

A szív újra megszólal. - Kimondjam én?

Felicity tétovázik. Elképzelni sem tudom, mi ijeszthette meg ennyire.

- Félsz attól, aki valójában vagy. Félsz, hogy megtudják.

- Rendben. Kimondtad, most már engedj be! - követeli Felicity. Az ajtó ismét kinyílik.

A többiek is sorba állnak. Egyenként mondják el a vágyaikat és a félelmeiket: házasság egy herceggel, magány, egy kedves otthon virágoskerttel, sötétség, egy soha véget nem érő bál, éhség. Pippa bevallja, hogy attól fél, hogy elveszíti a szépségét. Amikor a vágyáról beszél, egyenesen rám néz. - Szeretnék visszamenni. - A kapu szélesen kitárul.

Ann annyira zavarban van, hogy suttogva kezd bele a mondandójába. A kapu arra kéri, beszéljen hangosabban.

- Mindentől. Én mindentől félek - mondja. A szív felsóhajt.

- Bemehetsz - mondja.

Én vagyok az utolsó. A szív várakozással telve dobog. A sajátom éppoly hevesen ver.

- És te? Mitől félsz a legjobban?

Kirké figyelmeztetett rá, hogy őszintén kell válaszolnom, de nem tudok mit mondani. Félek attól, hogy apa sohasem gyógyul meg. Félek attól, hogy Kartik nem törődik velem. De attól ugyanúgy félek, hogy igen. Hogy nem vagyok szép, hogy nem vagyok kívánatos, nem vagyok szerethető. Félek attól, hogy elveszítem a varázslatot, amelyet pedig most már annyira élvezek, félek attól, hogy hétköznapi leszek. Annyi mindentől félek, nem tudok választani.

- Gyerünk, mondd ki! - A lebegő lény csípőre teszi a kezét, és rám vicsorít.

Felicity a csontokhoz nyomja az arcát a túloldalon. - Gyerünk, Gemma! Mondj valamit!

- Mitől félsz? - kérdezi ismét a kapu. A túloldalról érkező hideg szélben dideregni kezdek. A felhők szürkén, feketén gomolyognak.

- Félek a Télvidéktől - mondom óvatosan. - Félek attól, amit találni fogok ott.

A kapu hosszan, elégedetten felszusszan, mintha érezné és élvezné a félelem illatát.

- És mire vágysz?

Nem válaszolok azonnal. A hideg szél az arcomba vág, csöpögni kezd az orrom. A Télvidék szíve türelmetlen.

- A vágyad... - sziszegi.

- Ne... nem tudom.

- Gemma! - könyörög Felicity a túloldalon.

A tündér addig repked a fejem körül, amíg bele nem szédülök. A vállamba vájja a karmait. - Mondd el! Mondd el!

Elhessegetem, mire ő rám vicsorog.

- Nem tudom! Nem tudom, hogy mit akarok, de bárcsak tudnám! Ez a legigazabb válasz, ami tőlem telik!

A szív gyorsabban dobog. A kapu zörögni kezd és felnyög. Attól tartok, felbőszítettem. Visszahúzódom. De a kapu nyikorogva kinyílik, a csontok egymáshoz verődnek a szélben.

Felicity rám vigyorog, és felém nyújtja a kezét. - Menjünk, mielőtt meggondolja magát!

A lábam megremeg a bejáratnál, aztán határozottan a másik oldal sziklás földjére lépek. A Télvidéken vagyok. Itt nincsenek virágok. Se zöldellő fák. Hóval és jéggel borított fekete homok és kemény kő az egész. A szél üvöltve tépi a sziklák peremét, az arcomba is belevág. A horizonton tenyérnyomatszerű fekete felhők vonulnak. Belőlük és a talajból felszálló gőzből keletkezik az a ködfátyol, ami mindent szürkére fest. Furcsa hangulata van ennek a helynek, mély magányt áraszt, amelyet önmagamban is érzek.

- Erre! - mondja a tündér, és int, hogy kövessük a horizonton őrködő, jéggel szabdalt, sziklás ormok felé.

Lábunk nyomot hagy a fekete homokban.

- Milyen melankolikus! - mondja Ann.

Kopár és gyászos vidék ez, de áthatja egyfajta földöntúli, hipnotikus szépség.

Mérföldekre ellátunk, rajtunk kívül nincs itt senki. Kísérteties, mint egy elhagyott város. Egy pillanatig azt képzelem, hogy sápadt teremtmények figyelik lépteinket a távolból. De amikor odavilágítok a fáklyámmal, eltűnnek, csak a hideg és a köd játszik az érzékeimmel.

Víz hangját hallom. Keskeny szurdok vágja ketté a sziklafalat, egy folyó szalad át rajta. Kövessük a folyót - Kirké ezt mondta, de hát az egyenlő a halállal. Túl erős az áramlás, a folyó két partján futó ösvény pedig nem szélesebb a lábnyomunknál.

- Máshol is át lehet jutni? - kérdezem a tündért.

- Nem tudok róla - feleli.

- Nem azt mondtad, hogy ismered a Télvidéket? - morogja Felicity.

- Én sem tudhatok mindent - csattan fel Aranyszárny.

Sorban menetelünk a sziklákon, óvatosan lépkedünk, nehogy megcsússzon a lábunk a csillogó jégen, amelyben kísértetiesen sápadt arcunk tükröződik. Megfogom Wendy kezét, és átsegítem a szurdokon.

- Nézzétek! - kiáltja Ann. - Arra!

Egy méltóságteljes hajó tűnik fel a ködben. Kiköt a part fekete homokján. A bárka hosszú és keskeny, az oldalából evezők állnak ki. A vikingek hajóira emlékeztet.

- Megmenekültünk! - örvendezik Pippa. Felkapja a szoknyája szélét, és a hajó felé rohan. A munkáslányok követik. Megragadom Felicity karját.

- Várj egy percet! Honnan jött az a hajó? És hová megy? -kérdezem a tündért.

- Ha mindezt tudni akarod, kockáztatnod kell - válaszolja, és megvillantja hegyes fogait.

- Gyerünk már, Gemma! - ösztökél Felicity, és Pippa meg a lányok felé pislog.

- Minden rendben lesz - erősködik Ann is, és elveszi tőlem a fáklyát, futásra készen.

- A világtalanon kifoghat a dolog - mondja a tündér. Az orrához emeli Wendy egy hajtincsét, megszagolja és meg is nyalja. -Hagyjátok itt! Majd én vigyázok rá.

Wendy a karomba kapaszkodik.

- Szó sem lehet róla! - mondom.

A tündér a szám előtt lebeg. - De lassabban haladtok majd miatta!

- Azt hiszem, most lett elegem belőled. - Nagyot fújok, és a csillogó zöld lény hátrabukfencezik a levegőben. Hangosan szidalmaz, miközben felkapom a hálóingem alját, és úgy rohanok a hajóhoz. Wendyt magam után húzom.

- Remek! - mondom, amikor a tákolmányra lépek. - Magunkra vagyunk utalva. Észnél kell lennünk! Csapdákat sejtek az úton. Jöhetnek utánunk nyomkövetők - vagy még azoknál is rosszabbak.

- De hát önnél van az erő, kisasszony - mondja Mae.

Felicity leül, a kardot a lába közé fogja. - Pontosan! Majd mi megmutatjuk nekik, ha olyan bolondok, hogy zaklassanak bennünket!

- Nem tudhatjuk, kikkel állunk szemben. És ha az én erőm kevés?

- figyelmeztetem őket. - Semmit sem tudunk a Télvidékről. A varázslatot sem vagyok képes mindig az uralmam alatt tartani, tehát csak akkor szeretném használni, ha ez elkerülhetetlen.

Amikor a társaim ünnepélyes arcába nézek, hirtelen túl kicsinek érzem magam a feladathoz. Bárcsak valaki más viselhetné ezt a terhet! Nem látom az utat sem, vaskos köd üli meg a folyót. Csak remélni tudom, hogy nem vitorlázunk bele egy katasztrófa kellős közepébe.

- Indulhatunk? - kérdezi Bessie. Egyik lába a hajón, a másik még a keskeny szirten.

Ann visszaadja a fáklyát. A hajó orrához kötözöm, hogy bevilágítsa az utat.

- Indítsd el, légy szíves! - felelem Bessie-nek.

Bessie elrúgja magát, ezzel betolja a hajót a folyóra, távol a biztonságos kikötőtől. Odamászunk az evezőkhöz, és elfoglaljuk a helyünket. Pippa a hajó orrában áll, a ködöt kémleli.

Felicity, Wendy és én ugyanazon az evezőn osztozunk, nagyokat nyögünk az erőlködéstől. A víz súlya miatt nehézkes a haladás, de nemsokára egyenletesen csorgunk lefelé a folyón. A köd lassan felszáll, és mi elámulunk az utunkat szegélyező csillogó sziklák láttán, amelyek úgy emelkednek magasba mindkét oldalon, mint egy elfeledett isten viharvert karjai.

A kietlen vidéken csak a sziklákon végigfutó primitív rajzok színei törik meg az egyhangúságot. A hajó rémületes képek mellett halad el. Félelmetes kísértetek tárják szét köpenyüket, hogy a néző láthassa, mennyi lelket sikerült elrabolniuk. A vízi-nimfák sziklához kötözött áldozatukról nyúzzák le a bőrt. A Pipacs Harcosok is ott vannak elnyűtt lovagi öltözékükben és rozsdás láncingükben. Fekete hollók köröznek a csatamezők felett. Egy Amarhoz hasonló fehér lovas bámul ki undorító sisakban egy szikla mögül, és azt kívánom, bárcsak ne láttam volna meg. Annyi mindent lerajzoltak ide, szinte az egész történelem itt van, túl sok ahhoz, hogy befogadhassam a látványt. De egy kép mégis megragadja a figyelmemet: egy nő áll egy hatalmas fa előtt, kinyújtott karral, mintha üdvözölni akarna valakit vagy valamit. A köd ismét leszáll, és már semmit sem látok.

- Ott elöl, van valami! - kiáltja Pippa. - Lassítsatok!

- Nem vagyok én... se tengerész... se kalóz... - lihegi Ann két húzás között.

Mind megfordulunk a deszkán, hogy megnézhessük, mi lehet az. Egy óriási sziklaalakzat zárja el a szurdokot. Két lyuk van a tetején egymás mellett, és egy széles hasadék az alján. Mintha egy üvöltő száj lenne.

- A szájat célozzátok meg! - kiáltja Pippa a víz zúgásán keresztül.

Egy süvítéssel a hajó hirtelen lefelé zuhan pár métert. Egy jóval

erősebb áramlat sodrásába kerülünk. Mercy felsikolt, amikor egy hullám átsöpör a fedélzeten. Aligha tehetünk bármit is a vad sodrás ellenében. A hajó nyikorogva dől jobbra-balra, míg mindannyian el nem szédülünk.

- Összezúz bennünket! - kiáltja Pippa. - Készüljetek!

- Egyenesen bele kell eveznünk! - sikoltja Felicity.

- Megőrültél? Le kell horgonyoznunk! - mondom.

Víz zúdul rám. Kénszaga van.

- Egy admirális lánya vagyok, tudom, miről beszélek! Evezzünk bele! - utasít Felicity, mint egy igazi hajóskapitány.

- Közeledünk! - kiabál Pippa. - Csinálj már valamit!

- Hallottad Felicityt! Egyenesen a közepébe! - kiáltom vissza. -Teljes erőből húzz! Mindent bele!

Összeszedjük minden erőnket, még engem is meglep, hogy a kar és a szív ereje mire képes. Egyenletes csapásokkal evezünk, a hajó lassan egyenesbe fordul, és megindul a magas, keskeny száj felé. Négy csapással átjutunk. A folyó megnyugszik, mi pedig csendesen hajózunk a Télvidék belseje felé.

Hatalmas csatakiáltással ünnepeljük meg a győzelmünket, és mivel itt senki sincsen, aki csendre inthetne bennünket, majdnem egy percig tart az ováció.

- Oda nézzetek! - kiáltja Pippa.

A bánatos égen új színek tűnnek fel. A sötétszürke felhőket lila és indigókék, rózsaszín és arany gomolyagok váltják fel. És csillagok is vannak! Néhány közülük átsuhan az égbolton, majd lehull. Itt van a szemünk előtt a végtelenség. Kicsinek és jelentéktelennek érzem magam, de ugyanakkor hatalmasabbnak is, mint korábban bármikor.

- Gyönyörű - mondom.

Pippa széttárja a karjait. - Ha belegondolok, hogy majdnem lemaradtunk erről!

- Még nem tértünk vissza - figyelmeztetem.

Vízi-nimfák cikáznak a hajó mellett, gömbölyded, ezüstös hátuk megvillan, mint az égen a csillagok.

- Azok meg micsodák? Sellők? - kérdezi Mae, és a víz fölé hajol, hogy jobban lásson.

Ann visszahúzza. - Ne foglalkozz velük!

- De olyan gyönyörűek! - mondja Mae, és a víz felé nyújtja a kezét.

- És tudod, mitől ilyen szépek? Lenyúzzák a bőrödet, abban fürdenek! - tájékoztatja Ann.

- Fúj! - Mae riadt arccal visszarántja a kezét, és leül evezni.

A folyó egy kanyarhoz érkezik. Köd ereszkedik a tájra, vastag és fehér, mint a felhők. A hajó megpihen a fagyos part mellett.

- Láttok valamit? - kérdezi Pippa, aki beárnyékolja a szemét a kezével, és a ködfelhőt méregeti.

- Sömmit - válaszolja Bessie. Szorosabban fogja az evezőjét.

- Bármi lehet odakint - mondja Ann csendesen.

A hajó nem megy tovább. Úgy tűnik, ő jelöli ki az úticélt. Leereszkedik a hajóhíd, mi pedig letámolygunk a partra. A hajó eltűnik a sűrű ködben.

- Most micsinálunk? - kérdezi Mae. - Hogyan menjünk haza?

Bessie a karjára csap. - Ne rinyálj! Indulunk!

Itt a legsűrűbb a köd, a táj szinte fantomként nyomakodik át rajta. Kopár erdőn keresztül vezet az utunk, a fák satnya kísértetekként meredeznek. Egyetlen hang sem töri meg a csendet, csak a lélegzetvételünket halljuk.

Valami megérinti a vállamat. Felkiáltok. Megfordulok, de semmit sem látok. Megint jön. Felettem van. Felnézek. Egy meztelen talp himbálózik a szemem előtt.

- Úristen! - kiáltom.

Egy nő teste lóg az ágak között. Éles gallyak fonták körbe a nyakát, nem eresztik. A bőre már olyan szürkésbarna, mint a fa kérge, hosszú körmei hajlottak, sárgák. A szeme csukva, hála a jó istennek.

De nincs egyedül. Látom őket a ködben, körülöttünk vannak. A testek visszataszító gyümölcsként lógnak a fákon. Sátáni szüret készül.

- Ge-gemma - suttogja Ann. A szeme tágra nyílt a rémülettől, és szinte hallom visszafojtott sikolyát. Mindannyian sikoltani szeretnénk.

Pippa szomorúság és undor keverékével néz a testekre. - Én nem vagyok ilyen, én nem vagyok ilyen! - mondja, és sírni kezd.

Felicity félrehúzza Pippát. - Persze, hogy nem vagy olyan.

- Vissza akarok menni! Vissza a Spencebe! Az életbe! Nem bírok tovább itt lenni, nem bírok! - mondja Pippa hisztérikusan. Fee a haját simogatja, és vigasztaló szavakat suttog a fülébe.

- Minket is ide hoztak volna, ha Pippa kisasszony nem áll ki mellettünk! - mondja Bessie. Egy rántással leszakít egy darabot az egyik holttest ruhájából, a botja köré tekeri, és Ann-nek nyújtja.

- Gyújtsa meg, hogy lássunk! Én nem állhatom a tüzet.

Ann egy doboz gyufát húz elő. Négyet is megpróbál meggyújtani, sikertelenül. - Nyirkosak lettek a hajón.

Bessie azonban kitartó. - Fáklya nélkül nem megyek sehová.

- A botra teszem a kezem, és előveszem a varázslatot. Erre való. A fáklya fellobban.

Undorodom tőlük, de tudnom kell valamit. Az egyik holttest karja felé nyúlok. Megérintem a hideg, megkövült kezet. Riadalmamra egy kis varázslat elillan. A test összerándul, én pedig hátraugrom.

- Gemma! - kiáltja Ann.

Vad szél rázza meg a fákon lógó holttesteket, úgy zörögnek, mint a falevelek. A szemük felpattan, fekete mélység, véres karikával. Éles hangú sikolyok, nyögések és a hirtelen feléledő szörnyek mély, dühödt morgása félelmetes kórusként zeng az erdőben, zúg a fülünkben. Kihallom belőle a borzalmas refrént, amely örökre a lelkembe égeti magát: Áldozat, áldozat, áldozat...

- Gemma, mit csináltál? - sírja Ann.

- Forduljatok vissza! - kiáltom.

Néhány lépés után az ösvény eltűnik a lábunk alól.

- Most merre? - sikítja Mercy, és körbe-körbe szaladgál. Wendy bukdácsol a nyomában, kapálózó karja csak a levegőt markolja. - Ne hagyj itt, Mercy!

- Nem tudom! - kiáltom. Kirké azt mondta, hogy kövessük a folyót, de erről nem szólt egy szót sem. Vagy hazudott, vagy ő maga sem tudta. Bárhogy is volt, most itt állunk egy szál egyedül, segítség nélkül.

Hirtelen egy nyugodt, erélyes hang tör át a ricsajon: - Erre! Gyorsan!

A fagyott, jeges fűben egy fényösvény tűnik fel.

- Gyertek! Erre! - kiáltom. A fáklyával integetve futok a fák között világító ösvényen. A tetemek utánunk kapnak, felénk rugdosnak, és minden erőmre szükségem van, hogy ne kezdjek el sikoltozni. Egy férfi Pippát akarja elragadni, de Felicity kardja villámgyors. Már repül is a levágott kar. A férfi dühösen felüvölt.

Én is szeretnék üvölteni, de a félelem a torkomra fagyasztja a szót.

- Gyerünk! - krákogom, és örülök, hogy legalább ennyit ki tudtam magamból préselni. Magam előtt terelem a barátaimat, mögöttük futok, csak a hátukat látom, nem merek oldalra, a fákról lógó borzalmas hullákra nézni.

Végül kiérünk a rettentő sűrűből. A lárma lassan elhalkul, majd meg is szűnik. Mintha a holttestek újra elszenderültek volna.

Gyorsan névsorolvasást tartunk, egymásba kapaszkodva kapkodjuk a jéghideg levegőt.

- Ezek meg mik voltak? - kérdezi Pippa két lélegzetvétel között.

- Nem tudom - sípolom. - Halottak. Korábban ide csábított lelkek.

Mercy a fejét rázza. - Ezek nem olyanok, mint mink vagyunk. Ezekben nincs má' csöppnyi lélek se. Legalábbis remélem.

Bessie előre mutogat: - Azon meg hogy fogunk átkelni?

Előttünk egy fekete sziklából és jégből emelt fal magasodik, széle-hossza egy. Nem valószínű, hogy megkerülhetjük.

A szél újra suttogni kezd: - Nézzétek meg közelebbről...

A hatalmas szikla aljánál véres rongyokkal fedett alagút sötétlik.

- Kövessetek... - sürget a szél.

- Ti is hallottátok? - kérdezem, mert biztos akarok lenni a dolgomban.

Felicity bólint. - Azt mondja, hogy kövessük.

- De hová? - kérdezi Ann, és bekukucskál a sötét alagútba.

Senki sem mer előremenni. Senki sem akarja elsőként félrehúzni a

véres rongyokat, és eltűnni a keskeny átjáróban.

- Már eddig eljutottunk - szólal meg Pippa. - Most akartok megállni? Mae? Bessie?

Mae hátralép. Bessie egyik lábáról a másikra állva toporog.

- Kicsit setét - mondja Mae.

- Szerintem forduljunk vissza - suttogja Wendy. - Mr. Darcy már biztosan megéhezett.

- Hagyjál má' azzal a nyúllal! - vakkantja Bessie. Felém int. - A maga ötlete vót, nem? Hogy azt a fát megtaláljuk. Magának köll elöl menni.

Bűzös szél fújja felénk a rongyokat. Az alagút olyan sötét, mint az éjszaka, ha elbújnak a csillagok. Ki tudja, mi vár ránk odabent? Egy borzalmas meglepetés már akadt ma este. De Bessie-nek igaza van. Nekem kell előremennem.

- Rendben - mondom. - Folytatjuk az utat. Maradjatok szorosan mögöttem! Ha szólok, rohanjatok vissza, amilyen gyorsan csak tudtok!

Wendy visszatalált hozzám, a karomba kapaszkodik. - Nagyon sötét van bent, kisasszony?

Milyen furcsa, az is fél a sötéttől, aki nem is látja. Gondolom, az ilyesfajta rettegés ott lakozik mélyen az emberi lélekben.

- Ne félj, Wendy! Én megyek először. Mercy pedig téged is bekísér, ugye?

Mercy bólint, és megfogja Wendy kezét. - Igen. El ne engedd a kezem, kicsikém!

A szívem a torkomban ver. Belépek az alagútba. Az átjáró nagyon keskeny, ki sem tudok egyenesedni benne, behúzott nyakkal haladok.

- Vigyázzatok a fejetekre! - szólok hátra. A kezemmel tapogatom az utat. A fal hideg és nyirkos. Egy pillanatig az a kényszerképzetem támad, hogy egy hatalmas szörnyeteg szájában vagyok, emiatt reszketni kezdek, és majdnem felsikoltok.

- Gemma? - Fee az. A koromsötétben nem látom, hol van. Olyan, mintha mérföldekre lenne tőlem, pedig tudom, hogy az képtelenség.

- I-igen... - nyögöm. - Gyertek!

Imádkozom, hogy gyorsan véget érjen az átkelés, de az alagút végtelennek tűnik. Gyenge zúgást hallok a fejem felett. Mintha egy méh zümmögne, határozottan hallom a zzz hangot, és megesküdnék rá, hogy azt mondja, hogy áldozat, meg egyszer azt, hogy kárhozat. Már nem hallom a társaim lépteit, és éppen pánikba esnék, amikor egy fénynyaláb tűnik fel előttem. Az alagút vége! Eláraszt a megkönnyebbülés, amikor kilépek a keskeny nyíláson, nyomomban a társaimmal.

Pip a ruhaujjáról próbálja letörölni a koszt. - Undorító alagút. Valami undok dolog meleg lélegzetét éreztem végig a nyakamon.

- Az én voltam - vallja be Ann.

- Hol vagyunk? - kérdezi Felicity.

Huzatos pusztaság terül el előttünk, körben kőszirtek. Szállingózik a hó. A pelyhek megülnek a szempillánkon és a hajunkon. Wendy az ég felé fordítja az arcát, mintha áldást várna.

- Milyen jó! - mormolja magában.

A kőszirtek felett fekete fellegek ülnek. A villámok pulzálva feszülnek a felhőknek, és dörög az ég. Aztán a vékony hófátyolon keresztül meglátom: egy ősi, viharvert kőrisfa emelkedik ki fenségesen egy darabka zöld gyepből. Tíz ember sem érné körül a törzsét, és magas, mint egy ház. Ágai minden égtáj felé meredeznek. Minden eltörpül mellette, nem tudom levenni róla a szemem. Tudom, hogy ezt a fát láttam az álmaimban. Wilhelmina Wyatt azt akarta, hogy ezt a fát keressem meg.

- A Holtak Fája - mondom elámulva. - Megtaláltuk!

Hó záporozik az arcomra, de nem bánom. A varázslat édesen duruzsol bennem, mintha érezné a hívást. A hang ott vibrál minden sejtemben, és új dal lüktet a véremben, amelynek még nem tudom a szövegét, bár nagyon szeretném elénekelni.

- Végre eljöttél hozzám! - duruzsolja olyan finoman, mint egy édesanya az altatódalt. - Jöjj hozzám! Elég, ha megérintesz, és látni fogod...

Villámok szaggatják az eget körülöttünk. A hely ereje magával ragadó, része akarok lenni. A barátaim is érzik. Látom az arcukon. Megérintjük az ősöreg kérget. Durva a felszíne. A szívverésem felgyorsul. Beleremegek az új erőbe. Legyőztek. Zuhanok.

Ott áll előttem, gyenge fényben fürdik az alakja, azonnal felismerem. Az az ősz haj... Azok a kék szemek... Az a színes ruha... A világ megszűnik körülöttünk, csak kettőnk alakja világít fényesen a pusztaságban.

Eugenia Spence és én.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

- Olyan régóta várok rád - mondja. - Már majdnem feladtam a reményt.

- Mrs. Spence? - kérdezem, mikor végre rálelek a hangomra.

- Igen. Te pedig Gemma vagy. Mary lánya - mondja, és rám mosolyog. - Te vagy az, akiben reménykedtem, az egyetlen ember, aki képes megmenteni bennünket és a birodalmakat.

- Én? Hogyan...

- Mindent elmondok neked, de nincs sok időnk. Csak rövid ideig jelenhetek meg előtted. Sétálnál egyet velem?

Látja rajtam, hogy össze vagyok zavarodva, ezért sápadt kezével az enyémért nyúl. - Fogd meg a kezem! Jöjj velem! Megmutatom.

A kezem lassan közelít, hideg ujjai súrolják az enyémeket. Határozottan megragadja a kezemet. Ragyogó fehér fényben úszunk. A fény elhalványul, csak ketten állunk a szeles pusztaságon. A hó, a villámlás, a barátaim... ahol most én vagyok, azon ők kívül esnek. Eugenia jóval kézzelfoghatóbb ebben a világban. Az arca pirospozsgás, a színe átmelegíti hideg kék szemét.

- Azt hittem... ön meghalt - nyelek nagyot.

- Nem egészen - válaszolja szomorúan.

- A tűz éjszakáján... - mondom. - Mi történt, miután lepecsételte az ajtót?

Összekulcsolja az ujjait, mintha imádkozna. - Az a gonosz szörnyeteg ide hozott, a Télvidékre. Minden egyes lény eljött megnézni a híres Eugenia Spence-t, a Rend főpapnőjét, aki most a Télvidék foglya lett. Meg akartak törni, meg akartak vásárolni, hogy felhasználhassanak gonosz céljaikra - mondja villogó szemekkel. -De az én hatalmam annál is nagyobb volt, mint amit ők gyanítottak. Ellenálltam nekik. Büntetésből bezártak a Holtak Fájába.

- Mi ez a fa? - kérdezem.

Elmosolyodik. - Az egyetlen dolog ezen az elátkozott helyen, ami még mindig a Rendhez, a birodalmakhoz tartozik.

- De hogyan?

- Ha megérted a jelent, meg fogod ismerni a múltat is - mondja, és szélesen gesztikulál a karjával. A szín megváltozik. Mintha egy némajáték díszlete lenne, egy újonnan született táj bukkan fel.

- Jóval azelőtt, hogy mi rózsaszínű, nyivákoló csomagként a világra csusszantunk, a birodalmak már léteztek. A varázslat egy soha meg nem szakadó körforgás volt: a földből eredt, és a földbe tért vissza. Egyetlen áthághatatlan szabály létezett: a halottak, akik áthaladtak ezen a világon, nem maradhattak itt. Át kellett kelniük, különben könnyen befolyásolhatóvá váltak.

- Voltak néhányan a halottak között, akik képtelenek voltak elengedni a múltjukat. Féltek, dühösek voltak, siettek, és a birodalmak legkietlenebb sarkában, a Télvidéken leltek menedéket. De ott is arra vágytak, ami sohasem lehetett az övék. Vissza akartak térni, de ahhoz a birodalmak varázslata kellett. Hamarosan a vágy olyan kínzóvá vált, hogy bármire hajlandóak lettek volna, hogy visszatérhessenek. Gondolom, hogy hallottál már a lázadásról, és hogy mi történt a Télvidéken akkoriban?

- A Télvidék teremtményei elfogták a Rend néhány beavatott tagját, és feláldozták őket. Ez volt az első véráldozat - felelem neki.

- Igen, de nem csak ennyi történt. Meg kell nézned - mondja Eugenia, és a kezét elhúzza a szemem előtt. Amikor újra kinyitom, látom, hogy fiatal, velem egyidős papnők kuporognak a szörnyű lények lába előtt. Az egyik papnő megszökött, egy szikla mögé bújt, és figyel.

- Ez a tőr tele van varázslattal - mondja az egyik rémült papnő, és egy ékes darabot ajánl fel. - Bármilyen formát képes felölteni, attól függően, mire akarod használni. Neked adom, cserébe a szabadságunkért.

A télvidéki kísértet rávicsorít: - Ki akarsz engesztelni bennünket?

- Megragadja a tőrt, és elveszi. - Ha tényleg olyan hatalmas fegyver, ideje a szolgálatunkba állítani.

A lények körülzárják a rettegő papnőket. Az undorító rém felemeli a tőrt, és újra meg újra lecsap vele. A lányokból semmi sem látszik, csak egy véres kéz mered az ég felé, aztán az is lehanyatlik.

Ott, ahová a papnők vére folyt, megreped a föld. Egy hatalmas fa emelkedik ki belőle, kopár és göcsörtös, mint a lények szíve - és tele van varázslattal. A lények meghajolnak előtte.

- Végre saját hatalommal rendelkezünk! - mondja a kísértet.

- Az áldozat tette lehetővé - sziszegi egy másik.

- Vér kell annak, ami vérből született. Lelkeket ajánlunk fel neki fizetésképpen, hatalmát pedig a mi javunkra fordítjuk - hirdeti ki a kísértet.

- Szerencsére egy dolog azért megmaradt nekünk - suttogja Eugenia, aki megint int a kezével, és már látom is a szikla mögött rejtőző ifjú papnőt. Míg a lények megújult erejüket ünneplik, a papnő ellopja a tőrt, és rohan a Rendhez. Elmeséli a főpapnőknek, hogy mi történt, akik komor arccal hallgatják. A rúnák elkészülnek, a világok közötti függöny bezárul, a tőr pedig papnőről papnőre száll több generáción keresztül.

- A Rend megóvta a tőrt. A fáról sem mertünk beszélni senkinek, nehogy bárki is kísértésbe essen. Bevonult a legendák közé - mondja Eugenia, és félresöpri a képet. - Én voltam a tőr utolsó őrzője, de fogalmam sincs, hová lett.

- A látomásomban láttam Miss Wilhelmina Wyatt, az ön tanítványa kezében! - mondom egy szuszra.

- Mina megjelenik a látomásaidban? - kérdezi Eugenia. Aggodalom suhan át az arcán. - Mit mutat meg neked?

Megrázom a fejemet. - A legnagyobb részét nem is értem. De láttam, hogy nála van a tőr.

Eugenia elgondolkodva bólogat. - Mindig vonzotta, mindig érdekelte a sötét oldal. Remélem, meg lehet bízni benne... -Megkeményedik a pillantása. - Meg kell találnunk a tőrt! Ez a legfontosabb!

- De miért?

Egy hegytetőn állunk. Kóstolgat a szél. Attól tartok, a hajam oroszlánsörénnyé zilálódik. Mélyen lent látom a barátnőimet a völgyben. Aprók, mint a madarak.

- Félek, hogy újabb lázadás van kitörőben, hogy újabb szövetségek jönnek létre a birodalmak törzsei és a Télvidék teremtményei között - mondja Eugenia. - Azt is sejtem, hogy egyikünk gonosz tervet szőtt, és megegyezett a teremtményekkel, hogy minden hatalmat megszerezzen. Korábban nem gondoltam volna, hogy ez valaha megtörténhet. Sokba került a naivitásom -mondja, és én szégyellem magam anyám és Kirké nevében. Beszélni akarok neki Kirkéről, de nem tudom rávenni magamat.

- De én azt hittem, hogy a Télvidék teremtményei mind elmentek

- mondom helyette.

- Itt vannak valahol, nem tűntek el. Félelmetes harcos vezeti őket, korábbi testvérünk a Raksanából.

- Amar! - kiáltok fel.

- Nagy hatalma van. De a tiéd is az - mondja, és hideg kezével megfogja az államat. A láthatáron a tintakék égen megint különös, gyönyörű fények tündökölnek. - Óvatosnak kell lenned, Gemma! Ha már a Rendet is elérte a korrupció, ellened is fordíthatják az erődet.

Elektromosság repeszti meg az eget, a szemem még másodpercek múlva is villódzik. - Hogyhogy?

- Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz, mintha megőrültél volna. Mindig ébernek kell lenned. Senkiben se bízz meg! Vigyázz magadra! Mert ha elbuksz, örökre elveszünk mindannyian.

A szívverésem állja a csatát a vihar dübörgésével. - Mit tegyek? A villámfényben látom az eltökéltséget Eugenia szemében.

- A tőr nélkül nem köthetik a bennem lakozó varázslatot a fához. Keresd meg, és hozd el nekem ide, a Télvidékre!

- Mit fog tenni vele?

- Teszem, amit tennem kell ahhoz, hogy rendet teremtsek, és visszaállítsam a békét - mondja, és megfogja a kezemet. Most egy tó partján állunk, oszlik a köd fölötte. Egy tutajt látok, rajta három nő. Egy cserzett arcú, öreg hölgy hosszú bottal tolja előre a hajót a csendes vízen. Egy fiatal és gyönyörű hölgy lámpást tart maga előtt -az utat világítja meg. A harmadik nő kezében egy bőségszaru. Elsiklanak mellettünk, nem vesznek észre bennünket.

- Ezek a nők... hozzájuk hasonlóakat láttam azokon a sziklákon, amelyek a titkos ajtót védik. Kik ezek?

- Sokféle néven illették már őket. Moirák, Párkák, Wyrdek, Sors, a Nornok és a Badb. Mi mindig a Háromság néven utaltunk rájuk. Amikor egy papnőnek közeleg a halála, átsétál az idő mezején.

Az átkelőnél a Hármak várják, ők teljesítik az utolsó kérését, és választhat is valamit.

- Választhat - ismétlem, és semmit sem értek.

- Választhatja azt, hogy átkel a tutajon a szépség és a tisztesség birodalmába. Amikor átér, a képe végrendeletként megjelenik a halhatatlan köveken.

- Tehát azokon a köveken a...

Elmosolyodik, én pedig úgy érzem, mintha kisütött volna a nap. -... az egykori papnők vannak, olyanok, mint te vagy én.

- Azt mondta, hogy választani lehet. De ki választaná azt, hogy nem kel át erre a csodálatos helyre?

- Aki úgy gondolja, hogy maradt még dolga ezen a világon. Aki visszautasítja az átkelést, visszatér az életbe, hogy bevégezze a feladatát, de lemond a dicsőségről.

A vénasszony bekormányozza a tutajt a tó közepére. Eltűnnek a leszálló ködben.

Eugenia hosszan néz utánuk. - Szeretnék végre szabad lenni, szeretném megtalálni a helyemet azon a távoli tájon, és szeretnék megjelenni a múltunkat megéneklő köveken! - Olyan szeretettel simít végig az arcomon, amire csak egy édesanya képes. - Ugye elhozod nekem a tőrt?

A köd beborít mindkettőnket. - Igen - válaszolom, és újra a Holtak Fája előtt állunk. Elámulok fenségességén, felnézek a három hatalmas ágra, amelyekről összefonódó gallyacskák ezrei böködnek a szélrózsa minden irányába, követem a fa kérge alatt végigfutó vékony ereket. A barátnőim még mindig a fához tapasztják a kezüket, mint akiket megdelejeztek. Mintha olyan hangokat hallanának, amelyek hozzám nem jutnak el. Kívülállónak érzem magamat, magányosnak.

- Mi történik a barátaimmal? - kérdezem Eugéniától.

- A fa varázslata teszi velük. Megmutatja nekik szívük titkait -feleli Eugenia. - Most mennem kell, Gemma.

- Kérem, ne... Tudnom kell, hogy...

- Nem szabad a tőr nélkül visszatérned! Csak akkor leszünk biztonságban, ha az is velünk van.

- Ne menjen! - kiáltom. Megpróbálom megragadni, de olyan súlytalan, mint a levegő. Belesimul a fába, és az azonnal elnyeli. A fa lüktetni kezd, ereiben gyorsabban zubog a vér.

- Akarod látni? - kérdezi a fa erőltetett suttogással.

Körülöttem a barátnőim már mind belepillantottak a fa belsejében

rejlő csodákba, nekem meg elegem van abból, hogy mindenből kimaradok.

- Igen - mondom határozottan. - Akarom!

- Akkor nézz be! - mormolja a fa.

A durva kéreghez tapasztom a tenyeremet, és eltűnök.

Képek táncolnak körülöttem, mint a kaleidoszkóp szilánkjai. A prizma egyik szeletében Mae ül egy dúsan terített asztal mellett. Minden elfogyasztott fogás után egy újabb érkezik. Az asztal alatt karcsú kutyák várakoznak egy falatra. Összekapnak a cafatok felett, meg is sebzik egymást, de Mae észre sem veszi. Soha többé nem kell éheznie.

Bessie egy színaranyból szőtt ruhát és ékszereket visel, a vállán hermelinpalást. Rongyos, piszkos arcú nők sorai mellett vonul abban a gyárban, amelyikben életét vesztette. A tulajdonost keresi, aki ott áll a terem végében, szivarral a szájában. Bessie határozottan pofon vágja, még egyszer és még egyszer, míg a férfi a lábai elé nem veti magát, és szánalmasan könyörögni nem kezd. Annt színpadi lámpák fénye világítja meg. A közönsége előtt hajlong, szinte fürdik a viharos tetszésnyilvánításban. Wendy egy apró házacskában él, amelynek rózsakertje is van. Meglocsolja a rózsák tövét, és a bimbók csodaszép rózsaszínű és vörös szirmú virágokká nyílnak. Mercy egy elegáns úriember hintóján utazik. Felicity Pippával táncol a kastélyban, úgy nevetnek, mintha egy, csak az ő fülüknek szánt viccet hallanának, majd látom, hogy Pippa a trónon ül - izzik a szeme.

Pippa ott áll mellettem, és kéjesen mosolyog: - Igen - mondja egy láthatatlan valaminek. - Kiválasztott, kiválasztott...

- Nézd meg jobban! - suttogja a fa. A szemhéjam megrebben. Kiszabadul minden, amit eddig szorosan magamhoz láncoltam.

Kinyitok egy ajtót, és visszatérek Indiába. Még nem lehet nyár, mert apa és anya a szabadban teázik. Apa felolvassa a Punch[16] egyik viccét, anya kacag. Tom kisfiús alakja elmosódik, mert rohan. Két játéklovag van a kezében, vadul csatáznak, Tom egyik hajtincse a homlokába hull. Sarita megszidja, mert majdnem felborítja apa ősrégi vázáját. Én is ott vagyok. Ott vagyok a ragyogóan kék ég alatt, egyetlen felhő sem mutatkozik. Apa és anya rám mosolyog, amikor megjelenek. Érzem, hogy a részük vagyok, nem kívülálló, nem magányos. Szeretnek.

- Gyere csak ide, Gemma! - hív anya. Kitárja a karját, úgy vár, én pedig szaladok hozzá, mert úgy érzem, hogy ha megölel, minden rendbe jön, meg kell ragadnom az alkalmat, és nem engedhetem el... De minél gyorsabban szaladok, annál távolabbra kerül tőlem. Aztán már ott is vagyok a nagymama hideg, sötét szalonjában. Apa a dolgozószobában van, Tom elindul szórakozni, a nagymama látogatóba megy. Szinte meg sem látjuk egymást. Mindannyian magányosak vagyunk, kósza üveggyöngyök, amelyeket egy gyászból, megszokásból és kötelességből font lánc tart egyben. Egy könnycsepp szalad végig az arcomon. Az igazság olyan méreg, amelyet nem köphetek ki.

A sziklák és a kövek alól apró, sápadt teremtmények bújnak elő. Megérintik a szoknyám szélét, a karomat simogatják. - Ide tartozol, itt van rád szükség, különleges lány - mondják. - Szeress úgy bennünket, ahogyan mi szeretünk téged!

Elfordítom a fejemet, meglátom Kartikot, aki meztelen felsőtesttel siet felém. Tenyeremet az arcára simítom, és határozottan, vakmerően megcsókolom. A bőre alá szeretnék bújni. Ez a varázslat nem olyan, mint amilyennel korábban játszottunk. Nyers és sürgető, vele nem bújhatunk a látszat mögé. Ez az, amit nem akarnak, hogy érezzünk, hogy ismerjünk.

- Csókolj meg! - suttogom.

Kartik a fához nyomja a hátamat, az ajka az enyémen. A kezünk bejárja a másik testét. El akarok merülni ebben a varázslatban. Nem kell test. Nem kell lélek. Nem akarok félni többé. Nem akarom, hogy bántsanak.

A Holtak Fája megszólal bennem: - Akarsz még többet?

Egy pillanatra a Templom varázslata felizzik bennem. Látom magamat a fa előtt, miközben Kartik a nevemet kiáltja, és úgy érzem, mintha egy laudánumos álomból ébredeznék.

- Igen - válaszolja valaki, aki nem én vagyok. Szeretném látni, ki szólt, de a fa ágai szorosan tartanak. Úgy ölel, mint egy édesanya, és pont olyan édesen ringat.

- Aludj, aludj, aludj...

Zuhanok önmagamban, több szinten keresztül, várom, hogy valaki elkapjon, de senki sincsen, így csak zuhanok, zuhanok a véget nem érő sötétségbe.

Később, nem tudom, hogy mikor, mert az idő elveszítette a jelentőségét, hallom, hogy egy hang azt mondja, ideje indulnunk. Hirtelen érezni kezdem, milyen hideg van. Vacog a fogam. A barátnőim szempilláin zúzmara remeg. Egy szó nélkül megfordulunk, és visszabotorkálunk az útra, ahonnan jöttünk. Elhaladunk a fákon lógó tetemek hátborzongató harangjátéka mellett, könyörgésük suttog a szélben: - Segítsetek rajtunk...

A Télvidékről kivezető út további része álomszerű, alig emlékezem rá. A karjaimon karmolások vannak, de nem tudom, hol és hogyan sérültem meg. Az ajkaim fájdalmasan húzódnak, és amikor a nyelvemmel végigfutok rajtuk, apró repedéseket észlelek. Amikor átlépünk a ködös Határvidékre, sajgok a vágytól, hogy bárcsak visszafordulhatnék. A Határvidék furcsa, alkonyi szépsége már nem elégít ki. Érzem, hogy a többiek is hasonlóképpen éreznek, látom a tekintetüket, ahogyan vissza-visszapillantgatnak. Átlépünk a Télvidékről átnyúló indák felett. Egyre közelebb és közelebb nyújtózkodnak a kastély felé.

Bessie úgy beszél, mintha transzban lenne. - Mintha ismert volna. Mintha igazán ismert volna. Láttam magamat, mint rendes úrihölgyet, igazi úrihölgyet, akit tisztelnek.

- Se félelem... - mormolja Felicity. - ...se hazugságok.

Pippa forogni kezd, egyre gyorsabban és gyorsabban, mígnem nevetve a földre zuhan. - Most már értem! Most már mindent értek!

A Gorgó a folyón várakozik ránk. El akarok rejtőzni a szeme elől, de meglát, amikor egy magas, virágokból szőtt fal mögött keresek menedéket.

- Mindenható! Kerestelek.

- Nos, úgy tűnik, megtaláltál.

Összeszűkül a szeme. Vajon érzi-e rajtam a tiltott gyümölcs illatát, mint ahogyan többen megérzik más verejtékét a bőrünkön? A többi lány megbokrosodva szaladgál. Olyan szenvedély ragyog a szemükben és kipirult arcukon, amelyet korábban soha nem láttam. Felicity felkacag, és ezzel mintha vörös posztót lengetne a szemem előtt. Oda akarok szaladni hozzájuk, szeretném újra átélni velük a Télvidéken szerzett élményeket, semmi kedvem a Gorgó figyelő tekintetétől kísérve szenvedni.

- Mi az? - kérdezem.

- Gyere közelebb! - követeli az édeskés hang.

A füvön állok, jó három méterre a folyón veszteglő Gorgótól. Felém fordítja a fejét, és alaposan végigmér: kócos a hajam, a karomon sebek, a szoknyám elszakadt. A kígyók hipnotikus táncot lejtenek az arca körül. - Látom, ott jártál - mondja a Gorgó.

- És ha igen? - kérdezem dacosan. - A saját szememmel akartam látni, Gorgó. Hogyan is kormányozhatnék tudás nélkül? A Holtak Fája létezik, és elképesztő a hatalma!

A kígyók tekeregve sziszegnek. - ígérd meg, hogy nem térsz vissza addig oda, amíg meg nem kötötted a szövetséget! Mindenható, a te hatalmad...

- Csak ennyi lennék? Varázslat? Senki sem látja, ki vagyok valójában. Mindenki annyit lát belőlem, amennyit akar, amennyit kér belőlem. Hogy valójában ki vagyok, és mit gondolok, az senkit sem érdekel! - Sírni kezdek. Jaj, de utálom ezt! Elfordulok, amíg úrrá leszek a könnyeimen, és amikor újra a Gorgó szemébe nézek, már egy más lány áll előtte. Egy lány, akinek többé nem lehet megparancsolni, mit tegyen, és hová menjen.

- Most elmehetsz, Gorgó. Vége a beszélgetésnek.

A büszke harcos elbizonytalanodik, talán életében először. Örülök neki. - Mindenható...

- A beszélgetésnek vége - ismétlem. - Majd ha lesz mondandóm a számodra, felkereslek.

A mezőn a lányok vidám játékba kezdenek. Felicity meglöki Bessie-t, Bessie meg Felicityt, még annál is erősebben.

- Nem győzhetsz le! - gúnyolja Bessie. Csillog a szeme. Felicity kacagása éles, mint a kés. - Már le is győztelek! Észre sem vetted?

Magukból kikelve, harsogva nevetnek, birkózókként lökdösik egymást, csatáznak, ki marad lábon. Pippa nevetve biztatja őket. Gyorsan és lendületesen rohanok feléjük, ledöntöm őket a lábukról, mintha tekebábuk lennének. Felsértem az ajkamat. Én nevetek a legjobban, amikor a fémes íz megtölti a számat, és a vér könyörtelen esőcseppek módjára a ruhámra fröccsen.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Bár a jelmezbálig alig van hátra pár hét, Mrs. Nightwing ragaszkodik ahhoz, hogy készüljünk valami műsorral is a vendégek szórakoztatására.

- Legalább kiderül a számukra, milyen lelkes és tehetséges fiatal hölgyeket nevelünk! - mondja, bár gyanítom, hogy betanított majmokra emlékeztető előadásaink inkább az ő tehetséges igazgatói tevékenységét hivatottak közszemlére bocsátani.

Kijelölték a szerepeket. Cecily, Martha és Elizabeth egy balett darabot mutat be. Felicity elzongorázik egy menüettet. Mivel nekem se az énekhez, se a tánchoz, se a franciához nincs tehetségem, megkérdezem Mrs. Nightwinget, hogy szavalhatnék-e egy verset. Beleegyezik, nyilván megkönnyebbül, hogy én is alkalmas vagyok valamire, és ahhoz a valamihez se idomított állatok, se cintányérok nem kellenek. Már csak a megfelelő verset kell kiválasztanom, és persze igyekeznem kell, hogy bele ne süljek az olvasásba. Sajnos Ann nem énekelhet a vendégeknek. A karácsonyi magánszámunk után Mrs. Nightwing nem engedheti meg magának, hogy a támogatóit elriassza. Mindannyian hallottak a botrányról.

Ann sztoikus nyugalommal vette tudomásul ezt az igazságtalanságot. Alig várom a napot, amikor bejelenti, hogy színpadra lép Mr. Katz társulatában, Miss Lily Trimble szárnyai alatt.

Felicity a zongoránál ül, és egy menüettet játszik. - Egy igazán kicsike fogadás lesz csak. Nem több mint egy kerti zsúr. Csak a jelmezek jelentenek majd némi változatosságot - zsörtölődik. -

Bezzeg az a bál, amit Lady Markham ad a tiszteletemre két hét múlva! Említettem már, hogy tűznyelőket is szerződtetett?

- Úgy hiszem, említetted egyszer-kétszer. - Vagy inkább tizenkétszer- Átlapozom azt a verseskötetet, amit Mrs. Nightwing adott. Olyan sziruposak a versek, hogy szinte összeragad tőlük a szám. Képtelen lennék akár egyet is felolvasni nevetés nélkül.

- Az a vers a fény hordozójáról nem is olyan rossz - javasolja Ann.

Grimaszolok. - Melyik is az? Amelyikben Florence Nightingale[17] angyal képében jelenik meg a csatamezőn, vagy az, amelyik Nelson admirálist egy görög istenhez hasonlítja?

Felicity feláll a zongora mellől, és csatlakozik hozzánk. - A múlt éjszaka nem megy ki a fejemből. Ez volt a legizgalmasabb alkalom, amit eddig a birodalmakban töltöttünk.

- A Télvidékre gondolsz? - suttogja Ann. - Gemma, tényleg találkoztál Eugenia Spence-szel?

- Nekünk nem jelent meg - horkant Felicity, és attól tartok, hogy versenybe akar szállni velem.

- Mindent elmondtam nektek - mondom magamat védve. -Felfogtátok, hogy megmenthetjük őt is és a birodalmakat is?

Felicity lebiggyeszti az ajkát. - Mármint hogy te megmentheted.

- Mi menthetjük meg - javítom ki. - De először meg kell találnunk azt a tőrt, amit Wilhelmina elvitt, és azt sem tudom, hol kezdjem a kutatást.

- Talán itt van a Spenceben - veti fel Ann.

- Azt sem tudjuk, megbízhatunk-e Wilhelminában. Végül is ellopta azt a tőrt, nem? - tűnődik Felicity.

- Azt hiszem, elkövetett egy hibát, és azzal akarja jóvátenni, hogy elvezet a tőrhöz - mondom.

- De miért vette el? - erősködik Felicity.

- Az előadásotokat kellene gyakorolnotok - korhol bennünket Cecily csípőre tett kézzel.

- Nekem segítenek verset választani - mondom annyi megvetéssel a hangomban, amennyit csak bele tudok erőltetni.

Az ajtók kitárulnak. Tartok tőle, hogy Mrs. Nightwing jött, hogy leszidjon, amiért nem dolgozunk elég keményen. Ehelyett Annt szólítja.

- Miss Bradshaw, velem jönne, kérem?

Ann lehajtott fejjel követi, és elképzelni sem tudom, miféle pácba keveredhetett.

- Végre! - mondja Cecily kárörvendően.

- Cecily, tudsz valamit? - kérdezi Felicity.

Cecily kivág egy piruettet. - Megérkeztek az unokatestvérei vidékről, hogy magukkal vigyék. Brigid odafent van, és a bőröndjét pakolja.

- Az nem lehet! - kiáltom, és kétségbeesett pillantást váltok Felicityvel.

- Úgy döntöttek, itt az ideje, hegfőbb ideje, ha engem kérdeztek.

- Nos, nem kérdeztünk! - vágok vissza neki.

Cecily felháborodottan csücsörít a szájával, amikor megjelenik Miss McCleethy. Rosszul időzítettem. - Miss McCleethy, ugye nem hagyja, hogy Miss Doyle ilyen alávalóan beszéljen velem?

Miss McCleethy lenéz rám. - Miss Doyle? Nem kellene bocsánatot kérnie?

- Jaj, bocsáss meg nekem, drága Cecily! - Olyan hamis a mosolyom, mint az utcai árusok csodaszerei.

Cecily ismét csípőre teszi a kezét. - Miss McCleethy!

Gyorsan Miss McCleethy mellé szaladok. - Igaz a hír? Tényleg eljöttek Annért az unokatestvérei?

- Igen - válaszolja.

- De ezt nem tehetik! - tiltakozom. - Nem is akar velük menni! Nem arra született, hogy nevelőnő legyen! Ő...

Miss McCleethy kemény arcán valami aggodalomhoz hasonlatos érzés villan fel. - Maga Miss Bradshaw kérte, hogy így legyen.

Mintha a víz alól hallanám Miss McCleethy hangját. Nem lelem a szavak értelmét, hideg félelem rántja görcsbe a gyomromat.

A lépcsőhöz rohanok, kettesével szedem a fokokat. Felicity a nevemet kiáltja, míg Miss McCleethy rendet próbál teremteni. Amikor a szobánkba érek, alig kapok levegőt. Ann az ágyán ül, és a barna utazóruhája van rajta, meg egy szerény gyapjúkalap. Csinos kis kupacba rendezgeti az újságjait és a divatlapot, amit Felicitytől kapott. A Macbeth műsorfüzete van a kupac tetején. Brigid az utolsó ruhadarabokat gyömöszöli a bőröndbe.

- Brigid! - lihegem. - Válthatnék egy szót Ann-nel?

- Rendbe'van - szipogja Brigid. - Jól zárja le a bőröndöt! És ne felejtse el a kesztyűt, kedveském! - A házvezetőnő kimegy az ajtón, és a szemét törölgeti a zsebkendőjével. Magunkra maradunk.

- Mondd, hogy nem igaz! - kérlelem Annt.

Ann lezárja a bőröndöt, és a lába mellé teszi. - Rád hagyom az újságokat. Hogy emlékeztessenek rám.

- Nem mehetsz el velük! Helyed van Mr. Katz társulatában! A világot jelentő deszkákon!

Ann arcára kiül a fájdalom. - Nem. A meghívás Nan Washbradnek szólt, akinek a szépsége magáért beszél, nem Ann Bradshaw-nak. Az a lány, akit ők akarnak, nem létezik. Vagyis nem igazából.

Az ágyra hajítom a bőröndöt, kinyitom, és elkezdem kipakolni.

- Akkor is megtaláljuk a módját! A varázslat segít majd!

Ann megfogja a kezemet, megállít. - Hát nem érted, Gemma? Soha nem működne. Legalábbis nem örökre. Nem lehetek az, akit ők akarnak.

- Akkor legyél valaki más! Legyél önmagad!

- Az nem elég jó - mondja. A kesztyűjét nyomorgatja a kezében. Hol labdává gyúrja, hol kisimítgatja. - Ezért küldtem el nekik a levelet, hogy jöjjenek értem.

Visszaemlékszem Ann meghallgatásának estéjére, és a levélre, amelyet olyan nehezen küldött el. Soha nem is akart Lily Trimble-lel és Mr. Katzcal menni. Leülök az ágyára, a bőröndje elválaszt bennünket. Visszateszi a holmiját, és lezárja.

- Akkor azt mondd meg, mire volt jó ez az egész? - mondom haragosan.

- Ne haragudj, Gemma! - Megpróbál megérinteni, de elhúzódom tőle. - Ha most elmegyek, úgy fogok arra a napra emlékezni, ahogyan történt. Mindig hinni fogok abban, hogy sikerülhetett volna. De ha velük megyek... ha velük megyek és elbukom... azt nem bírnám elviselni.

Ekkor Felicity esik be az ajtón, el is állja. - Ne félj, Ann! Nem hagyom, hogy elvigyenek!

Ann felhúzza a kesztyűjét, és megragadja a bőrönd fogantyúját.

- Állj félre, légy szíves!

Fee tiltakozva kinyitja a száját. - De...

- Engedd el, Felicity! - A legszívesebben belerúgnék Annbe, amiért meg sem próbálja. Amiért feladja az álmait és a barátságunkat is.

Ann arca maszkszerű, sokat gyakorolhatta. Semmiféle érzelem nem tükröződik rajta. Arra is használhatná a tehetségét, hogy a világ nagy színpadairól bolondítsa magába a közönséget. Ehelyett arra használja majd, hogy úgy illeszkedjen be unokatestvérei életébe, mintha nem is létezne. Most látom, hogy nemcsak jó színésznő, de jó bűvész is lehetett volna belőle. Tudja, hogyan tüntesse el önmagát.

Ann, kezében a bőröndjével, utoljára masírozik le a lépcsőn. Kihúzott derékkal, egyenes vállal lépdel, de a szemeiben üresség. Máris úgy jár, mint egy nevelőnő. A hallban meghallom a fonográf hangját, Miss McCleethy gyakorolja a lányokkal a lépéseket.

Mrs. Wharton a lépcső alján várakozik Mrs. Nightwinggel és Brigiddel. Mrs. Wharton ruhája elképesztő - csupa gyöngy, csupa toll, a dereka meg túlhúzott. - Itt is van a mi Annie-nk! Pont azt mesélem Mrs. Nightwingnek, mennyire megkedvelted a vidéki házunkat. Mr. Wharton és én Balmoral Springsnek neveztük el, csak mert tudjuk, milyen kedves Balmoral őfelsége szívének.

- Milyen nevetséges név egy vidéki háznak! - morogja Felicity. -Ezek még sohasem jártak tavasszal Balmoralban? Annál még a tél is jobb.

Mrs. Wharton tovább cseverészik arról, hogy milyen nehéz egy vidéki házat illendően elvezetni, és hogy minden napját megmérgezi a cselédek munkájának folyamatos ellenőrzése. Brigid egy zsebkendőt nyújt Ann-nek, bár inkább magának lenne szüksége rá.

- Semmiféle szégyellnivaló nincsen a szolgálatban - mondja, és gyöngéden megemeli Ann állát. - Emlékezzen majd az öreg Brigidre!

- Viszlát, Ann! - mondja Felicity. - Nélküled semmi sem lesz ugyanolyan.

Ann hozzám fordul. Tudom, hogy a kedvességnek egy jelére vár -egy csókra, egy ölelésre, de akár egy mosollyal is beérné. Egyikre sem vagyok képes.

- Remek nevelőnő leszel. - Minden szavam egy arculcsapás.

- Tudom - válaszolja. Visszaütött.

A lányok az előcsarnokban gyülekeznek. Sírdogálnak, és olyan felhajtást csapnak Ann körül, amilyet soha, amíg Ann közénk tartozott, és amíg igazán számított volna neki. Nem tudom elviselni őket, így eloldalazok a nagyterembe, és a függöny mögül lesem, ahogyan Ann és hirtelen megszaporodott rajongói kilépnek az épületből.

Egy inas rögzíti Ann bőröndjét a hintón, és miután besegítette Mrs. Whartont, Annt is a gondjaiba veszi. Ann kidugja a fejét az ablakon, szorosan fogva egyetlen jó kalapját. Utánaszaladhatnék, megpuszilhatnám az arcát, hogy illendően elbúcsúzzak tőle. Megtehetném. Sokat jelentene neki. De a lábam nem engedelmeskedik. Köszönj el tőle, Gemma. Ennyi az egész.

A kocsis megrántja a kantárszárat. A lovak felverik a port. A hintó nagy zökkenéssel megfordul a felhajtón, és az országút felé veszi az irányt. Egyre kisebb és kisebb lesz, végül már csak egy apró mozgó pontot látok belőle.

- Viszlát! - suttogom végre, amikor már nem számít, és amikor az ablaküvegen kívül senki sem hallja.

HARMINCHATODIK FEJEZET

A hiány érdekes dolog. Amikor egy jó barát tűnik el, homályos emléke akkorára dagad, hogy nem marad más, csak ez a hiányérzet. Ann távozása után a szobánk túl üres lesz. Bármennyire is szeretném, nem tudom betölteni a keletkezett űrt. Hiányzik a horkolása - pedig mennyire bosszantott! Hiányzik mélabús hangulata, buta, romantikus nézetei és kísérteties képzelgései. Naponta legalább hatszor jut eszembe valami, amit jó lenne megosztani vele - nem feltétlenül csak Cecilyvel vagy a zabkásával kapcsolatban, bár mindkettőt könnyebb lenne elviselni -, és ugyanennyiszer szembesülök azzal, hogy Ann már nincs itt, hogy velem derüljön. Amikor az ember mélységesen szomorú, elérkezik az a pont, amikor már csak a düh jelent megkönnyebbülést.

Ő akart elmenni - emlékeztetem magam, miközben szorgosan jár a hímzőtű a kezemben, zsoltárokat énekelek, vagy a pukedlit gyakorlom. De ha minden az ő hibája, miért érzem magam ilyen nyomorultul? Miért gondolom azt, hogy együtt buktunk el?

Megörülök, amikor Miss McCleethy, a játékfelelős, kiparancsol bennünket az épületből mozogni. Néhány lány teniszezik. Az elszántabbak vívni tanulnak a villogó szemű Felicity vezetésével. Akadnak, akik a krikettért rajonganak, „mint a fiúiskolákban!”. Felesleges, se ütőnk, se labdánk. Hiába morognak, be kell érniük a krokettel.

Én a gyeplabdát szeretem. Imádok célra tartott bottal szaladni, végigrepíteni a labdát a gyepen, sikeres passzt adni, és gátlás nélkül ordítani, miközben szél fújja az arcomat, és a nap a hátamat melegíti.

Felfrissítő élmény. Szeretnék egy kicsit játszani, hogy kitisztuljon a fejem, élesedjenek az érzékeim, és hogy ne gondoljak folyton a veszteségre. Ütni akarok!

Miss McCleethy sem fogja vissza magát a pálya mellett. - Úgy nem lehet! A barátnőjének segítségre van szüksége, Miss Temple -figyeljen már oda! Csapatmunka, hölgyeim, közös a cél! Emlékeznek? Kecsesség, erő, szépség!

Nekem aztán hiába mondja. Én megtettem a magamét, többé nem segítek senkinek. Szerettem volna segíteni Ann-nek, nem kért belőle. Amikor a labda ismét játékba kerül, Cecily és én egyszerre rohanunk érte. Az az ostoba szoknyám a lábam köré tekeredik - Mit nem adnék a nadrág nyújtotta szabadságért most! - Így Cecily némi előnyhöz jut. Lehet, hogy közelebb van a labdához, mint én, de nem adom fel. Akarom. És ami ennél is fontosabb: nem akarom, hogy az övé legyen, különben egy hétig hallgathatom a dicsekvését.

- Megyek! - kiáltom neki.

- Nem, nem, már el is értem! - ordít vissza.

Összeakasztjuk a botjainkat, ő nagyot üt az enyémbe. Az egyik ellenfelünk, egy vörös hajú, nagydarab lány kihasználja a helyzetet. Kettőnk közé nyúl, és megszerzi a labdát. Briliáns taktika.

- Mondtam, hogy elértem, Miss Doyle! - mondja Cecily kényszerű mosollyal.

- Dehogy mondtad! - válaszolom neki, az én mosolyom se igazibb.

- Az enyém volt!

- Tévedsz! - erősködöm.

Miss McCleethy menetel végig a pályán, és közénk áll. -Hölgyeim! Ez a viselkedés aligha méltó sportemberekhez. Elég legyen, vagy mindkettejük magaviselet jegyét lerontom!

Dühösen visszaállok a helyemre. Szeretném megmutatni Cecilynek, megmutatni mindenkinek, hogy mire vagyok képes. Amint kigondolom, a varázslat nagy erővel tör fel bennem, és a labdán kívül semmit sem látok. Oroszlánszívű Richárd bátorságával vágtatok végig a pályán, túljárok az ellenfelek eszén. Ez alkalommal nekem kell nyernem!

Cecily viszont nagyon gyors. Majdnem eléri a labdát. - Elér...

Belerohanok, és a földre lököm. Kinyúlik a füvön, és nyüszíteni kezd. Miss McCleethy azonnal ott terem.

- M-miss M-McCleethy - bőgi Cecily. - Gemma szándékosan fellökött!

- Nem is! - tiltakozom, de kipiruló arcom elárulja, hogy nem mondok igazat.

- De igen! - siránkozza Cecily.

- Ne viselkedj már úgy, mint egy kisbaba! - mondom, és megpróbálom rá hárítani a bajt.

- Rendben van, elég volt! Miss Temple, egy jó sportember a csapásokat is nyugodtan fogadja. - Cecily szeme elkerekedik, én önelégülten mosolygok. - És maga, Miss Doyle, úgy látszik, hogy nagyon kimelegedett, a pálya szélén hűsölhet.

- De én...

- A nemtörődömsége nagyobb kárt is okozhat, Miss Doyle -mondja Miss McCleethy, és tudom, hogy nem kizárólag a játékról beszél.

Ég az arcom. A lányok vihognak. - Nem is vagyok nemtörődöm.

- Nem nyitok vitát. Menjen a pálya szélére, amíg össze nem szedi magát!

Megalázottan, de dühösen kullogok el a vigyorgó osztálytársak és a nevetgélő munkások mellett. Bemegyek az épületbe, és cseppet sem érdekel, hogy a viselkedésem nem méltó egy sportemberhez.

Átkozott McCleethy! Ha tudná, amit én most már tudok - hogy Eugenia Spence él, és a Télvidéken van, és inkább bennem bízik meg, mint benne - biztosan nem beszélne így velem. Jó, fontosabb dolgom is van. Bekúszok Felicity sátrába. A múltkor ott hagytam a Titkos társaságok történetét. Elnyúlok a nagyterem egy kényelmes díványán, és újra elkezdem olvasni, hátha találok valami utalást arra nézve, merre lehet a tőr. Nagy sóhajtás kíséretében kezdem átlapozni a könyvet, de 502 oldalt még átlapozni sem egyszerű. Szidom is azokat a szerzőket, akik ilyen hosszú műveket írnak, pedig egy pár jól megírt oldal is elég lenne.

Először jön a címlap. Aztán egy vers. Harcok rózsája William Butler Yeatstől.

„Rózsák rózsája, világszép virág!” - olvasom hangosan. „Vak tenger árja mossa partod át / Gyászkikötőben zeng egy égi hang / Hív az az édes, távoli harang.”

Szép vers, és amennyire meg tudom ítélni, nem is szirupos. El is döntöm, hogy ezt a verset fogom elszavalni a jelmezbálon.

A szemközti oldalon található a néhány illusztráció egyike. Már vagy féltucatszor átszaladhatott rajta a szemem anélkül, hogy jobban megnéztem volna. Egyszerű tintarajz, egy szoba van rajta, egy asztal és egy lámpa. A falon hajókat ábrázoló kép csüng. Növekvő izgalommal szembesülök azzal, hogy ez a szoba nagyon hasonlít ahhoz, amelyik a látomásaimban tűnik fel. Ugyanaz lenne? És ha igen, akkor hol van? Itt a Spenceben? Lehet, hogy Wilhelmina Wyatt ide rejtette a tőrt? Végigfuttatom az ujjamat a kép alatti feliraton: A kulcsban rejlik az igazság.

Gyorsan végigpörgetem az oldalakat, megkeresem a többi képet. Ismét rálelek a tornyos rajzra, és eltűnődöm, vajon nem lehetséges-e, hogy a Keleti Szárny egykori tornyát ábrázolja? Megint lapozok. Az éjszaka őrzői felirat felett átható tekintetű vízköpők rajza. Egy másik képen egy vidám, dr. van Rippelre erősen emlékeztető bűvész szerepel, aki éppen egy tojást helyez egy dobozba, majd a következő rajzon a tojás nincs rajta. A kép címe: Az eltűnt tárgy.

A képeknek semmi köze a szöveghez, legalábbis úgy látom. Mintha önállóan léteznének, mintha egyfajta kódot képeznének. De mire? És kinek?

Miss McCleethy lép be, fújtat a dühtől. - Miss Doyle, nem vagyok hajlandó eltűrni ilyen visszataszító viselkedést, ilyen sportszerűtlenséget! Amennyiben nem kíván játszani, csatlakozzon a társaihoz a pálya szélén, és szurkoljon!

- Nekem aztán nem a társaim - mondom, és lapozok.

- Lehetnének azok, ha maga nem lenne annyira beleszerelmesedve abba a gondolatba, hogy egy szál egyedül kell megvívnia a világgal.

Kár, hogy Miss McCleethy nem tanult lőni, remekül céloz.

- Belefáradtam a játékba - hazudom neki.

- Nem, maga a szabályokba fáradt bele. Úgy tűnik, ez már a szokásává vált.

Megint lapozok.

Miss McCleethy előrébb lép. - Mi lehet olyan érdekes, ami miatt figyelni sem hajlandó rám?

- A Titkos társaságok története Miss Wilhelmina Wyatt-től -meredek rá. - Netán ismeri?

Elsápad. - Nem, nem mondhatnám.

- Pedig karácsonykor vett egy példányt az Arany hajnal könyvkereskedésben.

- Kémkedik utánam, Miss Doyle?

- Miért ne? Ön is kémkedik utánam.

- Én vigyázok magára, Miss Doyle - javít ki. Emiatt a hazugság miatt utálom a legjobban.

- Tudom, hogy ismerte Wilhelmina Wyatt-tet - mondom neki.

Miss McCleethy letépi a kesztyűjét, és az asztalra hajítja. -

Elmondjam magának, mit tudok Wilhelmina Wyattről? A Rend szégyene volt, Eugenia Spence-nek még az emlékét is meggyalázta. Hazug volt. Tolvaj. Egy mocskos drogfüggő. Segíteni akartam neki, de aztán... - mondja, és dobolni kezd az ujjaival a könyvön. -...megírta ezeket a hazugságokat, hogy leleplezzen bennünket -pénzért! Mindent a pénzért. Tud róla, hogy megzsarolta a Rendet a könyvvel? Azt akarta, hogy hagyjunk fel a Keleti Szárny újjáépítésére szánt pénz összegyűjtésével.

- Miért tett volna ilyet?

- Mert bosszúálló volt, és szemernyi tisztesség sem volt benne. És az a könyv, Miss Doyle... nem több locsogásnál. Bár annál veszélyesebb, mert tele van álnoksággal, az igazság elferdítésével, és egy olyan szerző írta, aki kész volt eladni magát annak, aki a legtöbbet kínálta.

Hangosan becsapja a könyvet, elragadja előlem, és a konyhába siet. Utánaszaladok, és pont akkor érem utol, amikor kinyitja a sütő ajtaját.

- Mit csinál? - kérdezem feldúlva.

- Méltón eltemetem.

- Várjon!

Mielőtt megállíthatnám, Miss McCleethy a tűzhelybe dobja a Titkos társaságok történetét, és rázárja az ajtót. Egy pillanatig nagy a kísértés, hogy elmondjam neki, amit tudok - hogy láttam Eugenia Spence-t, és hogy ez a könyv megmentheti -, de Eugenia arra figyelmeztetett, hogy legyek nagyon óvatos, és amennyire tudom, Miss McCleethy nem megbízható. Tehát csak állok, és nézem, hogy a legszebb reményünk füstté válik.

- Négy shillingbe került - krákogom.

- Legyen ez egy lecke, Miss Doyle, amiből megtanulhatja, hogy máskor okosabban költse el a pénzét! - sóhajtja Miss McCleethy. -Maga a türelmemmel játszik.

Akár el is árulhatnám neki, hogy mindenki ezt gondolja rólam, de ebben a pillanatban nem tűnik túl jó ötletnek. Eszembe jut valami.

- Azt mondta, hogy „volt”.

- Micsoda?

- Azt mondta, hogy Wilhelmina függő, hazug és áruló volt. Gondolja, hogy már meghalt? - kérdezem, mert próbára akarom tenni.

Miss McCleethy elsápad. - Nem tudom, hogy él-e még, de az állapotát ismerve nehezen tudom elképzelni, hogy életben van. Azt az életmódot nem lehet büntetlenül sokáig folytatni - mondja, és izgatottnak tűnik. - Amennyiben kíváncsi a Rendre, a jövőben engem kérdezzen!

- Hogy csak azt mondja el, amiről úgy gondolja, hogy én is tudhatok róla? - kérdezem kihívóan.

- Miss Doyle, maga csak azt hallja meg, amiben hinni akar, függetlenül attól, hogy van-e a dolognak igazságtartalma. Nekem ehhez semmi közöm - mondja, és megdörzsöli a halántékát. -Menjen, és csatlakozzon a többiekhez! Távozhat.

Kiviharzok a konyhából, magamban Miss McCleethyt átkozva. A lányok már elindultak befelé a gyepről. Kipirultak, és enyhe izzadságszaguk van, de mámorosak a csapatjáték és a rohangálás nyújtotta izgalomtól. Ritkán adódik alkalmunk arra, hogy a versenyszellemet kiengedjük a palackból, bár bennünk is ugyanolyan erősen él, mint a fiúkban. Cecily felkapja a fejét, amikor meglát. Ő és a klánja sötét tekintettel méreget, szerintük ez az inzultus netovábbja. Gúnyosan a szívemre teszem a kezem, és levegő után kapkodok. Újra sértve érzik magukat, és megint rólam suttognak, amikor elvonulnak mellettem.

Felicity vívóállásba ereszkedik, amikor megpillant, és megsuhogtatja a tőrét a levegőben. - Gazember! A királynak felelsz majd az árulásodért!

Gyöngéden félretolom a hosszú, vékony pengét. - Válthatnánk néhány szót, d'Artagnan?

Mélyen meghajol. - Csak ön után, Richelieu bíboros.

Belopózunk a lenti fogadószobába. Ez a szoba arról híres, hogy itt fogadta Pippa a jövendőbelijét, Mr. Bumble-t, mielőtt a birodalmak végleg elragadták volna őt közülünk. Ma Pippa elvesztése is kétszer annyira fáj.

- Mi a csudát csináltál Cecilyvel? - mondja Felicity, ledobja magát az egyik karosszékbe, és úrihölgyhöz méltatlanul átveti a lábát a támlán. - Mindenkinek eldünnyögi, már aki hajlandó meghallgatni, hogy hajnalban fel kellene téged akasztani.

- Ha ez azzal jár, hogy soha többé nem kell hallanom a hangját, önként hurokba hajtom a fejemet. De nem erről akartam beszélni veled. Megint belenéztem Wilhelmina Wyatt könyvébe. Az első alkalommal valamit nem vettünk észre. A rajzok! Szerintem azok segítenek a megfejtésben.

Felicity elfintorodik. - Mit kell megfejteni?

- Nem tudom. De az egyik rajz mintha a Keleti Szárny tornyát ábrázolta volna. A könyv elején meg ott volt az a szoba, ami a látomásaimban feltűnik.

- Nem gondolod, hogy az a szoba esetleg a Keleti Szárnyban lehetett? - kérdezi Felicity.

- Ó... - mondom, és sóhajtok egyet. - Erre nem is gondoltam. Ha így van, már régen nincs meg.

- Nos, akkor talán nézzük meg! - javasolja Felicity.

- Nem tudjuk. Miss McCleethy bevágta a könyvet a tűzhelybe -mondom neki.

Felicity feldühödik. - Négy shillinget adtunk érte!

- Igen, tudom.

- És a mai vacsora fura módon könyvízű lesz. - A tőrével egy apró F betűt karcol a padlóba.

- Valami nagyon nincs rendjén - mondom fel-alá járkálva, és a körmeimet rágcsálva, amit persze nem kellene, és egyszer le is szokom róla. Holnap. - Nem bízom Miss McCleethyben. Biztos, hogy rejteget valamit előlem. Tudod, hogy mit mondott? Múlt időben beszélt Wilhelmina Wyattről. Lehet, hogy Miss McCleethy biztos abban, hogy Wilhelmina halott? És ha igen, akkor honnan tudja?

- Dr. Van Ripple az mondta, hogy Wilhelminát egy barátja árulta el - fűzi hozzá Felicity. - Lehet, hogy Miss McCleethy volt az?

Tovább rágom a körmömet, már a bőr is beszakadt. Fáj, és hirtelen nagyon bánom, hogy elkezdtem. - Beszélnünk kell, dr. Van Ripple-lel. Lehet, hogy többet is tud. Esetleg azt is tudja, hol van a tőr. Benne vagy?

Felicity szája csintalan mosolyra húzódik. A vállamhoz érinti a tőr hegyét, mintha lovaggá akarna ütni. - Egy mindenkiért, mindenki egyért. - Az arckifejezése egy szempillantás alatt megváltozik. -Szerinted miért tette?

- McCleethy vagy Miss Wyatt? - kérdezem.

- Ann. - A tőr markolatára támaszkodik. - Már majdnem elnyerte a szabadságot. Miért fordított neki hátat?

- Talán más dolog a szabadságra vágyni, és más élni vele.

- Nevetséges. - Csúfondáros nevetéssel rogy le ismét a karosszékbe, egyik lába a padlón, a másik a karfán átvetve.

- Akkor nem tudom - mondom bosszankodva.

- Én nem fordítok hátat a boldogságnak. Ezt megígérhetem. - A levegőbe bök a tőrrel. - Gemma?

- Igen? - kérdezem, és mélyen felsóhajtok.

- Mi lesz Pippel? Amikor eggyé váltam a fával, láttam, hogy...

- Mit láttál?

- Láttam, hogy él, és hogy boldog. Láttam kettőnket Párizsban, a Szajna gyönyörűen csillogott. Pippa úgy nevetett, mint régen. Hogyan láthattam ezt, ha... Szerinted igaz lehet? Szerinted visszajöhet?

Felém fordul, látom a reményt a tekintetében. Szeretnék igennel felelni a kérdésére, de valahol legbelül úgy érzem, hogy a válasz nem. Nem hiszem, hogy ez valaha megtörténhet.

- Szerintem vannak olyan törvények, amelyeket nem lehet megszegni - mondom olyan gyöngéden, amennyire tőlem telik. -Akkor sem, ha nagyon szeretnénk.

Felicity a levegőbe rajzol a tőrével. - Gondolod vagy tudod?

- Azt tudom, hogy ha lehetséges lenne, anyámat már holnap visszahoznám.

- Miért nem próbálod meg?

- Mert... - felelem, és a helyes szavakat keresem. - ...tudom, hogy elment. Mint ahogy azt is tudom, hogy az Indiában együtt töltött éveknek is vége, többé nem jönnek vissza.

- De ha a varázslat változik... ha minden változik, akkor talán... -mondja álmodozón, és meg sem próbálom kijózanítani. Néha a talán is elég ahhoz, hogy mindent el tudjon viselni az ember. Nem én fogom megfosztani őt ettől a lehetőségtől.

Meghallom Brigid fals dúdolgatását a hallban. Támad egy ötletem. - Fee, ha valaki ki akarna deríteni valamit egy ház bizonyos lakójáról, talán egy korábbi diáklányról, ki lenne a legmegbízhatóbb forrás?

Fee mosolyogva meghajlítja a pengét. - Hát, úgy gondolom, hogy a cselédek tudhatnak egyet, s mást.

Kinyitom az ajtót, és kidugom a fejemet a folyosóra. - Brigid, beszélhetnénk?

Korholni kezd bennünket. - Maguk meg micsinának itten? Emily tegnap takarított fel. Nem hagyom, hogy tönkretegyék.

- Persze, hogy nem - mondom, és az ajkamba harapok. Remélem, sikerült sóvárgó kifejezést kölcsönözni az arcomnak. - Csak arról van szó, hogy Felicity és én nagyon bánatosak vagyunk most, hogy Ann elment. Tudjuk, hogy maga is kedvelte. Leülne hozzánk egy kicsit?

Kicsit szégyellem magam, hogy Brigid érzelmeivel játszom, főleg, amikor látom, milyen jól működik a dolog. - Jaj, kedveském! Nekem is hiányzik a lyány. Minden rendben lesz vele. Mint a jó öreg

Brigiddel. - Eldöcög mellettem, megsimogatja a vállamat. Még szánalmasabbnak érzem az erőfeszítéseimet.

- Ugyan, kisasszony... üjjön má' rendesen! - korholja Brigid most Felicityt, amikor meglátja, milyen pózban ül. Felicity a padlót rugdossa a lábával. A szememmel kérem, hogy viselkedjen rendesen.

Brigid végigfuttatja az ujját a kandallópárkányon, és közben savanyú arcot vág. - Nem lesz ez így jó...

- Brigid, emlékszik egy lányra, aki ide járt a Spencebe... -kezdem.

- Sok lyány járt már a Spencebe - szakít félbe. - Nem emlékezhetek mindahányra.

- Igen, de ez a lány akkor járt ide, amikor Mrs. Spence még életben volt, a tűz előtt.

- Ó, annyira régen... - cicceg Brigid, és a köténye szélével letörli a kandallópárkányt.

Felicity megköszörüli a torkát, és rám mered. Gyanítom, azt hiszi, hogy ezzel segít.

- Ez a lány néma volt. Wilhelmina Wyattnek hívták.

Brigid megpördül, az arcán furcsa kifejezés. - Nohát, asztán minek akarnak arró' a lyányról tudni?

- Ann volt az, aki hallott róla. Volt is egy könyve, amit ő írt. És én... mi csak azt szeretnénk tudni, milyen lány volt. - Erőtlennek szánt mosollyal fejezem be a mondatot.

- Nos... hát az már nagyon régen volt - ismétli Brigid. Most egy keleti vázát törölget a kötényével. - De emlékszem rá. Miss Wil'mina Wyatt. Mrs. Spence aszonta, hogy különleges lyány. Hogy látja, amit mi nem látunk. Belelát a setétségbe, monta. Fogalmam sincs, mit akart ezze' mondani. A lyány beszélni sem tudott, álgya meg az isten. De mindig nála volt a kis könyve, abba írt meg rajzolt. Azza' beszélt.

Pont, ahogyan dr. Van Ripple mesélte.

- Hogyan került ide? Nem volt családja, azt tudom - mondom.

Brigid összevonja a szemöldökét. - Úgy éjjek, hogy vót neki.

- Azt hittem, hogy...

- Wilhelmina Wyatt a Spence asszonyság saját víre vót. Mina az unokahúga vót.

- Az unokahúga? - ismételem. Vajon Eugenia miért nem említette ezt?

- Akkor gyött hozzánk, amikor meghalt az anyja, isten nyugosztalja. Még a napra is emlékszem, amikor a Spence asszonyság elment a városba érte. A kis Minát felrakták egy hajóra, egyedül, asztán a Vámháznál találták meg. Szegényke. Hogy fílhetett! Itt se vót jobb dóga. - Brigid a helyére rakja a vázát, és egy gyertyatartót kezd fényesítgetni.

- Ezt meg hogy érti? - kérdezi Felicity.

- Néhány lány állandóan piszkálta. A haját húzgálták, hátha megszólal.

- Voltak barátai egyáltalán?

Brigid a homlokát ráncolja. - Az a borzalmas Sarah Rees-Toome üldögélt néha mellette. Hallottam, hogy azt kérdezi Minától, hogy tényleg belelát-e a setétségbe, és hogy milyen az a hely, de akkor Mrs. Spence megleckéztette Sarah-t, és megtiltotta, hogy együtt játszanak.

- Hol szeretett Miss Wyatt időzni? Volt esetleg valami rejtekhelye? - kérdezi Felicity.

Brigid elgondolkodik. - Szeretett a füvön üldögélni, és a vízköpőket rajzolgatni. Sokszor láttam, ahogy ott ült a kis könyvecskéjével, és vigyorgott fel rájuk, mintha zsúron lenne velük.

Visszaemlékszem arra a furcsa látomásra, ami akkor kapott el, amikor húsvétkor Londonba indultam. A vízköpő, hollóval a szájában. Beleborzongok, ahogy elképzelem, amint Wilhelmina rámosolyog azokra a borzalmas kőszobrokra. Az éjszaka őrzői. Persze.

Brigid lassabban törölget. - Emlékszem arra is, hogy Spence asszonyság aggódni kezdett Mináér'. A lyány szörnyű dolgokat kezdett rajzolni, és Spence asszonyság aszonta, hogy attó' tart, a lyány rossz társaságba keveredett. Ezt mondta. Asztán nem sokkal később jött a tűz, és az a két lyány meg a Spence asszonyság ott pusztultak benne, isten nyugosztalja őket. - Nagyot sóhajt, és most a másik gyertyatartót veszi gondjaiba.

- De mi történt Wilhelminával? Miért ment el?

Brigid megnyalja a hüvelykujját, és tovább törölgeti az ezüstöt. -A tűz után nagyon furcsán viselkedett... nyilván a nagy gyász miatt, ha engem kérdeznek, bár engem általában senki sem kérdez.

Felicity gyorsan közbevág. - Igen, biztosan igaza van, Brigid -mondja, és a szemét forgatja felém. - És aztán mi történt?

- Hát... - folytatja Brigid. - .. .a lyányok félni kezdtek Minától a viselkedése miatt. Folyton írt, meg azokat a szörnyű dolgokat rajzolta a könyvébe. Nightwing asszonyság megmondta neki, hogy rokonság ide, rokonság oda, ki fogja penderíteni, ha nem haggya abba. De mielőtt megtehette vóna, Mina az éjszaka közepén megszökött, és elvitt magával valami értékeset.

- Mi volt az? - kérdezi rögtön Felicity.

- Aki kíváncsi, hamar megöregszik, Beleszólós kisasszony -szidja Brigid.

Beleszólós kisasszony, tátogom Felicitynek, aki olyan pillantást vet rám, mintha egy kanál vízben meg tudna fojtani. Mosolyogva, persze.

- Mittudomén mi vót az - folytatja Brigid -, de a Nightwing asszonyság nagyon bosszankodott. Még sosem láttam olyan dühösnek. - Brigid óvatosan helyére teszi a gyertyatartót. - Nna, így már jobb. Beszélnem kell az Emily lyány fejével. Maguk meg siessenek imára, még mielőtt Nightwing asszonyság magukat is kipenderíti, velem együtt.

- Szerinted mit jelenthet mindez? - kérdezi Felicity, amikor csatlakozunk a lányokhoz. Hozzák az imakönyvüket, és a szoknyáikat simítgatják. Az aprócska tükrök előtt gyülekeznek, és úgy tesznek, mintha a hajukat igazgatnák, pedig tudom, hogy magukat bámulják, bimbózó szépségük nyomait keresgélik.

- Nem tudom - mondom, és nagyot sóhajtok. - Wilhelmina megbízható, vagy nem?

- Feltűnik a látomásaidban. Az biztosan jelent valamit - mondja Felicity.

- Az igaz, de a látomásaimban a fehér ruhás lányok is megjelentek, akikről aztán kiderült, hogy gonosz lelkek, akik rossz útra akarnak téríteni - emlékeztetem. Azok a lányok, akik, ki tudja, mi okból, de be akarták csalni Bessie-t és a barátait a Télvidékre, az én látomásaimban is megjelentek, és nagyjából annyiszor hazudtak, mint amennyiszer igazat beszéltek. Végül a kegyetlen Pipacs Harcosok karjai közé kergettek bennünket.

- Akkor mi lehet Miss Wyatt? - kérdezi Felicity. - A róka vagy a nyúl?

Megcsóválom a fejemet. - Őszintén szólva, fogalmam sincs. De a tőrt magával vitte - ennyi bizonyos. És a tőrt kell megtalálnunk.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A birodalmakban nem érezzük olyan jól magunkat Ann nélkül. Még a varázslat sem képes felvidítani. A gyári munkáslányok nagyon nehezen viselik távozásának hírét. - A mifajtánknak nincs esélye -morogja Mae Bessie-nek.

- Mindenki maga teremti meg az esélyt - vágja rá Felicity. Bessie szigorúan rápillant. - Ugyan, a kisasszony mit tud erről?

- Ne veszekedjünk! Táncolni akarok, és a varázslattal játszani. Gemma? - Pippa sokatmondóan rám pillant.

Mélyet sóhajtok, és elindulok a kápolna felé vezető ismerős úton. Pip követ. Ez alkalommal, amikor a varázslat összeköt bennünket, engem is megrenget az élmény. Mintha eltűnnék Pippában. Része vagyok a bánatának, a keserűségének, olyan dolgoknak, amelyeket szeretnék nem látni. Amikor elszakadok tőle, kimerültnek érzem magam. A varázslat úgy viszket a bőröm alatt, mintha bogarak mászkálnának rajtam.

De Pip újra a régi. Mellém lép, hozzám bújik, és átkarolja a derekamat, mint egy kicsi lány. - Milyen remek érzés különlegesnek lenni, hacsak néhány órára is! Ugye?

- Igen - mondom neki.

- Ha neked lennék, örökre megtartanám ezt az erőt, ezt a hatalmat.

- Néha én is azt kívánom, bárcsak megtehetném.

Pippa az ajkába harap, érzem, hogy aggódik valami miatt.

- Mi az? - kérdezem.

Egy tálból felkap néhány bogyót, és az ujjai között görgeti őket. -Gemma, úgy gondolom, hogy Bessie-nek és a lányoknak nem kellene annyi varázslatot adnod ez alkalommal.

- Miért nem?

- Gyári munkások - mondja sóhajtva. - Nincsenek hozzászokva ennyi hatalomhoz. Bessie nagyon el van telve magával.

- Én nem hiszem, hogy ez...

- Vissza akart menni a Télvidékre. Nélküled - teszi hozzá Pip.

- Tényleg?

Pip karon fog. Óvatosan lépkedünk a padlót beszövő indák között.

- Nem gondolod, hogy jobb az, ha nekem van nagyobb hatalmam? Úgy legalább akad valaki, akire felnézhetnek, valaki, aki irányítja őket. Olyan gyerekesek, de tényleg! Ha én irányítom őket, téged sem fenyegethetnek.

Vicces, hogy ezt pont Pippa mondja, de a Bessieről szóló hírek bennem is megkongatják a vészharangot. - Rendben van. Kevesebbet kapnak majd - mondom egyetértően.

Pip homlokon csókol. A bogyókat, amelyekkel eddig játszott, a szájába pottyantja. Egy, kettő, három.

- Szabad ezt neked? - kérdezem.

Pippa szeme felvillan. - Mit számít most már? Megtörtént velem a legrosszabb.

A negyedik bogyót is bekapja, és a keze fejével letörli a zamatos lét a szájáról. Majd félrehúzza a függönyt, és kilép, mint egy királynő, aki az alattvalóit üdvözli. „Jó napot, kedveseim!”

*

Ahogy azt megígértem, csak annyi varázslatot adok a lányoknak, amennyi elég ahhoz, hogy kitisztuljon az arcbőrük, és szép ruhákat viseljenek, de ahhoz kevés, hogy igazi változások menjenek végbe bennük. Nincs igazi hatalmuk, csak egy kis kölcsön-illúzió.

- Ma éjjel mintha nem működne a dolog - morogja Bessie. -Miért?

Lenyelem a torkomat fojtogató gombócot, de Pippa nagyon nyugodt. - Így van ez a birodalmakban, Bessie. Nem fogadnak el mindenkit. Ugye, Gemma?

- Nekem ezt mondták - felelem, és Bessie arcát fürkészem, hátha elárul többet magából, de csak a csalódottságát látom.

- Talán azért van, mert nem vagyunk a megfelelő fajtábó' -mondja Mercy.

- Olyan nincs, hogy megfelelő fajta. Pont eszt szeretem benne. És amúgy is, Miss Annt mindig elfogadták, pedig ő se vót jobb nálunk -mondja Bessie.

- Bessie, elég volt! - csettint Pippa, és Bessie visszahúzódik a tűz mellé. Apró virágokat vet a lángok közé, nézi, ahogyan fellobbannak, majd elégnek. - Gyerünk, ne duzzogjatok! Táncolni akarok!

Semmi kedvem sincs táncolni, és ahhoz sem érzek elég erőt, hogy tettessem magam. Inkább sétálni megyek. Felfrissít a hűs levegő, az alkonyi ég menedékként borul rám. Keresztülvágok a gomolygó ködön, hagyom, hogy a vágyakozás vezessen. Szeretném még egyszer megérinteni a Holtak Fáját, szeretnék újra a része lenni, eggyé válni vele.

A kapu egy szó nélkül kinyílik. Mindent tud rólam. A lábam a fekete homokba süpped. A hideg, harapni valóan dús levegő nekem feszül. Kinyújtom a nyelvem, gúnyolódom vele. Követem a folyó zúgását. Egy csónak vár, belelépek, és már suhanok is a Télvidék szíve felé. Már tudom, hogy nem kell harcolnom az árral, a kis csónak sebesen szalad az áramlatokkal, de az út ismeretlennek tűnik. Nem az, amelyiken a múltkor hajóztunk. Pánikba esem. Hol vagyok? Hogyan veszíthettem el az utat?

Csobban a víz a csónak mellett, egy vízinimfa simogatja az oldalát. Jobbra int a fejével, egy barlang felé, majd arra is úszik. Úgy szeli a vizet, mint egy kígyó.

Jó. Velem nem fog kitolni. Ha kell, a varázslatot is használni fogom. Ez a gondolat megvigasztal, utána evezek, és becsorgok a sziklamélyedésbe. Cseppkövek lógnak a fejem felett és hegyes jégcsapok. A barlangot két sziklás part szegélyezi, amelyek biztosan eltűnnek dagálykor, hiszen látom a víz nyomát a barlang falán. Mindkét oldalon a magasban párkány húzódik.

A vízinimfa hártyás keze a bokámat simogatja. Ijedten elrántom előle. Színes pikkelyei díszes kéznyomatot hagynak a bőrömön.

- Harc nélkül nem kapod meg a bőrömet! - figyelmeztetem. Szavaim visszhangoznak a barlang falai között.

A nimfa lebukik mélyen a víz alá, míg végül csak csillogó fekete szemét és víznyaldosta kopasz fejét nem látom. Újra elfog a bizalmatlanság. Valami mozog a párkányon. Halálsápadt, molylepkeszerű teremtmények nyomakodnak elő a szikla repedéseiből. Szemük nincs, szimatolva kúsznak a párkányhoz.

Hevesen ver a szívem. Csöndesen megfordulok a csónakkal, és a barlang bejárata felé evezek, de a bejárat a szemem láttára tűnik el. Ez nem lehet igaz. Horkantást hallok és paták dobogását, Amar oldalaz felém fenséges, hófehér paripáján. A barlang fala mellett futó földdarabon lépeget, amíg a csónakom mellé nem ér. Eláll a lélegzetem. Közelről pont olyan dús az ajka, és pont olyan büszke a testtartása, mint Kartiknak. De vörössel erezett szemében fekete örvény kavarog. Fogva tart a pillantása, nem tudom levenni róla a szemem, se sikoltani, se elfutni nem vagyok képes.

Használd a varázslatot, a varázslatot, esedezik a szívem. De a varázslat nem szikrázik fel bennem. Túlságosan meg vagyok ijedve.

- Tudom, hogy találkoztál a papnővel. Mit mondott neked? -kérdezi Amar. A fogai élesek, hegyesek.

- Sohasem fogod megtudni - sikerül kiböknöm.

Amar szemhéja megrezzen, és egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra olyan barna lesz a szeme, mint Kartiknak. - Mondd meg az öcsémnek, hogy mindig a szíve diktáljon! Abban van a becsülete és a végzete is. Mondd meg neki!

Majd hirtelen visszavált a vörös karikás, üres feketeségre. - Úgyis elkapunk! Óvakodj a május születésétől!

Kapkodó lélegzetemet apró, fehér felhőkként fújom ki. A rettegés eggyé vált a hideggel.

- Engedj ki! - sikoltom.

A barlang bejárata újra megnyílik, teljes erőmből evezek felé, ott hagyom Amart meg azokat a sápadt, vak teremtményeket. Kit érdekel a fa? Vissza akarok térni a Határvidék biztonságos földjére.

Bebotorkálok a kék erdőbe, zihálva szedem a levegőt, és megkönnyebbülten látom a kastély ablakaiból kiáradó fényeket, amelyek eloszlatják a baljós félhomályt. És megkönnyebbülten hallgatom a barátaim kacagását is, mert semmit sem szeretnék jobban, mint csatlakozni hozzájuk.

Halk mennydörgés moraját hallom, és amikor megfordulok, a Télvidék ege vörösen vérzik.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Újabb unalmas nap a Spenceben. Egész franciaórán igéket ragozunk. Őszintén szólva, engem igazán hidegen hagy, hogy Csigát vacsoráltam, vagy Csigát fogok vacsoráim, mert soha az életben nem csábulok el csigára, így az órának semmi értelme. Utána addig gyakoroljuk a francia négyest, hogy álmomból felébresztve is elő tudnám adni. Majd az összeadásban jeleskedünk, hogy később háztartási naplóban fitogtathassuk tudásunkat, férjünk legnagyobb örömére. Miss McCleethy irányítása mellett megrajzoljuk egymás profilját. Elizabeth arról panaszkodik, hogy akkora orrot sikerítettem neki, mint egy ház, szerintem viszont túlságosan is kegyes voltam hozzá. De hát, amikor a művészetről van szó, bárkiből lehet kritikus, és tessék.

Amikor eltűnünk a tanárok látószögéből, a lányok izgatott sutyorgásba kezdenek a közeledő báli szezonról. Meghívókat mutogatnak - csábító, romantikus ígéretek, lakomák, új ruhák: ott látják őket az elegánsan megírt, krémszínű papírra nyomtatott lapokon. Nekem sem ártana a bemutatkozásra koncentrálni. De annyi minden más is van még, amivel foglalkoznom kell! A bál időpontja olyan messzinek tűnik, mintha egy másik világban lenne, és nem látom tisztán az odáig vezető utat.

Ahelyett, hogy egy csésze tea mellett én is csatlakoznék a csevegőkhöz, azzal mentem ki magamat, hogy a pukedlizést szeretném gyakorolni, és bejárom az iskolaépület minden zegét-zugát, abban a reményben, hogy hátha rábukkanok a tőrre, amit Wilhelmina Wyatt ellopott, vagy legalábbis újabb nyomokra lelek.

Porcicákon, üres fiókokon, tömött iratszekrényeken és egy sajnálatosan megzöldült karamellacukorkán kívül, ami három szappanozás után is undorítóan összeragasztja az ujjaimat, semmit sem találok. Fogalmam sincs, hogyan tovább, főleg most, hogy Miss Wyatt sem jelenik már meg a látomásaimban és az álmaimban. Mintha a bolondját járatná velem. Eszembe jut, mit mesélt dr. Van Ripple Mina kegyetlen kis játékairól. Komoly kétségeim támadnak a megbízhatóságát illetően.

Már majdnem feladom, és visszatérek a többiekhez, amikor Kartik kendőjét pillantom meg a repkényen. Lenyúlok és kiszabadítom. Egy üzenetet is tűzött hozzá: Megszerveztem. Találkozzunk a mosodában! Ma éjfélkor. Hozzon öt fontot! Öltözzön ésszerűen!

Tehát ma éjjel. El ne felejtsem megköszönni Kartiknak, hogy még időben szólt. Mindegy, végül is megszervezte, és ha beszélhetek a Raksana képviselőjével a bátyámról, oda megyek, ahová hívnak.

Felicity nem örül az ötletemnek. A birodalmakba szeretett volna menni, és biztos benne, hogy Pip sem bocsátja meg a távollétét, de azt megérti, hogy segítenem kell Tomon. Még a vívótőrét is felajánlja, ha netán le szeretnék szúrni valakit. Biztosítom róla, hogy erre nem lesz szükség, és nagyon remélem, hogy ebben legalább igazam van.

Éjfél előtt elkezdek készülődni a találkozásra. Kartik azt mondta, hogy öltözzek ésszerűen, mert éjszaka fogunk átutazni London utcáin. Csak egy megoldás marad.

A varázslat segítségével nadrágot, inget, mellényt és kabátot öltök. Lerövidítem a hajamat is. Elképedek, mikor megpillantom magam: csupa szem, csupa szeplő fiú. Megkockáztatom, hogy fiúnak helyesebb vagyok, mint lánynak. Egy vászonsapka egészíti ki az illúziót.

Sötét van a mosókonyhában, amikor belépek. Semmit sem látok, és semmit sem hallok, már azt is kétlem, hogy Kartik egyáltalán beváltja a szavát.

- Elkésett - mondja, és kilép egy oszlop mögül.

- Én is örülök, hogy újra látom - csattanok fel.

- Az üzenetben világosan leírtam, hogy éjfélkor várom. Ha időben Londonba akarunk érni, azonnal indulnunk kell. Hozott pénzt?

Felmutatom az erszényemet, és megrázom. - Öt font, ahogy kérte. Mire kell?

- Az információ pénzbe kerül - válaszolja. Meglátja a nadrágomat. - Ésszerű. Végigfuttatja rajtam a tekintetét. Elfordul. -Gombolja be a kabátot!

A mellem enyhén megemeli az inget. Erről megfeledkeztem. Zavartan engedelmeskedem neki.

- Ez az - mondja Kartik, és a sálját a nyakam köré tekeri. A sál vége lelóg, eltakarja, amit kell.

Elvezet a póznákhoz, ahol Freya várakozik ránk. Kartik megpaskolja az orrát megnyugtatásképp. Felugrik a nyeregbe, és a kezét nyújtja felém. Maga mögé ültet. A ló hirtelen megindul. Átfogom Kartik derekát. Nem tiltakozik.

Egy örökkévalóságnak tűnő ideig lovagolunk - megfájdul a hátam -, míg London fényei fel nem tűnnek a távolban. Még a város előtt leszállunk a lóról, Kartik egy fához köti Freyát, és biztosítja, hogy természetesen visszajövünk. Ad neki egy répát, majd eltűnünk London éjszakai forgatagában. Az utcák nem olyan csendesek, mint hittem volna. Mintha két London lenne: az egyik az éjjeli, amelyik a házból kiosonva az utcákat járja, míg a másik, a nappali London most alszik. Ez a London más: ismeretlen, merész.

Kartik kerít egy bérkocsit, megkocogtatja a tetejét, hogy jelezzen a kocsisnak. Most, hogy Kartik mellettem ül, a kocsi kissé szűknek tűnik. Kartik mereven a combján nyugtatja a kezét. Én a sarokba húzódom.

- Hol találkozunk velük?

- A Tower Bridge közelében.

Az éjszaka sötétjét ködös fényfoltok oldják. Kartik olyan közel ül, hogy akár meg is érinthetném. Kigombolta az ingét, látom a nyaka ívét, azt a finom mélyedést a torkánál. A kocsiban meleg van. Olyan a fejem, mintha spicces lennék. Muszáj elterelnem a gondolataimat, különben megbolondulok.

- Hogyan sikerült megszerveznie a találkozót?

- Vannak bizonyos csatornák.

Kartik nem árul el többet, én pedig nem kérdezősködöm tovább. A kocsiban csak a lovak patájának egyenletes dobogása töri meg a csendet, minden egyes dobbanástól összerezzenek. Kartik térde megérinti az enyémet. Várom, hogy elhúzódjon, de nem teszi. A kezem reszket az ölemben. A szemem sarkából látom, hogy kibámul az ablakon. Én is ezt teszem, de a tájból semmit sem észlelek. Csak a térde melegségét érzem. Hogyan lehetséges, hogy néhány csontocska és ín ilyen intenzív érzelmeket vált ki?

A kocsis hirtelen megáll, Kartik és én a Tower Bridge alatt szállunk ki. A híd még csak két éve működik, és fantasztikus látványt nyújt. Két hatalmas tornya középkori támfalként mered az égbe. Egy kezelőhíd fut a tornyok között, magasan a Temze vize felett.

A híd felnyílik, hogy beengedje a kikötőbe igyekvő hajókat, amelyekből nem kevés van. Tele van velük a Temze.

Egy vén koldusasszony ül a nyálkás járdakövön. Ütött-kopott bádogdobozt zörget, benne egy pennyvel. - Uram, kérem, csak egy garast...

Kartik egy húszshillinges érmét ejt a dobozba, tudom, hogy valószínűleg ez volt az összes pénze.

- Miért tette? - kérdezem.

Egy követ egyensúlyoz a két lábfején, mintha labda lenne. -Szüksége volt rá.

Apa szerint kár koldusoknak pénzt adni. Úgyis csak italra meg más felesleges élvezeti cikkekre költik. - Lehet, hogy sert vesz rajta.

Kartik vállat von. - Akkor sert vesz. Nem a pénz számít, hanem a felcsillanó remény. - Magasra rúgja a követ. Az lekacsázik egy lépcsőn. - Én tudom, milyen érzés olyan dologért küzdeni, ami mások számára könnyen elérhető.

Elérjük a kikötőt. Mindenféle vízi jármű horgonyzik ott, apró csónakoktól kezdve a nagy tengerjáró hajókig. Fogalmam sincs, hogyan tudnak közlekedni, mert szorosan egymás mellett állnak, hogy egyik hajóról könnyedén át lehet ugrani a másikra anélkül, hogy valaki összevizezné magát. A rakodópartok és a dokkok tele vannak velük, ott várják, hogy valaki kirakodjon belőlük, vagy feltöltse őket rakománnyal.

Szűk lépcsőfokok vezetnek le a partra. Várom, hogy Kartik a karját nyújtsa és lesegítsen. Ő viszont elindul előttem zsebre dugott kézzel.

- Mire vár? - kérdezi.

- Semmire - mondom, és viszonylag gyors léptekkel leviharzok a lépcsőn.

Kartik az ég felé fordítja az arcát. - Miért nem hajlandóak beismerni a hölgyek, hogy dühösek? Ezt külön tanítják önöknek? Teljesen össze tudnak zavarni vele.

Megállok előtte a halványkék fényben. - Ha tudni akarja, az a bajom, hogy nem ajánlotta fel a karját a lépcső tetején.

Vállat von. - Miért? Önnek is van karja, kettő.

Nagy levegőt veszek. Nyugalom. - Az a szokás, hogy az úriemberek lesegítik a hölgyeket a lépcsőn.

Kartik önelégülten vigyorog. - Nem vagyok úriember. Ma ön sem úri hölgy.

Tiltakozni szeretnék, de rájövök, hogy nem megy, így csendben követjük a Temzét. A nagy folyó vize ritmusosan csobogva mossa a partot. Megemelkedik, visszahúzódik, majd újra megemelkedik, mintha ma éjjel ő is szabad akarna lenni. Hangokat hallok lentről.

- Erre! - mondja Kartik, és a hangok gazdái felé szalad. Egyre hangosabban hallom őket. Az akcentusuk durva, faragatlan. A sár sűrűbb lesz, amikor a köd felemelkedik. A vízben egy tucatnyi embert látok, mindenfélét. Vannak közöttük öregasszonyok és mocskos arcú kisgyerekek is.

Az egyik öregasszony a tengerjáró matrózok dalát énekli, amelyet csak a testét görcsbe rántó köhögőrohamok szakítanak meg. A ruhája csupa rongy. Olyan sáros az egész teste, hogy alakja árnyékként simul a félhomályba. Dalolás közben egy lapos serpenyőt márt a Temze vizébe, majd kiemeli. Fürge ujjaival matat valamit a serpenyőben, miközben rázogatja. Fogalmam sincs, hogy mi után kutat.

- Sártúrók - magyarázza Kartik. - A Temze vizét szűrik, hátha találnak valamit, amit eladhatnak, vagy aminek hasznát vehetik: rongyokat, csontokat, bádogdarabokat, vagy a hajókról lehulló szenet gyűjtik. A szerencsésebb napokon egy rossz véget ért matróz pénztárcájára is rábukkanhatnak. Már ha nem akadt korábban a folyami hajósok horgára.

Elfintorodom. - De a Temzébe gázolni...

Kartik vállat von. - Még mindig jobb, mint ganajtúrónak lenni, én azt mondom.

- Már megbocsásson, de mi az ördög az a ganajtúró?

- Olyanok, mint a sártúrók, de ők a szennyvízben kutakodnak.

- Milyen szánalmas életforma!

Kartik hangja most élesebbé válik. - De legalább életben vannak. Az élet nem mindig igazságos.

Belém akar szúrni ezzel a megjegyzéssel, sikerül is neki. Elhallgatunk.

- Ön beszél mindig a sorsról és a végzetről. Akkor milyen magyarázattal tud szolgálni velük kapcsolatban? Az lenne a sorsuk, hogy szenvedjenek?

Kartik zsebre vágja a kezét. - A szenvedés nem része a végzetnek. De a közöny sem.

Egy nő hangja süvölt át a ködön. - Mit adott a folyó ma éccaka?

- Almát meg krumplit, babám - kiált vissza egy másik.

Kacagásban törnek ki.

- Almát és burgonyát találtak? - kérdezem.

Kartik vigyorog. - Cockney rímfaragók. A kifejezés utolsó szava rímel azzal, amit mondani akarnak. Az almát és krumplit azt jelenti, hogy nem találtam semmit.

- Hé, Kartik! - Az egyik utcagyerek kikászálódik a sárból. - Mán vártalak, pajti.

- Feltartottak, Toby. - Kartik egy főhajtással kér bocsánatot a mocskos fiútól.

Toby közelebb lép, ekkor a szagát is megérzem. Állott folyóvíz, szemét és ki tudja, még minek a szaga párolog a rongyaiból. El sem merem gondolni, mi minden élhet azokban a ruhacafatokban. Felfordul a gyomrom, a számon keresztül kell levegőt vennem, ha nem akarok öklendezni.

- Hogy megy a kincsvadászat? - kérdezi Kartik. Okosabbnak akar mutatkozni nálam, de látom, hogy az ő ujjai is az orrát takarják.

- Se így, se úgy. - Toby felmutatja a kezét. Különös kincseket rejtegetett: pár széndarab, két hajtű, egy fog és egy shilling ül a tenyerén. Minden darab koszos. Toby szélesen mosolyog, alig van foga. - Kijön belűle egy ser. - Gyanakodva figyel. - Ki ez a nőszemély férfi gatyában? - Biztos vagyok benne, hogy a rettegés kiült az arcomra.

Kartik felhúzza a szemöldökét. - Mindenkit nem lehet becsapni.

Toby a kincseit zörgeti. - Nem egy szépség, pajti, de tiszta. Mennyi?

Nem értem meg rögtön, hogy mire céloz, de amikor leesik a tantusz, elönt a méreg.

- De én...

Kartik az öklömre teszi a kezét, nyugalomra int. - Bocs, pajti, de a hölgy velem van - mondja.

Toby vállat von, és megigazítja koszlott sapkáját. - Nem akartam bántani.

A Big Ben elüti az órát. A harangzúgás áthatol a ködön is, a gyomromban érzem.

- Sétáljunk, jó? - mondja Toby.

- Arcátlan! - morgom.

Nem egy szépségpajti. Azt hitte, hogy prostituált vagyok, de miért van az, hogy mégis ez a megjegyzés fáj jobban?

Egy fiatal fiú lép elő az árnyékból. Sebes a szája, és mély árkok húzódnak a szeme alatt. Még nem kezdett el mutálni, nem lehet több tízévesnél, de a hangja máris üresen kong, mintha a testében nem élne senki. - Kell kíséret, főnök? Két penny lesz.

Kartik megrázza a fejét, mire a fiú visszahúzódik, és feszülten vár a következő járókelőre.

- Lesznek mások, akik élnek majd az ajánlattal - mondja Kartik.

Toby egy rakodópartra vezet bennünket, ami tele van üres

rekeszekkel, és csak egy lámpa homályos fénye világítja meg. - Itt jó lesz - mondja.

Kartik körülnéz. - Innen nem lehet elmenekülni. Könnyen sarokba szoríthatnak.

- Oszt mégis mivel? - kérdezi Toby. - Hajók vannak mindenütt.

- Azokon meg részegek és alvók. Vagy olyanok, akikkel vigyázni kell - figyelmezteti Kartik.

- Asziszi hülye vagyok? - kérdezi Toby kihívóan.

- Kartik... - figyelmeztetem.

- Rendben - adja meg magát Kartik. - Gemma, a pénzt!

Odaadom neki a kis erszényt, amelyben az öt font lapul. Ez az

összes pénzem, és nem örülök, hogy meg kell válnom tőle. Kartik Toby felé nyújtja, aki kinyitja, megszámolja az érméket, és zsebre vágja.

- És most - mondja Kartik -, mondd el szépen, hogy mit derítettél ki Mr. Doyle-ról!

Kartikról Tobyra nézek és vissza. - Miatta jöttünk ide?

- Toby időnként kifutófiúként teszi hasznossá magát. Tudja, hogyan kell a pénzt információra váltani.

Toby szélesen mosolyog. - Mindent ki tudok deríteni. Az életemre esküszöm!

- De ma éjjel a Raksanával kellene találkoznunk - tiltakozom. Vissza akarom kapni a pénzemet.

- Először információkat kell gyűjtenünk, hogy megtudjuk, hol csaphatunk le rájuk - magyarázza Kartik. - Ha találkozóra hívtuk volna őket, biztosan elfognának bennünket. Közéjük tartoztam. Ismerem őket.

- Akkor jó - morgom.

A Temze vizén hajók suhannak. Van ebben valami megnyugtató és meghitt.

- Tényleg maguk közé akarják. Terveznek valami beavatást meg mifenét - mondja Toby. - Asztat nem tudom, mennyit mondtak el neki.

- Fowlson szervezte be? - kérdezi Kartik.

Toby a fejét rázza. - Nem, Fowlson csak végrehajtó. Fentről jött az utasítás. Egy úrtól - mondja Toby, és az égre mutat. - Nagyon fentről.

- Tudod, hogy ki az?

- Nem én! Csak eztet tudom.

- Meg akarom találni azt az urat - erősködöm.

- Fowlson neki jelent. Ő tuggya.

Lépések visszhangoznak a hátunk mögött. Éles füttyszót hallok, amitől megfagy a vérem. Kartik szeme összeszűkül. - Toby.. •

A koszos gyerek vállat von, és szomorú mosollyal hátrálni kezd. -Bocs, pajti. Ő hat fontot adott, az anyám meg az ágyat nyomja.

- Lám, lám, lám, hát ki van itt? Visszatértél a holtak közül, testvérem? - Egy pár fényes fekete csizma csillan meg a lámpa fényében. Mr. Fowlson alakja bontakozik ki az árnyékból, mellette egy nagydarab férfival. A rakodópart másik oldalán még két huligán tűnik fel. Mögöttünk a Temze. Sarokba szorítottak.

Kartik maga mögé lök.

Fowlson elvigyorodik. - Véded a hölgyedet?

- Milyen hölgyet? - mondja Kartik.

Fowlson nevetni kezd. - Tőlem húzhat nadrágot meg kabátot, a szeme elárulja. Az nem hazudik.

- Add testvéri szavadat, hogy őt nem bántjátok! - mondja Kartik, de látom, hogy a nyakán lüktet az ér a félelemtől.

Fowlson arcát eltorzítja a gyűlölet. - Te hagytad el a nyájat, testvérem. Közöttünk nem lehet szó becsületről. Semmit se kell ígérnem neked. - Fowlson egy bicskát húz elő a zsebéből. Egy apró rántással kinyitja, a penge megvillan a gázlámpa gyenge fényében.

A szememmel riadtan kutatom a rakpartot, hátha jár arra valaki, aki meghallja a sikolyaimat, és a segítségünkre siet. De a köd egyre sűrűsödik. És kinek jutna eszébe idejönni, ha meglát bennünket? Ki segíthetne? A varázslat. Megidézhetném, ha szükséges, de akkor Fowlson rá fog jönni, hogy végig hazudtam neki, amikor azt állítottam, hogy már nincs nálam.

Az egyik haramia egy almát dob Fowlsonnak, aki ügyesen elkapja. Beleszúrja a kést, és hosszú spirálalakban fejti le az alma héját, ami a lába elé hull.

Nagyot nyelek, és előrelépek. - Nagyon szeretném, ha békén hagyná a bátyámat.

Fowlson gonoszul elvigyorodik. - Tényleg, kiskedves?

- Igen - mondom, és nagyon értékelném, ha a hangom határozottabban csengene. - Kérem!

- Nos, ez csak önön múlik, Miss Doyle. Van önnél valami, ami a mienk.

- És mi lenne az? - kérdezem legyűrve a rettegést.

- Ohó, nagyon vicces! - Összeszorított fogakkal grimaszol. - A varázslat. - Ő előrelép, Kartik meg én hátra. Közel vagyunk a vízhez.

- Megmondtam, már nincs nálam.

Kartik szeme ide-oda villan, nagyon remélem, hogy talál kiutat ebből a helyzetből.

- Hazudik! - vicsorogja Fowlson.

- Honnan tudod, hogy hazudik? - kérdezi Kartik.

Fowlson mosolya tele van gúnnyal. - Onnan, hogy kinyitotta a száját.

- A Raksanának a birodalmakat és a varázslatot kellene védelmeznie, nem ellopni az utóbbit. - Időt kell nyernem.

- Valamikor így is volt, pajtás. Azonban változnak az idők. A boszorkányoknak vége.

Fowlson lehúz egy almaszeletet a fogával a késről. Csapdában vergődünk. Nem juthatunk ki innen, hacsak bele nem ugrunk a Temzébe.

- Ahogyan én látom, ha mindkettőtöket beviszlek, én leszek a nap hőse. - A kés hegyével Kartikra mutat. - Te elárultad a testvériséget, te meg minden problémánkon segíteni tudsz - mondja, és a kés hegye most rám irányul.

- Le tud ugrani? - kérdezi Kartik. Mögöttünk a Temze vizén egy csónak horgonyoz. Bólintok.

- Miről susmusolnak a szerelmesek? - kérdezi Fowlson.

- Háromra - mondja Kartik. - Egy, kettő...

Túlságosan félek ahhoz, hogy kivárjam a hármat. Már kettőnél ugrok, és Kartikot is magammal rántom. Akkorát koppanunk a fedélzeten, hogy az egész testem belerázkódik.

- Azt mondtam, háromra - zihálja Kartik, mintha a tüdejét akarná kiköpni.

- Bo-bocsánat - mondom akadozva.

Fowlson utánunk kiált a rakpartról, látom, hogy ugrásra kész.

- Gyerünk! - Kartik talpra ránt, és a tat felé iramodunk, ahol a csónakhoz egy még kisebb vízi alkalmatosságot kötöttek. Van egy kis rés közöttük, amely az éjszaka sötétjében, alattunk a nagy folyóval, mérföldnyi hosszúnak tűnik. A csónak inog, ami még bizonytalanabbá teszi a vállalkozást.

- Ugrás! - vezényel Kartik. Átlép a résen, és engem is magával húz. - Mi az ördög? - kiáltja egy meglepett matróz, amikor a csónakján landolunk.

- Be nem jelentett ellenőrzés! - mondja Kartik, és már rohanunk is tovább.

Még egy ugrás, és a parton vagyunk. Nyaktörő sebességgel sprintelünk a csúszós köveken, próbálunk talpon maradni. Fowlson és a banditái szorosan a nyomunkban. Az úton egy nyílást veszek észre. Szennyvízcsatorna.

- Erre! - kiáltja Kartik, a szavai visszhangoznak. A csatorna olyan büdös, hogy legszívesebben elhánynám magam. A kézfejemmel befogom az orromat.

- Nem hiszem, hogy menni fog - mondom öklendezve.

- Pedig muszáj lesz!

Leereszkedünk a bűzös, undorító lyukba. A falakon nedvesség csillog. A csatorna alján szennyvíz folyik. Beszivárog a csizmámba, átáztatja a harisnyámat. Küzdök a hányingerrel. A csatorna megelevenedik. Kövér, fekete patkányok futkároznak apró lábaikon, hirtelen tűnnek fel a fal repedéseiből. Visító hangjuktól libabőrös leszek. Feláll a szőr a hátamon. Egy bátor jószág pont az arcom mellett dugja ki a fejét, mire felsikoltok. Kartik befogja a számat.

- Csitt! - suttogja, de még ez is visszhangot ver a bűzös lyukban.

Összebújva állunk a nyirkos, borzalmas szagú csatornában, és

hallgatózunk. Vízcsepegést hallunk, meg a patkányok körmének kopogását a kövezeten. És még valami mást.

- Helló, pajtikák! Tudjuk, hogy odalent vagytok.

Kartik elindul, de előttünk a csatorna sötétbe borul, ami rettegéssel tölt el. Képtelen vagyok továbbmenni.

- Hunyja le a szemét! Majd én vezetem - suttogja Kartik. Mellém lép, és átkarolja a derekamat.

Megmakacsolom magam. - Nem. Képtelen vagyok. Én...

- Megvagytok! - Fowlson emberei egy szempillantás alatt beérnek bennünket. Megragadják Kartikot, és hátrafeszítik a karját, mígnem eltorzul az arca a fájdalomtól.

- Most már tényleg mérges vagyok - mondja Fowlson, és lassan elindul felénk.

- A Rendnek adtam - bököm ki hirtelen. - Igaza van, hazudtam magának. De ma reggel találkoztam Miss McCleethyvel. A bölcsessége legyőzte az ellenállásomat. Kezet fogtam vele a birodalmakban. Most már a Rendnél van a hatalom. Esküszöm!

Fowlson arckifejezése megenyhül. Kicsit ijedtnek, zavartnak tűnik. - Ma reggel?

- Igen - hazudom.

Fowlson olyan közel áll hozzám, hogy érzem rajta az alma illatát, és látom, hogy megfeszül az állkapcsa dühében. - Ha ez igaz, akkor semmi sem tarthat vissza attól, hogy Kartikot itt és most kivégezzem!

- Kartik torkához szorítja a kést. - Szegény Kartik testvér... Elmeséljem magának, kisasszony, hogy mi is történt ezzel az úrral korábban?

Kartik a kés alatt vergődik. - Behoztuk. Tudja, meddig tartanak ki az emberek a kihallgatásaink alatt? - Fowlson olyan közel hajol a fülemhez, hogy érzem a leheletét a bőrömön. - Egy nap sem kell ahhoz, hogy megtörjem őket. De a mi Kartikunk nem adta könnyen magát. Egy istennek sem akarta elárulni, amit megtudott magáról meg a birodalmakról. Mennyi idő is volt, Kartik? Öt nap? Hat? Már nem emlékszem. De a végén ő sem bírta tovább, ahogy azt előre meg lehetett jósolni.

- Megöllek! - zihálja Kartik a késsel a torkán.

Fowlson nevetni kezd. - Tehát ez az achilli sarkad, pajtás? Nem akartad, hogy megtudja? - Fowlson megérzi Kartik rettegésének szagát, és most már vért kíván. Még erősebben Kartik torkához szorítja a kést, de a szavai a késnél is élesebbek. - A végére teljesen megőrült. Már Amart is látta hóttában. A jó öreg Amar meg üzenetet hozott neki: te leszel a lány halála, testvér. Oszt amit ezután látott, tényleg szörnyű lehetett, mer' ordított, mint a fába szorult féreg, amíg el nem ment a hangja. A végén már hörgött. - Fowlson dühös vigyora egyre szélesebb. - De azt értem, kiskegyednek mért nem számolt be erről.

Kartik szeme megtelik könnyel. Újra összetört, én meg szeretném megölni Fowlsont, amiért ezt tette vele. Nem engedem, hogy még egyszer bántsák. Addig nem, amíg tehetek ellene.

- Achilles - mondom.

Fowlson kése megrezzen egy pillanatra. - Mi?

- Achilles-sarok, nem achilli, te ostoba állat!

Fowlson nagyot néz, és felkacag. - Milyen csinos kis szája van kiskegyednek! Amikor ezzel végeztem, magácskát is kezelésbe veszem. Felhasítom azt a szájacskát.

- Nem, azt nem hiszem. - Gyors mozdulattal megragadom a karját. Az erő úgy zubog át rajtam, mint a Temze vize. A csatornát éles fény tölti meg, így látom Fowlson arcán a riadt meglepetést, amikor összeér a testünk. A gondolatai az enyémek között örvénylenek.

Dühe és kegyetlensége csak egy másodperc erejéig taglóz le, a helyüket átveszi egy emlékfoszlány: kicsi fiú, sötét konyha, mosdótál, nagydarab, a száját feszülten összeszorító, ijesztő asszony. Nem tudom, mit jelenthet mindez, de érzem a gyerek rettegését. Az én gyomrom is görcsbe rándul. Egy pillanat alatt ez is eltűnik, a varázslat teljes erővel életre kel bennem.

- Igen - mondom. - Hazudtam. Most pedig meg kell kérnem, Mr. Fowlson, hogy maradjon itt.

A varázslattal úrrá leszek Fowlson és haramiái gondolatain, kedvemre alakíthatom őket. Nem követhettek. Nem mondom ki hangosan, de a hatás ugyanaz. Fowlson meglepve tapasztalja, hogy a lábai nem engedelmeskednek. Gyökeret eresztettek. A kés kiesik a kezéből, a karja bénán lehanyatlik, Kartik immár szabad. Fowlson huligánjai egymást bámulják, mintha a másiktól várnák a magyarázatot. Akárhogyan is szeretnének, nem tudnak megmozdulni.

- Micsinálsz velem, te boszorkány? - sivítja Fowlson.

- Maga akarta így, Mr. Fowlson - válaszolom. - Hagyja békén a bátyámat!

Fowlson küszködve szabadulni próbál. - Engedj el, vagy szétszaggatlak!

- Elég volt! Ígérje meg!

Vigyorog. A hangjában rejlő gúny feldühít. - Egyetlen dolgot ígérhetek csak: engem már semmi más nem érdekel, csak ön. Ön és én. Eljövök érted, te kis boszorkány! Fogsz még kegyelemért könyörögni!

A varázslat megkeseredett bennem. Már alig érzem, hol bujkálok én saját magamban. Csak dühöt érzek, olyan erőset, hogy szinte belevakulok. Fájdalmat akarok neki okozni, azt akarom, hogy engedelmeskedjen az akaratomnak. Azt akarom, hogy megtanulja, kinél van az erő. Megbánod, hogy...

Fowlson szemébe újabb rémület költözik. Lassan aláhanyatlik, az arca egyre közelebb kerül a csatorna alján összegyűlt szennyvízhez. Nem tud megszólalni, a dühöm nem engedi. Kartik próbál észre téríteni, de nem akarom meghallani a szavait, csak a megtorlás éltet.

Valami átsuhan az agyamon. Az a kisfiú a konyhában. A dühös asszonyság feltűri a ruhája ujját. A kisfiú összegörnyed a haragja előtt. Te nyomorult kis fattyú, átkozza az asszony, majd én megtanítom neked, mi az a tisztelet. Szétszedlek! Belenyomja a gyerek fejét a mosdótálba, az meg csapkod. Kegyelemért fogsz könyörögni! A fiú felemeli a fejét, levegőért kapkod, a nő megint a víz alá nyomja. Érzem a rettegését, amikor újra és újra levegőért küzd. Már majdnem összeesik, és egy pillanatra meg is fordul a fejében, hogy talán jobb lenne, ha engedné, hogy a tüdeje megteljék vízzel, az biztosan boldoggá tenné az asszonyt, legalább neki lenne igaza. De nem teheti meg. Elbukik. A nő egy centire kiemeli a fejét, ő egyetlen szót nyög ki: Kegyelem! A nő pofon vágja, a gyűrűi felsértik a gyerek arcát. A fiúcska összekuporodik a sarokban, a kezét a vérző sebhez szorítja, de nem mer megszólalni. Majd holnap jobban igyekszik. Holnap az asszony szeretni fogja. Holnap ő sem fogja annyira gyűlölni az asszonyt.

Mintha engem ütöttek volna meg. A varázslat remegni kezd. Megbotlok, a tenyeremmel támaszkodom meg a nyirkos falon, nehogy elessek. Fowlson feje egy centire van a mocskos víztől.

Állj, mondom magamnak. Megállj! A varázslat lenyugszik bennem, aludni készülő kutyaként köröz. Fáj a fejem, a kezem reszket.

Fowlson felugrik, zihál és remeg.

- Ne haragudjon! - mondom rekedt hangon. - Az anyja... bántotta. Miatta lett az a sebhely az arcán.

Fowlson alig találja a szavakat. - Fogja be! Semmit sem tud az anyámról! Ő egy szent volt!

- Nem - suttogom. - Szörnyeteg volt. Gyűlölte magát.

- Hallgasson! - ordítja, a szája sarkában nyál habzik.

- Nem akartam ezt tenni magával - tiltakozom. - Higgyen nekem!

- Ezt még megbánja, kiskedves! - Kartikhoz fordul. - Remélem, tanultál is valamit tőlünk, testvér. Szükséged lesz rá.

Fowlson rám veti magát, pedig messze állok tőle. De muszáj megpróbálnia, ennél többre nem képes. - Megöllek, te kurva!

Fel kellene pofoznom, de nem teszem. Folyton azt a kisfiút látom magam előtt a konyhában.

- A varázslat nem tart sokáig. Egy óra, vagy maximum kettő. Amikor kiszabadul, nem ajánlom, hogy utánunk jöjjön, Mr. Fowlson, vagy megint magára szabadítom.

Kartik megfogja a kezemet, és kivezet a csatornából. A vergődő, átkozódó Fowlsont ott hagyjuk.

Micsoda megkönnyebbülés a koszos Temze-parton sétálni! A folyó bűze édesnek tűnik a csatorna átható levegője után. A sártúrók görcsös köhögése és hamis dudorászása fantomként szűrődik át a ködön. Hirtelen egy kiáltás hasít a sötétségbe. Valaki egy kupac szenet talált, a hírt izgatottan fogadják. A sártúrók nagy vízcsobogás közepette a helyszínre csörtetnek. De csak egy szikladarab.

Hallom, mekkorát csobban, amikor visszahajítják a Temze vizébe, reményeik temetőjébe.

- Le kell ülnöm - mondom.

Leereszkedünk a rakodóparton, és megpihenünk egy pillanatra, miközben a folyón ringó hajókat bámuljuk.

- Jól van? - kérdezem hosszú hallgatás után.

Kartik vállat von. - Hallotta, mit mondott. Ezek után ugyan mit gondolhat rólam...

- Semmit - mondom. - Amar azt mondta... - Hirtelen elhallgatok, amikor eszembe jut találkozásom Amarral a Télvidéken. Nem állok készen arra, hogy átadjam az üzenetét. - Az álmában Amar azt mondta, hogy ön lesz a halálom... ezért akarta távol tartani magát tőlem?

Nem válaszol azonnal. - Igen, ennek is szerepe volt benne.

- És még mi másnak?

Kartik arca elfelhősödik. - Én... semmi.

- Ezért nem akart belépni a szövetségbe? - kérdezem.

Bólint. - Ha nem lépek be a birodalmakba, az álom nem válhat valóra. Nem bánthatom önt.

- Ön mondta, hogy a közöny nem része a sorsnak - emlékeztetem.

- Ha nem lép be a birodalmakba, akkor az annyi, hogy nem lesz a birodalmakban. Ráadásul annyiféleképpen végezhetne velem, ha akarná! Belökhetne a Temzébe. Vagy lelőhetne párbajban.

- Odakötözhetném egy hatalmas állat belsőségei mellé - mondja Kartik, beszállva a játékba. Lassan elmosolyodik.

- Otthagyhatna örökre Mrs. Nightwingnél, hogy halálra piszkálhasson.

- Ez még tőlem is nagy kegyetlenségre vallana - mondja Kartik, és nevetve csóválja a fejét.

- Közelgő halálom ilyen jól elszórakoztatja? - csúfolódom vele.

- Nem. Nem arról van szó. Legyőzte Fowlsont - mondja, és vadul vigyorog. - Lenyűgöző volt.

- Azt hittem, ijesztőnek találja a hatalmamat.

- Így is volt. Még most is. Egy kicsit - ismeri be. - De Gemma, ön megváltoztathatná az egész világot.

- Ahhoz több kellene, mint az én hatalmam - mondom.

- Igaz. De nem kell mindent egyszerre megváltoztatni. Apró gesztusokkal is el lehet kezdeni. Pillanatokkal. Érti? -Másféleképpen néz most rám, nem tudom megfogalmazni, hogyan. Csak azt tudom, hogy nem állhatom a pillantását.

A hajók árbocai nekifeszülnek a ködnek, tudatják, hogy itt vannak. A távolban felbőg egy ködkürt. Egy hajó közelebb merészkedett a tengerhez.

- Milyen bánatos hang! Milyen magányos... - mondom, és átölelem a térdemet. - Ön is érezte már így magát?

- Magányosnak?

Keresem a megfelelő szavakat. - Nyugtalannak. Mintha még nem találkozott volna az igazi önmagával. Mintha elsétálna mellette a ködben, és a szíve megszólalna: Ó! Hát itt vagy! Téged kerestelek! De minden túl gyorsan történik, és az a hiányzó rész megint eltűnik a ködben. És aztán minden hátralévő percben ezt keresi.

Kartik bólogat. Azt hiszem, le akar csillapítani. Már bánom, hogy elmondtam neki. Szentimentális dolog, de igaz. Olyasvalamit árultam el magamról, amit nem kellett volna.

- Tudja, mit gondolok? - mondja végül Kartik.

- Mit?

- Azt, hogy néha megpillanthatjuk a hiányzó részt valaki másban

is.

Egyszerre hajolunk a másik felé. Csókban forrunk össze. Nem lopott csókban. Megosztozunk rajta. A keze a tarkómra téved. Az enyém az arcát simogatja. Közelebb húzom magamhoz. A csók elmélyül. A tarkómon levő kéz megindul a hátamon, Kartik magához szorít.

A dokkok felől hangokat hallunk. Szétrebbenünk ugyan, de én még akarom. Kartik vigyorog. Az ajka kicsit megduzzadt a csóktól, gondolom, az enyém sem különb.

- Le fognak tartóztatni - mondja, és a nadrágom felé bök. Tényleg fiúsan festek.

A Big Ben követelőző harangjátéka tudatja velünk, hogy késő van.

- Jobb lesz, ha indulunk - mondja Kartik. - A varázslat nem tart örökké, és nem szeretnék itt állni, amikor Fowlson meg az emberei kiszabadulnak.

- Ez igaz.

Elhaladunk a part mellett, ahol a sártúrók dolgoznak. Egy pillanatra megint szabadon engedem a varázslatot.

- Azt a mindenit! - kiáltja egy fiú a folyó felől.

- Elestél? - kérdezi egy idős asszony. A sártúrók kacarásznak.

- Ez nem is kő! - kiáltja a fiú. Kirohan a ködből, valamit őriz a tenyerében. A többiek nem bírnak a kíváncsisággal. Mind látni akarja. A fiú tenyerében rubintok csillognak. - Gazdagok lettünk, emberek! Ebből meleg fürdő és koszt lesz mindenkinek!

Kartik gyanakodva rám pillant. - Milyen szerencsések egyesek ma este!

- Hmm...

- Mintha önnek is benne lenne a keze...

- Nem értem, miről beszél - mondom.

Tehát így mennek végbe a változások. Egy apró gesztus. Egy ember. Csak egy pillanat az időben.

*

Freya a Spence felé vágtat velünk. Az újhold fénye nem nyújt sok segítséget, de a ló tudja az utat, nekünk csak annyi a dolgunk, hogy a lovon ülve pihenjük ki az esti kalandot.

- Gemma - szólal meg Kartik hosszú idő után. - Én megtartottam az egyezmény rám eső részét. Most ön jön. Mit tud Amarról?

- Szólt hozzám. Azt mondta, hogy üzenni akar önnek.

- És mit üzen?

- Azt kérte, emlékeztessem, hogy engedje a szívét diktálni, mert ott lakozik a becsülete és a végzete is. Jelent ez valamit?

- Ezt többször is emlegette korábban - hogy a szemet félre lehet vezetni, de a szív az igazat mondja.

- Akkor mégis maradt valami a bátyjából.

- Jobb lett volna, ha nem így van.

Megint hallgatásba burkolózunk. Az út kiegyenesedik. Olyan fáradt vagyok, hogy a fejem Kartik vállára billen.

- Elnézést - mondom ásítozva.

- Semmi baj - feleli lágyan, én pedig a hátához bújok. Nehéz a szemhéjam. Napokig tudnék aludni. Ellovagolunk a temető mellett. Hollók ülnek a sírköveken. Mielőtt lecsukódna a szemem, halvány fényt látok. A madarak eltűnnek benne, és a domboldal újra sötét és mozdulatlan lesz, mint a halál.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A reggel óriási izgalmak közepette indul. Hangos kiáltozás hallatszik be odakintről. Valami felfordulás lehet, és ha felfordulás van, az úgy odavonzza a lányokat, mint egy vásári kikiáltó. Amikor kinyitom az ablakot, és kidugom a fejem rajta, legalább egytucatnyi fejet látok, köztük Felicityét is. Olyan korán van, hogy Miss McCleethy még mindig a hálóruháját viseli, a fején is ott a hálófőkötő. Mrs. Nightwing a szokásos fekete ruhájában parádézik, a fenekénél azzal a nevetséges turnűrrel. Valószínűleg abban is alszik. Szentül meg vagyok győződve arról, hogy már befűzve született.

Mr. Miller az egyik kezével Elena anyát fogja le, a másikban ott van a véres vödör.

- Elfogtuk a vandált, és ahogy mondtam, közülük való!

- Ugyan, Mr. Miller! Azonnal engedje el! - parancsolja Mrs. Nightwing.

- Majd mást fog mondani, assz'nyom, ha elmesélem, mit tett! Ő festette azokat a jeleket, és még ki tudja, hogy mit!

Elena anya arca olyan, mint egy kísérteté. A ruhája lötyög rajta. -Csak magunkat akarom megvédeni!

A cigányokat is odavonzza a szóváltás a táborból, egyre többen jelennek meg a pázsiton. Kartik is ott van mögöttük, éppen a nadrágtartóját húzza a vállára, az inge félig ki van gombolva. Melegséget érzek a gyomrom tájékán.

Az egyik cigányasszony előlép. - Elena anya nincs jól.

Mr. Miller nem engedi el Elena anya karját. - Senki sem megy sehová, amíg a cigányok meg nem mondják, hol van Tambley és Johnny!

- Nem mi vittük el őket - mondja Ithal, miközben felénk masírozik. Útközben feltűri az inge ujját, mintha verekedéshez készülődne. Megragadja Elena anya másik karját.

Mr. Miller nagyot ránt az öregasszonyon, aki meg is botlik.

- Miféle emberek azok, akik mindig úton vannak? - kiáltja a férfi.

- Megmondom én! Olyanok, akikben nem bízhatunk! Nem különbek a vadaknál! Még egyszer kérdezem: hol vannak az embereim?

- Ebből elég volt! - kiáltja igazgatónőhöz méltó hangon Mrs. Nightwing, és a pázsiton mindenki elhallgat. - Mr. Miller, Elena anya nincs jól, engedje, hogy társai gondoskodjanak róla. Amikor elég jól lesz ahhoz, hogy utazhasson, nem szeretném újra itt látni.

- Ithalhoz fordul. - A cigányokat nem tűröm meg többé a földünkön. Ami pedig önt illeti, Mr. Miller, úgy gondolom, várja a munka.

- Visszaszerzem az embereimet, mielőtt kereket oldotok! -morogja Mr. Miller Ithalnak.

Valamivel később Mrs. Nightwing megenyhül, és megkér, segítsünk Brigidnek összeállítani egy kosarat étellel és gyógyszerekkel Elena anya részére. Jótékonykodunk.

- Elena anya azóta itt van, amióta én - mondja az igazgatónő, és egy szilvabefőttet tesz a kosárba. - Emlékszem, amikor Ithal még kisfiú volt. Gondolni is rossz arra, hogy elmennek.

Brigid megveregeti Nightwing vállát. Az igazgatónő megmerevedik az együttérzés láttán. - Ugyanakkor a vandalizmus megbocsáthatatlan.

- Szegény, őrült öregasszony - mondja Brigid. - Olyan elnyűtt, mint a zsebkendőm.

Az igazgatónő arcán egy pillanatra megbánás tükröződik. Még egy doboz pasztillát rak a kosárba. - Ennyi elég. Melyikük vállalkozik arra, hogy elviszi a...

- Majd én! - bukik ki belőlem, és a karomra fűzöm a kosarat, nehogy másnak is eszébe jusson.

Az ég esővel fenyeget. Dühödt felhők gyülekeznek, készen arra, hogy ránk szabadítsák haragjukat. Sietve keresztülvágok az erdőn a cigány tábor felé, a kosarat szorosan magamhoz szorítom. A cigányasszonyok nem örülnek nekem. Keresztbe font karral, gyanakodva nézegetnek.

- Elena anyának hoztam ételt és orvosságot - magyarázom nekik.

- Nem kell az ételetek - mondja egy idősebb asszony, akinek hosszú fonataiba aranyérméket fűztek. - Marimé - tisztátalan.

- Csak segíteni szeretnék - mondom.

Kartik romani nyelven szól a cigányokhoz. Hangos szóváltásba keverednek - a gádzsi szót többször is keserűen emlegetik -, és néha mérgesen rám merednek. Végül a hosszú fonatos asszony engedélyt ad, hogy meglátogassam Elena anyát. Gyorsan a kocsijához iszkolok, és megrántom a szögre akasztott csengőt.

- Jöjj be! - mondja a gyenge hang.

A kocsiban fokhagymaszag terjeng. A mozsár mellett látom is a fejeket. A kocsi oldalát polcok szegélyezik, rajtuk tinktúrák és gyógyfüvek üvegedényekben. Apró fém amuletteket is látok, és bár tudom, hogy a cigányok Indiából származnak, mégis meglep Káli istennő szobra két üveg között. Végigsimítom a szobor alakját: négy kar, hosszú nyelv, az egyik kézben démonfej, a másikban véres kard.

- Mit bámulsz? - kérdezi Elena anya. Egy vaskos üvegen keresztül lesem eltorzult arcát.

- A Káli-szobrot - felelem.

- A Rettenetes Anya.

- A pusztítás istennője.

- A tudatlanság elpusztítója - javít ki Elena anya. - Az ő segítségével botladozunk keresztül a tudás tüzén, ő mutatja meg nekünk, hogy a bennünk lakozó sötétségtől nem kell félni, szabadon kell engedni, mert káosz és rend egyszerre lakozik bennünk. Gyere ide, ahol láthatlak!

Az ágyán ül, és egy kopottas tarot kártya csomagot keverget oda sem figyelve. Nehezen veszi a levegőt. - Miért jöttél?

- Ételt és gyógyszert hoztam Mrs. Nightwingtől. De a többiek azt mondják, nem fogja bevenni.

- Öregasszony vagyok, azt csinálok, amit akarok. - A fejével int, hogy nyissam ki a kosár fedelét. Odaadom neki a sajtot. Megszagolja és elfintorodik. Azonnal elrakom, és előveszem a kenyeret, mert most meg azt akarja. Szikár kezével darabokat tör le belőle.

- Próbálom őket figyelmeztetni - mondja hirtelen.

- Mire szeretné őket figyelmeztetni?

A kezével a hajához kap, amire ráférne egy fésülés. - Carolina a tűzben halt meg.

- Tudom - mondom, és lenyelem a torkomban keletkező reszelős gombócot. - Már régen volt.

- Nem. A múlt sohasem múlik el igazán. Még nincs vége -motyogja. Félrenyel egy kenyérdarabot. Öntök neki egy pohár vizet, és addig itatom apró kortyokkal, amíg a csuklás el nem áll. - Amit egyféleképpen ki lehet nyitni, nyílik az másféleképpen is - suttogja, és a nyakában lógó talizmánt dörzsölgeti.

- Mit akar ezzel mondani?

Felugatnak a kutyák. Hallom, hogy Kartik csendre inti őket. Az egyik cigányasszony Kartikot korholja, hogy odaszoktatja őket.

- Az egyikük halottakat hoz ránk.

Borzongás fut végig a gerincemen. - Az egyikük halottakat hoz ránk? - ismétlem. - Kicsoda?

Elena anya nem válaszol. Felfordít egy kártyalapot. Magas, villámsújtotta tornyot ábrázol. Az ablakaiból tűzlángok csapnak ki, két szerencsétlen alak meg a torony alatti sziklákra zuhan.

Megérintem a kártyalapot, mintha ezzel meggátolhatnám a szörnyűséget.

- Pusztulás és halál - magyarázza Elena anya. - Változás és igazság.

A sátor ajtaja fellibben, összerezzenek. A hosszú, sötét fonatos cigányasszony gyanakodva méreget. Anyanyelvén egy kérdést intéz Elena anyához. Elena anya válaszol neki. A nő felemeli a sátor ajtaját.

- Elég volt! Nincs jól. Indulj! Vidd a kosarat is!

Megszégyenülve a kosár után nyúlok, de Elena anya megragadja a

karomat. - Az ajtó maradjon zárva. Mondd meg nekik!

- Rendben, megmondom nekik - válaszolom, és gyorsan kihátrálok a kocsiból.

Bólintok Kartik felé, amikor elhaladok mellette. Csatlakozik hozzám a kutyákkal, és addig megyünk, amíg sem a Spenceből, sem a cigánytáborból nem láthatnak bennünket.

- Mi mondanivalója volt Elena anyának? - kérdezi Kartik. A kutyák a földön szimatolnak. Nyugtalanok. A távolban mennydörgés morajlik. A levegőben az eső rezes illatát érzem, és a szél is feltámadt. Vadul fújja a hajamat.

- Szerinte a Keleti Szárny el van átkozva, és a halottakat hozza ránk. Meg azt is mondta, hogy valaki azt akarja, hogy jöjjenek ide.

- Kicsoda? - kérdezi.

- Nem tudom. Nem értem, miről beszél Elena anya.

- Nagyon beteg - magyarázza Kartik. - Bagolyhuhogást hallott az éjjel, ez a halál előjele. Nem biztos, hogy megéri a nyarat.

- Sajnálattal hallom - mondom.

Az egyik kutya felkapaszkodik a szoknyámra, simogatásért kuncsorog. Gyengéden megvakargatom a füle tövét, erre megnyalja a kezemet. Kartik is a kutya szőrét simogatja, egy pillanatra összeérnek az ujjaink. Melegség áramlik át rajtam.

- Az éjjel egy új álmot láttam - mondja, és körülnéz, egyedül vagyunk-e. Amikor látja, hogy senki sincs itt, közelebb lép, megcsókolja a homlokomat, a szemhéjamat és végül a számat. - Egy kertet láttam. Fehér szirmok hullottak a fákról. Soha életemben nem voltam még ilyen gyönyörű helyen.

- A birodalmakat írtad le - mondom, de ajkával a számon nehéz beszélni. - Én is benne voltam?

- Igen - mondja, de további magyarázattal nem szolgál, csak apró csókokat hint a nyakamra, amelyekbe beleszédülök.

- Szörnyű volt? - nyögöm ki nagy nehezen, mert egy pillanatra belém hasít, hogy ugyan mit láthatott.

Kartik lassan megrázza a fejét, és csintalan mosolyra húzódik a szája. - Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha megnézem magamnak azokat a birodalmakat.

A villámlás már a közelünkben jár, az eget fénycsíkok hasítják. Kövér esőcseppek hullanak a fák ágairól egyenesen ránk. Kartik nevetni kezd, és a kézfejével letörölgeti az arcomról a vizet.

- Ideje hazamenni.

Mire a tisztás végére érek, zuhog az eső. De nem érdekel. Vigyorgok, mint egy idióta. A magasba emelem a karjaimat, az arcomat az ég felé fordítom, és örömmel üdvözlöm nedves csókjait. Helló, eső! Boldog tavaszt neked is! Beleugrok egy pocsolyába, és nevetek, amikor a sár a szoknyámra csapódik.

Mr. Miller emberei kevésbé boldogok. Kalapban, kabátban rohangálnak, a fülüket behúzva igyekeznek védekezni a viharos szél ellen. Összeszedik a szerszámaikat, és harsogva próbálják túlkiabálni az elemek tombolását.

- Nincs is olyan rossz idő - mondom nekik, mintha meghallhatnának. - Gyertek pocsolyákba ugrálni! Jót tesz a...

Olyan gyorsan tör rám, hogy alig van időm levegőt venni. Az egyik pillanatban még látom a tornyot az emberekkel, a másikban minden szétcsúszik. Egy alagútban vagyok, valami húz. Aztán a látomásban találom magam.

Kicsi szobában vagyok. Büdös. Öklendezek tőle. Madarak rikácsolnak. Wilhelmina Wyatt a falakra ír, mint egy megszállott. A fény túlságosan halovány. Amit látok, felhúzhatós játékként zümmög bennem. Szavak: Áldozat. Hazugságok. Szörnyeteg. Május születése.

A kép megváltozik. Látom a kis Minát Sarah Rees-Toome-mal. -Mit látsz a sötétben, Mina? Mutasd meg nekem!

Látom, ahogy Mina felmosolyog a vízköpőkre a Spence mögötti pázsiton. Majd látom, amint a Keleti Szárny mását rajzolja azokkal a vonalakkal, amelyeket már ismerek. A kép elhalványul, Wilhelmina most levelet ír, dühös tollvonásokkal: Nem törődtél a figyelmeztetéseimmel. .. leleplezlek...

- Kisasszony? Kisasszony? - Csak annyi időre rebben fel a szemem, hogy lássam, Mr. Miller emberei körém gyűltek a pázsiton, és máris visszatérek a rosszul megvilágított szobácskába. Wilhelmina a padlón ül, kezében ott a tőr. A tőr! Elővesz egy kicsi bőrtekercset, kigörgeti. Egy injekciós tű és fiolák vannak benne. A tőrt óvatosan a bőrzacskóba teszi. Tehát ott van! Már csak azt kell megtudnom...

Wilhelmina könyékig felhajtja a ruhaujját. Megütögeti az ereket a karhajlatában. Magába döfi a tűt, és elengedi. Úgy érzem, bennem is szétárad valami.

- Kisasszony! - kiáltja valaki.

Zuhogó esőben, az iskola mögötti pázsiton térek magamhoz. A szívem vadul ver. A fogaim csikorognak. Majd furcsa jókedv vesz erőt rajtam.

- Mosolyog, akkó' bisztos jól van - mondja az egyik férfi.

Így még nem éreztem magam soha. A kokain. Összekapcsolódtam Wilhelmina Wyatt-tel. Érzem, amit ő érez. Hogyan történhetett ez? A varázslat. Változik. És ezzel változik az is, amit látok és érzek.

A férfiak a hónom alá nyúlnak, és félig vonszolva, félig a karjukban Brigid konyhájába cipelnek.

- Mária, Istennek szent anyja, mi történt? - kérdezi Brigid. A tűz mellé ültet, és elhessegeti a férfiakat.

- Az erdőben leltünk rá, valami görcse lehetett - mondja az egyik.

Görcs. Mint Pippának. Igen, igen, csak az lehet. Begörcsöltem.

Kacagok, bár van egy sanda gyanúm, hogy jelen helyzetben nem ildomos nevetni.

- Jól van? - kérdezi egy másik férfi, és hátrálni kezd.

- Kifelé! A munka nem vár! Hagyják ezt az asszonyokra -kotyogja Brigid, és látom az arcukon, hogy megkönnyebbülnek a tudattól, hogy már nem az ő gondjuk vagyok. A konyha. A kacagás. A görcs. A nők titkai.

Brigid egy takarót terít a vállamra. Felteszi a teáskannát. Hallom, ahogyan meggyújtja a gyufát, és begyújt a sütőbe.

- Izeg-mozog, mint egy kölyökmacska - korhol Brigid.

Idehívatja Mrs. Nigthwinget. Az igazgatónő elém lép, én

önkéntelenül hátrahőkölök. Az a levél a látomásban: láttam a szekrényében. Vajon Nightwinggel kapcsolatban akart figyelmeztetni Wilhelmina?

- Nos, mi ez a felfordulás? - kérdezi az igazgatónő.

- Semmi - morgom.

Megpróbálja megérinteni a homlokomat. Elkapom a fejemet.

- Maradjon nyugton, Miss Doyle, ha kérhetném! - parancsolja. Milyen gonosz a hangja!

- Brigidet szeretném - mondom.

- Igen? - kérdezi Nightwing, és összeszűkül a szeme. - Nem Brigid a Spence Akadémia igazgatónője, hanem én.

Valami büdös folyadékot tölt egy kanálba. - Nyissa ki a száját, kérem!

Amikor tiltakozom, Brigid szétfeszíti a számat, és amikor a sűrű olaj leér a torkomon, majdnem öklendezni kezdek. - Megmérgezett!

- kiáltom, és a kézfejemmel letörlöm a számat.

- Ez csak csukamájolaj - dorombolja Brigid, de én le nem veszem a szemem Mrs. Nightwingről.

- Le fogom leplezni! - mondom hangosan.

Mrs. Nightwing megpördül. - Mit mondott?

- Le fogom leplezni - ismétlem.

A Nightwing arcán átfutó pillanatnyi meglepetés helyét nyájas nyugalom veszi át. - Brigid, úgy gondolom, az lesz a legjobb, ha Miss Doyle egész nap ágyban marad. Csak akkor keljen fel, ha újra a régi önmaga lesz.

Bár ágyba parancsoltak, nem tudok elaludni. Mintha hangyák futkároznának a bőrömön. Délutánra sajognak az izmaim, és lüktet a fejem, de Wilhelmina szenvedélye már nem hat rám. Nem élveztem ezt a látomást, és tartok tőle, közel a következő.

Maga Mrs. Nightwing hozza be a teámat egy tálcán. - Hogy érzi magát?

- Jobban. - A vajas pirítós illata az orromat csiklandozza. Nem is tudtam, hogy ennyire éhes vagyok.

- Cukor? - kérdezi Nightwing. A kanál ott van a cukortartó mellett.

- Kérek szépen. Három... két kanállal, ha lehet.

- Hármat is kaphat, ha erre vágyik - mondja.

- Jó, akkor három kanállal. Köszönöm szépen - mondom, és illetlenül gyorsan kapom be a pirítóst. Mrs. Nightwing körülnéz a szobámban, majd végre leül. Úgy fészkelődik a széken, mintha rajzszög lenne alatta.

- Mit értett a korábbi kijelentésén? - kérdezi. A pillantása átható. A pirítós kemény gombóccá változik a torkomban.

- Miféle kijelentésen? - kérdezem.

- Nem emlékszik arra, amit mondott?

- Attól tartok, nem emlékszem semmire - hazudom neki.

Még egy pillanatra a szemembe néz, majd tejet kínál a teához.

Elfogadom.

- Elmondta magának Elena anya, hogy miért festette azokat a jeleket? - kérdezi témát váltva.

- Szerinte azok majd megvédenek bennünket - mondom óvatosan. - Azt mondja, hogy valaki vissza akarja hozni a halottakat.

Az igazgatónő arcán semmiféle érzés nem tükröződik. - Elena anya nincs jól - mondja végül.

Lekvárt kanalazok a pirítósomra. - Mrs. Nightwing, miért építteti újjá a Keleti Szárnyat?

Mrs. Nightwing magának is tölt egy csésze teát, de se tejet, se cukrot nem tesz bele, hogy megédesítse. - Attól tartok, nem értem, mit szeretne tudni.

- Huszonöt év telt el a tűz óta - mondom. - Miért épp most?

Mrs. Nightwing felcsippent egy szöszt a szoknyájáról, majd

kisimítja az anyagot. - Évekbe telt, mire az anyagiakat összeszedtük rá. Különben már korábban megtettem volna. Abban reménykedem, hogy a Keleti Szárny helyreállításával a Spence hírnevén esett folt is elhalványul, és újra bizalommal telve tekinthetünk a jövő elé. -Belekortyol a teájába, és elfintorodik. Nyilvánvalóan túl keserű az a tea, de nem nyúlna a cukortartó felé. - Minden évben egyre többen iratkoznak át új leányiskolákba, például Miss Penningtonhoz. A Spence-re úgy tekintenek, mint egy túlkoros debütánsra, akinek rohamléptekben csökkennek az esélyei. Ebben az iskolában benne van az életem munkája. Mindent meg kell tennem, ami tőlem telik, hogy a jövőben is működhessen.

- Miss Doyle? - Mrs. Nightwing átható tekintete ismét rajtam pihen. Barátságos kifejezést erőltetek az arcomra. - Nem akartam ennyi mindent elárulni, de úgy gondolom, megbízhatok magában. Önt sem kerülték el a nehézségek. Épült, edződött általuk. -Megkockáztat egy mosolyt.

- Miss McCleethyben is megbízik? - A teáscsészémbe kapaszkodom, kerülöm a tekintetét.

- Miféle kérdés ez? Természetesen megbízom benne - válaszolja.

- Mint a nővérében? - erősködöm.

- Mint egy jó barátban és kollégában - feleli Mrs. Nightwing.

A tea ellenére kiszárad a torkom. - És Wilhelmina Wyatt? Benne is megbízott?

Ez alkalommal felnézek az igazgatónőre. Összeszorítja az ajkát.

- Hol hallotta ezt a nevet?

- Spence-lány volt, ugye? Mrs. Spence unokahúga?

- Igen - mondja Mrs. Nightwing összeszorított fogakkal. Belőle nem lesz olyan egyszerű információt kisajtolni.

- Miért nem látogat meg soha bennünket? - kérdezem ártatlanságot színlelve. - Mint a Spence büszkesége.

- Miss Wyatt sajnos nem volt a Spence büszkesége, csalódást okozott - húzza el a száját az igazgatónő. - Meg akarta akadályozni a Keleti Szárny újjáépítését.

- Mi oka lett volna rá?

Mrs. Nightwing összehajtogatja a szalvétáját, és a tálcára teszi.

- Azt én nem tudhatom. Pedig az ő ötlete volt, hogy belevágjunk a felújításba.

- Miss Wyatt javasolta? - kérdezem összezavarodva.

- Igen. - Mrs. Nightwing belekortyol a teájába. - És elvitt valamit, ami pedig az enyém volt.

- Az öné? - kérdezem. - És mi volt az?

- Egy relikvia, amit rám bíztak. Értékes darab. Kér még teát? -Mrs. Nightwing felemeli a teáskannát.

- Egy tőr volt az? - ütöm a vasat, amíg meleg.

Az igazgatónő elsápad. - Miss Doyle, azért jöttem, hogy teát hozzak magának, nem azért, hogy kikérdezzen. Kér még teát vagy nem?

- Nem, köszönöm - mondom, és a tálcára teszem a csészét.

- Rendben van - feleli, és összeszedi az edényeket. - Pihenjen! Biztos vagyok benne, hogy holnap reggel már kutya baja sem lesz, Miss Doyle.

Ezzel Mrs. Nightwing felkapja a tálcát, és amikor otthagy, megint több kérdésem van, mint ahányra választ kaptam. Mint mindig.

Túlságosan nyugtalan vagyok ahhoz, hogy elaludjak. Félek az álmaimtól, és halálosan rettegek attól, hogy még egy látomás tör rám. És mivel pirítóson kívül semmit sem ettem, nagyon éhes vagyok. Az ágyneműt is felfalnám.

A tenyeremmel óvva a gyertyám fényét, lábujjhegyen osonok a konyhába a Spence hideg, sötét folyosóin át. Brigid fura talizmángyűjteménye még mindig ott van. A vörösberkenye levelek az ablakon, a kereszt a falon. Remélem, nem adta oda az összes ételt a tündéreknek. Az éléskamrában felfedezek egy almát, alig ütődött. Hatalmas harapásokkal tüntetem el. Már éppen belefognék egy sajtszeletbe, amikor hangokat hallok. Eloltom a gyertyámat, araszolok le a hallba. A nagyterem ajtajának repedésein keresztül halvány fény szűrődik át.

Valaki lefelé jön a lépcsőn. Beugrom a lépcső alatti sötétségbe, és reszketek. Vajon ki lehet az? Miss McCleethy. Hálóingben, gyertyával a kezében. A haja a vállára hullik. Úgy a falhoz lapulok, hogy majdnem beletörik a gerincem.

A tanárnő belép a terembe, és az ajtót félig nyitva hagyja.

- Bejöttem. - Férfihang.

- Azt látom - feleli Miss McCleethy.

- Ágyban van, és tündérekkel álmodik?

- Igen.

- És ez biztos? - gúnyolódik a férfi. - A múlt éjjel tett egy kis látogatást nálam, a Temzénél. Ő meg Kartik testvér.

Fowlson!

- Hazudott neked, Sahira! Nála van a varázslat. Éreztem a cipője orrát az arcomon! - Fowlson áll; látom az árnyékát a falon.

- Csak nem hiszed, hogy nem tudok róla? - feleli élesen Miss McCleethy. - Megszerezzük tőle. Csak türelem.

- A lány veszélyes, Sahira. Nyughatatlan. A romlást hozhatja ránk

- erősködik Fowlson.

Miss McCleethy árnyéka Fowlson árnyékához lép. - Csak egy kislány.

- Alulbecsülöd - válaszolja a férfi, de a hangja ellágyul.

Az árnyékaik még közelebb lépnek egymáshoz. - Ha megépítjük a Keleti Szárny tornyát, az ajtó megjelenik majd nekünk. És akkor megint uralni fogjuk a birodalmakat és a varázslatot is!

- És aztán? - kérdezi Fowlson.

- Aztán...

Fowlson árnyékfeje ráhajol Miss McCleethyre. Az arcuk találkozik, és egybemosódik a falon. A gyomrom összerándul a gyűlölettől, amelyet mindkettejük iránt érzek.

- Te őrült vagy, Sahira! - mondja Fowlson.

- Valamikor pont ezt szeretted bennem - dorombolja Miss McCleethy.

- Mondtam én, hogy most nem?

A hangjuk sóhajtozássá, mormolássá halkul. Különös érzés önti el a testemet. Elpirulok.

- Szükségem van rá, Sahira - mondja Fowlson lágyan. - Ha közülünk egyedül én mehetek be veled és a Renddel, annak megkérhetem az árát. Hős leszek a szemükben. Nem akarok örökké a végrehajtójuk lenni. Szeretnék saját hatalommal rendelkezni.

- Meg is kapod. Ígérem. Bízd csak rám! - feleli Miss McCleethy.

- Kartik testvér még gondot okozhat. Találkozót akart összehívni. Mi lesz, ha az uram megtudja, hogy elengedtem, ahelyett, hogy megöltem volna, ahogyan megparancsolták?

- A munkaadód sohasem fogja megtudni. De Kartikra most nekem van szükségem.

Visszatartom a lélegzetemet. Mi van, ha bántani akarják? El kell jutnom hozzá, figyelmeztetnem kell!

- Ő és én megegyeztünk - folytatja Miss McCleethy. - Nem fogja elfelejteni, hogy én alkudtam meg veled az életéért, hogy én bújtattam Londonban hónapokig, amíg jobban nem lett. Kartik az adósom, és be is hajtom rajta, amivel tartozik.

- A lány után kellett volna kémkednie, és elmondani mindent, amit lát és hall, nem a hátunk mögött dolgoznia.

- Beszélek vele - esküdözik Miss McCleethy.

A szavaik súlya alatt lassan összeroskadok a fal mellett. Miss McCleethy az Egyiptomi Csarnokban. Az az alak a sötétben. Kartik. Azért küldte, hogy kémkedjen... utánam. Forró, savas epe kúszik fel a torkomon.

- Szavakkal már nem lehet meggyőzni. Hadd vegyem megint gondozásba én! Csak így lehet valamit elérni, Sahira.

- Így tudsz te elérni dolgokat - mondja Miss McCleethy. - Én a saját módszereimmel dolgozom.

- Gondolod, hogy a lány semmit sem sejt?

Miss McCleethy hangja magabiztos, mint mindig. - Semmit sem.

Cipők kopogását hallom a padlón. Némán ülök a sötétben, míg Miss McCleethy kikíséri Fowlsont, majd felmegy a lépcsőn aludni. Még maradok egy kicsit, képtelen vagyok megmozdulni. Amikor újra érzem a lábamat, a csónakházhoz rohanok, tudom, hogy ő is ott van.

Nem is csalódom, tényleg ott ül, Homéroszt olvas a lámpa fényében.

- Gemma! - kiált fel, de a mosolya eltűnik, mikor meglátja az arckifejezésemet. - Mi a baj?

- Hazudott nekem! És ne is próbálja letagadni! Mindent tudok! -mondom. - Nekik dolgozik!

Nem is próbál ártatlan képet vágni, vagy kifogásokat keresni. Tudtam, hogy nem teszi majd.

- Hogyan találta ki? - kérdezi.

- Ez lenne a lényeg? - vicsorítok rá. - Ez az a rész, amit nem akart közölni velem a rakparton, mielőtt...

Mielőtt megcsókolt.

- Igen - mondja.

- Tehát nekik kémkedett, miközben engem csókolt?

- Nem akartam nekik dolgozni - érvel. - Csókolózni akartam.

- Most aléljak el?

- Semmit sem mondtam Miss McCleethynek. Ezért tartottam magam távol öntől, mert nem akartam, hogy legyen bármi is, amit elárulhatnék. Tudom, hogy nagyon dühös rám, Gemma. Megértem, de...

- Megérti? - A varázslat felizzik a gyomromban. Megtehetném, hogy eltüntetem ezt az egészet, de nem tűnne el. Nem teljesen. Nem örökre. Mindig érezném. Minden erőmet összeszedve koncentrálok, hogy a varázslat újra lenyugodjon. Úgy tekereg bennem, mint egy alvó kígyó. - Mondja el, hogy miért!

Kartik leül a földre, karját a térdén nyugtatja. - Nekem senki másom nem volt ezen a világon, csak Amar. Jó ember volt, Gemma. Jó testvér. Ha arra gondolok, hogy ott ragadt a Télvidéken, örökre elátkozva... - halkul el a hangja. - Aztán jött az a szörnyű látomás, amikor Fowlson... - mondja, és nagyot nyel. - .. .megkínzott. Meg akart ölni, és ott és abban a pillanatban nem is bántam volna. Miss McCleethy állította meg. Azt mondta, hogy a segítségével megmenthetem Amart. Hogy megmenthetem önt is. De tudni akarta, hogy ön mit tervez. Sejtette, hogy neki nem mondaná el.

- Jó okom van rá! - felelem dühösen.

- Azt hittem, mindkettejüket megmenthetem - mondja.

- Engem nem kell megmenteni! Arra lett volna szükségem, hogy megbízhassak önben!

- Nagyon sajnálom - mondja egyszerűen. - Az emberek hibáznak, Gemma. Lehet, hogy valamit jól csinálunk, de a cél rossz, vagy ha a cél jó, az eszköz helytelen. Ha akarja, elmegyek Miss McCleethyhez holnap, és megmondom neki, hogy már nincs hatalma felettem.

- Akkor Fowlsont küldi magára - emlékeztetem.

- Hadd jöjjön! - mondja, és vállat von.

- Nem kell elmennie Miss McCleethyhez. - Meghúzok egy cérnaszálat, a szoknyám széle tovább bomlik. - Akkor megtudja, hogy én is tudom. A jövőben viszont nem közlöm majd önnel a titkaimat. És téved. Nem Amar volt a világon az egyetlen, aki önhöz tartozott - mondom, és felpislogok a csónakház tetőgerendáira. - De bennem sohasem bízott.

Bólint, elfogadja a pofont, de ő is készül eggyel. - Én azt szeretném tudni, hogy ön mikor fogja megengedni magának, hogy bárkiben megbízzon.

Kirké szavait hallom újra: Visszajössz majd hozzám, amikor senkiben sem bízhatsz.

- Most elmegyek. És többé nem jövök vissza. - Az ajtó felé rohanok, és olyan erővel vágom ki, hogy a csónakház is beleremeg.

Kartik utánam szalad, megfogja a kezemet. - Gemma, nem ön az egyetlen elveszett lélek a világon! - mondja.

Egy pillanatra elcsábít a keze melege, de csak egy pillanatra. -Ebben nagyon téved. - Kiszabadítom az ujjaimat, ökölbe szorítom őket, és futok a titkos ajtóhoz.

Elrohanok Neela, Creostus és két másik kentaur mellett a pipacsmezőkön, útban a Templomhoz. Egy véka mák van náluk, a Hadzsínnal vitatkoznak az áron.

- A Hadzsínhoz rohansz alkudozni? - gúnyolódik Neela.

- Semmi közöd ahhoz, hogy mit csinálok! - csattanok fel.

- Részt ígértél nekünk - mondja, és felveszi az alakomat, majd visszaváltozik.

- Majd adok, amikor választottam - mondom. - Ha egyáltalán választok. Honnan tudhatnám, hogy nem álltok máris szövetségben a Télvidék teremtményeivel?

Neela elvicsorítja a száját. - Te bennünket vádolsz?

Amikor nem felelek, Creostus lép elő. - Olyan vagy te is, mint a többi.

- Tűnj el! - mondom neki, de inkább én tűnök el, sietek fel a hegyre az örökkévalóság kútjához.

Megkapaszkodom a kút peremében, és Kirké nyugodt arcába nézek.

- Mindent tudni akarok a Rendről és a Raksanáról! Semmit se hagyjon ki! - mondom. - Utána pedig mindent tudni akarok arról, hogyan lehet uralni a varázslatot.

- Mi történt? - kérdezi.

- Igaza volt, tényleg készülnek valamire ellenem. Mindenki. Nem hagyom, hogy elvegyék tőlem a hatalmat.

- Ezt örömmel hallom.

A kút peremére ülök, a lábamat a mellkasomig húzom. A szoknyám korca a víz felett lebeg, mint a Gangeszen úszó virágok temetéskor. - Készen állok! - mondom, inkább magamnak, mint neki.

- Először tudnom kell valamit. Amikor legutoljára láttam, a Télvidékre indult. Mondja, megtalálta a Holtak Fáját?

- Igen.

- Volt olyan erős, mint a Templom?

- Igen - felelem neki. - Másféle varázslattal bír. Rendkívüli.

- Mit mutatott meg? - kérdezi, és egy apró sóhaj visszhangzik a barlangban.

- Eugenia Spence-t. Életben van - felelem.

Kirké olyan csöndes, hogy azt hiszem, ő pedig meghalt.

- Mit akart? - kérdezi végül.

- Azt akarja, hogy találjak meg neki valamit. Egy tőrt.

Egy pillanatnyi hallgatás után Kirké megkérdezi: - És,

megtalálta?

- Elég kérdésére válaszoltam. Most ön felel az enyémekre! -csattanok fel. - Tanítson!

- Az még több varázslatba kerül - mormolja.

- Rendben, megfizetem. De miért akarja? - teszem hozzá. -Mégis, mit tehet vele, ha a kutat nem hagyhatja el?

Nagyon mélyről lebeg fel a hangja. - Ön mit törődik ezzel? Ez egy sakkjátszma, Gemma. Akar győzni, vagy sem?

- Akarok.

- Akkor jól figyeljen!

Órákig ülök Kirké mellett, hallgatva, amíg fel nem fogom, amit mond, amíg már nem félek az erőmtől, amíg valami fel nem szabadul bennem valahol legbelül. Amikor végre elhagyom a Templomot, már nem tartok a bennem lakozó hatalomtól. Vallásos áhítattal rajongok érte. Lezárom létem határait, és könyörtelenül megvédem őket.

Átsétálok a fűzfarengetegen, és hallom Amar lovának patkódobogását mögöttem. Nem futok el. Megállok, és szembenézek vele. Közel lépked hozzám, a ló jeges lehelete lehűti az arcomat.

- Nem fogsz elijeszteni - mondom neki.

- A május születése, halandó lány. Attól kellene ijedezned -válaszolja, és eltűnik egy porfelhőben.

A fűzfákon hollók üldögélnek. Úgy vonulok el közöttük, mint egy uralkodó az alattvalói között. A hollók fekete szárnyaikkal verdesnek és kárognak felém. Felerősödő kiáltásaik megremegtetik a fákat, mint az elátkozottak jajveszékelése.

Negyedik felvonás

Viszket már a bal hüvelykem: Bűnfia kell, hogy közelegjen

Macbeth (fordította: Szász Károly)

NEGYVENEDIK FEJEZET

Hagyományosan májusban, a Királyi Művészeti Akadémia éves kiállításának megnyitójával veszi kezdetét a báli szezon. Összeül a Parlament, és családok ezrei vetik rá magukat szép városunkra, bálra, teadélutánra, koncertre, lóversenyre és egyéb szórakoztató látványosságra éhesen. A nem hivatalos megnyitó azonban idén Lady Markham Felicity bemutatkozásának tiszteletére rendezett bálja. Erre a nemes alkalomra Lady Markham egy igen előkelő csarnokot bérelt ki a West Enden, amelyet olyan fényűzően rendeztetett be, hogy egy szultánnak is dicsőségére válna. Ilyenkor magasra hág a versenyszellem, a vendéglátók, ha kimondatlanul is, de versengenek egymással, hogy ki adja a legdíszesebb, legpompásabb bált. Lady Markham ezúttal magasra tette a lécet.

A bálterem szélén pálmafák sorakoznak. Az asztalokat fehérrel terítették meg, az ezüstnemű úgy csillog rajtuk, mint a kalózok kincse. A zenekar diszkréten egy magas, vörös, kínai sárkányokkal ékesített paraván mögött húzza a talpalávalót. A házigazdák fellépőkről is gondoskodtak: egy turbános, Krisna-kékre festett arcú tűznyelő narancsszínű lángcsóvákat fúj összecsücsörített szájával, és a vendégek felkiáltanak örömükben. Három gyöngyös ruhás, papucsos hölgy Sziámból összekapaszkodik, és lassú, bonyolult táncot lejt. Olyan, mintha egy testet látnánk sok kígyózó karral. Az urak a táncosok körül gyülekeznek, megbűvöli őket az izmos testű hölgyek bája.

- Milyen közönséges! - mondja a kísérőm, Mrs. Tuttle. Nagymama jó pénzt fizetett a ma esti szolgálataiért, én viszont úgy gondolom, hogy keresve sem találhattam volna magamnak rosszabb gardedámot: pontos, szigorú, és le sem veszi rólam a szemét.

- Nekem tetszenek - mondom. - Sőt, szívesen megtanulnék úgy táncolni, mint ők. Talán ma este el is kezdem.

- Nem fog semmi ilyesmit tenni - mondja Mrs. Tuttle, és ezzel le is zárja a témát, amely számomra így lezáratlan marad.

- Azt csinálok, amit akarok, Mrs. Tuttle - mondom neki kedvesen. Egy diszkrét kézmozdulattal megemelem a szoknyája szélét, hogy az alsószoknyája és a bugyogója láthatóvá váljon.

Felkiált rémületében, és lesimítja a szoknyája elejét, de akkor meg a hátsó rész emelkedik fel. - Jaj, istenem! - Hátranyúl, de akkor megint felemelkedik a szoknya eleje. - Istenkém! Hát... én... megbocsát egy pillanatra?

Mrs. Tuttle a női öltöző felé siet, miközben kétségbeesetten igazgatja a rosszalkodó szoknyát.

- Alig várom, hogy újra lássam - mormolom.

- Gemma!

Felicity érkezik a gardedámjával, egy magas, nádszálvékony, horgas orrú nőszeméllyel. - Hát nem csodálatos? Láttad a tűznyelőt? Annyira örülök, hogy az egész szezonban az én bálomat fogják emlegetni! Képtelenség, hogy ezt bárki is túlszárnyalja!

- Nagyon szép minden, Felicity. Tényleg az.

- Legalább bebiztosíthatom magamnak az örökséget - suttogja. -Apám és Lady Markham nagyon összebarátkozott ma este. A lady még anyámmal is tisztességesen viselkedett.

Karon ragad, és sétára indulunk. A gardedámja - egy Madame Lumiére nevű francia hölgy - három lépéssel lemaradva követ bennünket.

- Anyám ragaszkodott ahhoz, hogy gardedámot béreljen ma estére

- suttogja Felicity. - Szerinte ettől még előkelőbbnek tűnünk.

Az úriemberek úgy méregetnek bennünket, mintha termőföldek lennénk, amelyeket meg kell szerezniük - vagy megegyezés útján, vagy ütközetben. A terem zsong a különböző párbeszédektől: vadászatokról, politikáról, lovakról és birtokokról beszélnek, de le nem vennék a szemüket rólunk. Az alkut meg kell kötni, a magot el kell vetni. Kíváncsi vagyok, ha minket, nőket, nem néznének meg mások, ha nem csak lányok, feleségek, anyák, fiatal hölgyek, reménységek vagy vénlányok lennénk, vajon akkor is léteznénk?

- Egy kis tortázással elüthetnénk az időt - javasolja Madame Lumiére.

Nem akarom elütni az időt. Nyakon akarom ragadni. Nyomot akarok hagyni a világban.

- Jaj, szegény Madame Lumiére! Menjen csak, egyen egy kis tortát! Miss Doyle és én majd itt megvárjuk - mondja Felicity, és ragyogó mosolyt küld a gardedám felé. Madame Lumiére megígéri, hogy tout de suite visszatér. Abban a percben, ahogy eltűnik a szemünk elől, gyorsan elindulunk mi is, hogy zavartalanul gyönyörködhessünk a bál eseményeiben.

- Akadt már említésre méltó táncpartnered? - kérdezem, mert meglátom Felicity kezében a táncrendet.

- Mind borzalmas! A whiskytől bűzlő, vén Mr. Carrington. Egy amerikai, aki megkérdezte, hogy a családom birtokol-e földeket.

Akad még néhány jelentkező, de egyikért sem ugranék kútba, feleségül meg pláne nem mennék hozzájuk. És persze ott van Horace

- vicsorog halkan Felicity. - Úgy követ, mint egy kiskutya.

- Teljesen elbűvölted - mondom nevetve.

- Simon figyelmeztetett, hogy legyek elbűvölő, így aztán igyekeztem Lady Markhamet és a fiacskáját minden egyes találkozáskor a bűvkörömbe vonni, de most bátran kijelenthetem, hogy képtelen vagyok többé elviselni a rajongását.

- Jobb, ha felkészülsz pedig, mert itt jön.

A háromszáz főnyi vendégsereg felé bökök a fejemmel, amelyen éppen Horace Markham igyekszik keresztülverekedni magát feltartott kézzel, mintha egy bérkocsit akarna leinteni. Magas és karcsú, és Felicity szerint huszonhárom éves. Az arca kisfiús, és hajlamos a pirulásra. Már ilyen messziről kiszúrom görnyedt testtartásából, hogy mennyire zavarban van. Nincs az az isten, de talán ördög sem, hogy lépést tartson Felicityvel.

- Hajjaj! - motyogom az orrom alatt.

- Megmondtam - vág vissza Felicity.

- Miss Worthington - mondja Horace levegő után kapkodva. Egy hullámos hajfürtje elszabadul, és magas, izzadt homlokára tapad. -Úgy tűnik, ismét összefutottunk.

- Úgy tűnik. - Felicity lesütött szemhéja alól pislog fel Horace-re, az ajkán játékos mosollyal. Nem csoda, ha a szegény fiú elveszíti az eszét.

- Úgy emlékszem, a polka következik. Megtisztelne azzal, hogy velem táncolja? - kérdezi a férfi, szinte könyörögve.

- De Mr. Markham, már annyit táncoltunk együtt, hogy attól tartok, pletykálni fognak rólunk - mondja Felicity, megjátszott illedelmességgel. Nehezen tartom vissza a nevetést.

- Hadd pletykáljanak! - Horace megigazítja a zakóját, mintha párbajra készülne a család becsületének védelmében.

- Úristen - morgom.

Felicity vet egy pillantást oldalra. Ha tudnád... Lady Denby tortát eszik az egyik asztalnál. Rosszalló pillantást vet felénk, ami nem kerüli el Felicity figyelmét.

- Hogy maga milyen bátor, Mr. Markham! - mondja, és hagyja, hogy Horace Lady Denby asztala mellett elhaladva kísérje a táncparkettre.

- Reménykedni sem merek abban, hogy akad még hely a táncrendjében.

Felkapom a fejem. Simon Middleton mosolyog le rám. Fehér csokornyakkendővel és szmokingban, szemében azzal a komisz csillogással jóképűbb, mint valaha.

- Valami Mr. Whitforddal kellene táncolnom - akadékoskodom.

Simon bólint. - Á, a jó öreg Whitford. Amellett, hogy bottal jár, a

memóriája se olyan éles, mint régen. Jó esély van arra, hogy sajnos meg is feledkezett önről. Ha mégsem, már rég letáncoljuk a lábunkat, mire idesántikál.

Felkacagok. Kedvelem a gonoszkodó humorát. - Ebben az esetben már indulhatunk is!

A táncosok közé siklunk, elsuhanunk Tom mellett, aki a táncpartnerét próbálja elbűvölni: - Dr. Smith és én kigyógyítottuk szegény embert a kényszerképzeteiből, de bátran állítom, hogy az én elméletem volt az, ami elindította a gyógyulás útján...

- Tényleg? - kérdezi a hölgy, és szinte issza Tom szavait. Nehezen állom meg, hogy ne fricskázzam meg a bátyám orrát.

Mrs. Tuttle visszatért az öltözőből. Két pohár limonádé van a kezében. Meglát Simonnal a táncparketten, és rettenet ül ki az arcára, mert az ő kötelessége lenne az, hogy minden fiatalembert levizsgáztasson, aki udvarolni merészelne nekem. Nála van a kapukulcs. Én viszont felmentettem a szolgálat alól, még ha nem is tud róla. Nem, Mrs. Tuttle. Pontosan ott akar maradni, jól érzem magam Simon karjaiban. Nincs szükségem pátyolgatásra. Igya meg a limonádét, egészségére! Mrs. Tuttle zavartan pislog, majd belekortyol mindkét pohár limonádéba.

- A gardedámja kissé ingatagnak tűnik. Netán problémája van az itallal? - kérdezi Simon.

- Csak limonádét iszik - felelem.

Simon csábítóan rám mosolyog. - Ön olyan más lett!

- Tényleg?

- Ühümm. De nem tudom megmondani, mitől. Miss Doyle és az ő titkai... - Merész pillantással végigmér. Be kell valljam, jólesik. -Nagyon csinosan fest.

- Miss Fairchild nem jött el ma éjjel?

- Dehogynem - feleli. Nincs szükségem a birodalmak erejére ahhoz, hogy érezzem a melegséget a hangjában.

Hirtelen nagyon megbánom, hogy annak idején elutasítottam. Jóképű és vidám. Úgy gondolja, hogy gyönyörű vagyok. Mi van, ha soha többé nem találok senkit, aki olyan, mint ő?

És mi lenne, ha visszaszerezném?

- Miss Fairchild amerikai, gondolom, a szezon végén szeretne hazatérni - mondom, és egy kicsit közelebb bújok Simonhoz.

- Elképzelhető, bár azt mondja, megkedvelte Angliát. - Simon keze egy leheletnyivel szorosabban tapad a derekamra. - Én önnek mik a tervei, Miss Doyle? Kivetette már valakire a hálóját?

Kartik jut eszembe, de kitörlöm a gondolataim közül, mielőtt elrontaná a jó hangulatomat. - Senkire.

Simon hüvelykujja alig észrevehetően a derekamat simogatja. A bőröm bizseregni kezd az érintése nyomán. - Hát ez nagyon jó hír -dorombolja.

A tánc véget ér, kimentem magam, és az öltözőbe sietek, hogy lehűthessem égő arcomat. A hölgyek szobalányai készenlétben állnak, de nekem nincs szükségem senkire. Ahol letapadt a hajam, egy kézmozdulattal helyrehozom. Úgy döntök, hogy nem tetszik a kesztyű, amit felvettem, így távol a bámuló tekintetektől egy újat varázsolok magamnak. Rámosolygok a végeredményre.

- Jó estét, Miss Doyle! - Megfordulok, és Lucy Fairchild áll mellettem.

- Üdvözlöm, Miss Fairchild! - felelem.

Melegen rám mosolyog. - Pompás a bál, nem igaz? Mennyire örülhet a barátnője, Miss Worthington szerencséjének!

- Igen - mosolygok vissza rá. - Örülök.

- Láttam táncolni. Nagyon kecsesen mozog - mondja. Elpirulok, mert Simon kezére gondolok a hátamon, és arra, hogy hozzábújtam.

- Köszönöm - mondom. - Bár a kecsességem megkérdőjelezhető, és abban is biztos vagyok, hogy Si... izé, Mr. Middleton Önnel sokkal szívesebben táncol.

Kényszeredetten egymásra mosolygunk a tükörben. Megcsipkedi az arcát, hogy pirosabbnak hasson. Pedig semmi szüksége rá, így is nagyon szép.

- Nos... - mondom, és felállok.

- Igen. Érezze jól magát! - mondja Lucy Fairchild őszintén.

- Ön is.

Egy gongütés jelzi, hogy mindenki siessen vissza a bálterembe. Lord Markham tántorog a táncparkett közepére. Kissé sokat ivott, az orra vörössége elárulja.

- Hölgyeim és uraim, tisztelt vendégeink! - mondja Lord Markham, és a szavai kissé egybefolynak. - Az én drága feleségem különleges szórakozást szervezett önöknek ma estére. Kerengő dervisek látogatnak el hozzánk Konyából. Az Oszmán Birodalomból menekültek el, ahol a török hadsereg gátlástalanul legyilkolta az örményeket. Ilyen atrocitások nem engedhetőek meg! Nekünk kell...

A vendégek a torkukat köszörülik. A hölgyek legyezik magukat. Lady Markham jelentőségteljes pillantást vet a férjére, hogy azonnal fejezze be a politizálást. Lord Markham meghunyászkodva bólint.

- Bemutatom önöknek Konya kerengő derviseit!

Nyolc magas, kalapos férfi foglalja el a táncparkettet. Hosszú, papok csuhájára emlékeztető, hófehér ruhájuk csillog a gyémántcsillárok fényében. A zene hipnotikus. A táncosok meghajolnak egymás felé, majd lassan keringeni kezdenek. A zene hangosabb lesz, a tempó felgyorsul, és a táncosok hosszú szoknyája harangként lebeg a testük körül.

A zene a véremet felkavaró szenvedéllyel együtt gyorsul fel. A dervisek eksztázisban vannak, tenyerüket az ég felé emelik, mintha tánc közben Istent tartanák az ujjuk begyén.

A vendégek ámulva nézik őket, rájuk is hatással van a dervisek kerengő tánca. A jobbomon megpillantom Mr. Fowlsont. Inasruhába öltözött, a kezében tálca. Ő nem a táncosokat figyeli, hanem a bátyámat. Néhány másodperc múlva elhagyja a báltermet. Ma éjjel nem hagyom elmenni. Minden mozdulatát árnyékként követem. Vagy békén hagyja a bátyámat, vagy magára vonja a haragomat.

Felmegy a lépcsőn, és bekopog a férfiszalonba. Egy cserepes páfrány mögül kémkedem utána. Egy pillanattal később Lord Denby tűnik fel.

- Igen, Fowlson?

- A táncosokat nézi, uram - jelenti Fowlson. - Rajta tartom a szememet, ahogyan kívánta.

Lord Denby megpaskolja Fowlson vállát. - Rendben, öregem.

- Uram, válthatnánk néhány szót?

Lord Denby elkomorodik. - Se az idő, se a hely nem alkalmas, öregfiú.

- Igen, uram, bocsásson meg, de az idő és a hely sohasem megfelelő, és csak azt akarom tudni, előreléphetek-e a Raksana soraiban, ahogyan azt a múltkor beszéltük. Van néhány ötletem...

Lord Denby ráharap egy szivarra. - Mindent a maga idejében.

- Rendben, uram - mondja Fowlson lehajtott fejjel.

- Több önhöz hasonlóan hűséges katonára lenne szükségünk -dicséri Lord Denby. - Most pedig végezze tovább a feladatát, rendben?

- Igen, uram - mondja Fowlson. Sarkon fordul, és visszatér a bálterembe, hogy tovább figyelje a bátyámat.

Lord Denby a Raksana tagja. A felismerés úgy nyilall belém, mintha gyomorszájon ütöttek volna. Egész idő alatt. Voltam az otthonában. Megcsókoltam a fiát. Simon. Forró, kegyetlen harag ébred bennem. Felelni fog ezért, felelni fog a bátyámért.

Nem vesztegetem az időmet holmi kopogásra. Benyitok a szalonba, ahol úriemberek üldögélnek, pipáznak és szivaroznak. A szemük villanásából is érzem, hogy betolakodó vagyok. Nagyot nyelek, és átverekedem magam a csendesen háborgó urak között. Egyenesen Lord Denby elé lépek. Hamis mosolyt erőltet az arcára.

- Nocsak, Miss Doyle! Tartok tőle, hogy ebben a szobában csak urak tartózkodhatnak. Ha eltévedt, szívesen elkísérem a...

- Lord Denby, beszélnem kell önnel - suttogom.

- Engem várnak az asztalnál, kedvesem - feleli.

A csizmám talpa is rád vár, te nyomorult féreg. Édes mosollyal az arcomon, halk hangon kérem: - Sürgős a mondanivalóm. Biztos vagyok benne, hogy az urak megbocsátanak. Vagy gondolja, hogy Mr. Fowlson szívesebben állna a rendelkezésemre?

- Uraim - mondja, és a körülötte lévő férfiakhoz fordul -, csak egy pillanat... Tudják, milyen az, amikor egy hölgy valamit nagyon akar. - Az urak az én rovásomra kacarásznak, és alig tudom megállni, hogy ne varázsoljak mindre viszkető kiütéseket.

Lord Denby egy ajtón keresztül a magánkönyvtárba vezet. Általában vigasztalónak találom a könyvek társaságát, de ma éjjel túl mérges vagyok ahhoz, hogy bármi megvigasztaljon, és gyanítom, hogy a könyvek ugyanazt a célt szolgálják ebben a házban, mint az emberek: puszta dekoráció.

Lord Denby egy robusztus bőr karosszékben foglal helyet a sakktábla mellett, és felhőnyi szivarfüstöt fúj az arcomba. Köhögni kezdek. - Beszélni kívánt velem, Miss Doyle?

- Tudom, hogy ki maga, Lord Denby. Tudom, hogy a Raksana tagja, és tudom, hogy be akarja hálózni a bátyámat.

A sakktábla felé fordul, és játszani kezd egy láthatatlan ellenféllel.

- És akkor mi van?

- Azt akarom, hogy hagyja békén a bátyámat.

- Kedvesem, attól tartok, hogy ez nem rajtam múlik.

- Ki áll ön felett? Mondja meg, és őt is felkeresem...

- A Raksana soraiba tartoznak a világ legfontosabb és legbefolyásosabb emberei, államfők és iparmágnások. De nem ezt akartam mondani az iménti kijelentésemmel. Azt akartam az értésére adni, hogy önön múlik, ifjú hölgy - mondja a szivarfüstön keresztül. A keze egy másodpercig tétovázik egy sakkfigura felett, majd megtámad egy útjában álló gyalogot, és gyorsan előretör a táblán. -Semmi mást nem kell tennie, mint nekünk adnia a varázslatot és az irányítást a birodalmak felett, és máris biztonságban tudhatja a bátyját. Erről biztosíthatom. Nagy embert faragunk belőle, akár főnemes is lehet. Gondoskodni fogunk róla. Mindannyiukról. Ha kell, Lady Denby olyan bált rendez a debütálása tiszteletére, hogy minden ifjú hölgy belesápad Londonban. Még a királynő is eljön majd.

- Azt hiszi, azért jöttem, hogy bálokról beszélgessünk? Hogy még mindig kisgyermek vagyok, akit egy új póniló ígéretével bármire rá lehet venni? Nincs önben semmi tisztesség, uram? - Mély lélegzetet veszek. - A Raksanának az lenne a feladata, hogy megvédje a birodalmakat és a Rendet. Mi lehet ennél tiszteletre méltóbb? Most pedig ellenünk küzdenek. Fenyeget, és megpróbálja megvesztegetni a bátyámat. Mi lett önökből?

Lord Denby lesöpri láthatatlan ellenfele bástyáját, és előrelép a futóval. - Megváltoztak az idők, Miss Doyle. Véget értek azok az évek, amikor egy nemesember felelt mindazokért, akik a birtokán dolgoztak. A Raksanának is változnia kell, lovagias úriemberek becsületen alapuló testvériségéből profitot termelő gazdasági erővé kell válnia. El tudja képzelni, mi mindent elérhetnénk, ha az ön birtokában lévő hatalommal mi élhetnénk? Gondolkodjon jó angol módjára, Miss Doyle! Mivé lehetne ez a birodalom, mivé lehetnének Anglia hű fiai ezzel az erővel?

- Elfelejti uram, hogy nem vagyunk mindannyian angolok, és nem vagyunk mindannyian férfiak - mondom, és beszállok a játszmába.

Előrelépek egy gyaloggal, és leütöm a bástyát. - Mi van Amarral, Kartikkal és a hozzájuk hasonlókkal? Mi lesz a nőkkel? Vagy a Fowlsonnal egyenrangú férfiakkal? Mi is ott ülünk majd az asztalánál?

- Vannak, akik uralkodásra születtek, és vannak, akik nem -mondja, és a futó leüti a királynőmet. Veszélyben a királyom. -Ehhez mit szól, Miss Doyle? Az egész jövendő életét az ön ízlése szerint rendezhetnénk el. Mindent megkaphat, amit csak akar. Bármelyik fiatalemberhez hozzámehet - például a fiamhoz.

A bordáim alatt jeges hidegséget érzek. - Ön rendezte úgy, hogy Simonnal találkozzak? Része volt a nagy tervnek?

- Mondjuk azt, hogy szerencsés véletlen - közli Lord Denby, és megtámadja a királyomat. - Sakk-matt, kedvesem. Ideje, hogy visszatérjek az urak közé, ön pedig menjen vissza táncolni! - Eloltja a szivarját. A hamvadó csikk füstje a szobában lebeg, miközben ő az ajtó felé indul. - Vegye fontolóra az ajánlatunkat! Nem fogjuk még egyszer felkínálni ezt a lehetőséget. Biztos vagyok benne, hogy tudja, mi szolgálja az érdekeinket - és az önét is.

Hozzá akarom vágni a füstölgő szivarvéget. Sírni akarok. A szememre nyomom az ujjaimat, nehogy kicsorduljon a könnyem. Elképesztően ostoba voltam, hogy lebecsültem a Raksana hatalmát -és hogy megbíztam Simon Middletonban. Soha nem érdekeltem. Úgy játszott velem, mint egy gyaloggal, én meg önként hajtottam a fejemet a hurokba.

Nos, ezentúl nem leszek ilyen elővigyázatlan.

- Miss Doyle! - Mrs. Tuttle kacsázik elém szigorú arckifejezéssel, amikor a bálterembe érek. - Miss Doyle, nem tűnhet el csak úgy! Nem illő. Az én felelősségem az, hogy minden körülmények között a megfelelő...

- Jaj, fogja már be! - vicsorgok felé.

Még mielőtt tiltakozhatna, újra megbűvölöm. - Szomjas, Mrs. Tuttle. Olyan szomjas, amilyen még életében nem volt. Igyon egy kis limonádét, engem meg hagyjon békén!

- Azt hiszem, iszom egy kis limonádét - mondja, és a keze a torkához rebben. - Istenkém, szomjan halok. Muszáj innom valamit.

Otthagyom, és egy oszlop mögül figyelem a bálozókat. Egyedül vagyok, tele varázslattal és gyűlölettel, amelyek összefonódva új erőként egyesülnek bennem. Lady Denby pletykál a közelben Lady Markhammel és más impozáns hölgyekkel.

- Nagyon megkedveltem az elmúlt néhány hétben, olyan, mintha a saját lányom lenne - károgja Lady Denby.

- Megfelelőbb arát nem is találhatott volna a számára - mondja egy hölgy egyetértően.

Lady Denby bólogat. - Simon ítélőképessége ebben az ügyben néhányszor már megbízhatatlannak bizonyult. Hagytuk is magunkat félrevezetni a múltban. Miss Fairchild a lehető legjobb parti: jól nevelt, finom modorú, hibátlan és vagyonos.

Egy tetőtől talpig felékszerezett, terjedelmes matróna a legyezője mögül szólítja meg Lady Markhamet. - Eldöntötte már, mi lesz az ifjú Miss Worthingtonnal?

- Igen - jelenti ki a lady. - Ma éjjel már beszéltem az admirálissal. Miss Worthington nálam lakik majd a báli szezon alatt, így én kísérhetem el a bálokra. Az anyjának ebbe nincsen beleszólása.

Lady Denby megpaskolja Lady Markham kezét. - Így lesz a legjobb. Mrs. Worthingtonnak meg kell fizetnie a gyalázatért, a lánya meg túlságosan merész és temperamentumos teremtés. Az ön szárnyai alatt olyan úrihölggyé nevelődik majd, amilyennek lennie kell.

- Úgy van - mondja Lady Markham. - Ezt a kötelességemnek érzem, ha már az anyja ilyen csúfosan elbukott. - A dámák Mrs. Worthingtonra néznek, aki egy nála jóval fiatalabb fiúval kereng a táncparketten. - És ne feledkezzünk meg Miss Worthington jelentős hozományáról sem! Miután kikupáltuk, méltó felesége lesz bármelyik fiatalembernek.

- Talán a te Horace-odnak - turbékolja Lady Denby.

- Talán - mondja Lady Markham.

Elképzelem Felicity jövőjét. Elkényeztetett első bálozóként parádézik majd Lady Markham szalonjában, ahelyett, hogy egy párizsi padlásszobában élhetne szabadon, ahogyan szeretné. Szánni való és erőtlen asszonyt faragnak belőle, olyan lesz, mint azok, akiket mindig is megvetett. Ez nem történhet meg. Majd én gondoskodom róla.

- Á, itt is van a mi Miss Fairchildunk! - hirdeti ki Lady Denby.

Simon az anyjához vezeti Miss Fairchildot. Az hízelegni kezd a

lánynak, míg Simon finoman udvarol neki. A vágyódás majdnem elpusztít. Hiába gyűlölöm őket, féltékeny vagyok arra a tökélyre, ahogyan egymáshoz illenek, a könnyedségre, ahogyan szánalmas kis életüket élik. Cecilynek igaza volt: vannak, akik kívülállóak maradnak. Én is ilyen vagyok.

Démoni szörnyetegek, nem mások. Ann szavai jutnak eszembe: De hát ők uralkodnak. Ma éjjel azonban nem. A birodalmak ereje fellángol bennem, és meg sem próbálom csillapítani. Ne akarj az utamba állni, pajtás! Én nyerek! És nyerni is akarok. Kell valami, amiben nyertes lehetek.

Behunyom a szememet, és amikor újra kinyitom, Simon ellép az anyja, Miss Fairchild meg az egész díszes társaság mellől. Felém tart, a szeme mohón megvillan, kesztyűs, tenyérrel felfelé fordított kezét, amely olyan kemény, mint a kő, felém nyújtja. Az állkapcsán megfeszül a bőr, a hangja nyers, amikor megszólít: - Gemma, táncoljon velem!

A keresztnevemen szólított, ami sokkolja a körülöttünk állókat. Mrs. Tuttle majdnem kiejti a limonádét a kezéből. Egy pillanatig nem tudom, mit is mondhatnék. Megbánást kellene éreznem. Ehelyett szörnyűséges elégedettség söpör végig rajtam, mint a tűz. Nyertem. És a győzelem, bármilyen áron is csikartuk ki, édes.

- Táncoljon velem, Gemma! - ismétli meg Simon, ezúttal még hangosabban. Más vendégek is felfigyelnek ránk. Néhány táncoló pár lelassít, és a kialakuló drámát követi. Suttognak. Lady Denby álla leesik a döbbenettől.

Lord Denby is észreveszi, hogy valami történt. A szemembe néz, onnan olvassa ki, mire készülök. Tévútra viszi a fivéremet? Először ön fog pokolra szállni, uram.

Egy bukott angyal mosolyával nézek Simonra. Megragadja a csuklómat, és a táncparkettre vonszol. Bolondot csinál magából. Durván magához húz, keringőre készen. A zene újra elindul, Simon és én a parketten siklunk. Olyan szenvedéllyel nézünk egymásra, ami nem kerüli el a vendégek figyelmét. Úgy tapad a keze a derekamra, mintha élve fel akarna falni. Én árasztottam el ezzel a szenvedéllyel. Hadd lássa mindenki, milyen hatalmas vagyok! Gondoljanak úgy rám, mint egy páratlan szépségre, akit egy nemes úriember pőrére vetkőztetett a szemével! Szégyenüljön meg Lord és Lady Denby! Önelégült mosoly játszik az ajkaimon. Én irányítok, és az érzés a fejembe száll. A táncparkett szélén Lord Denby áll dühöngve. Nem kellett volna kételkednie bennem.

Egy idősebb úr megérinti Simon vállát, ezzel jelzi, hogy most ő következik. De Simon magához ránt. Tovább táncolunk, egyre több és több figyelmet követelve magunknak, és amikor megelégelem a dolgot - amikor én úgy döntök, hogy elég, hogy akit érint, megértette a mondanivalómat -, véget vetek a mulatságnak. Megállunk, Simon. Köszönj el, drága herceg!

Pislantok egyet, mire Simon magához tér, és halálosan megdöbben attól, hogy a karjaiban talál engem.

- Köszönöm a táncot, Mr. Middleton! - mondom, és hátralépek.

Halvány, zavart mosoly jelenik meg az arcán. - Szívesen. - Máris

Lucyt keresi a tömegben.

Gyorsan terjed a pletyka, mint valami fertőző kórság. Rólam suttognak, rám merednek a tekintetek a legyezők mögül, amikor elhagyom a parkettet.

A varázslat újabb hulláma szinte ledönt a lábamról. Fulladozni kezdek. Úgy áramlik ki belőlem, mint egy ragályos betegség, mindenkit megfertőz, aki a közelemben áll, és felszabadítja rejtett vágyaikat. Egy úriember felajánlja a karját, és amikor hozzám ér, őt is elragadja a hév. Egy, a közelben ülő idősebb úr felé fordul.

- Mit is mondott, Thompson? Felelni fog érte!

Az idős úr szája elkeskenyedik. - Fenton, mondja, megőrült?

- Maga szerint az őrület, ha kijelentem, hogy soha többé nem zsarolhat az adósságaimmal? Nem vagyok a tulajdona! - Megérinti az öreg Thompsont, és a varázslat abban a pillanatban őt is magával ragadja.

Az öregember feláll. - Nyugalom, barátom! Ha nem lennék ilyen jóindulatú, a vagyona máris elszállt volna, a családja pedig a szegényházban találná magát!

Nyugalom, nyugalom, mondom magamban. Felejtsék el a vitát! Üljenek vissza a brandyjükhöz és a szivarjukhoz! Felemelik a poharukat. Elfelejtettek minden egyes kimondott szót, de a keserűség megmarad, gyanakodva figyelik egymást.

Egy vénlány gardedám és a rábízott fiatal hölgy mellett állok meg. Érzem az előbbi szívfájdalmát. Házasember munkaadója, egy bizonyos Mr. Beadle irányában táplál gyengéd érzelmeket.

- Hiszen nem is tudja! - mondja hirtelen. - El kell mondanom neki! Beszélnem kell neki a titkolt érzelmeimről! - Gyorsan megfogom a kezét, míg az érzést fel nem váltja az, amit én kívánok neki.

- Hol van a desszert? - kérdezi a teljesen összezavarodott fiatal lánytól. - Hirtelen úgy megkívántam egy szelet tortát.

A homlokom izzadni kezd. A varázslat izzik az ereimben.

Lord Denby jelenik meg mellettem. Az arca vörös, a szeme ég. -Nagyon veszélyes játékot űz, Miss Doyle.

- Nem hallotta még? Nagyon veszélyes teremtés vagyok.

- Fogalma sincs, mi mindenre vagyunk képesek - mondja közönyösen, de a szeme villog.

Csendesen a fülébe súgom: - Nincs, uram. De önök sem tudják, én mire vagyok képes.

Félelem tükröződik a szemében, és tudom, hogy ezt az ütközetet én nyertem.

- Hagyják békén a bátyámat! Ha nem teszik, viseljék a következményeket! - figyelmeztetem.

- Hála istennek, hogy megtaláltalak! - trillázza Felicity. - Jó estét, Lord Denby! Ugye nem bánja, ha elragadom öntől a barátnőmet?

Lord Denby szélesen elmosolyodik. - A legkevésbé sem, kedvesem.

- Hol voltál? Ments meg, kérlek! - mondja Felicity, és szorosan belém karol.

- Mitől?

- Horace Markhamtől - mondja nevetve. Átpislogok a válla felett, látom, hogy Horace őt keresi. Úgy tartja a kezében Felicity legyezőjét, mintha magát a lányt ölelné. - Ahogy lődörög körülöttem... - mondja Felicity fintorogva. - Visszataszító.

Felkacagok, mert olyan jó egy kicsit Felicity világában elmerülni, ahol minden szerelemittas kérő, de még egy kalap kiválasztása is felér egy drámával. - Talán nem kellene olyan elbűvölően festened -cukkolom.

- Nos, arról nem tehetek - mondja, és felveti az állát.

Felicity és én az utcára néző teraszon lelünk menedéket.

A kocsisok összegyűltek, várakozás közben egymást szórakoztatják. Az egyikük éppen viccet mesél, és abból, ahogyan a többiek felé hajolnak, leszűröm, hogy valami mocskos dologról lehet szó. Röhögni kezdenek, de az egyik vendég láttára szétrebbennek. Felkerülnek a kalapok, és kiegyenesednek a hátak, ahogy Lucy Fairchild a hintója felé szalad. Simon megpróbál vele lépést tartani, de Lucy gardedámja az útját állja. A kocsis besegíti a hölgyeket a hintóba, és elhajt a feljáróról, magára hagyva Simont.

- Jaj, de izgalmas! - kiáltja Felicity. - Botrány! Az én bálomon, és úgy, hogy nem érint moi... Elképesztő!

- Igen, valóban elképesztő, hogy rajtad kívül is léteznek emberek, ugye? - csattanok fel.

Felicity csípőre teszi a kezét, és gonosz mosolyra húzza a száját. -Akartam neked limonádét hozni, de ezek után csak én iszom. Te pedig nézd és szenvedj!

Elkorzózik mellőlem, én pedig megmerítkezem az éjszaka hűvös levegőjében. Alattam Lord Denby a fiát vigasztalja. Nem hallom, mit mondanak egymásnak. Lord Denby győz, együtt mennek vissza a bálterembe.

Lord Denby meglát a teraszon. Gyilkos a tekintete. Az ujjamat az ajkamra teszem, és egy csókot hintek felé.

Mielőtt visszatérnék a Spencebe, a bál utáni napot a családommal töltöm. Eljön a varrónő, hogy rám igazítsa a ruhámat. A tükör előtt állok a félkész darabban, a varrónő itt bevesz valamit, ott húz egyet. Nagymama a közelünkben üldögél, parancsokat oszt a szerencsétlen nőnek, minden egyes tűszúrást részletesen kielemez. Nem is figyelek rá, mert az a lány, akit a tükörben látok, lassan önálló életre kel. Nem tudom pontosan megmondani, hogy mi ez. Nem olyasmiről van szó, amire léteznek szavak. Csak azt tudom, hogy ott van, és úgy születik meg belőlem, mint ahogyan a szobrok emelkednek ki a márványból. Alig várom, hogy találkozzam vele.

- Hasonlítasz az anyádra. Biztos vagyok benne, hogy szeretett volna itt lenni - mondja a nagymama, és ezzel mindent elront. Bármi is kívánkozott a napvilágra a márványtestből, most eltűnt.

Nem emlegeted többé az anyámat, gondolom csukott szemmel. Mondd azt, hogy gyönyörű vagyok! Mondd azt, hogy boldogok vagyunk! Mondd azt, hogy énbelőlem is lesz valaki, és csak örömteli napok várnak rám!

Amikor újra kinyitom a szememet, a nagymama mosolyogva bámulja a tükörképemet. - Istenkém, milyen csodaszép vagy abban a ruhában!

- A megtestesült szépség - csilingeli a varrónő.

Erről van szó. Így már jobb.

- A nagymama azt mondta, hogy te leszel a legszebb első bálozó az idén Londonban - mondja apa, amikor belépek a dolgozószobájába. A fiókokat húzogatja, mintha keresne valamit.

- Segíthetek? - kérdezem tőle.

- Hmm? Ó, nem, kicsim - válaszolja, de oda sem figyel. - Csak rendet rakok. Lenne viszont egy nagyon kellemetlen kérdésem.

- Mi lenne az? - Leülök. Apa is.

- Azt hallottam, hogy Simon Middleton nagyon szabadosan viselkedett veled a tegnap esti bálon - lobban fel a szeme.

- Nem viselkedett velem szabadosan - mondom, és nevetni próbálok.

- Azt is hallottam, hogy Miss Fairchild már nem hajlandó fogadni őt - teszi hozzá. Érzek némi megbánást, de gyorsan félretolom.

- Talán nem Miss Fairchild a hozzá illő feleség.

- De mégis... - Apa hangja köhögésbe fullad. Az arca kivörösödik, és egy teljes percig zihál, mielőtt újra rendesen kapna levegőt. - A londoni levegő. Túl poros.

- Igen - mondom fészkelődve. Nagyon fáradtnak látszik. Nincs jól. Hirtelen rám tör az érzés, hogy csak vele akarok lenni, le akarok ülni a lábához, mint egy kisgyerek, és hagyni, hogy simogassa a fejemet.

- Tehát azt állítod, hogy Simon Middletont nem kell felelősségre vonnom? - kérdezi apa.

- Nem, nem kell - mondom határozottan.

- Akkor jól van - bólint apa. Visszafordul a fiókokhoz, ebből tudom, hogy leléphetek.

- Apa, nem akarsz sakkozni?

Átlapoz néhány papírt, a könyvek mögött is keresgél. - Most képtelen lennék a sakkra figyelni. Miért nem kérdezed meg a nagymamát, hogy nem szeretne-e sétálni veled?

- Szívesen segítek, hogy megtaláld, amit keresel. Például...

Elhesseget. - Nem, kicsim. Szükségem van az egyedüllétre.

- Hiszen holnap úgyis elmegyek! - panaszolom. - Aztán számomra is megkezdődik a báli szezon. Aztán meg...

- Ugye nem fogsz sírni? - korhol apa. Kihúz egy fiókot, és meglátom a kis barna üveget. Tudom, hogy laudanum van benne. Egy világ omlik össze bennem.

Megfogom a kezét, érzem a bánatát. - Megszabadulunk ettől, ugye? - mondom hangosan.

Mielőtt apa válaszolhatna, úgy töltöm belé a boldogságot, mint az ópiumot, amíg a homloka ki nem simul. Elmosolyodik.

- Á, hát ezt kerestem! Gemma, kidobnád a szemétbe, kicsim? -kérdezi.

Könnyek futnak a szemembe. - Igen, apa, hát persze. Máris.

Megcsókolom az arcát, ő pedig átölel, és most először én bontakozom ki előbb az öleléséből.

Vacsoránál Tom olyan ideges, mint egy férj, akinek a felesége éppen szül. Úgy rázza a lábát, hogy belekoccan a fogam, egyszer véletlenül belém is rúg.

- Lenyugodnál végre? - kérdezem, és a sípcsontomat simogatom.

Apa is felnéz a tányérjából. - Mi van veled, fiam?

A bátyám csak tologatja az ételt a tányérján, egy falatot sem eszik.

- Úgy volt, hogy mennem kell ma este a klubba, de egy szót sem hallottam felőlük.

- Tényleg? - kérdezem, és a győzelem ízét egyszerre élvezem a krumplival.

- Mintha megszűntek volna - morog Tom.

- Ez nem túl sportszerű - mondja apa két falat fürj között. Örülök, hogy enni látom.

- Igen, miféle viselkedés ez? - cicceg a nagymama is.

- Talán mégis el kellene menned a Hippokratészi Társaságba -javasolom neki. - Oda még mindig beléphetsz.

- Kiváló ötlet! - ért egyet velem apa.

Tom a tányér szélére tolja a zöldborsót. - Talán el is megyek -mondja. - Jólesne kimozdulni.

Annyira felvidít ez a hír, hogy desszertként két szelet tortát is bekapok. Amikor nagymama panaszkodni kezd, hogy ilyen étvágy mellett újra hívatni kell majd a varrónőt, felkacagok, és miután az ő fejébe is sikerül átültetnem a gondolataimat, velem kacag. Nemsokára mindannyian együtt nevetünk, a szolgálók úgy néznek ránk, mintha megőrültünk volna. De nem érdekel. Ezt akartam. Megkaptam, és senki sem veheti el tőlem. Se Lord Denby, se senki más.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Dr. Van Ripple névjegykártyáján egy lepusztult kis londoni negyedben található cím szerepel. A városrész engem egy kárpitosra váró karosszékre emlékeztet. A sorházakra ráférne a felújítás. Látszik rajtuk, hogy az volt a cél, hogy tető legyen a lakók feje fölött.

- Bájos - mondja Felicity, miközben egy keskeny, rosszul megvilágított utcácskában haladunk. - Addig sem kell otthon lenni, nem igaz? - mondom. Gyerekek szaladnak el mellettünk. A sötétben játszanak. A szüleik túl kimerültek ahhoz, hogy aggódjanak értük.

- Anyám azt hiszi, hogy a zongoránál ülök. Lenyűgöző trükk volt, Gemma! Mondd, a varázslattal nem tudod kideríteni, melyik házban lakik dr. van Ripple?

- Ahhoz elég a szemem, meg némi útmutatás - felelem neki.

Elhaladunk egy kocsma mellett, amely dugig van munkásokkal.

Vannak közöttük görbe hátú öregemberek, de akadnak tizenegy—

tizenkét éves suhancok is. Az anyák mellükre szorítják csecsemőiket. A kocsma előtt egy férfi egy rekeszen állva szónokol. Lendületesen, meggyőzően beszél, a közönség a tenyeréből eszik.

- Dolgozzunk tizennégy órát naponta némi éhbérért? Vagy csináljuk azt, amit a gyufagyári munkásnők tettek a Bryant and May-nél? És amit testvéreink cselekszenek a kikötőkben?

A tömeg soraiból bátorító és elítélő morgás is hallatszik.

- Éhen veszejtenek bennünket! - kiáltja egy beesett arcú ember. -Sömmink se lesz!

- Már most sincs sömmink! Tudjátok, mibű' van nekünk bűven?! A sömmibő'! - rikkantja egy asszony, mire mindenki nevetni kezd.

- Sztrájkot! Támogassuk a Beardon gyárban dolgozó nővéreinket! Vegyetek példát a bátorságukról, nővéreim és testvéreim! Tisztességes fizetést, tisztességes munkaidőt, tiszta Londont akarunk!

A tömeg megéljenzi. Tapsolnak is. Ezzel felhívják magukra egy rendőr figyelmét.

- Jó estét! - mondja a rendőr. - Hát itt meg mi folyik?

A férfi lelép a rekeszről, és a kalapját nyújtja a rendőrnek: - Jó 'stét. A szegényeknek gyűjtünk, uram. Ha lenne egy pennyje...

- Az nincs, de fedelet tudok adni ma éjszakára - a Newgate-ben!

- Nem kasztlizhat be csak azért, mert összegyűltünk! - mondja a férfi.

- A törvény azt tesz, amit akar! - mondja a rendőr, miközben a botját lóbálja. Sikerül neki feloszlatni a tömeget, de a beszélgetésnek nem tudja útját állni, az emberek még mindig izgatottan sutyorognak.

- Nocsak! - gúnyol bennünket egy nő, gyerekkel a karján. - A kishölgyek turistáskodni gyüttek a nyomorba?

- Természetesen nem - mondja Felicity olyan hangsúllyal, hogy mindenki számára világos legyen: akár azt is megtehetné, hogy a barátnőjével kocsit bérel, és onnan bámulja a szegényeket.

- Tűnjetek el! Találtok ti nálunk jobb szórakozást is! A ti fajtátoknak ez könnyen megy!

- Vigyázzon a nyel...

Megragadom Fee karját. - Csend legyen!

Befordulunk a sarkon, és már ott is van a ház. Kitaláltunk egy mesét, hogy miért akarunk bemenni, de az elnyűtt tulajdonosnő már megtanulta a leckét: a lakók hölgyvendégeitől nem szabad semmit kérdezni. Még a végén kiderülne, hogy amit gyanít, nem más, mint a puszta igazság. Kettőt koppant a bűvész ajtaján, majd bejelent bennünket.

Dr. Van Ripple szeme tágra nyílik a meglepetéstől. Ócska köntöst visel a nadrágja felett. - Jöjjenek be, jöjjenek csak! Ma este nem számítottam látogatókra!

Becsukja az ajtót, és leültet bennünket. A sarokban egy cirádás keretbe foglalt hatalmas plakát foglalja a helyet. Egy jóval fiatalabb, turbánt viselő dr. Van Ripple van rajta, aki egy szemmel láthatóan transzban lévő hölgyre mutat. Nyilván sikerült megigéznie. A plakáton a Doktor Theodore Van Ripple, illuzionista mester! Ha meglátja a varázslatot, Ön is elhiszi! felirat áll.

Az egyik falra egy idősebb hölgyről készült festmény van kifüggesztve. A hölgy sötét haja és szeme erősen emlékeztet dr. Van Ripple-re. A portré mellett egy hajkoszorú lóg. A levágott hajfürtök a szeretett személyre emlékeztetnek. Ősz és barna tincsek keverednek a fonatban.

- Az anyám - mondja a doktor, elkapva a pillantásomat. - A legjobb illuzionista sem győzheti le a halált.

Dr. Van Ripple egy ócska kasmírsállal letakart nyikorgó kanapé felé mutat, hellyel kínálva bennünket. Valami keményet érzek a fenekem alatt - Á, egy könyv! A Dorian Grajarcképe Oscar Wilde-tól.

- Megtalálta? Nagyszerű! Már egy ideje keresem - kiáltja dr. Van Ripple, és kikapja a kezemből.

Felicity elfintorodik. - Mr. Wilde-ot elítélték szeméremsértésért. Apa szerint erkölcstelen ember.

- Quensberry meg a hozzá hasonlóak erkölcstelenek - mondja dr. Van Ripple, utalva arra a férfira, aki feljelentette Mr. Wilde-ot.

- Miért mondja ezt, uram? - tudakolja Felicity.

Dr. Van Ripple a gomblyukában lévő virágot az orra elé húzza és megszagolja. - Az igazi érzelem és szerelem tisztasága mindig győzedelmeskedik a vallási vakbuzgóság felett.

- Nem Mr. Wilde szerencsétlen sorsáról szeretnénk önnel beszélni

- mondja Felicity gyorsan és nagyon udvariatlanul. De nem úgy tűnik, hogy dr. Van Ripple-t megbántotta volna ez a viselkedés.

- Feltételeztem. De akkor minek köszönhetem a szerencsét?

- Szükségünk van a szolgálataira - mondom.

- Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom. Már visszavonultam, nem dolgozom illuzionistaként. Egy öreg ember unásig ismert trükkjeit tudom csak felajánlani. Az emberek manapság másra vágynak. Útszéli szórakoztatásra - dörmögi. - Vegyük például azt a Houdini fickót! Láncokból meg ládákból szabadul. Ócska cirkuszi látványosság. Az én időmben Bécstől Szentpétervárig, Párizstól New Yorkig a legelőkelőbb helyeken léptünk fel. A varázslat napjai meg vannak számlálva. A pénz uralja a világot. A pénz és a mohóság. -Nagy levegőt vesz, majd sóhajtva kifújja. - De nyilván nem azért jöttek, hogy egy öreg bűvész dicső napjairól halljanak visszaemlékezést, kedveseim. Tehát jó éjszakát kívánok!

- Természetesen megfizetnénk - mondom.

Dr. Van Ripple szemében érdeklődés csillan. - Á. Nos, igen. Esetleg meggyőzhető lennék, hogy egy szerény javadalmazás fejében segítséget nyújtsak a hölgyeknek.

- Mennyire szerény? - kérdezi Felicity.

- Miss Worthington - mondom neki kényszeredett mosollyal -biztos vagyok benne, hogy dr. Van Ripple méltányos árat szab majd. Sajnálom, nem akartuk megbántani.

- Nem bántottak meg - mondja az öregember. - Nos, akkor, miben lehet egy kiöregedett bűvész a bájos ifjú hölgyek szolgálatára?

- kérdezi mosolyogva.

- Szeretnénk, ha mesélne még Wilhelmina Wyattről - kérem tőle.

Dr. Van Ripple a homlokát ráncolja. - Nem igazán értem, mire

lenne ez jó.

- Biztosak vagyunk benne, hogy a segítségünkre lesz - udvarolok neki kedvesen. Felmutatom az erszényemet. Dr. Van Ripple újra elmosolyodik.

Megegyezünk az árban, és bár valamennyivel több, mint amennyit szerettem volna adni neki, csak ennyiért áll kötélnek. Dr. Van Ripple egy szemvillanás alatt zsebre vágja az érméket. Azon se csodálkoztam volna, ha ráharapott volna egyre, hogy a valódiságát ellenőrizze.

- Volt Miss Wyatt tulajdonában egy tőr? - böki ki Felicity a legnagyobb bosszúságomra.

- Nem emlékszem rá. Márpedig az ember emlékezne egy ilyen fegyverre - mondja dr. Van Ripple, és elgondolkodva simogatja a szakállát.

- Mond valamit önnek az a kifejezés, hogy „A kulcsban rejlik az igazság”?

Dr. Van Ripple a száját csücsöríti, úgy gondolkodik. - Tartok tőle, hogy nem.

- Emlegetett valaha Miss Wyatt egy kulcsot? Egy kulcsot, ami valamiképpen nagyon fontos volt a számára? - kérdezi Felicity.

- Nem, nem - válaszolja a doktor.

- Hagyott maga után valamit? - kérdezem egyre apadó reménnyel.

- Maradt néhány ruhája, azokat eladtam. Csak egyvalamit tartottam meg a dolgai közül - a palatáblát.

- Megnézhetjük? - esedezem.

Dr. Van Ripple egy szekrényben kotorászik, majd az álmaimban és a látomásaimban felbukkanó palatáblával tér vissza. Izgatottság vesz rajtam erőt. A palatábla jó nagy, harminc centiméterszer harminc centiméter lehet, és fából van a kerete. Az ujjaimmal végigsimítom a felületét, amely összekarcolódott a sok használattól.

- Megvásárolnánk öntől - mondom neki merészen.

A fejét rázza. - Ó, istenem! Nincs az a pénz, amiért megválnék tőle.

- Mennyi? - szakítja félbe Felicity.

- Öt font megfelel? - javasolja a doktor.

- Öt font! - kapkod levegő után Felicity.

- Négy? - A doktor alkura kész.

Teljesen mindegy, hogy öt font vagy négy, nincsen ennyi pénzünk. Vagy mégis? Elsuhan a kezem az erszényem fölött. Tudom, hogy később utálni fogom magam ezért. De a később nem most van.

- Parancsoljon, uram - mondom neki, és kiszámolok négy fontot a tenyerébe, Felicity legnagyobb döbbenetére. Elveszi a palatáblát a bűvésztől.

- Dr. Van Ripple - szólalok meg ismét -, ön egyszer azt mondta, hogy Wilhelmina kapcsolatban állt egy nővérével, vagy barátnőjével, akiben nem bízott meg. Esetleg megkísérelné felidézni a nevét?

A doktor a fejét csóválja. - Mint már említettem, sohasem mutattak be neki. A hölgy nem keresett fel bennünket, és amennyire tudom, egyik előadást sem látta. Csak azt tudom, hogy Wilhelmina nagyon félt tőle, márpedig Mina nem volt az az ijedős fajta.

Borzongás fut végig a gerincemen.

- Köszönjük, hogy szánt ránk egy kis időt, dr. Van Ripple -mondom. Kikísér bennünket. Az ajtóban Felicity füle mögé nyúl, és egy tökéletes vörös rózsát nyújt neki. - Úgy tudom, ez volt Mr. Wilde kedvenc virága.

- Akkor nekem nem kell - mondja Felicity durván.

- Ne ítélj, hogy ne ítéltess, kedves hölgy! - feleli dr. Van Ripple szomorkás mosollyal, mire Felicity elvörösödik.

- Ezt hogy csinálta? - kérdezem tőle, mert szerintem vicces, még ha Felicity nem is szórakozik olyan jól rajta.

- Igazság szerint ez a világ legegyszerűbb trükkje. Azért működik, mert önök azt akarják, hogy működjön. Ne feledje, ifjú hölgy: minden illúzió legfontosabb szabálya az, hogy az emberek akarjanak hinni benne.

- Nem hiszem el, hogy öt fontot kért ezért - dünnyög Felicity, amikor a ködös londoni utcákon a köpenyünkbe burkolózunk.

- Remélem, hamarabb elkölti, minthogy eltűnne - mondom.

Egy utcai lámpa halvány fénye alatt megvizsgáljuk a palatáblát.

Jobbra-balra forgatjuk, de nem látunk rajta semmi különöset.

- Talán akkor tűnnek elő a szavak, ha sokáig nézzük - mondja Felicity.

Nevetséges feltevés, de nincs jobb ötletem. Semmi sem történik.

Felsóhajtok. - Vettünk egy teljesen hasznavehetetlen palatáblát.

- Becsaptuk magunkat - vihog Felicity, és arra sem veszem a fáradságot, hogy a szememet forgassam.

Útban a földalattihoz elhaladunk a Beardon Főkötőgyár sztrájkoló munkásnői mellett. Szomorú arccal támogatják egymást, a tábláikat a szoknyájukhoz támasztják. A járókelők vagy ügyet sem vetnek rájuk, vagy ami még rosszabb, kigúnyolják, a legvisszataszítóbb neveken szólongatva őket.

- Van egy kétpennyse a célunkra? - kérdezi a poharat tartó lány, a hangja óvatos.

- Annál több is van - mondom, és az erszényembe nyúlok. Odaadom neki az összes igazi pénzemet, majd megfogom a kezét. -

Ne adjátok fel soha! - mondom neki, és látom, hogy a varázslat felfénylik a szemében.

- Emlékezzenek a Beardon Főkötőgyárban történt tragédiára! -kiáltja, és ragadós a lelkesedése. - Hat gyilkosság egy kis haszonért! Annyiban hagyja, uram? Ön is félrenéz, assz'nyom?

A harcostársai ismét a magasba emelik a feliratokat. -Tisztességes bért, tisztességes munkakörülményeket! - kiáltják. -Igazságot!

A hangjuk végigzúg a sötét londoni utcákon. Többé már nem lehet nem meghallani.

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

Éppen csak megérkezünk a Spencebe, és letesszük a bőröndöket a szobánkban, amikor megérkezik Mrs. Nightwing egy meghívót lobogtatva. - Születésnapi partit rendeznek Balmoral Springben Miss Bradshaw unokatestvérének, Mr. Whartonnak a tiszteletére! -mondja Mrs. Nightwing, és úgy forgatja a nyelvén a birtok nevét, mintha ecetes bor lenne.

- Nyilván azt gondolják, hogy részvételünk emelné a rendezvény fényét - mormolja Felicity, kizárólag az én fülemnek szánva mondandóját.

- Az ünnepség holnap délben kezdődik, de a meghívó csak két napja érkezett - közli Mrs. Nightwing, és hallom, amint hozzáfűzi az orra alatt: - Milyen modortalanság...

- Tudom, hogy hiányzik önöknek Miss Bradshaw társasága -folytatja az igazgatónő. - Szeretnének elmenni?

- Ó igen, kérem szépen! - könyörög Felicity.

- Pompás. Legyenek indulásra készen holnap reggel! - mondja Nightwing, mi pedig természetesen mindent megígérünk.

Este Felicity a többi lánnyal üldögél, azok elárasztják dicséretekkel a bálja miatt. - Hát nem imádni valóak voltak azok a dervisek? -kérdezi Fee csillogó szemmel.

- De. És ahhoz képest, hogy milyen hosszúra sikeredett a műsor, nem is volt olyan unalmas - mondja Cecily, és mint mindig, most is sikerül neki megtalálni a tüskét a rózsaágyban.

- Anyám csak teadélutánt engedélyezett - mondja Elizabeth, és az ajkát biggyeszti. - Arra aztán senki sem fog emlékezni.

Ott hagyom őket, és félrevonulok a szobámba, hogy megvizsgáljam Wilhelmina Wyatt palatábláját. Forgatom a kezemben, minden apró karcolást alaposan megnézek, mintha rájöhetnék, milyen szavakat rejthettek korábban. A fülemhez is odatartom, hátha elsuttogja a titkait. Még a varázslatot is segítségül hívom, és azt parancsolom, hogy fedjen fel mindent. Mintha én lennék dr. Van Ripple személyesen. De ha rejlenek is titkok Miss Wyatt palatáblájában, előlem rejtve maradnak.

- A kulcsban rejlik az igazság - mondom magamnak. - De minek a kulcsában?

Fogalmam sincs. Leteszem a táblát az ágyam mellé, és az ablakhoz lépek. Szemem az erdőt pásztázza, a cigányok táborát keresi. Szeretném tudni, mit csinál most Kartik, és hogy gyötrik-e még az Amarral és velem kapcsolatos álmai.

Fényt látok odalent. Kartik áll ott a lámpásával, az ablakomat figyeli. A szívem nagyot dobban, de emlékeztetem arra, hogy felesleges egy olyan férfiért dolgoznia ilyen serényen, aki megbízhatatlan. Összehúzom a függönyt, lekapcsolom a lámpát, és bebújok az ágyamba. Szorosan behunyom a szemem, és újra meg újra elmondom magamnak, hogy nem kelhetek fel, nem mehetek vissza az ablakhoz, bárhogy is szeretném.

Valami felébreszt. Nem tudom, mi az. Egy hang? Egy rémálom? Csak azt tudom, hogy ébren fekszem az ágyamban, és a szívem gyorsabban ver. Pislogni kezdek, hogy hozzászoktassam a szemem a sötétséghez. Aztán meghallok egy hangot. Nem a szobából jön, hanem fentről. A tető a fejem felett úgy nyög, mintha valami nagyon nehéz dolog mászkálna rajta. Egy hosszú árnyék suhan át a falamon. Felkelek.

Most már az előcsarnokból is zaj hallatszik: halk zörgést hallok, mintha valaki avaron lépkedne. Résnyire nyitom az ajtót, de semmit sem látok. Megint meghallom - most alulról jön. Lábujjhegyen végigosonok a folyosón, megkerülöm a lépcsőt, megyek a zaj irányába. Amikor elérem a nagytermet, megállok. A hatalmas teremben felerősödnek a hangok. Kaparászás. Suttogás. Nyögések.

Ne nézz oda Gemma! Menj tovább!

Bekukucskálok a kulcslyukon. A holdvilág az ablaktáblák téglalapjain keresztül megvilágítja a termet. Minden téglalapot megnézek, keresem, mi mozog. Elkapok egy villámgyors mozdulatot. Valami mocorog a sötétben. Elfújom a gyertyámat, és várok. A térdem remeg a félelemtől. Magamban számolom a másodperceket - egy, kettő, három... . De semmit sem látok. Harminc, harmincegy, harminckettő. ..

Megint az a zizegés. Selymes és hátborzongató, mint a patkányok körme a kövön. Ismét a kulcslyukra szorítom a szemem, a szívem a torkomban ver.

Az oszlop. Mozog.

A rávésett alakok lassan életre kelnek, az öklüket rázzák, és a szárnyaikat rebegtetik. Zihálva és gagyarászva próbálják eltolni magukat a vékony kőoszloptól, mintha éppen megszületnének. Nem sikolthatok, pedig nagyon szeretnék. Egy nimfa, cuppanó hang kíséretében kiszabadul a kőből. Lerázza magáról az oszlop maradványait, és elsuhan a levegőben. Ijedtemben felkiáltok. Meghallja, és felém fordítja a fejét.

Mint a szél, már ott is terem a kulcslyuknál. A szemei nagy őzikeszemek. - Nem állíthatsz meg minket - suttogja. - Felébredt a föld, és mi is ébredezni kezdtünk. Hamarosan eljön a nap, amikor elhullajtjátok véreteket, és mi uralkodunk majd! Örökké! Az áldozat!

- Ejnye-bejnye, mit keres itt, kisasszonyka?

Egy kiáltással hátralépek, valaminek nekiütközöm. Megfordulok, Brigid áll ott csípőre tett kézzel, a fején hálófőkötő. - Már ágyban kellene lennie! - mondja.

- Za-zajt ha-hallott-tam - dadogom, és lenyelem a torkomban rekedt rettegést.

Brigid összevonja a szemöldökét, és kinyitja az ajtót. Meggyújtja a hozzánk legközelebb eső lámpát. A teremben csend honol. Minden olyan, mint máskor. De én hallom azt a szörnyűséges kaparászást. Érzem a bőröm alatt.

- Hát nem hallja? - kérdezem kétségbeesetten Brigidet.

Brigid megint a homlokát ráncolja. - Mit?

- Az oszlopot. Megelevenedett. Láttam!

Brigid arcán aggodalom fut át. - Ejnye, ejnye! Ugye nem csak az öreg Brigidet ijesztgeti?

- Láttam - ismétlem.

- Akkor minden lámpát meggyújtok. Brigid gyufáért siet.

Kaparászás. A fejem felett. Mint a pokol hírnökei. Felpislogok.

És tényleg ott van, ott van a kis nimfa, egészen a mennyezethez

simulva. Az ajkán gonosz mosoly ül.

- Ott fent! - sikoltom.

Brigid meggyújtja a lámpát, a nimfa eltűnik. Brigid a mellkasára szorítja a kezét. - Mária, Istennek szent anyja! Jól megijesztett! Nézzük csak meg azt az oszlopot!

Közelebb merészkedünk. El akarok rohanni. Brigid az oszlopot bámulja, én meg szinte már látom, amint az magába rántja. - Hát, különösnek különös, mint minden ebben a házban, de nem eleven. Csak randa.

Megütögeti az oszlopot, szilárdnak tűnik. Vagy nem? Mintha lenne egy üres hely a márványon, ami korábban nem volt ott.

- Evett a káposztából? - kérdezi Brigid, miközben a lámpákat oltogatja.

- Tessék? - kérdezem.

- Vacsorára, a káposztából. Jól felfújja az embert, aki osztán rosszat is álmodik tőle. Nem eszik többet káposztát, ha rám hallgat.

Kioltja az utolsó lámpát is, a terem újra árnyékba borul. Brigid becsukja az ajtót, be is zárja. Amikor felmegyünk a lépcsőn, elmondja, milyen ételeket és italokat kell fogyasztani elalvás előtt, de nem is figyelek rá. A fülem még mindig csak a földszint sötétjéből kiszűrődő hangokat, a halk kaparászást és nevetgélést érzékeli.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

Mrs. Nightwing állja a szavát. Másnap reggel elutazunk az öt mérföldre lévő Balmoral Springbe. Amíg a hintó döcögve halad a sáros úton, rájövök, hogy már nagyon várom, hogy újra láthassam Annt. Azt is remélem, hogy elfogadja a bocsánatkérésemet, amiért olyan szörnyen viselkedtem a távozása napján.

Végre megérkezünk. Balmoral Spring a vidéki birtokosok rémálma, csak olyasvalaki vásárolhatta meg, aki régi ambíciókat dédelget, de frissen jutott vagyonhoz, és hírből sem ismeri a jó ízlést. Azon morfondírozom, vajon maradt-e még szolgáló széles Angliában, mert akármerre nézek, inasok állnak készenlétben, hogy a hintókat fogadják, míg a szobalányok és a komornyikok a vendégek minden egyes óhaját lesik.

Odasúgom Fee-nek: - Te látod Annt?

- Még nem láttam - válaszolja, és a tömeget vizslatja.

Egy szökőkút felé bök, amely Mr. Whartont Zeuszként, a feleségét meg Héraként ábrázolja. Egy bronzból öntött nap sugarai ragyognak mögöttük. Mr. Wharton szájából víz csorog. Elég szerencsétlenül fest a dolog, mintha köpködne.

- Milyen visszataszító! - mondja Felicity, és tapsol örömében. -Milyen csodák várnak még ránk?

Mrs. Nightwing is magába issza a látványt: a szökőkutat, a gondosan megnyírt sövény mellett álló kerámia angyalkákat, az újonnan felállított zenekari emelvényt. - Jóságos ég... - motyogja.

Mrs. Wharton kacagását egy mérföldről is hallani. Mi egyszerű nyári ruhában és szalmakalapban jöttünk, ő viszont egy dúsan gyöngyözött kék ruhában feszít, amely inkább báli ruhának illene be. A nyakát lehúzzák a gyémántok, pedig még csak délután van. A kalapja akkora, mint egy földrész. Egy gyors fejmozdulat elég lenne ahhoz, hogy a szolgasereg felét lenyakazza.

- Milyen pompás, hogy el tudtak jönni! - mondja üdvözlésképpen. - Kóstolják meg a kaviárt! Franciaországból hozattuk!

Annt először meg sem ismerem. Merev ruhájában és szigorúan hátratűzött hajával nem úgy fest, mint az a fiatal lány, aki csak néhány hete hagyta el az iskolát. Olyan szürke fantommá vált, mint amilyenek minden bálon ott kísértenek: nem egészen családtag, nem egészen szolga, és még csak nem is vendég - mindenből egy kevés, összességében pedig semmi. Amikor összetalálkozik a tekintetünk, nem állja a pillantásomat. A kis Charlotte kitartóan rángatja a ruháját.

- Annie, a rózsakertben akarok játszani! - nyafogja.

- Lottie, a múltkor is letörted a rózsákat, és engem vettek elő érte

- mondja Ann csendesen.

- Jaj, Miss Bradshaw! - kiált oda Ann unokatestvére. - Hadd játsszon a rózsákkal, úgy szereti őket!

- Nem bánik velük gondosan - feleli Ann.

- Az ön kötelessége, hogy erre megtanítsa - mondja Mrs. Wharton.

- Igenis, Mrs. Wharton - feleli Ann tompán. Charlotte diadalmasan mosolyog. Elképzelni sem tudom, milyen

szörnyűségeket kell Ann-nek kiállnia.

Felicity és én biztonságos távolságból követjük őket. Ann kétségbeesetten igyekszik megbirkózni a kibírhatatlan kölykökkel.

A négyéves Carrie állandóan az orrában turkál, csak annyi időre veszi ki az ujját az orrlyukából, hogy megvizsgálhassa, amit talált. Undorító. De Charlotte még ennél is sokkal rosszabb. Amikor senki sem figyeli, letöri a rózsák fejét a szárról, és a bimbók törött nyakkal, szomorúan lengedeznek. Ann korholó szavait meg sem hallja. Abban a pillanatban, amikor Ann hátat fordít neki, Charlotte folytatja pusztító tevékenységét.

- Ann! - kiáltjuk. Ann úgy tesz, mintha nem látna meg bennünket.

- Ann, kérlek, hallgass meg! - könyörgök neki.

- Bárcsak ne jöttetek volna ide! - mondja.

- Ann... - fogok bele a mondandómba.

- Mindent összezavartam, igaz? - kérdezi halkan, majd felkiált: -Carrie! Ne edd meg ami az orrodban van! Az nem való!

Felicity dühösen ráncolja a homlokát. - Fúj! Sohasem lesz gyerekem! - Carrie felkínálja neki az ujjbegyén lévő gusztustalan gyöngyöcskét. - Köszönöm, de nem. Milyen borzalmas kis szörnyeteg! Hogy bírod?

Ann gyorsan letörli a könnyeit. - Ki mint veti ágyát... - mondja, de nem fejezi be a mondatot.

- Akkor kelj fel! - lázítja Felicity.

- Hogyan? - kérdezi Ann, és a másik szemét is megtörli.

- Elmenekülhetnél - javasolja Felicity. - Vagy tettess valami visszataszítóan borzalmas betegséget, vagy viselkedj olyan utálatosan, hogy még a legrosszabb kölkök se akarjanak nevelőnőnek.

- Gemma? - kérdezi Ann esdekelve.

Nekem azonban még sajog a sebem. - Felajánlottam a segítséget korábban is - emlékeztetem. - Most tényleg akarod?

- Igen - mondja. Feszülő állkapcsán látom, hogy igazat beszél.

- Miről beszéltek? - követeli a választ Charlotte, aki megpróbál közénk furakodni.

- Egy hatalmas szörnyetegről, aki megeszi a túlságosan kíváncsi kislányokat, és egészben köpi ki a csontjukat - sziszeg neki Felicity. Ann megkínzottan felnevet.

- Ezt el fogom mondani az anyukámnak.

Felicity lehajol, hogy az arca egy vonalban legyen a kislányéval.

- Tedd csak meg!

Charlotte hátrálni kezd. Annre pillant, és nyüszítve az anyja felé rohan: - Mama, Annie barátnője azt mondta, hogy egy szörnyeteg meg fog enni!

- Végem van - sóhajtja Ann.

- Akkor ideje hozzálátnunk a terveink megvalósításához -mondom neki.

Miután Mrs. Wharton a kényelmetlenül feszengő vendégek füle hallatára összeszidja Annt Charlotte hisztije miatt, visszaküldi dolgozni. Néhány lépéssel mögötte lépkedünk, miközben Charlotte megint a rózsákat gyilkolja. Lehajolok, és kedvesen megszólítom:

- Nem szabad a rózsákat bántani, Lottie. Gyűlölködve néz rám: -Nem vagy az anyám.

- Ez igaz - folytatom. - De ha nem fejezed be, megmondalak az anyádnak.

- Majd azt mondom, hogy Annie volt!

Egy rózsát hajít a lábam elé, hogy megmutassa, ki itt az úr. Milyen bájos! Milyen pompás gyermek!

- Na, most... - suttogom Ann fülébe.

- Lottie, ne bántsd a rózsákat - mondja Ann olyan kedvesen, ahogyan csak tudja. - Vagy azt akarod, hogy a rózsák is bántsanak téged?

- Ez butaság! - mondja Charlotte, és letör még egy fejet.

Egy újabb rózsatő felé nyúl, amikor Ann szigorúan megszólal: -Aztán ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek! - Meglengeti a karját a rózsák felett, előhívja a varázslatot, amelyet tőlem kapott. Charlotte tágra nyílt szemmel bámulja, amikor a halott rózsabimbók leszakadnak a szárukról, és a levegőbe emelkednek. Ragyogó vörös spirálban táncolnak. Remek ötlet, valószínűleg már önmagában is elég lenne ahhoz, hogy hatást gyakoroljon a kis szörnyetegre, de most arról van szó, hogy a kis szörnyeteg egy életre megtanulja a leckét. A rózsák villámgyorsan a kislány felé repülnek, egy pillanatra megállnak döbbent arca előtt, majd támadásba lendülnek: a tüskék egyszerre szúrják a gyerek karját, kezét, lábát és a hátsó felét is. Charlotte felsikolt, és az anyja felé menekül. A rózsák lehullanak. Látom, hogy a kislány az anyja karját rángatja, miközben másik kezével fájós fenekét tapogatja. Néhány másodperc, és Charlotte már vonszolja is felénk az anyját. Pár vendég követi őket, kíváncsiak, mi ez a felfordulás.

- Mondd meg! - sír Charlotte. - Meséld el, mit csináltak a rózsák! Hogy te mit csináltál!

Ártatlanul mosolygunk Mrs. Whartonra. Ann mosolya a legszélesebb.

- De Lottie! Mi a baj, kedvesem? - kérdi Ann aggodalmasan. Charlotte nem kér belőle. - Felreptette a rózsákat! Megparancsolta

nekik, hogy bántsanak! Tényleg!

- Ó istenkém, és mégis, mit csináltam velük? - korholja szelíden Ann.

- Boszorkány vagy! Meg te is! Meg te is!

A vendégek felkacagnak, de Mrs. Wharton bosszankodni kezd.

- Charlotte! Mennyi képzelőerő szorult beléd! Tudod, mit mondott a papa a füllentésről?

- De nem füllentek, mama! Tényleg ők csinálták! Ők hárman!

Ann lehunyja a szemét, egy utolsó varázslatra készül. - Jaj,

istenem! - mondja, és Charlotte arcocskáját vizsgálja. - Mik azok a pöttyök az arcodon?

És tényleg, apró, vörös pöttyök jelennek meg a gyermek arcán. Bár csak illúzió, de ott vannak.

- Himlő - mondja az egyik úr.

- Jaj, jaj nekem! - kiáltja Mrs. Wharton. A vendégek aggodalmaskodva sugdolózni kezdenek. Senki sem akar a Whartonok közelébe menni, és bár Mrs. Wharton próbálja menteni, ami menthető, kicsúszik a kezéből az irányítás. A feleségek a férjek kabátujját rángatják, keresik a kifogást a távozásra.

Aztán esni kezd, bár ehhez se Ann-nek, se Felicitynek, se nekem nincsen közünk. A fúvószenekar abbahagyja a zenélést. Hozzák a hintókat. A vendégek szétszélednek, a gyerekeket Mr. Wharton felküldi a gyerekszobába. Végre egyedül maradunk.

- Ó, de szeretném újra átélni azt a pillanatot! - mondja Ann, mikor menedéket találunk egy szőlővel befuttatott lugas alatt.

- Boszorkányok! - utánozza Felicity Charlotte-ot, és a szánkat eltakarva nevetgélünk.

- Azért ne felejtsétek el - mondja Ann némi megbánással a hangjában -, hogy csak egy gyerek.

- Nem - felelem neki. - Kötényruhába bújtatott démon! És az anyja is megérdemli...

Ann elgondolkodik. - Igaz. De mi van akkor, ha az anyja elhiszi?

Felicity kettétép egy fűszálat. - Senki sem figyel egy gyerekre. Akkor se, ha igazat mond - mondja keserűen.

*

Megérkezik a doktor, és felállítja a diagnózist: bárányhimlő. Mivel Ann még nem volt bárányhimlős, a doktor elrendeli, hogy távozzék a háztól legalább három hétre. Mrs. Nightwing felajánlja, hogy Ann velünk lakhat a visszatértéig. Perceken belül összepakoljuk a holmiját.

Mrs. Wharton kétségbeesetten küzd Ann távozása ellen.

- Nem maradhatna mégis? - kérdezi, miközben a csomagot a hintóra rögzítik.

- Semmiféleképpen sem - mondja a doktor. - Komolyan megbetegedhet, ha elkapja a himlőt.

- De hogyan fogok boldogulni? - könyörög Mrs. Wharton.

- Ugyan már, Mrs. Wharton! - mondja Mr. Wharton. -Felveszünk egy ápolót, és a mi Annie-nk három hét múlva már újra velünk lesz. Igaz, Miss Bradshaw?

- Észre sem fogják venni, hogy elmentem - feleli Ann. Nekem úgy tűnik, hogy nagy örömét leli ezekben a szavakban.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

A fiatalabb lányok kitörő örömmel fogadják Ann visszatértét a Spencebe, és zajosan próbálják felhívni magukra barátnőnk figyelmét. Ann „kint” járt, ezt a kislányok izgalmasnak, egzotikusnak találják. Nem számít, hogy alig néhány hetet töltött csak távol egy vidéki házban, a szemükben igazi hölgy. Brigid megígéri, hogy karamellapudingot készít a viszontlátás örömére, és mikor bekucorodunk a sátorba a tűz mellé aznap este, olyan, mintha Ann sohasem lett volna távol, mintha az elutazása csak egy rossz álom lett volna.

Cecily, Elizabeth és Martha hűvösen viselkedik, de Ann láthatóan nem bánja. Mindent elmesélünk neki: a dr. Van Ripple-nél tett látogatásunkat, a palatáblát, McCleethy és Fowlson tervét, hogy magukhoz ragadják a hatalmat. Kartikot. Ez utóbbi miatt rendesen el is szomorodom. Egyetlen dolgot nem vallok csak be: egyezségemet Kirkével, mert tudom, hogy úgysem értenék meg. Magam is alig értem.

- Tehát - mondja Ann, és megpróbálja összefoglalni a hallottakat -, tudjuk, hogy Wilhelminát olyasvalaki árulta el, akiben megbízott, valaki, aki még a Spenceből ismerte.

Felicity egy csokoládéba harap. - Így van.

- Eugenia Spence és Elena anya is úgy véli, hogy valaki szövetségre lépett a Télvidék teremtményeivel, és Elena anya attól tart, hogy ez a szövetség ránk szabadítja a holtakat.

- Okos vagy, csak így tovább - mondom, és elcsenek egy csokiszeletet.

- A birodalmak törzsei is csatlakozhatnak a Télvidék teremtményeihez, ha lázadásra kerül a sor.

Bólogatunk.

- Ahhoz, hogy kiszabadítsuk Eugéniát, és békét hozzunk a birodalmakra, meg kell találnunk azt a tőrt, amelyet Wilhelmina a Spenceből lopott el. Wilhelmina pedig, aki egyébként kábítószerfüggő, tolvaj és úgy általában véve is rossz hírű nőszemély volt, lehet, hogy a tőr rejtekhelye felé irányít bennünket Gemma látomásain keresztül.

- Így igaz - mondja Felicity, és lenyalogatja az ujjait.

- Miss McCleethy, és ha minden igaz, Mrs. Nightwing is tud a birodalmakba vezető titkos ajtóról, de azt hiszik, hogy csak úgy tudják kinyitni, ha újjáépítik a tornyot. Eugenia is megerősítette ezt. Wilhelmina viszont nem akarja, hogy renoválják a Keleti Szárnyat. -Ann elhallgat. - Vajon miért?

Felicity és én vállat vonunk.

- Mert Gemma pártján van? - mondja Felicity olyan hangsúllyal, mintha ez teljesen egyértelmű lenne.

- Aztán ott van a dolog a kulccsal. „A kulcsban rejlik az igazság.”

- folytatja Ann. - Milyen kulcs? És milyen igazság?

- Dr. Van Ripple azt mondja, nem tud se kulcsról, se tőrről -ismétlem. - A palatáblán sincsen semmi, legalábbis én nem látok rajta semmit.

Ann is elvesz egy csokoládét. Körbeforgatja a szájában, miközben gondolkodik. - Egyáltalán miért vitte el Wilhelmina azt a tőrt?

Egy pillanatra csend borul a sátorra, csak háromféle ritmusban doboló ujjaink zaja hallatszik.

- Tudta, hogy ha a tőr rossz kezekbe kerül, annak káosz lesz a vége - próbálkozom. - Nem akarta sem McCleethyre, sem Nightwingre rábízni.

- De hát azok mind a ketten imádták Mrs. Spence-t! Úgy emlékeznek rá, mint egy szentre! - vitatkozik Ann. - Mi okból akarnának ártani neki?

- Az is lehet, hogy soha nem is érdekelte őket. Előfordulhat, hogy az ember azt mutatja, hogy kedvel valakit, közben meg magasról tesz rá - teszem hozzá keserűen, mert Kartik jut eszembe.

- Nem hiszem, hogy sikerül megoldanunk ezt a rejtélyt ma éjjel -nyafogja Felicity.

Hangos kopogás zavar meg bennünket. Brigid jött jelenteni Mrs. Nightwingnek. - Assz'nyom, egy színtársulat van a kapu előtt. Aszongyák, szívesen bemutatnak egy vidám darabot, ha assz'nyom beengedi őket.

Mrs. Nightwing lekapja a szemüvegét. - Színtársulat? Szó sem lehet róla. Küldje el őket, Brigid!

- Igenis, assz'nyom.

Mrs. Nightwing még fel sem teheti a szemüvegét, a lányok máris körbeveszik, és könyörögnek neki, hogy vegye fontolóra a dolgot.

- Kérem! - kiáltanak. - Legyen szíves!

Az igazgatónő megingathatatlan. - Ezekben nem lehet megbízni. Kislánykoromban kiűzték őket a városokból. Jó esetben koldulnak, rosszabb esetben rabolnak, vagy még ennél is szörnyűbb dolgokat követnek el.

- Mi lehet szörnyűségesebb a koldulásnál és a rablásnál? -kérdezi Elizabeth.

Mrs. Nightwing összepréseli az ajkát. - Nem a maga gondja.

Ez a végszó elég ahhoz, hogy az összes lány az ablakhoz szaladjon, hogy megpillanthassa ezeket a veszedelmes embereket a sötétben. A veszély vonzó, mi pedig könnyen elcsábulunk, orrunkat az ablakhoz nyomjuk. Úgy tűnik, a színjátszóktól nem is olyan könnyű szabadulni. Leteszik lámpásaikat a fűbe, és elkezdik az előadást. Kinyitjuk az ablakot, és kidugjuk a fejünket.

- Jó estét kívánunk a nemes hölgyeknek! - kiáltja az egyik előadó. Almákkal zsonglőrködik, és mindegyikbe beleharap, amelyik a szája elé ér. Tele a szája. Nevetünk rajta.

- Kérem, Mrs. Nightwing... - könyörgünk.

Végül megadja magát. - Rendben - mondja nagyot sóhajtva. -Brigid! Tartsa a szemét az ezüstneműn, és senkit se engedjen be!

Kitódulunk a pázsitra. Szentjánosbogarak integetnek fényes szárnyukkal. Hűvös és nyugodt az este, örülünk a játéknak. Hiába tördelte a kezét olyan buzgón Mrs. Nightwing, ezek a színészek inkább bohócok, mint bűnözők. Az arcukat korommal festették feketére, a jelmezeik meg olyan elhasználtak, mintha már hosszú hetek óta vándorolnának Anglia útjain. Középen egy magas férfi egy Szent Györgyöt ábrázoló címert visel a tunikáján. Egy másik férfi keleti ruhában feszít, mint egy török basa. Egy harmadik talán valamiféle orvosnak öltözhetett. A sárkányjelmez alól két pár láb kandikál ki.

A színjátszók vezetője előlép. Magas, vékony fickó, ráférne egy alapos hajvágás. Arcvonásai élesek, mint a legtöbb sovány, éhező embernek. Egy jobb napokat is látott cilindert visel, a tunikája elszürkült. Fakardot szorongat a kezében. Az akcentusa és a beszédmódja képzett színészre vall.

- Miféle történetet szeretnének látni, ifjú hölgyek? Az édes szerelem meséjét? Vagy egy történetet tele kalanddal, a végén esetleg halállal?

A lányok izgatottan susognak. Valaki a szerelmes történetet kéri, de lehurrogják.

- Kaland és halál! - kiáltjuk. A romantikus lány lebiggyeszti az ajkát, de kit érdekel? A halál mindenképpen szórakoztatóbb.

- Akkor talán azt, amelyikben Szent György legyőzi a sárkányt? Amelyikben egy hercegnő kész feláldozni magát? Túléli? Vagy belehal? Ma éjjel megismerkedhetnek egy hőssel, egy doktorral, a Kétséggel, a török harcossal és természetesen a sárkánnyal. De először is, szükségünk lesz egy hercegnőre. Van-e önök között olyan, aki szívesen lenne a mi elátkozott hercegnőnk?

A lányok kezüket-lábukat törik, hogy őket válasszák. Integetnek és kiabálnak, miközben a színész fel-alá járkál, és szemrevételez bennünket.

- Maga ott, Tizian-vörös hajú hölgy! - Beletelik egy percbe, mire rájövök, hogy rám mutogat. Mivel én vagyok a legmagasabb, és nekem van a legvörösebb hajam, kilógok a sorból. - Megtisztelne bennünket azzal, hogy elvállalja a szűzies lány szerepét?

- Én...

- Ugyan, ne tiltakozz már! - mondja Felicity, és kilök a sorból.

- Ó, köszönöm, nemes hölgy! - Koronát tesz a fejemre. - A hercegnő!

A lányok csalódottak. Csak itt-ott csattan fel gyér taps.

- Kezdjük mesénket egy idilli városállamban, egy arany folyó partján. De mit látok? Nahát! Egy sárkány épített fészket!

A sárkányjelmezes férfiak előrenyomakodnak, és egy zászlócskával jelzik a tüzet.

- A város lakosai, akik rettegésben töltik mindennapjaikat, már nem vehetnek vizet a folyóból, annyira félnek a rettenetes sárkánytól. Szörnyűséges tervet eszelnek ki: feláldoznak egy hercegnőt, hogy a sárkány étvágyát kielégítsék! Mindennap egy hercegnőt!

A lányok szörnyülködni kezdenek. Néhányan felsikoltanak. Felicity elkiáltja magát: - Micsoda pech, Gemma! - A nagyobb lányok elnevetik magukat. Még Miss McCleethy és Mademoiselle LeFarge is kuncog ezen. Hogy szeretnek! Micsoda szerencse! A sárkány hamvasztó lehelete egyre közelebb ér hozzám.

A színész nem nyugszik bele, hogy az előadást ilyen triviális módon megszakítsák. Parancsoló hangja megremegteti a levegőt, libabőrös az egész karom. - A szép hercegnő segítségért kiált! - Rám mutat várakozón. Csodálkozó pillantásom próbára teszi a türelmét.

- Sikítson! - suttogja.

- Aáááááá.... ! - A sikoltás történetének legvérszegényebb

sikoltását produkálom.

A színész ingerültsége nyilvánvaló, hiába mosolyog a szakálla alatt. - Egy szűz lányt alakít, aki halni készül! A félelmetes sárkány tüzes lehelete csak centiméterekre van vörösarany fürtjeitől! El fog égni, mint a tűzifa! Sikoltson! Sikítson az életéért!

Egyszerű kérés, de túlságosan megalázottnak érzem magam ahhoz, hogy egy hangot is kiadjak. A tömeg izegve-mozogva vár. Talán emlékeztetnem kellene őket arra, hogy nem én akartam szerepelni. Egy velőtrázó sikoltás hallatszik, igazi, hangos! Beleborzongok. Ann az. Keze a homlokán, és sikít. Mintha Lily Trimble-t látnám.

A színészek felvidulnak. - Á, itt a mi hercegnőnk!

Előrehúzzák Annt, és megkoronázzák. Engem visszaküldenek a lányok közé, még csak meg sem köszönik az erőfeszítéseimet.

- Azért annyira nem voltam rossz! - morgok, amikor Felicity mellé állok.

Fee megpaskolja a karomat. Dehogynem.

Nem duzzoghatok sokáig, mert Ann elképesztően jó a szerepben. Ahogy nézem, el is felejtem, hogy Annt látom. Tényleg egy bajba került hercegnő áll előttem. Küzd és kegyelemért kiált, miközben a színészek megkötözik a csuklóját. Amikor a sárkányjelmez a közelébe ér, torkaszakadtából sikít.

- Hát senki sem menti meg ezt a hölgyet? Tényleg halálra szánták? - esdekel a színész vidáman.

Megfújnak egy rozsdás kürtöt. Inkább emlékeztet varjúkárogásra, mint fegyverbe szólításra. Megérkezik Szent György tollas sisakban.

- Ó! De csitt! Kit látok? Barát vagy ellenség? Ki tudja megmondani?

- Ez Szent György! - kiáltja az egyik lány.

A színész úgy tesz, mintha nem hallaná. - Nos, tudják-e, ki ez?

- Szent György! - kiáltunk mindannyian kacarászva.

- Ő lenne a hős... vagy a halál angyala?

- Hős! - Ugyan ki merészelné Anglia védőszentjét másképpen szólítani?

- Ó, hát megmentesz? - kiáltja Ann gyászosan. Tényleg nagyon jó, de a színész nem szereti, ha valaki lejátssza. Megragadja Ann karját.

- És a hercegnő, akin úrrá lett a rettegés, elájul.

Ann oldalra pillant, látom rajta, hogy ingerült, de mivel ezt kérik tőle, drámai sóhajjal elernyed a papírbilincsben. Szent György szembekerül a sárkánnyal.

- De mi ez? A hős tétovázik. A Kétség megtalálta az utat a szívéhez.

Egy színész, akinek arcára kétféle kifejezést festettek - egy

mosolyt és egy összeráncolt homlokot -, odalép Szent Györgyöt

játszó társa mellé. - A szűz menthetetlen. Miért áldozná fel magát érte?

Kifütyüljük.

A festett arcú színész a mosolygós arcát fordítja felénk: - Mindig

is így volt, a sárkány haragját csak egy szűz áldozattal lehet

lecsillapítani. Mernek mást mondani?

- Kétség mardossa hősünket - duruzsolja a magas színész. - Pont ilyen kedves hölgyek segítségére van szüksége, hogy meghallja a szíve hangját, és győzedelmeskedjen. Bátorítsák!

- Hajrá! - kiabálunk.

Szent György fontolóra veszi a dolgot, miközben a sárkány halk morgással Annhez közeledik. Még egyszer felkiáltunk, mire a hős kihúzza kardját. Vad csata kezdődik. A sárkányt ugyan legyőzi, de Szent György maga is megsérül. Az oldalát fogja, majd összerogy. Elhallgatunk.

- Mi ez? - kérdezi a színész tágra nyílt szemmel. - Hősünk is csapást szenvedett! Van itt orvos? - Semmi sem történik, és a színész, most már ingerülten, megismétli: - Azt kérdem, van-e itt orvos?

- Itt is vagyok. - A három fogú színésznek végre eszébe jut a szerepe. Előresiet, egyik kezével a fejére szorítja a kalapját, a másikban egy üvegcsét tart a magasba. - Én vagyok a jó doktor. És nálam van a varázsszer, mely által hősünk visszanyeri egészségét. De mivel varázslatról van szó, mindannyiunknak hinni kell benne, hinni!

A doktor ünnepélyesen körbeadja az üvegcsét, és mindenkit megkér, hogy adja hozzá a kívánságát. Aztán az üvegcsével a földön fekvő Szent Györgyhöz siet, és a szája elé teszi. A hős felpattan, mi pedig hangosan megéljenezzük.

- Hősünk magához tért! A varázslat életre keltette! És most nézzük a hercegnőt...

Szent György Annhez rohan. Arcon akarja csókolni, de elég egy hangos torokköszörülés Mrs. Nightwingtől, hogy meggondolja magát. Ehelyett kezet csókol neki.

- A hercegnő megmenekült!

Ann ragyogó mosollyal kel életre. Megint éljenzünk. A sárkányt játszó színészek is felkelnek, és csatlakoznak Annhez és Szent Györgyhöz. Úgy mozognak, mintha a bátor lovag és a szűz a szörnyön lovagolnának. Boldogan integetnek. A sárkány miákolni kezd. Felkacagunk. Minden jó, ha vége jó, és azt hiszem, mindannyian ezt akartuk. A színészek meghajolnak, mi pedig tapsolunk. A társulat vezetője a földre teszi a kalapját, és hozzájárulást kér, „akármennyi megfelel”. Mrs. Nightwing legnagyobb bánatára egymás után dobjuk a kalapba a pénzünket.

- Gyorsan, gyorsan! - mondja, és a Spence felé terelget bennünket. - Nehogy megfázzanak!

- Ann, nagyszerű voltál! - mondom, mikor csatlakozik hozzánk. Az arca kipirult, a szeme csillog. Jól áll neki a dicsőség.

- Amikor ott volt a sárkány, tényleg féltem! Borzongató volt! Akár minden éjjel el tudnám játszani, sohasem unnék bele! -Megcsóválja a fejét. - Ha most énekelhetnék Mr. Katznak, megtenném, és nem dobnám el a szerencsémet. De már késő. Elmentek.

Néhány kisebb lány mellénk ér, és gratulálnak Ann-nek, és azt mondják neki, hogy tökéletes hercegnő volt. Ann fürdik a dicséretben, és szerényen mosolyog minden lelkes szó hallatán.

A fülem hirtelen megtelik egy sziszegő hanggal. Olyan, mint amikor a gázlámpát a legerősebbre állítják. Nem kapok levegőt. Mintha valaki minden testrészemet egyszerre rángatná. Fejtetőre áll a világ. Lelassul az idő. A lányok is olyan lassan mozognak, hogy a hajszalagjaik ellenállnak a gravitációnak, amikor végtelen lassúsággal elfordítják a fejüket. Nevetésük mély és tompa. Ann szája olyan lassan mozog, hogy nem tudom leolvasni a szavait. Csak én mozgok rendesen. Mintha csak én lennék életben.

A fák felé fordulok, és teljesen ledermedek. A színészek sem lassultak le. Miközben az erdő felé tartanak, egyre halványabbnak tűnnek, végül már csak a körvonaluk látszik. Döbbent szemeim előtt változnak hollóvá. Elrepülnek, szárnyuk nyomasztóan verdes a nyugodt éjszakai égen. Megszűnik a feszítő érzés, de teljesen kimerültem, mintha mérföldeken át szaladtam volna.

Már hallom, mit mond Ann. - ... szerintem. Te mit gondolsz, Gemma? Gemma? Milyen furcsa képet vágsz!

Megragadom Ann karját. Felszisszen. - Gemma!

- Láttad? - zihálom.

- Mit kellett volna látnom?

- A színészek.. .ők... itt voltak... és aztán... madárrá változtak és elrepültek.

Ann szeme fájdalmasan felvillan. - Nem én akartam, hogy engem válasszanak helyetted.

- Micsoda? Nem, nem erről van szó! - mondom még halkabban. -Csak azt mondom, hogy az egyik pillanatban a színészek itt voltak, a másikban meg madárrá változtak, mint a... - mondom, és megdermedek - .. .mint a Pipacs Harcosok.

Ann a sötétséget fürkészi. A színészek lámpáinak fénye a fák között imbolyog, és minél inkább távolodik, annál kisebb lesz. - A madarak lámpással közlekednek?

- De én... én... - Nem fejezem be a mondatot. Már nem vagyok biztos abban, amit láttam.

- Ann Bradshaw? Miért nem mondtad eddig, milyen remekül játszol? - kiáltja Elizabeth. Martha és ő hízelegve a körükbe vonják Annt, aki boldogan velük tart.

Egyedül állok a pázsiton, és keresek valami jelet, valamit, ami bebizonyítja, hogy nem képzelődtem. De az erdő csendes. Eugenia hangja visszhangzik a fejemben: Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz mintha megőrültél volna. Megfordulok, és látom, hogy Miss McCleethy Mrs. Nightwinggel cseveg. Izzadság üt ki a homlokomon. Letörlöm.

Nem. Nem hallgatok bele abba, amiről beszélnek. Nem vagyok a gyaloguk, és nem vagyok őrült sem.

- A sötétségben másképpen látszanak a dolgok, Gemma -mondom magamnak vigasztalóan. - Semmi sem történt. Semmi. Semmi. Semmi.

Minden lépésnél megismétlem a szót, míg el nem kezdek hinni benne.

- Hát nem csodálatos? Mint a régi időkben! - lelkendezik Ann lefekvéshez készülődve.

- De igen - mondom, és a hajamat kefélem. A kezem még mindig reszket, így örülök, hogy Ann megint itt alszik velem egy szobában.

- Gemma - mondja, mert látja, hogy remegek -, én nem tudom mit láttál ott az erdőben, de biztosíthatlak róla, hogy nem volt ott semmi. Csak képzelted.

- Igen, igazad van - mondom. Ettől félek a legjobban.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

Mikor eljön a reggel, nem örülök neki. Nem csak a kialvatlanság miatt szenvedek. Nem érzem jól magam. Fáj minden csontom, a fejemet meg mintha gyapottal tömték volna ki. Úgy érzem magam, mint egy hosszú és megerőltető futás után: minden egyes lépés nagy erőfeszítésembe kerül. A körvonalak elmosódnak, beleolvadnak az engem körülvevő világba - a többiek mosolyába, a gyilkos napsütésbe és a tengernyi más, érzékelhető dologba -, míg magam sem tudom, hol végződöm én, és hol kezdődik az, ami már nem én vagyok.

De a többi lány a Spenceben izgatottan várja a jelmezbált. A főpróba előtt fel-alá járkálnak jelmezeikben. A tükröknél tolonganak a helyekért, de a lányok szerint mindent megér az a pillanat, amikor tollas-gyöngyös álarcban, hercegnőként vagy tündérként pillanthatják meg magukat. Csak a szemük és a szájuk látszik ki. Néhány fiatalabb lány egymásra vicsorog, karmot formálnak az ujjaikból. Ide-oda csapkodnak, mint a tigrisek.

Mrs. Nightwing lép be és tapsol. - Hölgyeim, kezdjük meg a próbát! - A tanárok a kislányokat terelgetik, megpróbálják szétválasztani a tigriseket a tündérektől. A padlóra ültetik őket, míg Mrs. Nightwing egy börtönparancsnok finomságával és bájával vezényli a próbát: - Miss Eaton, ne gyilkolja azt a zongorát, kezdjen el játszani! Hölgyek, a pukedlit olyan puha mozdulatokkal kell végrehajtani, mint amikor egy hópehely ér földet! Finoman! Finoman! Miss Fensmore, azt mondtam, hópehely, nem azt, hogy lavina! Miss Whitford, emelje fel a fejét, és énekeljen kicsit hangosabban, ha megkérhetném! Lehet, hogy a parketta élvezi az előadását, de megtapsolni biztosan nem fogja!

Amikor Mrs. Nightwing engem szólít, hogy szavaljam el a választott verset, görcsbe rándul a gyomrom. Képtelen vagyok kiállni eléjük, nem szeretek a figyelem középpontjában lenni. Kizárt dolog, hogy minden sorra emlékezzem. A lányok engem néznek, ki várakozóan, ki unatkozva, ki szánakozva. Mrs. Nightwing megköszörüli a torkát. Mintha a rajtot jelző pisztolyt sütötték volna el. Nekilódulok.

- „Rózsák rózsája, világszép virág..."

Mrs. Nightwing félbeszakít. - No de, Miss Doyle! Mi ez? Lóverseny vagy szavalat? - A lányok felvihognak. Néhány kistigris a szájára tapasztott kézzel kuncog.

Újra elkezdem, igyekszem úrrá lenni a hangomon, de a szívem úgy ver, hogy alig kapok levegőt. - „Ne verjenek meg nem vívott csaták, / Kiáltom én, s ők mennek csak tovább. / Harcból nincs béke, mindig félni kell, / Kinek szívébe vágydal énekel."

A kislányok ismét kuncogni kezdenek. Elhallgatok. Miss McCleethy megdorgálja őket neveletlen viselkedésükért, és azzal fenyegeti őket, hogy nem kapnak tortát, ha nem vigyáznak magukra. Mrs. Nightwing int, hogy folytassam.

- „Rózsák rózsája, világszép virág!/ Vak tenger árja mossa partod át. / Gyászkikötőben zeng egy égi hang,/ Hív az az édes, távoli harang...." Nyelek egyet, majd még egyet. Olyan várakozással tekintenek rám, hogy teljesen mindegy, mit és hogyan mondok, csalódást fog okozni. - Ööö... „Úgy fáj a szépség..."- Szeretném letörölni a szememben égő könnyeket, nem is értem, hogy miért akarok sírni.

- Miss Doyle? - kérdezi Mrs. Nightwing. - Drámai szünetet tart? Vagy katatón állapotba került?

- Ne-nem. Csak elfelejtettem, hol is tartok - mormolom. Ne sírj, Gemma, az isten szerelmére, itt ne! - „Úgy fáj a szépség! Így lehet örök,/ Lebeg fölöttünk, s a tenger fölött, / Hajóink szellem-vitorlája hull. / Egyenlő sorsot ígért rég az Úr. / Az ő csatáit vívjuk, míg szabad, / Így süllyedünk el csillagunk alatt. / Többé nem halljuk, szívünk hogy kiált, / Szorongva kérve éltet vagy halált."

A lányok nem túl lelkesen tapsolnak, amikor visszakullogok a helyemre. Mrs. Nightwing az orrára eresztett szemüvegén keresztül mered rám: - Ezen még dolgoznia kell, Miss Doyle. Többet vártam volna magától.

Mindenki többet vár tőlem. És mindenkinek csalódást okozok. Majd egy nagy skarlát „Cs” betűt tűzök a mellkasomra, hogy mindenki lássa, és ne várjon senki tőlem semmit.

- Igenis, Mrs. Nightwing - mondom, és megint könnyek égnek a szememben, mert mindennek dacára szeretném, ha elégedett lenne velem.

- Nos, jól van - hümmögi Mrs. Nightwing jóval kedvesebben. -Még gyakorolni fogja, ugye? Miss Temple, Miss Hawthorne és Miss Poole, szeretnénk megtekinteni a balettelőadást.

- Büszke lesz majd ránk, Mrs. Nightwing - csiripeli Cecily. - Mi nagyon sokat gyakoroltunk.

- Ezt megkönnyebbülve hallom - feleli az igazgatónő.

Az az utálatos Cecily. Azt hiszi, jobb mindenkinél. Vajon vannak-e neki is véres rémálmai? Vajon aggasztja-e bármi is ebben az életben? Begubózik a kis vackába, ahol nem érheti baj.

Cecily kecsesen siklik át a termen. A karjait védelmezően a feje felett tartja, mintha ezzel minden bajt elháríthatna magától. Nem tehetek róla, gyűlölöm az önelégültségét és a magabiztosságát. Azt kívánom, bárcsak én is olyan lehetnék, mint ő, és most már magamat is gyűlölöm ezért a gondolatért.

A varázslat átzuhog rajtam, nem tudom uralni. Cecily egy kecses piruett közben megbotlik. A padlóra zuhan, a bokája fájdalmasan a teste alá csavarodik, amikor nagy puffanással földet ér.

Mindenki felszisszen. Cecily keze hol vérző szája, hol duzzadó bokája felé kap, mintha nem tudná eldönteni, melyik fáj jobban. Sírva fakad.

- Szentséges úristen! - kiáltja Mrs. Nightwing. Minden lány Cecilyhez siet, kivéve engem. Csak állok, és nézem őket, a varázslat ólomként húzza le a lábamat. Valaki egy szalvétát ad Cecilynek, hogy letörölje véres ajkát. Cecily zokog, miközben Mrs. Nightwing korholva vigasztalja, és azt kéri tőle, hogy ne csináljon cirkuszt.

A bőröm még mindig bizsereg a varázslattól. Megdörzsölöm a karomat, remélve, hogy ettől majd elcsitul. A kiáltások, a döbbenet és a zűrzavar átveszik felettem az irányítást, és lentről - nagyon lentről - szárnyak verdesését hallom. Valami megcsillan a sarokban, a függöny mellett. Odamegyek. A nimfa az, akit a múlt éjjel láttam, amelyik kiszabadult az oszlopból. A függöny redőjében talált menedéket.

- Hát... hát te meg hogy kerülsz ide? - kérdezem tőle.

- Tényleg itt lennék? Látsz? Vagy csak a képzeleted játszik veled?

A fejem fölé reppen. Megpróbálom elkapni, de a levegőt markolom.

- Vicces, amit azzal a halandóval tettél - vihogja. - Tetszett!

- Nem volt vicces - mondom. - Szörnyűség volt.

- Te buktattad fel a varázslattal. Nagyon erős vagy.

- Nem akartam felbuktatni!

- Miss Doyle? Maga meg kivel cseveg? - kérdezi Mademoiselle LeFarge. A lányok már nem foglalkoznak Cecilyvel. Mindenki engem bámul.

Felnézek, de nincs ott senki. Csak a függöny. - Én... én...

A terem másik végében Miss McCleethy hol rám, hol Cecilyre néz. Az arcán riadalom fut át.

- Te tetted, ugye te voltál? - zokogja Cecily. A szemében kendőzetlen rettegés. - Nem tudom, hogyan csinálta, Mrs. Nightwing, de ő volt az! Gonosz, gonosz lány!

- Gonosz... - kacarássza a nimfa a fülembe.

- Hallgass már el! - kiáltok rá.

- Miss Doyle? - szól Mademoiselle LeFarge. - Kivel...

Nem válaszolok neki, és engedélyt sem kérek a távozásra. Kirohanok a teremből, le a lépcsőn, ki az ajtón, és nem érdekel, hány száz rossz pontot kapok ezért, és az sem, ha életem végéig padlót kell súrolnom a magaviseletem miatt. Elrohanok a megdöbbent munkások mellett, akik új mészkövekkel próbálják láthatatlanná tenni a Keleti Szárny múltját. Egészen a tóig rohanok, ahol összerogyok a fűben. Összegömbölyödve fekszem az oldalamon, levegő után kapkodok, és a könnyeimtől csillogó hosszú fűszálak erdején keresztül nézem a tó vizét.

A fák takarásából egy félénk, barna kanca lép elő. Az orrát a víz alá nyomja, de nem iszik. Közelebb merészkedik hozzám. Óvatosan méregetjük egymást, mint két elveszett lélek.

Amikor mellém ér, felismerem: Freya az. Erős hátán nyereg. Ha lovagolni fognak rajta, hol van a lovasa?

- Üdv! - szólítom meg. Felhorkant, és nyugtalanul lehajtja a fejét.

- Na, gyere! - mondom, és megragadom a kantárszárat. - Most szépen hazamegyünk.

A cigányok sohasem örülnek, ha jönni látnak, de most kifejezetten elsápadnak, amikor megpillantanak. Az asszonyok a szájuk elé kapják a kezüket, mintha kikívánkozó mondandójukat akarnák visszaszorítani. Az egyikük Kartikért kiált.

- Freya, te rossz kislány! Úgy aggódtunk miattad! - mondja Kartik, és a ló orrához dugja a fejét.

- A tónál találtam rá - mondom hűvösen.

Kartik megsimogatja Freya orrát. - Hol voltál? És hol van Ithal? Őt nem látta, Miss Doyle?

- Nem - mondom. - Egyedül volt. Eltévedt. - Rokonlélek.

Kartik komoran bólint. Freyát a cölöphöz vezeti, és zabot ad neki,

amit a ló azonnal felfal. - Ithal tegnap éjjel lovagolni ment, és nem tért haza.

Elena anya a saját nyelvükön mond valamit a többieknek. A cigányok kényelmetlenül feszengenek. A nők felsírnak.

- Mit mondanak? - súgom Kartiknak.

- Azt mondják, lehet, hogy Ithal már átlépett a szellemvilágba. Elena anya ragaszkodik ahhoz, hogy minden holmiját égessük el, nehogy visszajárjon kísérteni.

- Ön is azt hiszi, hogy meghalt? - kérdezem.

Kartik vállat von. - Miller emberei megmondták, hogy igazságot tesznek rajtunk. Fel fogjuk kutatni a nyomát. De ha Ithal nem tér vissza, a cigányok mindenét elégetik majd.

- Biztos vagyok benne, hogy visszatér - mondom, és elindulok a tó felé.

Kartik követ. - Már jó néhány napja felkötöttem a kendőt a repkényre. Vártam, hogy eljöjjön.

- Nem jövök többé - mondom neki.

- Az örökkévalóságig büntetni akar?

Megállok, és szembefordulok vele.

- Beszélnem kell magával - mondja. Sötét karikák vannak a szeme alatt. - Megint előjöttek az álmok. Egy kietlen tájon vagyok. Van ott egy fa, olyan tízembernyi magas, ijesztően fenséges. Látom Amart és a holtak seregét. Úgy harcolok velük, mintha a lelkem tisztasága múlna rajta.

- Hagyja abba! Nem akarok többet hallani! - mondom, mert kimerültnek érzem magam. Megölnek még ez árnyak! - jut eszembe az a vers, amit Miss Moore-tól tanultunk sok-sok hónappal ezelőtt. -„Shalott asszonya.”18

- Ön is ott van az álomban - mondja Kartik csendesen.

- Tényleg?

Bólint. - Mellettem áll. Együtt harcolunk.

- Ön mellett? - ismétlem.

- Igen - mondja.

A nap sugara pont úgy vetődik az arcára, hogy apró aranycsillagokat látok a szemében. Olyan őszintének tűnik, hogy egy másodpercre szeretném letenni a fegyvert, és megcsókolni.

- Akkor nincs miért aggódnia - felelem, és hátat fordítok neki. -Mert egészen bizonyosan csak álomról lehet szó.

Ha azt mondom, hogy Mrs. Nightwingnek nincs ínyére a viselkedésem, az körülbelül olyan, mintha azt állítanám, hogy Marie Antoinette nyakát megkarcolta a bárd éle. Az igazgatónő harminc büntetőpontot ró ki rám, és mellékbüntetésként egy hétig a rendelkezésére kell állnom. Azzal kezdi, hogy rám bízza a könyvtár takarítást.

Nem sejti, hogy számomra ez nem büntetés, mert a könyvek társaságában mindig felvidulok.

18 Csukási József fordítása, 1882

McCleethy kopogás nélkül ront be a szobámba, és leül az egyetlen székre. - Nem jött vacsorázni - mondja.

- Nem érzem jól magam - válaszolom, és az államig húzom a takarót, mintha az megvédhetne a kérdéseitől.

- Kivel beszélgetett a bálteremben?

- Senkivel - vágom rá, és nem nézek a szemébe. - Gyakoroltam.

- Azt állítja, hogy nem akarta Cecilyt felbuktatni.

Várja a reakciómat. Hanyatt fekszem, és a mennyezeten levő foltot bámulom, ahonnan lepergett a festék.

- Miss Temple bokája megsérült. Nem fog balettozni a jelmezbálon. Milyen kár! Pedig igazán jól csinálta. Miss Doyle, lenne olyan udvarias, hogy rám néz, amikor magához beszélek?

Az oldalamra fordulok, és átnézek rajta, mintha üvegből lenne.

- Hagyja a színlelést, Gemma! Tudom, hogy a varázslat még önnél van. Ön miatt bukott fel Cecily? Nem azért jöttem, hogy megbüntessem. De tudnom kell az igazságot.

Megint elfog az az érzés, hogy szeretnék mindent elmondani neki. Megkönnyebbülhetnék. De ismerem McCleethyt. A bűvkörébe von. Elvarázsol. Azt mondja, hogy az igazat akarja hallani, pedig csak azt akarja, hogy bebizonyosodjon, neki volt igaza, hogy elmondhassa, miben tévedek. Nem bízhatok meg benne. Senkiben sem bízhatok meg. Nem árulom el Eugéniát.

Megint a hátamra fordulok, és érdeklődve bámulom a mennyezet foltjait. Szeretném lekaparni a vakolatot. Kopasz léceket akarok, hogy újrafesthessem őket. Valami más színre. Legyen a mennyezet teljesen más.

- Elesett - mondom, és a hangom üresen kong.

Miss McCleethy sötét pillantást vet rám, méreget, ítéletet mond. -Tehát baleset volt?

Nagyot nyelek. - Baleset.

Lehunyom a szemem, alvást tettetek. Egy örökkévalóságnak tetsző idő telik el, mire meghallom, hogy a szék megnyikordul a padlón, ami azt jelzi, McCleethy távozni készül. Léptei csalódottan koppannak.

Alszom. Nyugtalan az álmom, fekete homokon és friss füvön szaladok. Nem számít, hogy merre futok, nem érem el, amit akarok. Arra ébredek, hogy Felicity és Ann fölém hajol. Megriadok.

- Ideje ellátogatni a birodalmakba - mondja Felicity. A szeme várakozással telve csillog. - Már jó ideje nem jártunk ott, igaz, Ann?

- Érzem is - ért vele egyet Ann.

- Rendben, csak adjatok egy kis időt!

- Miről álmodtál? - kérdezi Ann.

- Nem emlékszem. Miért?

- Sírtál - mondja.

Az ujjammal megérintem nedves arcomat. Felicity idedobja a köpenyemet. - Ha nem indulunk el azonnal, megőrülök.

Megkötöm a köpenyt az állam alatt, könnyektől csillogó ujjamat pedig a zsebembe rejtem. Mintha nem is lennének könnyeim.

NEGYVENHATODIK FEJEZET

Amint belépünk a Határvidékre, érzem a változást. Kézzel fogható a rendetlenség. A bokánk elsüllyed az indák között. A varjak fekete foltokként ülnek a fenyőfák legmagasabb ágain. Amíg a kastély felé tartunk, követnek, egyik ágról a másikra ugrálva.

- Mintha figyelnének - suttogja Ann.

Nem halljuk a gyári munkáslányok szokásos üdvözlő kiáltásait sem.

- Hát ezek meg hol vannak? Hol van Pip? - kérdezi Felicity, és meggyorsítja a lépteit.

A kastély teljesen elhagyatott. Pont olyan, mint odakint. Mindent benőtt a gaz. A virágok elszáradtak, a lilás szirmok között férgek tekergőznek. Belelépek valami korpaszerűségbe, undorodva rántom fel a lábamat.

Keresztülbóklászunk az indákkal benőtt termeken, szólongatjuk a lányokat, de senki sem felel. Halk mocorgást hallok az egyik függöny mögül. Félrehúzom. Wendy van ott, az arca mocskos és könnyes. Az ujjai kékek.

- Wendy? Mi történt? Miért rejtőztél el?

- Kis'szony, a sikoltozás miatt - szipogja. - Először csak halk vót. De most már mindig hallom.

Felicity benéz a többi függöny mögé. Hátha csak bújócskáznak a lányok. - Aki bújt, bújt, aki nem, nem, megyek! Pip? Pippa Cross? -Az ajkát biggyesztve lerogy a trónra. - Hol vannak ezek?

- Olyan, mintha eltűntek volna - mondja Ann, és kinyit egy ajtót, de a repkényen kívül semmit sem látni.

Wendy megborzong. - Néha felébredek, és úgy érzem, csak magam vagyok itt.

Kék foltos ujjai egy bogyókkal teli kosár felé rebbennek. Ezeket még Pip gyűjtötte. Ezek miatt a bogyók miatt ítéltetett arra, hogy itt vegetáljon. Észreveszem, hogy Wendy szája is kékesen fénylik.

- Wendy, ettél a bogyókból? - kérdezem.

Az arcán félelem tükröződik. - Csak ez volt itt, kisasszony, és nagyon éhes voltam.

- Ne félj! - mondom neki, mert mást úgysem lehet tenni.

- Felmegyek a toronyba szétnézni - mondja Fee, és hallom gyors lépteit az omladozó lépcsőfokokon.

- Nagyon félek, kisasszony - mondja Wendy, és megint elerednek a könnyei.

- Ugyan, ugyan - nyugtatgatom, és megveregetem a vállát. - Itt vagyunk. Minden rendben lesz. És mi van Mr. Darcyval? Hol a fürge kis barátod?

Wendy ajka megremeg. - Bessie aszongya, hogy kirágta magát a ketrecbűl és megszökött. Hívom, hívom, de nem gyün.

- Ne sírj! Nézzük, hátha sikerül előcsalogatni! Mr. Darcy! -kiáltom. - Nagyon, nagyon huncut kisnyuszi vagy!

Minden helyet megnézek, ahová egy játékos kisnyúl elbújhat - a kosarakban, a penészes szőnyegek alatt, az ajtók mögött. Megpillantom a ketrecet a kápolna oltárán. Semmi jelét nem látom annak, hogy a rácsokon keresztülrágta volna magát egy kisnyúl. A ketrec ajtaja ugyanis tárva-nyitva áll.

- A barátaidat keresed? - A tündér teste felfénylik egy sötét sarokban. - Talán visszamentek a Télvidékre.

Felicity pont ebben a pillanatban robban be a terembe. - Pippa sehová sem menne nélkülem.

- Biztos vagy ebben? - kérdezi a szárnyas lény.

- Igen - mondja Fee, de elsötétül az arca, miközben a Télvidéket fürkészi.

- Jön valaki - mondja a tündér. Villámgyorsan kirepül a kastélyból. Felicity, Ann és én az erdőig üldözzük. A szederfal másik oldalán egy porfelhő közelít felénk. A kentaurok. Hirtelen megállnak, nem mernek a Határvidékre lépni.

Az egyik kentaur átsüvölt a tüskék között. - Philon hívat, papnő.

- Miért? Mi történt?

- Creostusról van szó. Meggyilkolták.

Az olajfa alatti barlangban, ahol a Rend rúnáit egykoron őrizték, ott fekszik kiterítve Creostus, élettelen karjai teste két oldalán hevernek. A szeme nyitva van, de nem lát. Az egyik keze egy tökéletes pipacsvirágot markol. Olyan vörös, mint a seb a mellkasán. Creostus és én nem voltunk barátok - nehezen viseltem a dühkitöréseit -, de annyira tele volt élettel... Szinte elviselhetetlen így holtan látni.

- Mit tudsz a történtekről, papnő?

Alig tudom levenni a pillantásomat Creostus opálos szemeiről. -Pár perccel ezelőttig semmit sem tudtam róla.

- Hazug! - kiáltja Neela, és felszökken egy sziklára. - Tudod, hogy ki tette! - Átváltozik Ashává, látom a narancssárga szárit, a sebes lábakat és a sötét szemet.

- Úgy gondoljátok, hogy a Hadzsín tette? - kérdezem.

- Te is tudod, hogy ők voltak azok! Creostus meg akart alkudni velük a pipacsokról. A törzs egy egész vékával becsapta. Most meg itt találjuk egy pipaccsal a kezében. Ki más lehetne ezért felelős? A mocskos Hadzsín, a Rend segítségével!

Neela hangja elcsuklik a fájdalomtól. Szeretetteljesen megsimogatja Creostus arcát. Sírva a mellkasához bújik, szinte betakarja az élettelen testet.

Ekkor a Gorgó szólal meg a folyóról. - Lehet, hogy a Rend néha keménykezű, de nem gyilkosok. És arról se feledkezzetek meg, hogy a Rend tagjai jelenleg nem léphetnek be a birodalmakba! Itt nincsen hatalmuk.

Neela rám vicsorog. - Én viszont láttam a papnőt, a Templomba tartott, egyedül!

- Neela igazat beszél, mi is vele voltunk. Mi is láttuk a papnőt -teszi hozzá egy másik kentaur.

- Hazudsz! - kiáltja Fee, és a védelmemre kel. De elpirulok, ami nem kerüli el Philon figyelmét.

- Igaz ez, papnő?

Végem van. Ha elmondom neki, amit tudok, hűtlenséggel fognak vádolni. Ha hazudok, de később rájönnek az igazságra, még rosszabb történhet velem.

- Tényleg voltam a Templomnál, egyedül - mondom. - De nem a Hadzsínnal találkoztam. Kirkével.

- Gemma... - suttogja Ann.

Philon szeme tágra nyílik. - Az árulóval? Hiszen ő halott! Te magad ölted meg.

- Nem - mondom. - Életben van. Az örökkévalóság kútjának foglya. Találkoznom kellett vele, meg kellett tudnom mindent a Télvidékről, és...

Moraj fut át a tömegen. Közelebb nyomakodnak. Felicity ijedten tekint rám.

Neela felkel, a hangja remeg a dühtől, szája tébolyodott mosolyba torzul: - Megmondtam neked, Philon! Megmondtam, hogy nem bízhatunk benne! Hogy el fog árulni bennünket, mint a többi! De te nem hallgattál rám! És most Creostus halott! Halott! - kiáltja, és a kezébe temeti az arcát.

- Tehát a Rendnek e tagja a Templomban tartózkodik. A Hadzsínnal - mondja Philon.

- Nem, nem egészen így van. És nem is a Rend tagja. Semmi közük hozzá...

- És neked? - morran a kentaur.

Neela a tömeghez intézi a szavait. Nincsenek könnyek a szemében. - Hinnétek-e egy hazug szavában? Láthatjátok, még a barátai sem tudtak arról, mit művel a hátuk mögött. A Rend papnője és a hazug összejátszottak a Hadzsínnal, hogy átvegyék az uralmat! Talán Creostus túl sokat tudott. Ezért gyilkolták meg! Philon! Hát nem követeled az igazságot?!

Mindenki Philon felé fordul - a kentaurok, az erdei népek, a Gorgó. Philon lehunyja macskaszerű szemét, és mélyet sóhajt. Amikor újra kinyitja, van valami szigorú határozottság a szemében, ami megijeszt.

- Papnő, megilletett az ártatlanság vélelme. Megvédtelek a népem előtt. Cserébe semmit sem adtál nekünk. Most a népem élére állok, és mindent megteszek, hogy megvédjem azt, ami a miénk. Nyim nyatt e volaret.

A kentaurok vállukra emelik halott testvérük testét.

- Philon, kérlek! - esedezem.

A lény hátat fordít nekem. Egyesével, mintha ajtókat csuknának be, az erdei népek is elfordulnak tőlem. Csak Neela vesz rólam tudomást. Követi az övéit, de a barlang bejáratánál visszafordul. Az arcomba köp.

Felicity vadul ránt egyet rajtam. - Beszéltél Kirkével?

- Válaszokat akartam. Tudnom kellett, mi folyik a Télvidéken -mondom. - Csak tőle kaphattam választ a kérdéseimre... a kérdéseinkre.

- Kérdéseink? - mondja Felicity, és szinte átszúr a tekintetével. Ann megfogja a kezét. - Kirké semmit sem tesz ingyen. Mit adtál neki? - követeli Felicity.

Amikor nem felelek, Ann szólal meg: - Varázslatot.

Felicity durván felnevet. - Az nem lehet! Mondd, hogy nem igaz!

- Szükségem volt a tudására! Biztonságban átvezetett bennünket a Télvidéken, vagy nem? - mondom, és tudom, halovány mentséget találtam.

- De hiszen valószínűleg ő ölte meg Wilhelmina Wyattet! Ez nem jutott eszedbe? - kaffogja Fee, rajtam pedig hideg borzongás fut át. Meséltem Kirkének Eugéniáról és a fáról. Mi van, ha...

- Nem is úgy volt - mondom bizonytalanul.

- Bolond vagy! - rikácsolja Felicity.

Nagyot lökök rajta. - Ha ilyen okos vagy, ha ennyire tudod, mit és hogyan kell tenni, talán jobb lenne, ha nálad lenne a varázslat!

- Bárcsak nálam lehetne! - morogja összeszorított fogai között. -Pippel és a barátaimmal kötnék szövetséget, nem pedig az ellenséggel!

- Jaj, de bízol Pipben! Szerinted mégis hol van akkor most?

Felicity váratlanul pofon üt. Az ütést még a lábujjaimban is

érzem. Felrepedt az ajkam. A nyelvemen érzem a vér ízét, és felizzik bennem a varázslat. Amikor Fee keze a kardjához ér, messzire repítem tőle.

- Nem én vagyok az ellenség - mondja halkan.

Egész testemben remegek. Minden erőmet össze kell szednem, hogy a varázslatot visszaszorítsam. Olyan remegős, hányingerrel járó érzést hagy maga után, mint amikor az ember napokig nem alszik. Egymással szemben állunk, Fee és én, és egyikünk sem hajlandó bocsánatot kérni a másiktól. Görcsbe rándul a gyomrom. Hátat fordítok neki, és egy bokorba hányok. Felicity elindul a Határvidékre vezető ösvényen.

- Nem kellett volna ezt mondanod Pipről - korhol Ann, és felém nyújtja a zsebkendőjét.

Ellököm a kezét. - Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek és mit

ne!

Ann csak egy pillanatig tűnik sértődöttnek. Jól begyakorolta már, hogyan rejtse el a valódi érzelmeit. Ezt a kört én nyertem, de gyűlölöm magam érte.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

Pippa és a lányok a kastély régi kápolnájában vannak, amikor visszatérünk. Pippa egy kövér bogyókkal teli kosár tartalmát válogatja át, a gyümölcsöt egy kehelybe dobálja, amelyet most talált. A lányok elhanyagoltabbnak tűnnek, mint korábban. A hajuk fénytelen, az arcszínük, ha a fény egy bizonyos szögben esik rájuk, olyan márványosan sárga, mint a romlott gyümölcs.

Pippa egy vidám dallamot dúdolgat. Amikor meglátja borús arcunkat, elhallgat. - Mi a baj? Mi történt?

Felicity mérgesen rám mered, de sem ő, sem Ann nem árulja el, hogy mit tettem. Lüktet a fejem, és a hónom alá kell szorítanom a kezemet, hogy megállítsam a reszketést.

- Creostust meggyilkolták - mondom röviden.

- Ó, csak ennyi? - mondja. Újra a gyümölcsök fölé hajol. Mae és Bessie fel sem néz. Dühítő a közönyük.

- Az erdei népek kiközösítettek.

Pippa vállat von. - Azok nem számítanak. Nem igazán.

- Először én is így gondoltam, de tévedtem. Szükségem van rájuk.

- Azokra a rémséges teremtményekre? Te mondtad, hogy átjártak a mi világunkba, és embereket ragadtak el játékszernek. Visszataszító! - Pippa felcsippent egy penészes bogyót, és egy rongyra pottyantja a többi rohadt gyümölcs közé.

- Igen, az. Nekem sem tetszik. Lehet, hogy meg is mondom nekik. De Philon még sohasem hazudott nekem. Amikor segítségre volt szükségem, a szövetségesem volt. Csak annyit kértek cserébe, hogy hadd hallassák a hangjukat, hogy ők is részt vehessenek saját maguk kormányzásában, és én csalódást okoztam nekik. - Próbálok egyenletesen lélegezni, és a varázslat lenyugszik kissé.

- Nos - mondja Pippa, és leporolja a szoknyáját -, még mindig nem értem, miért van szükséged rájuk, amikor itt vagyunk neked mi. Bessie, drágám, elvinnéd ezeket?

Bessie felkapja a gyümölcsös kosarat. Vágyakozva néz rá. - Hogy lehet, hogy a teremtmények hátat fordítottak magának?

Hirtelen szűk lesz a terem. Felicity és Ann kerüli a tekintetemet.

- Azt gondolják, hogy az Érinthetetleneknek és nekem is közöm volt Creostus halálához.

- Hát, ez nagyon furcsa! - mered rám Bessie. - Már miért gondolnák ezt?

- Gemma titokban tárgyalt Kirkével - árul el Felicity.

- Jaj, Gemma! - korhol Pippa. Ibolyaszínű szeme megvillan, és ugyanabban a pillanatban el is veszíti a színét. A télvidékiek üveges, kékesfehér pillantásával bámul rám. Megfagy az ereimben a vér.

- Ki az a Kirké? - kérdezi Mae.

- A leggonoszabb gonosztevő - magyarázza Pippa. - Meg akarta ölni Gemmát. Mindent megtenne azért, hogy bitorolhassa a Templom varázslatát, és uralkodhasson a birodalmak felett. Nem szabad megbízni benne - mondja Pippa, és majd felnyársal a tekintetével. - És azokban sem szabad megbízni, akik szövetkeznek vele. Mert nincs rosszabb annál, mint amikor egy hazug ember elárulja a barátait.

- Nem árultam el senkit! - kiáltom, és az erő, amelyet eddig lecsendesítettem magamban, újra felágaskodik. Le kell ülnöm.

Felicity karba tett kézzel Pippa mellé lép. - Hol voltatok? -kérdezi halkan.

Pippa vállat von. - Bogyókat gyűjteni.

- Az erdőben is kerestünk benneteket - üti tovább a vasat Felicity.

- A jelek szerint nem a megfelelő helyen.

Bessie is Pippa mellé lép. Egy fejjel magasabb Felicitynél. -Valami gond van, Miss Pippa?

Pippa nem siet a válasszal. Ugyan, ugyan, Bessie! Ne butáskodj, minden rendben van! Fenyegetően hallgat, élvezi a csendben rejlő hatalom ízét.

- Nincsen. Köszönöm, Bessie. - Csípőre tett kézzel Fee-hez fordul. -Én is kérdezhetném, hogy hol jártatok, de gondolom, túl elfoglaltak voltatok mostanában. Odaát.

- Pip... - Felicity megpróbálja megfogni Pippa kezét, de az nem engedi. Elhúzza. - Ajándékot hoztam neked - mondja Fee reménykedő hangon. Egy barna papirosba burkolt vékony csomagocskát nyújt Pippa felé.

Pippa szeme felfénylik, amikor kibontja a csomagot. Három strucctoll van benne.

- Hogy te is debütálhass - mondja Felicity lágyan.

- Ó! Jaj, de gyönyörűek! - Pippa Felicity nyakába borul, aki végre elmosolyodik. Bessie a gyümölcsöskosárral átnyomakodik a termen, majdnem feldönti szegény Mercyt.

- Segítenél feltenni őket? - kérdezi Pippa.

Felicity egy az oltárról elcsent gaz szárával Pippa hajába tűzi a tollakat.

- Hogy festek? - kérdezi Pippa.

- Gyönyörű vagy - krákogja Felicity.

- Jaj, milyen varázslatos! Pont erre van szükségünk, hogy felviduljunk kissé! Egy bál! Minden lány debütálni fog ma este! A legnagyszabásúbb bált rendezzük meg - ilyet még nem látott a világ! Mae? Mercy? Ki tart velem? Bessie, te is játszol, ugye?

A lányok izgalmukban ugrabugrálni kezdenek. Mae nadragulyát tép a falról, és a füle mögé dugja. Egy féreg pottyan a földre, és hirtelen nem tudom, hogy a nadragulyáról vagy a füléből esett-e ki.

- Gemma? - szólít Pippa, és felém nyújtja a kezét. - Te is részt veszel a bálunkon?

Creostus halála sötét árnyékot vet a hangulatomra. Életemben először nem vidít fel a bál gondolata sem. Nem akarok elfeledkezni a gondjaimról, nem akarom pótcselekvésekkel hamis illúziókba ringatni magam.

- Nem vagyok valami fényes hangulatban. Nélkülem kell báloznotok.

Várom, hogy vitába szálljon velem. Ajakbiggyesztést, könnyeket várok, meg hogy könyörögjön, változtassam a kastélyt a Tadzs

Mahallá, és varázsoljak a szoknyáinkból divatos párizsi ruhákat. De Pippa ragyogóan mosolyog.

- Jól van, Gemma kedves, te csak pihenjél! Majd én mindent előkészítek!

Lehunyja a szemét, karját a kastély ősi tetőgerendái felé emeli. Eksztatikus mosolyra húzódik a szája. A teste megremeg, amikor a kastély változni kezd. Az ablakokról eltűnik a mocsok, ragyognak a fényben. Az indák visszahúzódnak, elég helyet adva a táncnak. A penész eltűnik a falakról és a mennyezetről, helyette sötétlila bogyók és amarillisz borítja be őket.

Ann döbbenten forgolódik a kápolnában. - Hogy csináltad?

- Úgy tűnik, a varázslat is változik. Már nem csak Gemma bír hatalommal - feleli Pippa.

- Hát, ez különös - mondja Felicity kissé szomorúan. - Te is tudsz adni belőle másoknak, mint Gemma?

Pippa egy fürtnyi bogyóról leválasztja a legnagyobbat, és bekapja.

- Nem. Még nem. De amikor annak is eljön az ideje, haladéktalanul megosztom majd másokkal. És most készüljünk a bemutatkozásra!

- Pippa - mondom neki élesebben, mint szeretném -, válthatnék veled néhány szót?

Pip a többi lány felé grimaszol, és a szemét forgatja. Mind rajtam nevetnek. - Csak egy perc - mondja. - Gyakoroljátok a meghajlást, amíg nem jövök!

Pip és én felmászunk a csigalépcsőn. Meglátok egy pókhálóba tekeredett kisegeret. Alig-alig mozog selyemgubóra emlékeztető csapdájában, tudja, milyen sors vár rá. A lépcső tetején megborzongat a fagyos levegő. A távolban a Télvidék árnyai hívogatnak. De ma éjjel nem hat rám a szirének éneke. Creostus kihűlt testének emléke még frissen él bennem.

Pippa az ablaknál áll. A Télvidék felől gomolygó köd körülveszi az alakját, és titokzatos félmosolyával még annál is gyönyörűbb, mint amilyen lenni szokott.

- Látom, Gemma, nem örülsz túlságosan.

- Csak össze vagyok zavarodva. Hogyan tettél szert a hatalomra? Napok teltek el, mióta én...

- Ehhez neked nincsen közöd - mondja, és kihallom a gyűlöletet a hangjából. - A varázslat gyökeret vert bennem. Nem tudom elmagyarázni, hogy hogyan. De neked örülnöd kellene. Örülnöd kell. Már nem vagy egyedül.

Kellene. Ez a szó arra való, mint a fűző: helyrehozza, ami nem tökéletes. Pippa kihajol az ablakíven, kitárja a karját, és hagyja, hogy a Télvidékről fújó szél belekapjon a ruhájába.

- Jaj, milyen jó érzés! - nevetgél.

- Pip, gyere be! - mondom aggódva.

A szeme tejfehérre vált. - Miért? Semmi sem történhet velem! Halhatatlan vagyok!

Ellép az ablaktól. Hullámos haja felborzolódott. - Gemma, szeretném, ha tudnád, hogy bár nincs ínyemre, hogy Kirkével szövetkeztél, készen állok arra, hogy megbocsássak neked.

- Te..., hogy megbocsáss... nekem? - mondom lassan.

- Igen. Mert újjászülettem, és már mindent tisztán látok. Változások lesznek. - Mosolyog és megpuszil. Bizsereg a bőröm az érintésétől.

- Pip, miről beszélsz?

A szemei délibábként ragyognak - ibolya, kékesfehér, ibolya, kékesfehér -, és már magam sem tudom, mi a valós és mi a csalfa remény a sivatagban.

- Nekem is volt látomásom. A birodalmakból egy új királyság emelkedik majd fel. Aki nincs velünk, az ellenünk van. És természetesen ott vannak azok, akik alkalmatlanok az új életre: a betegek és a szegények. Akikből igazából sohasem lesz senki. -Megkeményedik az arca. - A degeneráltak.

Pip a karomba csúsztatja az övét. Legszívesebben leráznám és elfutnék. - Bevallom, nem tudom, mit csináljak azzal a szerencsétlen Wendyvel - mondja sóhajtva. - Nagy teher rajtunk.

Csak suttogni tudok. - Hogy érted ezt?

Pip gyümölcsfoltos ajka megrándul. - Sikoltozást hall, amikor nincs is ott semmi. Egyikünk sem hall semmit. Már mondtam neki, hogy hagyja abba. Meg is pofoztam.

- Megütötted Wendyt?

Pippa elszántan folytatja: - Megijeszti a többi lányt, és akkor senki sem akar játszani. Nincs is semmiféle sikoltozás, csak makacs a lány.

- Az, hogy te nem hallod, nem jelenti azt, hogy nincs.

Pip arcát gyerekes mosoly deríti fel, ez is szokása. - Jaj, Gemma! Mikor jössz velem megint a Télvidékre? Olyan szórakoztató, nem? Az az utazás a hajón a szoroson át! Átkelni a pusztaságon, és megállni a Holtak Fájánál, ami elsuttogja nekünk, kik vagyunk valójában, és mi lehet belőlünk!

- Nekem nagyon úgy tűnik, hogy te nélkülünk is jártál ott.

Visszatér a furcsa félmosoly. - Természetesen nem. Nem mennék

nélkületek.

Fagyos fuvallat járja át a tornyot. Egy borzalmas gondolat fészkeli be magát az agyamba.

- Mi történt Mr. Darcyval? - kérdezem suttogva, és szinte csodálkozva veszem tudomásul, milyen gyorsan rebben a szívem.

Pip hosszasan a szemembe néz. - Csak egy nyúl volt. Senkinek sem hiányzik.

Vidám kacagás hangja szűrődik fel odalentről. Valaki kiált: -Gyerünk már, Pip! - Pippa elvigyorodik.

- Várnak az alattvalóim.

Elindul lefelé a lépcsőn, és csak akkor fordul meg, amikor nem hallja a lépteimet maga mögött. - Te nem jössz?

- Nem - mondom. - Nem akarok táncolni.

Pip szeme megint a Télvidék színét veszi fel. - Kár.

Amikor elhagyom a tornyot, a kápolnában gyülekeznek. Felicity és Pip uralkodóként trónol. Pippa kezében egy bot van, úgy tartja, mintha jogar lenne, és az a köpeny van a nyakában, amit Felicitytől kapott néhány hete. Mintha évek teltek volna el a boldogabb idők óta. Ann felerősíti Mercy uszályát. Mae hosszú kesztyűt húz, Bessie pedig összecsukja elefántcsont legyezőjét. Csak Wendy álldogál egyedül, kezében Mr. Darcy üres ketrecével.

- Végre itt a lehetőség, hogy igazi úrihölgy váljon belőletek! Senki sem mondhatja, hogy nem vagytok ugyanolyanok, mint a legúribb úrinők! - kiáltja Pippa.

A lányok szeme ragyog. Pippa büszkén viseli a strucctollakat. Élvezi a debütálást, amely a mi világunkban nem jutott ki neki.

- Miss Bessie Timmons! - kiáltja Fee, és felnyögnek a falak. Az illúzió leple alatt az indák folytatják alattomos támadásukat.

A lányok egyesével Pip elé járulnak. Mélyen meghajolnak előtte, ő pedig biccent egyet a fejével, és int, hogy felkelhetnek. Amikor a lányok hátrafelé lépkednek, az arcuk diadalittasan ragyog. Teljes szívükkel hisznek abban, hogy úrinő lett belőlük.

Azt is látom Pip nyugtalanítóan villogó szemében, hogy teljes szívével hisz abban, hogy királynő lett belőle.

Végigrohanok a Templom poros folyosóin, elszaladok a riadt Asha mellett, és egyenesen az örökkévalóság kútjához sietek. Kirké a felszín alatt lebeg, mint minden alkalommal.

Minden alkalommal. Most döbbenek rá, hogy milyen gyakran járok ide.

- Creostust, a kentaurt, megölték - mondom. - Önnek van ehhez valami köze?

- Hogyan lehetne közöm hozzá innen? - mondja, de ez nem vigasztal.

- Tudnom kell, mi történik! - mondom neki kifulladva. A levegő meleg és nyirkos. Fáj tőle a tüdőm. - Válaszokat ígért.

- Nem. Azt ígértem, hogy a varázslatért cserébe segítek abban, hogy megérthesse a magában rejlő erőt.

- Igen, a varázslat! Pont ez az! Mire kell önnek? Honnan tudhatom, hogy nem arra használja, hogy viszályt szítson? Amennyit én tudok, még az is lehet, hogy elhagyta a kutat. Meg is ölhette Creostust. Lehet, hogy szövetkezett a Télvidék teremtményeivel.

Most először döbbenek rá, hogy mit tettem. Egy kiáltással belerúgok a kút oldalába, egy apróbb kő darabokra hull a lábam alatt.

Kirké hangja acélkemény. - Ne kínozza azt a szegény kutat! Az sem bántotta magát. Mi a gond? Eugenia?

- Ne-nem - dadogom. Semmi újat nem fogok neki mondani Mrs. Spenceről. Hiba volt. Felveszem a kis követ, és az ujjaim között forgatom. - Pip az. Benne is van varázslat. Már napok óta nem adtam neki, de talán maradt vissza belőle valami...

- Ne hazudjon önmagának! Ön is tudja, hogy Pippában is van varázslat. Lepaktált a Télvidékkel.

Az igazság fokozatosan jut el az elmémig. - Volt ott egy kisnyúl, az egyik lány állatkája - mondom halkan. - Pip azt mondja, hogy megszökött.

- Legközelebb nem egy nyúl fog eltűnni - figyelmeztet Kirké. -De mi van a mi híres Eugéniánkkal? És a Holtak Fája? Megtalálta már a tőrt?

- Még nem, de meg fogom - mondom. - Miért utálja Eugéniát annyira?

- Azért - kezdi, és nehezen találja meg a szavakat -, mert aki képtelen szembenézni a saját magában rejlő sötétséggel, az hogyan érthetné meg mások szívének titkait? Gondolom, a kentaur halála azt jelenti, hogy nem lesz szövetség.

- Nem valószínű - mondom, és csak most értem meg, miféle baj közeleg. Tettem egy ígéretet, amit nem tartottam meg. Ellenségeim vannak. - Megesküszik rá, hogy semmi köze Creostus halálához? -kérdezem ismét, miközben a kis kővel játszadozom.

- Hogyan lehetne? - kérdez vissza.

Amikor előkerülök a víz mögül, Asha vár rám. Gyorsan meghajol.

- Lady Hope, beszélnem kell veled - mondja sürgetően.

- Mi az?

Asha egy terembe vezet, ahol a Hadzsín tagjai szalmazsákokon üldögélnek, és gyöngyöt fűznek. A rézüstök vörös füstöt okádnak. -Igaz az, hogy az egyik kentaurt meggyilkolták, és a Hadzsínt vádolják a gyilkossággal?

- Igen - mondom. - Egy pipaccsal a kezében találták meg a holttestet.

- De hát nekünk nincs közünk ehhez a gyilkossághoz! - Az ujjával a tenyerét dörzsölgeti, mintha marokkő lenne. - Nem akartunk részt venni a politikában. Csak azt akarjuk, hogy hagyjanak békén bennünket, hogy biztonságban élhessünk...

- Nincs semmiféle biztonság! - kiáltom. - Mikor fogjátok már fel? Tudják az embereid, hogy felkínáltam nekik a varázslatot, amit te a nevükben visszautasítottál?

A Hadzsín felnéz a pipacsok fölött.

- Asha, igaz ez? - kérdezi egy lány.

- Nem ez az utunk, nem ez a sorsunk. Nem nyújtózkodunk a törzsön kívülre - mondja Asha. - Ti is tudjátok.

- De legalább képviselhettük volna magunkat - mondja egy Hadzsín férfi, ellentmondást nem tűrő hangon.

A füst felszáll. Asha egy üstnél áll. - És mire használnátok a varázslatot? Mások lennénk tőle? Már elfogadtuk nyomorúságos létünket. Vigasztalásra leltünk egymásban. Mi lenne, ha hirtelen minden tökéletlenséget eltüntethetnénk? Akkor is örömet lelnénk egymásban? Most legalább egy kasztba tartozunk.

A Hadzsín fontolóra veszi a szavait. Néhányan visszatérnek a munkájukhoz, csak a ruhájukat húzkodják, hogy deformált lábaikat eltakarják.

- Mindig is így éltünk. Őseink örökségétől nem térünk el -mondja Asha mosolyogva. A mosolyában se melegséget, se bölcsességet nem látok, csak félelmet.

- Attól félsz, hogy már nem hallgatnak rád - mondom neki hűvösen.

- Rám? Nincs énnekem semmi hatalmam.

- Nincsen? Ha visszatartod őket a varázslattól, sohasem fogják megtudni, milyen életük lehetne.

- Így védve vannak - erősködik Asha.

- Nem - mondom. - Tudatlanságban tartod őket.

Az egyik Hadzsín bizonytalanul álldogál, és a szoknyáját szorongatja. - Hallatni kellene a hangunkat, Asha. Itt az idő.

Asha szemében harag villan. - Mindig így éltünk. És mindig is így fogunk élni.

A lány leül, de nem hajol meg, mint ahogy a szokás diktálná. A szemében ott van a kétség és a vágy kétarcú istene. Amikor szétnyílik a szoknyája, és felfedi sebes, rücskös lábát, nem siet eltakarni.

Megcsóválom a fejem. - Változások közelednek, Asha. Ha akarod, ha nem.

Minden összekavarodik a fejemben, miközben a Határvidék felé tartok. Ki ölhette meg Creostust és miért? Kirké valóban igazat mond? Pippa egyezséget kötött volna a Télvidék teremtményeivel varázslatért cserébe, és ha igen, milyen erős lehet? Hogyan fogom mindezt megértetni Fee-vel? Azt fogja mondani, és jogosan, hogy milyen alapon állítok ilyesmit éppen én, aki egy gyilkossal cseverészek?

Ráadásul Miss Wyatt kódolt üzenetét sem sikerült még megfejtenem. Jaj, milyen bolond vagyok!

Nem. Van esély arra, hogy minden rendbe jöjjön. Eugenia. Megtalálom a tőrt, és megmentem. Rendbe hozom a birodalmakat, és rendet teremtek a Télvidéken, és... és azután? Emiatt majd máskor aggódom.

Valami furcsát veszek észre a szederfalnál. A fák gyümölcseit, amelyeket akkor keltettünk életre, amikor először jöttünk a birodalmakba, most penész lepi. A virágok pedig elkékültek, mintha a szárukon fojtották volna meg őket. Minden egyes bimbó elpusztult.

A szederfalhoz sietek, és átvágok a kék erdőn a kastélyhoz.

Huhú... Ez közelről hangzik. Bessie lép elő, a kezében botot tart.

- Állj félre, Bessie! Nem akarlak bántani. Tudod.

- Akkor se bánthatna, ha akarna! - mondja, és fölém magasodik.

Pip, Felicity és Ann nevét kiáltom.

- Látja? Ők se akarják magát! - vicsorogja Bessie.

A kastély kapuja kinyílik, Felicity vonul ki rajta, a nyomában Pip, Ann meg a többiek.

- Gemma, mi történt? - kérdezi Felicity.

- Bessie nem akar beengedni - mondom.

Pippa játékosan lebiggyeszti az ajkát. - Igaz ez, Bessie?

- Mittudomén, hol járt - magyarázza Bessie.

Pippa egy körömvirágot forgat a kezében. - Igaza van, Gemma. Ha nem akarod, hogy kérdezősködjünk, ne rohanj el egyedül.

- Jól van - mondom rossz előérzettek. Tartok Pippától, és kíváncsi vagyok, vajon érzi-e. - Ideje hazatérnünk a Spencebe.

- De én még nem akarok hazamenni! - nyafogja Felicity.

- Akkor ne menj! Maradj itt velem! - mondja Pippa, mintha valami nyaralást kínálna fel, és Felicity arcán felragyog a boldogság.

- Nem mehetünk vissza Gemma nélkül - mondja keserűen Ann.

- Holnap - mondja halkan Felicity.

- Holnap. - Pip gyengéden megcsókolja Fee arcát, megfordul, és bevonul a kastélyba. A gyári munkáslányok úgy követik, mint az udvarhölgyek. Senki sem segít Wendynek.

Wendy addig tapogatózik, amíg meg nem ragadja a ruhám ujját.

- Kisasszony, elvinne magával?

- Nagyon sajnálom, Wendy. Nem vihetlek vissza a világunkba -mondom neki, és elsegítem a kastélyig.

- Félek, kisasszony. Nem szeretek itt lenni. A kastély olyan kihalt éjjelente Mr. Darcy nélkül. Ha szólok, senki sem felel...

- Wendy! - Bessie visszajött érte. Úgy áll ott, mint egy amazon, kezében a bottal. - Gyerünk, Miss Pippa vár! - Hagyja, hogy Wendy felé botladozzon, és amikor már majdnem odaér, félreugrik.

- Nem talált! - Nevetve a kastély felé ráncigálja a szegény kislányt.

- Hová tűntél, Gemma? Megint Kirkénél jártál? - érdeklődik Felicity. Az ujját végighúzza a titkos ajtóhoz vezető folyosó falán.

- Igen - mondom, mert már belefáradtam a hazudozásba.

- Szép kis alak vagy, mondhatom! Nem bízol Pipben, de megbízol abban, aki... aki megölte az anyádat!

- Úgysem értenéd - mondom, és átcsusszanok a Keleti Szárnyba a titkos ajtó szűrt fényén.

Felicity magához ránt. Szembe kerülök vele. - Persze, hogy nem érteném. Hiszen én csak a barátod vagyok, aki törődik veled.

- Akkor is törődnél velem, ha nem nálam lenne a varázslat? -kérdezem.

- Ez olyan, mintha azt kérdeznéd, hogy „Akkor is szeretnél, ha nem én lennék?” A varázslat a lényed része, te pedig a barátom vagy!

- mondja. Válasza könnyeket csal a szemembe, és szörnyen érzem magam amiatt, ahogyan az előbb bántam vele, amiért nem bíztam meg benne, és azért, amit mondanom kell neki Pipről.

- Jaj, ne! - kiált fel Ann hirtelen. Megtapogatja a vállát. - A kendőm! Valahol leeshetett!

Gondolkodás nélkül kinyújtja a kezét, és az ajtó azonnal felfénylik előtte.

- Ann, hogy csináltad? - kérdezi Felicity döbbenten.

- Nem tudom - feleli. - Vissza akartam menni... és megjelent.

- Állj félre! - parancsolja Felicity. Most ő érinti meg az ajtót, feszülten koncentrál. A birodalmakba vezető ajtó ismét feltárul. Úgy vigyorog, mintha karácsony lenne. - Felfogtad, hogy ez mit jelent? Nem csak Gemma mehet be a birodalmakba! Bármelyikünk kinyithatja az ajtót! Akkor megyünk, amikor csak akarunk!

Olyan izgatottak, hogy ugrálni kezdenek.

- Átmegyek a kendődért, jó? - kérdezem Anntől.

Ann felkacag. - Hiszen én is átmehetek érte! - Kinyitja az ajtót, és a kendővel tér vissza. Boldogabb nem is lehetne. - Hát nem csodálatos?

Gyerünk, Gemma! Mondd ki: csodálatos, hogy már nincs rám szükségetek!

- Késő van - mondom. - Már vissza kellett volna érnünk.

Hallom, ahogyan a hátam mögött izgatottan nevetgélnek.

Elindulok a Spence felé, és remélem, hogy követnek, de tudom, hogy az is előfordulhat, hogy nem.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

Egész nap képtelen vagyok megnyugodni. Creostust megölték. Az erdei népek nem bíznak bennem, és nem hibáztathatom őket azért, hogy gyanakodnak rám, mert hát... tettem-e bármit is azért, hogy elnyerjem a bizalmukat? Szellemeket és árnyékokat látok ott, ahol nincsen semmi. Wilhelmina úgy eltűnt, mintha csak egy bűvésztrükk része lenne. A varázslat és a birodalmak változnak: az ajtó a segítségem nélkül is kinyílik, és Pippa...

Pip. Gyökeret eresztett benne a varázslat. Növekedik. Minden egyes percben, amikor azt magyarázom magamnak, hogy nem kell félnem tőle, eszembe jut Mr. Darcy.

A kulcsban rejlik igazság. Bárcsak nálam lenne az a kulcs, mert már forog a fejem ettől az egésztől, és nagyon szeretném tudni az igazságot.

Egy korábbi vétkemet jóvátehetem. Amikor befejezzük a napi munkát, megkeresem Cecilyt. A könyvtárban találok rá. Brigid egy díványra fektette, a bokája egy párnán pihen. Teljesen elviselhetetlen, mióta megtudta, hogy nem vehet részt a jelmezbálon - bár ezért nem hibáztatom. Nem örül nekem. Amikor meglát, az arca elé emeli a La Mode lllustrée magazint, így egy divatos szoknyát bemutató elegáns hölgyet kell megszólítanom.

- Magammal hoztam a Büszkeség és balítéletet. Ha akarod, felolvasok neked belőle - ajánlkozom.

Cecily a gyönyörű ruhák között lapozgat. - Köszönöm, már évek óta képes vagyok magam is olvasni.

- Hogy van a bokád? - kérdezem, és egy széket húzok a dívány mellé.

- Fáj. Nem tudok balettozni a bálon. Sőt, táncolni sem tudok. Oda az estém... - mondja szipogva.

- Mi lenne, ha te szavalnád el Mr. Yeats versét helyettem?

Cecily szeme összeszűkül. - Miért?

- Mert gyönyörűen szavalsz, szebben, mint én, és...

- Nem azt kérdeztem. Hanem, hogy miért ajánlod fel? Nem tán rossz a lelkiismerete, Doyle kisasszony? - Cecily átható pillantást vet rám. Nem lett volna szabad megfeledkeznem arról, milyen remek megfigyelő.

- Szerintem ez egy méltányos ajánlat - mondom.

- Hadd nézzem meg! - mondja egy pillanattal később, és a vers után nyúl. Azonnal szavalni kezd, és amikor magára hagyom, már olyan hévvel gyakorolja a sorokat, hogy tudom, ő lesz az est fénypontja.

Segítsen rajtunk az úristen!

Ann megállít a hallban. A kezében ott látom a The Era Almanach című könyvet, amely felsorol minden előadóművészt, színházat és ügynököt.

- Nézd, Gemma! - A Gaiety Színház hirdetésére bök.

A VÍG LEÁNYOK

Új és eredeti zenés produkció júliusi premierrel Zenéjét szerezte: Charles Smalls Jó alakú és hangzatú ifjú hölgyek keressék jel Mr. Smallst szerdán, április huszonkilencedikén, dél és három óra között a színházban.

Tánctudás szükséges.

- Emlékszel Charlie Smallsra, a zongorakísérőre? Tetszett neki a hangom - mondja, és az ajkába harap. - Bárcsak a színe elé kerülhetnék...

- Huszonkilencedike. Az holnap van - mondom.

- Tudom, hogy nem szabadna kérnem - mondja. - De megígérem, hogy most nem okozok csalódást.

Bólintok. - Rendben van. Megoldjuk. Nem tudom, hogyan, de megoldjuk.

Vacsora után Kent felügyelő érkezik Mademoiselle LeFarge-hoz. Néhány hét múlva lesz az esküvőjük. A felügyelő a nagyteremben a Scotland Yardról szóló történetekkel szórakoztat bennünket. Mindent szeretnénk hallani Hasfelmetsző Jackről, de ő udvariasan visszautasítja a kérést. Mindeközben Mademoiselle LeFarge a közelünkben üldögél, és boldogan szemléli választottját.

- Meséljen még! - könyörgünk.

- Nos, valószínűleg egy szemhunyásnyit sem mernek aludni éjszaka, ha ezt elmesélem - mondja gonoszkodó mosollyal. Ennyi bevezetés pontosan elég ahhoz, hogy még kétségbeesettebben könyörögjünk, és ígérgessük, hogy nem fogunk az éjszaka sírva felriadni, és segítségért kiáltozni.

Kent felügyelő belekortyol a teájába. - Ebben a történetben egy színtársulat szerepel, amely nem olyan régen tűnt el a közelben.

- Szent Isten! - mondja Mademoiselle LeFarge. - Nálunk is járt egy színtársulat nemrég.

- És én a józan ítélőképességem ellenére beengedtem őket -morogja Mrs. Nightwing.

- Furcsa kis történet ez. Állítólag ezek a legények Dorsetba tartottak, hogy más színjátszókkal találkozzanak, de soha nem jelentkeztek. Ezenközben más és más falvakban tűntek fel, mintha fantomok lennének. És ahol megjelentek, onnan el-eltünedeztek emberek.

A lányoknak tetszik a történet, főleg, mikor Kent felügyelő a szemöldökét rángatva rájuk kacsint.

De nekem feláll a szőr a hátamon. - Szellemek voltak?

Kent felügyelő öblösen felnevet. A többi lány is vihog, azt hiszik, bolond vagyok.

- Húsz éve vagyok a Yardnál, mindenféle sületlenséggel találkoztam már, de szellemekkel még soha. Elmondom, mit gondolok erről az egészről. Szerintem ezek a színjátszók, amilyen nyomorult csóró mindegyik, pénzzel tartoztak a dorsetieknek. Ezért nem mentek oda. Ami pedig az eltűnt személyeket illeti, nos, minden faluban akadhat valaki, akinek fel kell húznia a nyúlcipőt a jelen helyzetben.

- Milyen helyzetben? - firtatja Cecily.

- Azzal ne foglalkozzanak! - csettint Mademoiselle LeFarge, amivel felszítja a kíváncsiságunkat.

A felügyelő nevetgélni kezd. - Amilyen kíváncsiak maguk, kislányok, jól járnék, ha nekem dolgoznának.

- A hölgyekből nem lehet felügyelő - mondja Martha. - Nem alkalmasak rá.

- Butaság! - mondja a felügyelő, és a combját csapkodja. - Az én drága jó anyám négy fiút nevelt fel, és kutya sors várt arra, aki közülünk megpróbálta bolonddá tenni! Főfelügyelőnek született a jó lélek! Egy napon nők is dolgoznak majd a Scotland Yardnál, emlékezzenek a szavamra!

- De Mr. Kent! - kuncog Mademoiselle LeFarge. - Fejezze be, különben a lányok nem fognak aludni ma éjjel! Beszéljünk inkább az esküvőről, jó?

- Ahogy gondolja, Mademoiselle LeFarge, ahogy gondolja -feleli a felügyelő.

- Arra gondoltam, lányok, hogy segíthetnének kiválasztani, mely zsoltárok hangozzanak fel az esküvőn. - LeFarge összeráncolja a homlokát. - Ó, jaj! Elfelejtettem elhozni a zsoltáros könyvet a kápolnából. Pedig egész nap mondogattam magamban.

- Majd én elhozom - mondja Kent felügyelő, és leteszi a teáscsészét.

Mrs. Nightwing megállítja. - Nem. Majd Miss Doyle elmegy érte. Büntetésből néhány napig még a szolgálatomban áll. Jót tesz neki. Miss Poole, kísérje el!

Átkozott Nightwing!

Elizabeth utánam jön a pázsitra. Minden hangra összerezzen.

- Ez meg mi volt? - nyögi. Egy béka ugrik a cipőjére. Felsikít, és a karomba kapaszkodik.

- Csak egy béka, Elizabeth. Úgy csinálsz, mintha legalábbis sárkányt látnál - morgom.

Néhány lépést teszünk csak, és Elizabeth megint felsikít. Ez alkalommal majdnem az ölembe ugrik.

- Mi van már? - kérdezem, és ellököm magamtól.

- Nem tudom - mondja, és könnybe lábad a szeme. - Olyan sötét van! Gyűlölöm a sötétséget! Mindig is gyűlöltem. Úgy félek tőle!

- Nos, ezen nem tudok segíteni - zúgolódom, mire sírni kezd.

- Na, jó - mondom, és nagyot sóhajtok. - Bújj el a konyhában! Elmegyek a zsoltárkönyvért, és visszajövök érted.

Bólint, és köszönetet sem mondva eliramodik a konyha biztonságot nyújtó ajtaja felé. Én a kápolnához indulok, a lámpa fénye megvilágítja az utat. Az éjjeli állatok ciripelve és brekegve készülnek a hangversenyre. Ma este nem vigasztal a hangjuk, hanem arra emlékeztet, hogy sok dolgot rejthet a sötétség. A cigánytábort őrző kutyák felvonyítanak, majd nyugtalanul nyüszíteni kezdenek. Hátborzongató.

Rendben. Nem késlekedhetek. A zsoltároskönyvért jöttem, gyorsan el fogom intézni. A kápolna öreg tölgyajtaját alig tudom megmozdítani. Minden erőmmel nekifeszülök. Nyikorogva éppen akkora résnyire nyílik ki, hogy átférjek rajta. Odabent minden sötét és csendes. Bármi várhat rám. Felgyorsul a szívverésem. Az ajtót egy kővel támasztom ki, és bemegyek.

A kora esti félhomály tintakék árnyéka átszűrődik a festett üvegablakokon, és mintákat rajzol a padlóra. A lámpám fénye összezilálja a képeket. A kápolna elejében nem találok zsoltároskönyvet, ezért el kell mennem az oltárig, amely messze van az ajtótól, a menekülés egyetlen lehetőségétől. Padsorról padsorra haladok, mindenhova bevilágítok a lámpámmal, végül valahol középen bukkanok rá arra, amit keresek. Egy széllökés hirtelen bevágja az ajtót. Ijedtemben leejtem a zsoltároskönyvet, és hallom, amint becsúszik a padok alá.

A pokolba!

Még szaporábban verdeső szívvel lefekszem a padlóra, és addig tapogatózom, amíg a könyv a kezembe nem akad. Fémen kopogó köröm hangjára emlékeztető hangot hallok a sötétben.

- Maradj...

Olyan gyorsan fordulok meg, hogy a láng táncolni kezd a lámpában. - Ki van itt?

A kápolna csendes, leszámítva a szelet, amely a csukott ajtót csapkodja. Megragadom a zsoltároskönyvet, és lélekszakadva végigszaladok a padok mellett.

- Nem mehetsz el...

Vadul forgolódni kezdek. A lámpa fénye dühös ábrákat vet a falra.

- Tudom, hogy itt vagy! Mutasd meg magad!

- Az erdő nem biztonságos.

Az ablakok meggörbülnek, mozogni kezdenek. A rájuk festett alakok megmozdulnak. Életre kelnek.

- Itt biztonságban vagy, Kiválasztott...

A hang az egyik ablaktábla felől jön. Attól, amelyiken a páncélba öltözött, egyik kezében véres kardot, a másikban levágott gorgófejet szorongató angyal van. Eddig legalábbis azt hittem, hogy angyal, de most az egyre sötétedő árnyékok között már nem vagyok biztos semmiben. Az angyal nagyobbra nő üvegbörtönében. A teste kidomborodik az ablakkeretből, az arca holdként dereng a félhomályban.

- Az erdőben vannak...

- Te nem vagy igazi! - mondom hangosan. A Gorgó nyakából vér csepeg a kápolna padlójára. Egyenletesen csepeg, mint az eső, a hangjától rosszul leszek. Hányingerem van. Az orromon keresztül próbálok lélegezni, a lenyelt epe égeti a torkomat.

- Ha feláldoznak a Télvidéken, a varázslat rájuk száll, és akkor minden elvész. Maradj a kápolnában!

Túl késő. Elhajítom a könyvet és a lámpást, és az ajtó felé rohanok. Amikor nekicsapódok, kinyílik. Odakint sűrű sötétség honol. Alig látok, és átkozom magam, hogy otthagytam a lámpát. A kutyák még mindig vonyítanak.

Leszaladok az ösvényen, nem nézek semerre. Egy faág az arcomba csapódik, mire megállok körülnézni. Levegőért kapkodok. Valami mozog a fák között. Egy hatalmas fenyő mögül két férfi lép elő. Felsikoltok. Egy pillanat múlva felismerem őket: Tambley és Johnny az, Mr. Miller eltűnt munkásai.

- Halálra rémítettek - dühöngök. Olyan gyorsan ver a szívem, mint a nyulaké.

- Ne haragudjon, kisasszony! - mondja Johnny hűvösen.

- Nem akartuk megijeszteni - teszi hozzá az ifjú Tambley. Van valami fura bennük. Olyan megfoghatatlanok, mint a por, majdnem áttetszőek, és amikor előlépnek a holdfényre, szinte látom, hogy csontjaik világítanak a bőrük alatt.

- Mindannyiunkat megijesztettek - mondom, és hátralépek. - Azt mondták, hogy eltűntek.

- Eltűntünk? - ismétli Johnny, mintha nem értené a szót.

A fákat madarak szárnya remegteti meg. Néhány holló telepszik az ágakra, csendben figyelnek. Egy halk hang legbelül figyelmeztetni próbál: Bújj el, Gemma!

- Azonnal meg kell keresniük Mr. Millert. Aggódik maguk miatt.

A kezem a sötétben tapogatózik, rálel egy fa törzsére. Jobb

oldalról hangot hallok. Óvatosan odapillantok, Johnny az. Pedig egy másodperccel korábban még előttem állt. Hogy az ördögbe...?

Tambley rám mutat. A csontjai fénylenek a bőre alatt, amely olyan matt, mint a halak pikkelye a tó mélyén.

- Visszajöttünk - mondja. - Magáért.

A madarak hátborzongató károgásba fognak. Johnny megragadja a köpenyemet. Kioldom a csatot, a köpeny a kezében marad. Nem vesztegetem az időmet. Megfordulok, és az ösvény felé botorkálok. Ott aztán rohanok arra, amerről jöttem, mert a Spence felé vezető utat elállják. Mögöttem feltámad a szél, nevetgélést, suttogást, patkányok motoszkálását, szárnyak verdeső hangját hozza felém. A hollók károgása pokolbéli sikolyokra emlékeztet. Én is velük sikoltok.

A kápolna megremeg előttem, együtt reszket szaggatott levegővételemmel. Akármi is jön mögöttem, egyre gyorsabb, és most már lovak dobogását is hallom, lovakét, amelyek mintha az árnyékból léptek volna elő. Nekiesek a kápolna ajtajának. Rángatom, de nem nyílik. Az ösvényről felszálló por körülöttem kavarog.

Kutyák. Kutyaugatást hallok. A közelben vannak. A por egy pillanat alatt eltűnik. A madarak és a lovak hangja lüktetéssé csillapodik, majd megszűnik. Fáklyák fénye és füstje imbolyog a fák között. Megjöttek a cigányok, ki lóháton, ki gyalogosan.

- Gemma! - Kartik hangja.

- Láttam... láttam... - A gyomromra szorítom a kezemet. Képtelen vagyok megszólalni. Levegőt sem kapok.

Kartik megragadja a karomat, hogy ne essek össze. - Mit látott?

Néhány nagy levegővétel után visszatér a hangom. - Férfiakat... az erdőben. Miller emberei... akik eltűntek.

- Biztos ebben? - kérdezi Kartik.

- Igen.

A cigányok azonnal keresni kezdik őket. A kutyák zavarodottan szimatolják a földet.

- Mrs. Nigthwing a kápolnába küldött a zsoltároskönyvért -magyarázom.

- Egyedül? - mondja Kartik, és felvonja a szemöldökét.

Bólintok. - A kápolnában... megelevenedtek az ablakok -

suttogom. - Figyelmeztettek, hogy ne menjek az erdőbe.

- Az ablakok figyelmeztették - ismétli lassan Kartik. Tudatában vagyok, hogy őrülten hangzik. Talán tényleg megőrültem.

- Az angyal, amelyiknek gorgófej van a kezében... megelevenedett, és figyelmeztetett. „Az erdő nem biztonságos.” De ez nem minden. Mondott valamit valami áldozatról... „Ha feláldoznak a Télvidéken, a varázslat rájuk száll, és akkor minden elvész.”

Kartik az ajkát rágcsálva gondolkodik. - Biztos, hogy nem látomás volt?

- Nem hiszem, hogy az lett volna. Aztán az ösvényen megláttam azokat az embereket, olyanok voltak, mint a kísértetek. Azt mondták, hogy értem jöttek.

Hirtelen riadt kiáltás hangzik fel a cigánytáborban. Több is követi.

- Maradjon itt! - mondja Kartik.

Nincs az az isten, hogy itt maradjak egyedül. Szinte letaposom Kartik sarkát, úgy követem. Minden lépésnél az angyal hangja suttog a fülembe: Az erdő nem biztonságos. A táborban nagy a zűrzavar: sikolyok, átkok, férfiak kiáltozása. Itt nem szellemek járnak. Mr. Miller és az emberei jöttek. Kirángatják a nőket a sátrakból, kifosztják a kocsikat, dugig tömik a zsebeiket. Amikor a nők a kocsikat próbálják védeni, Mr. Miller emberei a fáklyákkal fenyegetik meg őket. Az egyik nő egy vékonydongájúbb gazfickót üt az öklével, míg egy másik férfi képen nem törli.

A kutyákat szabadon engedték. Megtámadják az egyik betolakodót, aki a földre kerül. Sikoltva próbál menekülni. Előkerülnek a tőrök.

- Kent felügyelő a Spenceben van. Elszaladok érte - mondom, de amikor a nyugtalanul zsibongó erdőre gondolok, ahol kísértetek várnak rám, ólommá válik a lábam. Tétovázok, de abban a pillanatban Mr. Miller felemeli a pisztolyát, és kettőt a levegőbe durrant. - Helyes. Ki akar egy kis ólmot vacsorázni? Tudni akarom, hová tűntek az embereim.

Megcélozza az egyik cigányt. Már nincs idő a felügyelőért rohanni. Most kell tennem valamit.

- Megálljon! - kiáltok fel.

Mr. Miller ellenzőt formál a kezéből, a homlokához teszi, és a sötétséget fürkészi. - Ezt meg ki mondta?

- Én - mondom, és előlépek.

Mr. Miller szélesen elvigyorodik, majd elneveti magát. - Maga? Maga nem Spence-lány? Mit akar csinálni? Megteázunk?

- Kent felügyelő ma ellátogatott az iskolába - mondom, remélhetőleg magabiztosabban, mint ahogyan érzem magam. Mintha vattával lennének kitömve a lábaim. - Ha nem távoznak azonnal, elküldetek érte. Az is lehet, hogy már úton van.

- Nem megy maga sehova - mondja Miller, és int két emberének, hogy vigyenek elé. Kartik közénk áll. Kioszt két nagy ütést mindkettőnek, de megjelenik egy harmadik is. Nagy a túlerő. Valaki szájon vágja, felreped az ajka.

- Hagyják abba! - morgom.

Mr. Miller állatias vigyora visszaül az arcára. - Mondtam én a Nightwing asszonyságnak, hogy a cigányok elcsábítják a lányait. Asszem, igazam volt.

Jaj, de gyűlölöm ezért! Bárcsak megmutathatnám neki, mennyire! A varázslat elemi erővel tör fel bennem. Mr. Miller fejében vagyok, mint egy hívatlan vendég.

Tudom, hogy mitől fél, Mr. Miller, tudom, mire vágyik.

Mr. Miller hirtelen megfordul. - Ki mondta ezt? Melyiktek mondta?

Az erdő ismeri a titkait, Mr. Miller. Én is ismerem őket. Szeret fájdalmat okolni másoknak. Nagyon, nagyon szeret.

- Gyere elő, te! - Mr. Miller hangját szinte elveszi a rettegés.

Egyszer megfojtott egy kismacskát. Küzdött és karmolt az életéért,

de maga egyre erősebben szorította a nyakát. Addig szorította, amíg el nem ernyedt a kezében.

- Ti nem halljátok? - ordítja Mr. Miller az embereinek. Úgy néznek rá, mintha megőrült volna, hiszen ők semmit sem hallanak.

Csak a megtorlásra tudok gondolni. Felélesztem a szelet. Zörögnek a falevelek a fejünk felett, Mr. Miller futásnak ered, az emberei a nyomában rohannak, már eszükben sincs bosszút állni. A varázslat elcsitul, én pedig zihálva térdre rogyok. A cigányok óvatosan méregetnek, mintha félnének tőlem.

- Te bocsátod ki az átkot - mondja Elena anya.

- Nem - felelem, pedig magam sem vagyok biztos benne, hogy nem így van.

A nők rögtön nekiállnak eltüntetni a pusztítás nyomait, a pusztításét, amit mi, idegenek hoztunk rájuk. Előkerülnek a vizesvödrök. Néhányan kenyérdarabokat tömködnek a zsebükbe, amely Brigid szerint távol tartja a rontást.

Kartik segítőleg felém nyújtja a kezét. Elfogadom. - A férfiak, akiket az erdőben látott, nem szellemek voltak, hanem hús-vér emberek. Azért jöttek, hogy bosszút álljanak a cigányokon.

Szeretnék hinni neki. Bármit hajlandó vagyok elhinni, ami hétköznapi magyarázatot adhat a történtekre. Mint amikor a nevelőnő megsimogatja egy ijedt kisgyerek buksiját. - És az ablakok?

- Látomás lehetett. Egy különös látomás. Hiszen pont ön mondta, hogy a dolgok változóban vannak. - Dús fürtjei közé túr. Mindig ezt csinálja, amikor gondolkodóba esik. Hiányzott már ez a mozdulat. Ő is hiányzott.

- Kartik... - fogok bele.

Lámpások tűnnek fel a rengetegben. Kent felügyelő érkezik Nightwinggel, McCleethyvel és két istállófiúval. Elizabeth a nyomukban botladozik. A nevemet kiáltják, de olyan, mintha idegen nyelven szólnának. Hol van az a lány, aki néhány hete még boldogan játszadozott a barátnőivel a birodalmakban? Már alig emlékszem arra a lányra. Átváltozott valaki mássá, talán meg is bolondult.

- Itt vagyok - kiáltom, mert előbb-utóbb úgyis rám bukkannának.

Nightwing arcán egyszerre tűnik fel a megkönnyebbülés és a

harag. Most, hogy rám találtak, a legszívesebben megölne, amiért ekkora riadalmat okoztam.

- Miss Doyle, nagyon meggondolatlan volt öntől, hogy elfutott, és magára hagyta Miss Poole-t - szid Nightwing. Elizabeth a háta mögött sunnyog.

Már éppen tiltakozásra nyitnám a számat, de rájövök, hogy felesleges.

- Lövéseket hallottunk! - mondja a felügyelő, és átveszi az irányítást. Most nem az a csillogó szemű férfi, aki a tűz mellett teát kortyolgat. A törvény szigorú őre. Mindig elámulok azon, hogy a férfiak milyen könnyedén képesek egyik énjükről a másikra váltani.

- Miller emberei bántani akarták a cigányokat - mondom. Kartik elmeséli, mi történt.

- Váltok néhány szót Mr. Millerrel - mondja Kent felügyelő síri hangon. - Felelni fog ezért. Ön pedig azt állítja, hogy találkozott az eltűnt munkásokkal az erdőben?

- Igen - suttogom.

- Megnézné, hogy Ithal nincs-e velük? - kérdezi Kartik. - Még mindig nem jött haza.

- Eltűnt? Mióta? Nekem miért nem szólt senki? - követeli a magyarázatot Kent felügyelő.

Kartik állkapcsa megfeszül. - Ki törődik egy eltűnt cigánnyal?

- Ostobaság! - morogja a felügyelő. - Átkutatom a szállásukat az utolsó négyzetméterig, ha kell. Mr. Millernek sok mindenért felelnie kell, úgy látszik.

Mrs. Nightwing és Kent felügyelő kivezeti a csapatot az erdőből. De ez már nem az az erdő, ahol mi, fiatal lányok, gondtalanul járhatunk-kelhetünk, játszhatunk. Mintha valami átvette volna felette az uralmat.

- Mrs. Nightwing belebetegedett az aggodalomba. Sohasem egyezett volna bele, hogy a kápolnába menjenek, ha tudott volna a fenyegető veszélyről - mondja Miss McCleethy, de nem is figyelek rá. Egyikükben sem bízom már.

A felhők közül egy pillanatra kikandikál a hold, és bevilágítja a Spence tetejét. Lelassulnak a lépteim. Van valami furcsa a tetőn, de nem jövök rá, mi az. Alaposan megnézem az épület csúcsát, a téglákat, a kiszögelléseket, a vízköpőket. És a holdfémben hatalmas, kiterjesztett szárnyak árnyát látom. A kőszobor felegyenesedett. Mozog.

- Miss Doyle? - Miss McCleethy hol rám, hol a tetőre néz. - Van valami gond?

Azt láttatnak veled, amit akarnak. Olyan lesz, mintha megőrültél volna. Eugenia figyelmeztetett erre.

- Nem, nincsen semmi gond - válaszolom, de reszket a kezem, és Neela hangja is felzeng a fülemben: Hogy akarsz harcolni, amikor látni sem látsz?

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

- Hogy érzed magad, Gemma? - kérdezi Ann. Az ágya szélén üldögél, és izgatottan mosolyog. Hosszú kesztyűt és a legjobb ruháját viseli, amelyet Felicitytől örökölt. Brigid kiengedte a varrást.

- Kimerülten - mondom, és fájó fejemet masszírozom. - Miért öltöztél így ki?

- Ma van a nagy nap - mondja. - Nem emlékszel? Charlie Smalls? A színház? Dél és három óra között?

- Jaj, tényleg! - mondom, mert a tegnap este történtek miatt tényleg kiment a fejemből.

- De megyünk, ugye? - kérdezi.

Az az igazság, hogy a tegnap este után nem szívesen használnám a varázslatot. Túlságosan legyengültem. De hát Annről van szó! A barátnőmről. Végre a kezébe akarja venni a sorsát, és én is hinni akarok abban, hogy ezúttal tényleg megteszi. De hogy megtehesse, szüksége van a segítségemre - nekem pedig az övére.

Lerúgom magamról a takarót. - Menj el Felicityért! Mind a hármunkra szükség van.

Együtt ötöljük ki a tervet. Brigid lesz a kulcs. El kell hitetnem vele, hogy Ann is és én is a havibajtól szenvedünk, és nem akarjuk, hogy bárki zavarjon bennünket. Brigid jó néhány ember előtt meg fogja ismételni a hallottakat, tudom, mert én plántáltam a dolgot a fejébe. Felicity a szokásához híven annyira kiszínezi, hogy mivel jár a szenvedésünk, hogy senki sem mer majd az ajtónk közelébe jönni. De mindez időbe telik, és mire felszállunk a londoni vonatra, majd kocsit rendelünk a színházhoz, máris egy óra késésben vagyunk. Az egész utat végigimádkozzuk, de amikor végül megérkezünk, Charlie Smalls már távozóban van. Egy másik férfi is van a társaságában.

- Jaj, ne! - kiáltja Ann. - Most mitévők legyünk?

Egy másodpercig csábít a gondolat, hogy visszaállítom az órát, és ezzel minden el is intéződik, de aztán meggondolom magam. Ez Ann előadása. Hadd rendezze ő.

- Tedd, amit tenned kell! - mondom.

- Mr. Smalls! - kiáltja.

Charlie Smalls összehúzott szemmel méreget bennünket. Annről rám néz, majd végül felismerés csillan a tekintetében. - Miss Washbrad pajtásai, igaz?

- Igen, igaz - mondom. - Ő pedig a barátnőnk, Miss Bradshaw.

A férfiak megemelik a kalapjukat. - És mi történt Miss Washbraddel? Mr. Katz és Miss Trimble nagyon várta, de sohasem került elő.

Ann elvörösödik. - Elszökött.

Charlie Smalls vigyorogva bólogat. - Férjhez ment, ugye? Miss Trimble azt mondta, hogy szerinte csakis ez történhetett. Ezek szerint igaza volt.

- Olvastam a szerzeményéről az Eraban - mondja Ann. - Miss Doyle szerint ön nagyon tehetséges.

A férfi arca még jobban felderül. - Izgalmas, ugye? Az első zenés darabomat júliusban előadja a Gaiety Színház. A víg leányok!

- Én is előadóművész vagyok - mondja Ann olyan halkan, hogy a lovak és kocsikerekek kattogása majdnem elnyomja a szavait. -Szeretnék énekelni önnek.

Charlie-t oldalba böki a társa. - Néznivaló nem sok van rajta.

- A darab címe A víg leányok, Tony, nem A csodaszép leányok -súgja vissza neki Charlie. Attól félek, hogy Ann megsértődik, és eláll a dologtól.

- Való igaz, hogy nem vagyok Gaiety lánynak való - mondja Ann. - De bármit elénekelek, amit csak akar, és kottát is tudok olvasni!

- Ne törődjön vele! Nem akarta bántani a kisasszonyt - mondja Charlie. - Nézzen csak meg engem az elálló füleimmel meg a hatalmas orommal! - Azzal meghúzza az orrát.

- A meghallgatás déltől háromig tartott - mondja Tony, és az órájára néz. - Már elmúlt négy óra, majdnem fél öt van.

- Ne haragudjanak! - mondja Ann. - Nem tudtunk kocsit szerezni...

- A többi lány időben ideért - mondja Tony. - Megyünk a kocsmába! Viszontlátásra, hölgyeim!

- Bocsásson meg, kisasszony! - mondja Charlie, és megpöccinti a kalapját. - Remélem, az előadásra eljönnek.

- Igen, köszönjük - mondja Ann lehajtott fejjel. Amikor elmennek mellettünk, Ann arca felölti azt a szörnyű, érzelemmentes maszkot. Ebből tudom, hogy vége mindennek. Neki befellegzett. Marad Balmoral Springs, ahol a kis Charlotte hisztizik, Carrie meg az orrát túrja. Nem tehetek róla: dühös vagyok.

- Mr. Smalls! - kiáltja Ann, amivel megijeszt. Megfordul, és a férfiak után rohan. - Énekelek önnek itt! Most azonnal!

Charlie nagyra nyitja a szemét. Vigyorogni kezd. - Az utcán?

- Nincs jobb alkalom az azonnalnál, Mr. Smalls - válaszolja Ann.

A férfi felkacag. - Pont úgy hangzott, mint Mr. Katz.

- Ez bolond. Irány a kocsma, pajtás! - mondja Tony, és megrángatja Charlie ingujját.

De Charlie keresztbe rakja a karját. - Jól van, lássuk akkor Miss... elnézést, elfelejtettem a nevét.

- Bradshaw - mondja Ann élesen.

- Rendben, Miss Bradshaw - adja meg magát Charlie, és a járókelők felé int. - Várja a közönsége! Halljuk!

Kisebbfajta tömeg gyűlik össze, amikor kiderül, hogy egy ifjú hölgy két impresszárió előtt a West End egyik utcáján akar énekelni. Érzem, hogy elvörösödik az arcom, és el sem tudom képzelni, hogyan fog Ann akár egy hangot is kinyögni. De úgy énekel, ahogyan még soha.

A hang, amely elhagyja a torkát, olyan tiszta, amilyet még sohasem hallottam, és megújult erővel zeng. Minden egyes hang határozottan cseng, és a szívéből szól. A dal egy történetet mesél el.

Egy új Ann Bradshaw énekel, és amikor befejezi, a tömeg hangosan, füttyögve élteti - ez minden előadó álma.

Charlie Smalls arcán elterül egy széles mosoly. - Hát ez vicces! Pont olyan a hangja, mint Miss Washbradnek, csak még annál is jobb! Tony, azt hiszem, megtaláltuk az egyik víg leányt!

Még a morcos Tony is egyetértően bólogat. - A próbák május huszonötödikén kezdődnek a Gaietyben. Kettő órakor. Pontosan kettő órakor!

- Nem fogok elkésni - ígéri Ann.

- És ugye nem fog elszökni itt nekem, meg férjhez menni, mint Miss Washbrad? - ugratja Charlie.

- Az életemre esküszöm, hogy nem! - mondja mosolyogva Ann, és tíz Nan Washbradnél is gyönyörűbb.

ÖTVENEDIK FEJEZET

Az egész iskola a holnap esti jelmezbálra való készülődés lázában ég. Egy seregnyi szolgálót vettek fel, hogy kicsinosítsák a Spence-t, mintha az öreglány maga is az esküvőjére készülődne. A szőnyegeket kirángatják a pázsitra, és az utolsó porszemet is kiverik belőlük. A parkettet lesúrolják, és tükörfényesre pucolják. Megtisztítják az ablakrácsokat. Leporolnak minden kiszögellést, sarkot. Nightwing úgy nyüzsög, mintha Őfelségét várnánk, nem csak néhány szülőt és pártfogót.

Kiküld bennünket az épületből, nehogy a puszta létezésünkkel foltot ejtsünk a Spence becses, patikatisztaságú falain. Nem bánjuk, mert ma különösen szép az idő. A folyó mohával benőtt partján ütünk tanyát. Levehetjük a cipőnket és a harisnyánkat, mezítláb futkosunk a hűs gyepen. Maga a mennyország!

Kissé távolabb, egy lankás részen, egy hántolatlan kérgű májusfát állítottak fel. A kisebb lányok kuncogva kergetőznek körülötte, ide-oda cikáznak, izzadt homlokukon gondosan elrendezett virágkoszorúval. A nagyobb, komolyabb lányok megszidják őket, mert ők azon igyekeznek, hogy minél tökéletesebben fonják fel szalagjaikat a fára. Egymás mellett, felett, egymáson keresztül húzzák a szálakat, míg a májusfa színes ruhát nem ölt.

Felicity, Ann és én a füvön át egy meredély felé sétálunk, amely a folyóra, a Temze egy kisebb rokonára néz. Nem ártott volna, ha Mrs. Nightwing ide is elküldi a szolgálókat, mert a folyó vize tele van hínárral és levelekkel. Ann és én a hűs vízbe merítjük lábunkat, Felicity pedig virágot szed. A ruhája tele van virágporral.

- Foltos lettem - mondja, és leül mellénk. - Ibolyát? - kérdezi, és felénk nyújt egy virágot.

Ann elhessegeti a törékeny bimbót. - Ha ezt tenném fel, mindenki azt hinné, hogy nem akarok férjhez menni. Ezt jelenti ugyanis, ha valaki ibolyát tűz magára.

Felicityt nem hatja meg Ann aggodalmaskodása, fehérszőke hajába tűzi az ibolyát, amely úgy fénylik benne, mint egy csillag.

- Most, hogy Mrs. Nightwing hozzájárult ahhoz, hogy részt vehessek a bálon, szükségem lenne egy jelmezre - mondja Ann. -Azt hiszem, Lady Macbeth szeretnék lenni.

- Hmm... - mormolom, és a májusfa körül kergetőző lányokra és mögöttük a cigánytábor irányába pislogok. Azóta nem láttam Kartikot, mióta megtámadták a tábort az erdőben.

Felicity egy ibolyát lógat a homlokom elé. Azt hiszem, hogy pók, és felsikoltok. Felicity elégedetten felnevet.

- Ne! - figyelmeztetem.

- Rendben, Őlédisége Morcos Szent Nebáncsvirág! - mondja. -Min gondolkozol ilyen elmélyülten?

- Azon, hogy Wilhelmina vajon miért nem mutatta meg nekem, hogy hol van a tőr rejtekhelye, vagy a kulcsé, amelyben az igazság rejlik. Vajon mire akart figyelmeztetni?

- Ha egyáltalán figyelmeztetni akart - vitatkozik Felicity. - Lehet, hogy csapdába akart csalni, te pedig okosan elkerülted.

- Talán - mondom. - És Eugenia?

- Biztos vagy benne, hogy őt láttad? - kérdezi Ann. - Merthogy egyikünk sem látta, pedig ott voltunk veled.

Az is eszembe jut, hogy lehet, hogy csak képzelődtem. Nem tudom megkülönböztetni az igazságot az illúziótól. De nem, én tényleg láttam őt, éreztem. Igazi volt, és a veszély, amit megérzett, az is valós, de még ha ezen múlna az életem, akkor se tudnám összerakni a darabokat.

- És McCleethy meg Nightwing? - kérdezem.

Felicity a vizet csapkodja a lábával. - Tudod, hogy azért akarják újjáépíteni a Keleti Szárnyat, hogy a titkos ajtót használhassák. De csak ennyi az, ami bizonyos. Ezer évbe kerül, mire újra felhúzzák, és még csak nem is sejtik, hogy mi már használjuk az ajtót. Mire megtudják, már régen megkötöttük a szövetséget, számukra késő lesz.

- Elfelejted, hogy a Hadzsín nem csatlakozik hozzánk, az erdei népek meg gyűlölnek - mondom.

Fee szeme felvillan. - Eljátszották az esélyüket. Miért nem kötünk mi szövetséget? Csak mi négyen - te, én, Ann és Pippa.

- Ami Pipet illeti... - mondom óvatosan.

Felicity arca elsötétül. - Mi van vele?

- Téged nem aggaszt, mennyire megváltozott?

- Mármint a hatalma, ugye? - pontosít Felicity.

- Szerintem átjár a Télvidékre - folytatom. - Szerintem Wendy nyusziját is ő áldozta fel. Talán újabb áldozatra is készen áll.

Felicity eldörzsöli az ujjai között az ibolyát. - Elmondjam, hogy én mit gondolok? Szerintem neked nem tetszik, hogy neki is van hatalma. És az sem, hogy Ann és én nélküled is átmehetünk a birodalmakba. Láttam, milyen volt az arcod, amikor az ajtó megnyílt előttünk!

- Csak meglepődtem... - kezdem, de a hazugság elhal a nyelvem hegyén.

- Egyébként is, te vagy az, aki furcsán viselkedik, Gemma. Összejátszol Kirkével. Olyan dolgokat látsz, amelyek nem is léteznek. Szerintem veled nincs rendben valami! - Még egy utolsót rúg a vízbe. A folyó felett táncoló vízcseppek mind rám hullanak.

- Én... én csak azt gondolom, hogy jobb lenne, ha együtt mennénk be a birodalmakba - mondom. - Legalábbis egyelőre.

Felicity egyenesen a szemembe néz. - Már nem te mondod meg, hogyan legyen.

- Gyerünk, Gemma! - kér Ann. - Hagyjátok már ezt! Menjünk a májusfához!

Megfogja Felicity kezét, és a májusfa felé szaladnak. Nevetve kibe futkároznak a szalagok között, és azt kívánom, bárcsak én is elfeledkezhetnék minden gondomról, és velük tarthatnék. De nem tudok. Csak abban reménykedhetek, hogy még időben sikerül rendbe tennem a dolgokat. Elsétálok a tó mellett, fel a dombon, a régi temetőbe. A félig elsüllyedt sírkövek látványa ismerős érzéssel tölt el: én is síri hangulatban vagyok.

Felicity egyik ibolyáját Eugenia Spence sírjára helyezem. Szeretett nővér. - Azt nem feltételezem, hogy tudja, hol van a tőr -mondom a sírkőnek. A szél felel, elfújja az ibolyát. - Sejtettem.

- Sírkövekkel beszélget? - Kartik az. Ételt hoz egy szilkében. Egy kósza napsugár fénybe vonja az arcát, szinte hátrahőkölök attól, hogy milyen gyönyörű - és hogy milyen boldog vagyok attól, hogy újra látom. - Csak akkor van félnivalója, ha válaszolnak - mondja. -Elmegyek, ha...

- Ne! Maradjon! - mondom. - Szeretném.

Leül egy sírkőre, amelyen már az enyészeté lett a felirat, és a szőnyegpucoló szolgálók irányába int. - Úgy hallottam, jelmezbál lesz.

- Igen, holnap - mondom. - Jeanne d'Arcnak fogok öltözni.

- Illik is magához. - Kartik egy almát nézeget, a megbarnult részt nyomkodja a hüvelykujjával. - Feltételezem, hogy úriemberek is lesznek. Angol úriemberek.

- Biztos vagyok benne, hogy részt vesznek a bálon - válaszolom megfontoltan.

Beleharap a gyümölcsbe. Letépek egy falevelet, és apró darabokra szaggatom. A kínos csend elmélyül.

- Bocsásson meg! - mondom végül.

- Nem kell bocsánatot kérnie. Hazudtam magának.

Mellé ülök. Alig van közöttünk távolság, mégis óriásinak érzem. -Jöjjön el a bálra! - mondom halkan. Kartik nevetni kezd. - Csak viccel.

- Nem, nem viccelek. Jelmezbál. Ki tudná meg?

Kartik felhúzza az inge ujját, és világosbarna bőrére mutat.

- Ezt sem fogja észrevenni senki, gondolom. Egy indiai az angolok között? - Nagyot harap az almába.

- Egy indiai herceg - mondom. - Meghívója is lesz. Adok egyet.

- Ha nem mehetek önmagamként, akkor inkább nem is megyek -mondja.

- Gondolkozzon rajta! Ha meggondolja magát, kösse fel a kendőt a szokott a helyre, és akkor holnap fél hatkor találkozhatunk a mosókonyhában.

Kartik belepislog a napfénybe. Megrázza a fejét. - Az az ön világa, nem az enyém.

- De mi van akkor, ha... - kezdem, és nagyot nyelek. - .. .ha azt szeretném, hogy ott legyen az én világomban?

Kartik megint beleharap az almájába, és a békés tájat, a hullámzó dombokat nézi. - Nem hinném, hogy oda tartoznék.

- Én sem - mondom nevetve, de két könnycsepp lefut az arcomon. Az ujjammal fogom fel őket. Bizsereg bennük a varázslat, a kísértés: elérhetném, hogy velem maradjon.

Elhallgattatom a hangot.

- Akkor jöjjön velem a birodalmakba! - mondom inkább. -Együtt is kereshetnénk Amart. Mi...

- Nem. Nem akarom tudni, mivé lett Amar. Olyanként akarok emlékezni rá, amilyen volt. - Visszateszi az almát a szilkébe. - Az elmúlt néhány napban sokat gondolkodtam, és arra jutottam, hogy az lesz a legjobb, ha elhajózom az Orlando fedélzetén. Már semmi sincs, ami itt tartson.

- Kartik... - kezdek bele, de hát mit mondhatnék? - Tegye azt, amit jónak lát!

- Emlékezni fogok magára Indiában is - mondja. - Imádkozni fogok a családjáért a Gangesz partján.

- Köszönöm. - Van egy gombóc a torkomban, nem tudom lenyelni.

Kezébe fogja a szilkét. - Szép napot, Miss Doyle!

- Szép napot, Kartik!

Kezet fog velem, és elindul lefelé a domboldalon. Egyedül maradok a temetőben.

- Ezt is megértük - mondom, és a szememre szorítom a kézfejemet. - Csak a halottak élvezik a társaságomat.

A térdem adja meg magát először. A látomás olyan elemi erővel tör rám, hogy összegörnyedve a földre rogyok. Megfeszülnek az izmaim. Mintha ketté akarna szakadni az ég, a felhők vérvörös színben úsznak.

Úristen! Nem kapok levegőt. Nem...

Wilhelmina Wyatt ott áll a sírkövek között, az arca eltorzul a dühtől. Megragad a hajamnál fogva, és a sírok felé vonszol. Amikor odaérünk Eugenia Spence sírjához, nagyot taszít rajtam, és rettegve látom, ahogyan a föld összezárul felettem.

- Ne, ne, ne! - Kétségbeesetten kaparászom az ujjaimmal a sírgödör oldalát, és sikoltozom: - Engedj ki!

A föld megnyílik, és ott állok a Télvidéken, a Holtak Fája előtt, a pusztaságban. Látom Eugenia rémült tekintetét. - Ments meg bennünket! - könyörög.

Teljes erőmből rúgkapálni kezdek. A sírgödör beomlik, eltakarom a szememet a lehulló göröngyök elől.

Csend van. Hallom, hogy... a lányok játszanak. Nevetés. Elveszem a kezemet, és az egyik szememet kinyitom. Hanyatt fekszem a temetőben. A szél felém sodorja az épület mögött krikettezők hangját. A cipőm és a szoknyám sáros. Wilhelmina elment. Egyedül vagyok. Eugenia Spence sírja érintetlen. Az ibolya is ott van még, ahová tettem. Zokogok a félelemtől és a csalódástól.

Reszkető lábakkal vágok át a sírkerten. A hollók fekete esőcseppekként szállnak alá. A sírkövekre ülnek. Befogom a fülemet, hogy ne halljam a károgásukat, de a hang a bőröm alá kúszik, mint a méreg.

Lebotorkálok a domboldalon, és leülök. A térdemet átölelve sírok csendesen. Ha nem sikerült volna kiszabadulnom abból a sírgödörből. ..

Egyáltalán benne voltam?

Igen, éreztem, hogy megragadja a hajamat, éreztem, hogy elesem, és hogy a föld összezárul felettem. Ugyanakkor olyan, mintha meg sem történt volna. Félek Wilhelmina Wyatt-től.

Belelátott a sötétségbe. Ezt mondta egyszer róla Eugenia. De mi van, ha maga is része a sötétségnek? Mi van, ha ő is a teremtmények szövetségese?

Már nem tudom, hogy vajon segíteni akar nekem, vagy a halálomat kívánja.

Nézem a májusfa körül kerengő lányokat. Holnap majd mind jelmezt öltenek, és gondtalan tündérekként röpködnek a május elsejei bálon. A bensőmben hirtelen valami hidegség támad, amely szélsebesen terjed szét az egész testemben.

Holnap. Május elseje. A május „születése”.

Óvakodj a május születésétől!

Képtelen vagyok átmelegedni. Amitől Eugenia retteg, és amire Miss Wyatt figyelmeztetni akar, holnap fog megtörténni, és én még mindig nem tudom, hogy mi lesz az, és hogyan akadályozhatnám meg. Beleremegek, amikor meglátom, hogy Miss McCleethy és Mrs. Nightwing összehajolva beszélget. Veszélyt szimatolok minden pillantásukban, mosolyukban, minden érintésben.

A lányok az izgalomtól megrészegülve, egyenes derékkal járnak-kelnek, egyikük sem sejti, hogy rettegek. A kicsik a jelmezeikben játszanak, miközben Brigid korholja őket, hogy a végén még összekoszolják a ruhájukat, és akkor mi lesz? A kislányok komolyan bólogatnak, majd eleresztik a fülük mellett a figyelmeztetést.

- Na, jöjjön ide mihozzánk! - mondja Brigid, mikor meglátja megnyúlt képemet.

Megrázom a fejem. - Köszönöm, de nem. Nem lennék jó társaság.

Mrs. Nightwing rám pillant, enyhén ráncolja a homlokát. Viszketni kezd a bőröm. Nem maradhatok itt. Úgy döntök, hogy Fee sátrában keresek menedéket. Meglep, hogy őt is ott találom, egyedül. Remeg az ajka.

- Fee? - kérdezem.

Durván letörli a könnyeket az arcáról. - Ezt jól megcsináltam! -mondja erőltetett nevetéssel. - Sikerült elbűvölnöm őket.

- Mi történt?

Egy levelet mutat felém. - Anyámtól jött. Lady Markham hajlandó kezeskedni értem, de csak ha feleségül megyek Horace-hoz.

- Ezt nem teheti!

- Dehogynem! - mondja, és megint a könnyeit törölgeti. - Rendes feleséget akar belőlem gyúrni, olyan leszek számára, mint egy győzelmi zászló, ha sikerül. Azt is mondta apámnak, hogy ezzel visszakerülhetnek a társaságba. És persze ott van a vagyon is.

- De hát az a te örökséged - mondom elhaló hangon.

- Nem érted? Amint férjhez mentem, a vagyonom a férjemet illeti meg. Elfelejthetem a párizsi padlásszobát! Már döntöttek a sorsomról. - Olyan aprónak és élettelennek látom, mint egy porcelánbabát.

- Nagyon sajnálom - mondom, bár tudom, nem sokat ér.

Felicity mindkét kezemet megragadja. Megfájdulnak az ujjaim a

szorításától. - Gemma, tudod, hogy van ez. Megtervezik az egész életünket, onnantól kezdve, hogy mit vehetünk fel, egészen addig, hogy kihez mehetünk férjhez, és hol lakhatunk. Az, hogy nekünk ez tetszik-e, vagy sem, annyit sem számít, mint a kockacukor a teánkban, és jobban tesszük, ha mosolygunk akkor is, amikor a legszívesebben meghalnánk. Olyanok vagyunk, mint a versenylovak, és úgy is bánnak velünk, mint a lovakkal: szemellenzőt raknak ránk, hogy ne tudjunk körülnézni, mindig csak előre, hogy arra menjünk, amerre ők irányítanak. - Felicity az enyémhez érinti a homlokát, és kezemet imára kulcsolt ujjai közé fogja. - Kérlek, kérlek, kérlek, Gemma! Ne hagyjuk, hogy előbb haljunk meg legbelül, mint ahogy muszáj!

- De mit tehetek én?

- Ígérd meg, hogy egy kicsivel tovább számíthatunk a varázslatra! Csak addig, amíg el nem rendezzük a jövőmet... csak a bemutatkozásunkig! - könyörög.

- Hiszen addig még több hét van hátra - válaszolom neki. - Ki kell békülnöm az erdei népekkel. Meg kell kötnünk a szövetséget!

- Gemma, az életemről van szó! - könyörög, és kétségbeesése dühbe csap át.

Két kacarászó lányka táncol el a sátor mellett talpig szalagban és csipkében. Őrültek módjára keringőznek a hercegnő jelmezükben. Nem számít nekik, hogy a ruha csak egy éjszakára varázsolja át őket. Hisznek benne, és a hit mindenre képes.

Összeérintem a tenyeremet Felicityével. - Megpróbálom.

Az ágyam szélén ülök, és megpróbálom értelmezni a történteket, de képtelen vagyok rá, és május elseje mindjárt itt van. Hogy eltereljem a gondolataimat, rendet teszek a szobámban. A holmimat, az Indiából hozott elefántszobrot, anyám naplóját, Kartik vörös kendőjét és Simon dupla fenekű dobozát szépen elrendezem a polcokon. Utóbbit talán ki kellene dobnom. Kinyitom a titkos rekeszt, belenyúlok, de üres. „Ebben tarthatja a titkait”, mondta Simon egyszer. Az én titkaimhoz ennél nagyobb dobozra lenne szükség. Ott hagyom Ann ágyán, ajándéknak szánom, és tovább rendezgetek. A könyveimet egy sarokba rakom. Kesztyűk és zsebkendők. Wilhelmina Wyatt palatáblája néma, akárcsak a tulajdonosa. Ezzel meg mihez kezdjek? Haszontalan. És nehéz is. Az a vastag fakeret teljesen lehúzza a karomat... Hirtelen ráeszmélek, milyen ostoba voltam.

A kép a könyvben - végig benne volt, hol keressem a tőrt. A Rejtett Tárgy. Wilhelmina Wyatt egy ügyes kezű bűvész asszisztense volt. Ha el akart rejteni valamit...

Végigtapogatom a tábla keretét, még az ujjam egy aprócska zárba nem ütközik. Kipattintom, és a tábla meglazul a keretben. Lassan kihúzom, és megpillantom a látomásaimban feltűnő bőrtekercset. Reszket a kezem, amikor kibontom a csomót, és meghúzom a szalagvégeket.

Ott fekszik a díszes markolatú, vékony tőr.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

MÁJUS 1.

A nap lassan nyugovóra tér, leereszkedik a homály. A levegő langyos, a madarak a nap utolsó koncertjét adják, mielőtt nyugovóra térnének. Mindent összevetve ennél tökéletesebb estét nem is választhatott volna a Spence a jelmezbálra. Én viszont nem nyugszom meg, amíg véget nem ér az éjszaka.

A pázsitra és az útra lámpásokat aggattak, hogy megvilágítsák az ide vezető utat. Hintók hosszú sora kígyózik az úton és a feljárón. Érkeznek a családtagjaink. Az inasok kisegítik Marie Antoinette-et és Sir Walter Raleigh-t, Napóleont és Erzsébet királynőt a hintójukból. A pázsiton színes jelmezesek sétálnak. Álarcaik misztikus hangulatot kölcsönöznek az estének. A bálteremben szól a zene. Kiszűrődik a nyitott ablakokon keresztül az erdő felé. A lányok több rétegnyi tüllben és csipkében parádéznak. Rajtam nincs ilyesmi.

Reméltem, hogy Kartik mégis eljön. De nem jelzett vissza, így fogom a lámpásomat, és várom, hogy megérkezzen a családom. Apát pillantom meg először. Gyémántos turbánt viselő rádzsának öltözött. Nagymama, aki halálosan retteg attól, hogy mi lenne, ha egyszer történetesen jól érezné magát valahol, egy egyszerű báli ruhát vett fel, de legalább van nála egy pálcára tűzött harlekin maszk. Tom bohócsisakot visel. Jobban illik rá, mint sejtené.

- Á, itt is van a mi Gemmánk! - mondja apa, és végigméri a tunikámat meg a csizmámat és az oldalamra kötött díszes tőrt. - De csak lassan, ez nem is a mi Gemmánk, hanem egy hadvezér! Korának szentje!

- Gemma d'Arc - gúnyolódik Tom.

- Meg a bolondja - vágok vissza neki.

- Udvari bolond vagyok, az nem ugyanaz - mondja, és a levegőbe szippant. - Remélem, hogy adnak vacsorát.

Apára rájön a köhögés.

- Jól vagy, papa?

- Egészséges, mint a makk - zihálja. Az arca vörös és izzadt. -Csak nem vagyok hozzászokva a friss levegőhöz.

- Dr. Hamilton azt mondta, jót tesz majd neked - vág közbe nagymama.

- Orvost kellett hívni?

Apa megpaskolja a kezemet. - Ugyan, ugyan, kicsim! Nem kell aggódnod. Minden a legnagyobb rendben van. Nézzük csak, miféle szórakozást készítettetek elő ma estére!

Egy szobalány díszes maszkokat kínál a tálcáján. Van közöttük madár, állat, kisördög és harlekin. Vicsorgássá torzítják bárki mosolyát.

Felicity valkűrnek öltözött, ragyogó szőke haja ezüstruhájára és szárnyaira omlik. Az anyja Piroska jelmezt visel, az apja rókamaszkot öltött a tengerészegyenruhája fölé. Mrs. Nightwing nagy örömére és Felicity bánatára Markhamék is eljöttek. Valahányszor Horace, aki Lord Fauntleroynak öltözött, a közelébe ér, Felicity olyan képet vág, mintha meg akarná fojtani. Horace ettől vérszemet kap.

Bárcsak oda mehetnék hozzá táncolni, bárcsak szabadjára ereszthetném a varázslatot, ahogy korábban! De végig az a gondolat lüktet bennem, hogy Óvakodj a május születésétől! Fogalmam sincs, mit fog hozni a ma éjszaka.

Mrs. Nightwing ég a vágytól, hogy bemutathassa az egybegyűlteknek, mit jelent a Spenceben a kecsesség, az erő és a szépség, amit a jelszavunk ígér. Példaképének, Florence Nightingale-nek öltözött. Még tetszene is, ha tudnék bízni benne.

- Hölgyeim és uraim! Köszönöm, hogy megtisztelték jelenlétükkel a ma esti mulatságot! Alapítása óta a Spence mindig a legnagyobb figyelmet fordította arra, hogy az iskolánkból kikerülő ifjú hölgyek megállják a helyüket a társaságban. Azonban évek óta egy szörnyű tragédia emléke üli meg a falakat. A Keleti Szárnyról és arról a tűzvészről beszélek, amely két diákunk és szeretett igazgatónőnk, Eugenia Spence életét követelte. Az ő tiszteletére kívánjuk újjáépíteni a Keleti Szárnyat, és az önök adományainak segítségével már közel járunk a befejezéshez. Alázatosan köszönöm.

És most minden további bevezetést mellőzve, szeretném bemutatni önöknek intézményünk ragyogó ékköveit. Nem gyémántról és nem rubintról beszélek, hanem a Spence szerény és nemes kisasszonyairól!

Mrs. Nightwing gyorsan megtörli a szemét, és elfoglalja a helyét. Néhány kislány - mind tündérnek vagy hercegnőnek öltözve - táncot lejt, ártatlan szépségük elbájolja a látogatókat.

Egy férfi lép mellém. Az arcát maszk takarja, de ezt a hangot bármikor felismerem.

- Szép esténk van, ugye?

- Maga meg mit csinál itt? - kérdezem gyorsuló szívveréssel.

- Meghívtak, kiskedves. - Sátáni a vigyora.

Halkan a fülébe suttogok: - Ha bántani merészel engem, a családomat vagy a barátaimat, ha bármit is tenni merészel, esküszöm az élő istenre, úgy magára szabadítom a varázslatot, hogy soha többé nem jut eszébe senkit megfenyegetni!

Fowlson gyorsan, szélesen elmosolyodik. - Ez ám a spiritusz, kiskedves! - Az ajka veszélyesen közel kerül a nyakamhoz. - De ne ijedezzen, Miss Doyle! Nem magácska miatt jöttem el. Kartik, a barátja, itt van-e? Nem baj, ha nincsen itt, majd megtalálom.

Kartik.

Sarkon fordulok, és hanyatt-homlok rohanni kezdek, miközben a kislányok édesen meghajolnak. Imádni való babák, a közönség lelkesen meg is tapsolja őket. Kifulladva érek a csónakházba Kartikhoz. - Itt van Fowlson! Önt keresi! - zihálom. - Bántani akarja!

Nem tűnik meglepettnek, meg sem mozdul.

- Hallotta, hogy mit mondtam?

- Igen - mondja, és becsukja a könyvét. - Az Odüsszeia. Befejeztem, ha ön is el szeretné olvasni.

Megragadom a karját. - El kell rejtőznie! Átváltoztathatnám valamivé, vagy...

- Nem fogok még egyszer elrejtőzni! - mondja. - Nem is tartok Mr. Fowlsontól.

- Nem?

Felrakja a könyvet egy ablak melletti polcra. - Meggondoltam magam. Tudni akarom, hogy Amar... tudnom kell. Érti?

- Tehát készen áll arra, hogy a birodalmakba lépjen - mondom.

- Nem tudom, hogy készen állok-e - feleli halk, gúnyos nevetés kíséretében. - De be szeretnék menni. Szeretném látni őket.

Felé nyújtom a kezem. - Bízzon bennem!

Összekulcsolódnak az ujjaink. - Mutassa meg!

- Óvatosnak kell lennünk - mondom. Mindenki az előadást nézi, üres és csendes a pázsit. Nem akarom felhívni magunkra a figyelmet. Lehajolva szaladunk a pázsiton keresztül, míg el nem érjük a Keleti Szárny tornyát. Kinyújtom a karom. Megremeg a levegő. Felfénylik az ajtó. Kartik arcán ámulat tükröződik.

- Hihetetlen! - suttogja.

- Ez még semmi - mondom neki. Megfogom a kezét, és végigmegyünk a folyosón. Mikor átlépünk az ajtón, teljesen le van nyűgözve.

- Isten hozta a birodalmakban! - mondom.

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

Először a kertbe viszem el Kartikot, mert én is itt ismerkedtem meg ezzel a világgal, és mert olyan gyönyörű, hogy mindenképpen szeretném megmutatni neki. Kartik hátrahajtott fejjel forog. Hófehér virágsziromeső hullik sötét hajára és szempilláira. Próbál néhányat a tenyerébe fogni.

- Ez a kert - mondom neki szinte büszkén. - Ott van a folyó. Ott meg az a barlang, ahol egykor az Orákulum Rúnái álltak. Itt uralkodott valaha a Rend, és itt uralkodott velük a Raksana is.

- Mintha álmodnék. - Kartik a folyóhoz sétál, kezével végigsimít a daloló víz felszínén. Ezüst, arany és rózsaszín örvények kavarognak ott, ahol a vízhez ért.

- Nézze csak! - szólok neki. Ráfújok néhány fűszálra, rebbenő szárnyú pillangóvá válnak. Az egyik Kartik kinyújtott tenyerére száll, majd tovaröppen. Sohasem láttam még Kartikot ilyen boldognak, ilyen gondtalannak. Rábukkan arra a függőágyra, amelyet még hetekkel korábban szőttem, és beleveti magát, miközben az összefonódó szálak édes dúdolását hallgatja. A könyöke fölé gyűri az inge ujját. Tudom, hogy illetlenség, de képtelen vagyok levenni a szememet a karjáról.

- Leülne mellém? - A keskeny csíkra mutat maga mellett.

- Nem, köszönöm - sikerül kinyögnöm. - Még annyi mindent nem látott!

Keresztülsétálunk a Templom alatti pipacsmezőkön, rámutatok a felettünk tornyosuló magas sziklákra. A sziklafalba vésett félmeztelen nők érzéki látványától én először elpirultam. A szemem sarkából Kartikot figyelem, kíváncsi vagyok, felháborodik-e rajtuk.

- Indiára emlékeztetnek - mondja.

- Pontosan - mondom abban reménykedve, hogy a hangom nem lesz árulóm.

Kartik először a nyakamra, majd szégyenlősen lejjebb pillant.

- Megmutatom a Sóhajok Barlangjait - mondom neki rekedten.

Átvágunk a keskeny ösvényen, túl a hegyszoroson, a színes füstöt

okádó üstök mellett, egészen a tetőig. A Hadzsín meghajol előttünk, Kartik tiszteletteljesen viszonozza a gesztust.

- Itt vannak a Sóhajok Barlangjai - mondom. Belépünk az összekulcsolódó kezek alatt, amelyeket egy kör közepébe véstek. Kartik megáll előtte.

- Ezt ismerem. Raksana.

- Ugyanakkor a Rendé is - mondom.

- Tudja, hogy ez mit jelent? - kérdezi, és közelebb lép hozzá.

Elvörösödve bólintok: - a szerelem szimbóluma.

Kartik elmosolyodik. - Igen, most már emlékszem. A kezek a körben. Látja? A kezeket a kör, az örökkévalóság szimbóluma óvja.

- Örökkévalóság?

- Nem lehet tudni, hol kezdődik, és hol ér véget, és nincs is jelentősége.

Az ujjaival végigfut a véseten.

Halkan megköszörülöm a torkomat. - Azt mondják, hogy akik a körbe teszik a kezüket, beleláthatnak egymás álmaiba.

- Tényleg? - kérdezi, és a kör mellé fekteti a tenyerét.

- Igen - mondom.

Szél zúg keresztül a barlangokon, amelyek ettől sóhajtozni kezdenek. A kövek megszólalnak. Ez álmok háza azok számára, akik látni akarnak. Tegyétek a keheteket a körbe, és álmodjatok!

A körbe teszem a kezem, és várok. Kartik nem néz rám, meg sem mozdul. Nem fogja megtenni. Ismerem. Ettől elszorul a szívem.

Óvatosan a kezem mellé teszi az övét. Az ujjaink egymás felé nyúlnak, de még nem érintik egymást, két ország a kezünk, amelyeket csak egy keskeny tengerszoros választ el egymástól. És aztán megérzem az ujjai hegyét. A kövek eltűnnek. Elvakít a hófehér fény. A testem elszáll, egy álomban vagyok.

A karjaimat borító aranykarkötők megcsillannak a napfényben. A kezemre és a lábamra virágmintát festettek, mint a menyasszonyoknak. A szárim színe mélybíbor, mint az orchideáé. Amikor megmozdulok, az anyag redői színt váltanak, narancstól a vörösig, indigókéktől az ezüstig.

Valamit ünnepelnek. Élénksárga száriba öltözött lányok lótuszvirág takarón táncolnak. Meleg a mosolyuk, nagy agyagtálakból rózsaszirmokat szórnak a szélbe. A színes szirmok lassan, lebegve hullanak alá, belepik a hajamat, a meztelen karomat. Az illat anyámra emlékeztet, de nem vagyok szomorú. Túl boldog ez a nap.

A lányok félreállnak az utamból. Előrefutnak, és virágokat szórnak elém, míg az ösvény vörösbe és fehérbe nem fordul. Követem őket a ragyogóan kék ég felé. Egy ősrégi, nemes kőtemplom bejáratához érek. Fölöttem Síva, a pusztítás és az újjászületés istene meditál, harmadik szeme mindent lát. Alattam száz lépcsőfok. Lelépek az elsőre, és minden eltűnik - a templom, a lányok, minden. Egyedül állok a sivatag homokjában, én vagyok az egyetlen színfolt. Akármerre nézek, semmi, csak a puszta ég. Az órák másodperceknek tűnnek, a másodpercek óráknak, mert az idő is álom.

Feltámad a szél, a homokszemek az arcomat simogatják. És akkor meglátom. Egy apró pont, amely közeledik felém, de tudom, hogy ő az, és már ott is áll előttem. Egy festett lovon ül, fekete ruhája elegáns. A nyakában virágfüzér. A homloka közepére kurkumával egy vörös pöttyöt festettek, mint az indiai vőlegényeknek.

- Jó napot! - mondja. Elmosolyodik, és ragyogóbb ez a mosoly a napnál is. Értem nyúl, megragadom a kezét, és a világ megint a feje tetejére áll. Egy kertben állunk, ahol akkorák a lótuszvirágok, mint egy nyoszolya.

- Hol vagyunk? - kérdezem. Furcsa a hangom.

- Itt vagyunk - mondja, mintha ez lenne a válasz mindenre, és bizonyos értelemben az is.

Előveszi a kését, és kört rajzol körém a porba.

- Mit csinál? - kérdezem.

- Ez a kör a lelkünk egyesülését jelképezi - feleli. Hétszer rajzol körbe, a hetediknél ő is belép. Egymással szemben állunk. Az enyémhez érinti a tenyerét.

Már nem tudom, hogy álmodom-e.

A tarkómra csúsztatja a kezét, és gyengéden közelebb von magához. Az ujjaival a hajamba túr, úgy dörzsölgeti a tincseket az ujjai között, mintha finom selyemre alkudozna. Aztán hirtelen éhesen, kutatóan, ellentmondást nem tűrően megcsókol.

Egy új világ tárul fel előttem, és én készen állok rá, hogy bejárjam.

Nem is tudom, mit szeretnék hallani a szájából. Szeretlek. Gyönyörű vagy. Soha ne hagyj el! Olyan, mintha mindet hallanám, pedig csak egyetlen szót ismételget, a nevemet, és az jut eszembe, hogy korábban így még sohasem mondta: úgy, mintha ismerne. A mellkasán a bőr finoman simul az ujjaim alá. Amikor megérintem az ajkammal a kulcscsontja felett, egyszerre sóhajtja és nyögi a nevemet.

- Gemma...

Lázasan csókol. A számat. Az államat. A nyakamat. A karomat. A derekamra simítja a kezét, és a ruha durva anyagán keresztül végigcsókolja a hasamat. Újra és újra felpezsdül a vérem. Felemeli a hajamat, és megint a nyakamat csókolja. Lassan halad lefelé a gerincemen, miközben gyengéden megszorítja a mellemet. Meglazítja a fűzőmet. Végre én is belélegezhetem az illatát. Kartik ledobta az ingét. Nem emlékszem, mikor történt, és valami okból kifolyólag a szégyenlősségről is megfeledkezem. Csak a szépségét látom: bőre sima barnaságát, széles vállát, a karja izmait. Olyan más, mint én!

A rózsaszirom ágy puha és süppedő alattam. Kartik teste rám nehezedik, és úgy érzem, legszívesebben visszasüppednék az anyaföldbe. Ehelyett feltolom a csípőmet, és olyan forróságot érzek, hogy majdnem belehalok.

- Biztos vagy benne...?

Most az egyszer úgy érzem, nincs közöttünk távolság. Újra megcsókolom, a nyelvem felfedezőútra indul az ajkai között. Kartik szeme megrebben, majd tágra nyílik. Leírhatatlan a tekintete, olyan, mintha megpillantott volna valamit, amiről azt gondolta, hogy örökre elveszítette. Szorosan magához von. Megkapaszkodom a vállában. A szájunk és a testünk új nyelven szól hozzánk, a fák izzadt bőrünkre szórják virágaikat, amelyeket a örökkévalóságig viselni fogunk. És abban a pillanatban átváltozom.

*

Amikor kinyitom a szememet, a Sóhajok Barlangjaiban vagyok. Az ujjam éppen csak Kartik ujjaihoz ér a kövön. Levegő után kapkodok. Ő is látta, amit én? Ugyanazt álmodtuk? Nem merek ránézni. Megérzem az ujját az állam alatt, gyengéd az érintése, mint az esőcseppeké. Maga felé fordítja az arcomat.

- Álmodott? - suttogom.

- Igen - feleli, és megcsókol.

Hosszú ideig üldögélünk a Sóhajok Barlangjaiban, semmiségekről beszélgetünk, de mindent elmondunk egymásnak.

- Már értem, hogy a Raksana miért ragaszkodott ehhez a helyhez

- mondja. Az ujjaival a karom belsejét simogatja. - Nem könnyű innen elmenni.

Összeszorul a torkom. Nem maradhatnánk itt? Vajon velem maradna, ha megkérném rá?

- Köszönöm, hogy elhozott - mondja.

- Szívesen - felelem. - Szeretnék valami mást is megosztani önnel.

A tenyeréhez érintem az enyémet. Bizseregnek az ujjaink, ahol összeérnek. Megrebben a szemhéja, majd tágra nyílik a szeme, amikor megérti, milyen varázslatos ajándékot kapott tőlem.

Vonakodva elhúzom tőle a kezem. - Most már bármit megtehet.

- Bármit - ismétli.

Bólintok.

- Nos, akkor...

Magához von, és a számra szorítja az övét. Puha az ajka, de a csókja határozott. Egyik kezét gyengéden a tarkómra simítja, a másikkal maga felé fordítja az arcomat. Újra megcsókol, most már mélyebben, de ugyanolyan édesen. Olyan az ajka, mint a víz meg a levegő. Nem tudom, hogyan élhetek tovább, ha nem kóstolhatom mindörökké. Talán így buknak el a lányok - nem azért, mert a gaz csábítók gonosz trükkökkel elkábítják tehetetlen áldozatukat, akik nem a maguk akaratából sodródnak végzetük felé. Talán csak valaki megcsókolja őket, és ők vissza akarnak csókolni. Talán pont ők kezdeményezik a csókot. Miért is ne tennék?

Számolom a csókjait: egy, kettő, három, nyolc... Gyorsan elhúzódom tőle, hogy levegőhöz jussak, és egy kicsit összeszedjem a gondolataimat. - De... de bármit megtehet, amit csak akar...

- Pontosan - mondja, és a nyakamat kezdi csókolni.

- De... - mondom - ...rubinttá változtathatná a köveket, hintón utazhatna egész életében.

Kartik a két kezébe fogja az arcomat. - Kinek mit jelent a varázslat - mondja, és újra megcsókol.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

Amikor felbukkanunk a barlangból, Asha már vár ránk.

- Lady Hope, vár a Gorgó. Beszélni akar veled. Azt mondja, hogy sürgős.

- Gorgó? - kérdezi Kartik kikerekedett szemmel. Ösztönösen a tőre után kap.

- Nem lesz rá szükség - mondom neki. - A legrosszabb, amit tehet, hogy halálosan felbosszant. Akkor legfeljebb magad ellen fordíthatod a késedet.

A Gorgó a folyón vár. Kartik felkiált, amikor meglátja a félelmetes zöld arcot, a sárga szemeket és a feje körül tekergőző kígyókat, egy elfeledett napisten képmását.

- Gorgó! Hát visszajöttél? - kiáltom boldogan. Azt hiszem, hiányzott.

- Bocsánatodat kérem, Mindenható. Tudom, hogy megparancsoltad, hogy ne keresselek többé, de ez most nem tűr halasztást.

Elpirulok. - Rosszul tettem. Nem kellett volna olyan goromba szavakat használnom. Bemutatom Kartikot, a Raksana volt tagját.

- Örvendek - mondja a Gorgó.

- Örvendek - feleli Kartik, még mindig hitetlenkedve, kezét a tőr markolatán tartva.

A Gorgó nyúlós hangja tele van aggodalommal. - Felkerestem a Télvidéket. Egy olyan úton mentem, amelyet egykor az enyémek használtak. Szeretném megmutatni neked, hogy mit láttam.

- Vigyél el! - mondom, és fellépünk rá.

A Gorgó vastag nyaka mellé telepszem, gondosan elkerülve a feje körül tekergőző, sziszegő kígyókat. Néha túl közel jönnek, ez emlékeztet arra, hogy még a legmegbízhatóbb szövetségeseink is árthatnak nekünk. Kartik távol tartja magát tőlük. A szeme elé táruló furcsa, félelmetes vidéket bámulja. Lassan a Télvidékre érünk. Zöld köd ereszkedik le ránk. A hajó csendesen lecsorog egy keskeny szoroson, egyenesen egy barlangba. Akkora jeges cseppkövek alatt hajózunk, mint egy tengeri kígyó foga. Felismerem a helyet.

- Itt láttam Amart - mondom Kartiknak. Az arca elkomorul.

- Ott - mondja a Gorgó, majd lelassul és megáll. - Pontosan ott.

Leereszti a hajóhidat. Átgázolok a sekély vízen a barlang oldala

felé, ahová valamit kimosott a tengervíz. Az a vízinimfa az, aki Amarhoz kalauzolt. Élettelen szeme a semmibe mered.

- Mi történt vele? - kérdezem. - Beteg volt?

- Nézd meg jobban! - mondja a Gorgó.

Nem akarom megérinteni, mégis megteszem. Hideg a bőre. Az ujjaimon pikkelyek. Száraz vér borítja őket. Sebet kapott - a nyakán hosszú, mély, vörös vonal.

- Gondolod, hogy a Télvidék teremtményei tették? - kérdezem.

A Gorgó hangját visszaverik a barlang falai. - Ez túlmutat a Télvidék teremtményein. Még nem láttam ilyet.

Lefogom a vízinimfa szemét, így olyan, mintha csak aludna.

- Mit akarsz, mit tegyek, Mindenható? - kérdezi a Gorgó.

- Engem kérdezel?

- Ha hajlandó vagy vezetni bennünket, akkor igen.

Ha hajlandó vagyok vezetni őket. Itt állok ebben az istenverte barlangban egy vízinimfa kihűlt testével, távol a barátaimtól, és döntést kell hoznom.

- Többet akarok tudni. Az egészet. Mehetünk beljebb is?

- Ahogy parancsolod.

- Nem kell velem jönnöd - mondom Kartiknak. - Először visszajuttatlak a táborba.

- Jövök - mondja. Megérinti a tőrt a csizmaszárban.

- Mindenható - szól a Gorgó. Aggodalmat fedezek fel a hangjában. - Eddig nem vettek észre bennünket. De a helyedben nem mennék tovább védelem nélkül. Talán bölcs lenne segítségül hívnunk a varázslatot.

- Egyetértek - mondom. - De neked is kell adnom belőle, hogy együtt dolgozhassunk a célunkért...

- Nem! - vág közbe a Gorgó. - Egy pillanatig sem szeretnék a varázslatból részesülni.

- Szükségem van rád, Gorgó - mondom. - Mindannyiunkra szükség van.

- De nem szabadulhatok fel - mondja a Gorgó. - Ezt meg kell értened.

- Megértem - mondom. - Eldöntjük, milyen illúziót használunk, és csak arra az egy célra koncentrálunk. Helyes?

Kartik bólint.

- Helyes - sziszeg a Gorgó.

Felszállok a hajóra. Egyik kezemet a Gorgó vastag, pikkelyes nyakára teszem, a másikkal Kartik kezét fogom. A varázslat átölel bennünket. Úgy érzem, mintha egy hullámon lovagolnék, amely nem gyűrhet maga alá. A cél egyesít bennünket, és a terhen is egyformán osztozunk. Azt a viking hajót képzelem magam elé, amelyen a Télvidékre utaztunk - a magas vitorlák és az evezők megjelennek a szemem előtt. Elképzelem, hogy Kartik és én fantomok vagyunk, kopott köpönyegben. A szívünk egy ritmusra ver. Amikor kinyitom a szemem, látom, hogy sikerült a varázslat. Kartik és én olyanok vagyunk, mint a kísértetek. A Gorgó meg, mint egy szobor, a kígyók merevek, mint a márvány.

- Gorgó? - kérdezem óvatosan.

- Jól vagyok, Mindenható. Jó munkát végeztél.

- Jó munkát végeztünk - mondom, és nem lesz kisebb az örömöm attól, hogy osztozkodnom kell a dicsőségen. - Nézzük, mit rejteget a Télvidék!

A Gorgó áthajózik velünk a fekete sziklák között. Szürkészöld, vastag köd emelkedik fel a víz felszínéről. A nagyja elpárolog, ahogy messzebb és messzebb jutunk, már többet látok ebből a furcsa vidékből, mint a legutóbb. Rongyos, vöröses zászlók állnak ki a sziklás hegyormok tetejéből. Vadul beléjük kap a szél, olyan a hangjuk, mint a puskaropogás. A fekete sziklákba mélyedéseket vájtak. A Gorgó közelebb suhan az egyikhez. Több tucat koponya magasodik előttünk. A szívem egyre gyorsabban ver. Szeretnék viszafordulni, de tudnom kell, mi történik itt.

Ezüstös halraj lebeg a vízen - döglöttek.

- Lehet, hogy ez nem jelent semmit - mondom bizonytalanul.

- Lehet - sziszegi a Gorgó. - De az is lehet, hogy valami nagyon rossz dolog készülődik. Attól tartok, szörnyű erők munkálkodnak.

Egy holló kering a fejünk felett, fekete ujjlenyomat az égen.

- Kövesd! - mondom a Gorgónak.

Dübörgés üti meg a fülemet. Elérkeztünk abba a kanyonba, ahol fenséges vízesések szegélyezik az utunkat. Zubog a sok víz, a hajó meginog. Kartik és én egymásba kapaszkodva a Gorgóhoz simulunk. Éles szikladarabok állnak ki a vízből, és attól tartok, felnyársalnak bennünket, de a Gorgó ügyesen lavírozik közöttük.

Biztonságban kiérünk a szorosból. Egy sekélyvizű, jéggel borított tó áll előttünk. A jégen csontok és kisebb állatok csontvázai. A hideg szél sem képes elsöpörni a halál és a pusztulás dögszagát. A tó körül kisebb tüzeket látunk. Áthatolhatatlan, csípős füstöt ontanak, a torkomat égeti. Az égből hamu és hó hullik alá. A bőrömre tapad. A távolban a sziklákból képződött boltíven át vezet az út a fekete homokkal borított pusztaságba.

A Gorgó közelebb evez, szinte rosszul leszek a rettegéstől. Mert a tűz körül a Télvidék teremtményeinek seregét látom - csontvázszerű nyomkövetőket rongyos köpenyben, Pipacs Harcosokat, krétafehér arcú, karikás szemű szörnyeket. Mennyi, mennyi teremtmény! Ez eddig eszembe sem jutott. Ez lehet a táboruk, a sziklák őrzik őket. A halottakkal ücsörögnek, akik mintha transzban lennének, a semmibe bámulnak.

- Állj! - mondja az egyik teremtmény tőlünk balra. Érzem, hogy Kartik karja megrándul, és a tőre felé tapogat. A teremtmény szürke, mint a halál. Rothadó ajkai mögül kilátszanak fogai sárga csonkjai. A szemhéja vörös, de szeméből Pippa tejkék tekintete pillant vissza rám. - A szertartásra jöttetek?

Kartik bólint. Remélem, kitart az illúzió.

Hat nyomkövető tűnik fel a boltívnél. - Kövessetek! - mondják a visszataszító szörnyetegek. A teremtmények felállnak, a halottak úgy botorkálnak mögöttük, mint az alvajárók. Egy utolsó pillantást vetünk a Gorgó megkövült arcára, majd Kartik meg én beállunk a többiek közé.

A nyomkövetők átvágnak a pusztaságon, mi pedig követjük őket. A föld kagylóhéjként recsegve repedezik a lépteim alatt. Azt hiszem, egy lábszárcsont meredezik a kavicsok között, gyorsan félrenézek. Nyugalom, Gemma! Nyugalom! Gondolj illúzióra!

Egy keskeny átjáróhoz érünk. Sápadt, bőr nélküli teremtmények bújnak ki a sziklák és a hasadékok közül, hunyorognak a gomolygó szürke ég homályos fényében. A mellettünk haladó lény rávicsorít az egyik ilyen teremtményre, aki azonnal visszakúszik az egyik szikla alá. Már csak pislogó szemét látom.

A varjak károgva köröznek a fejünk felett. Kivezetnek a szakadékból, és hirtelen felgyorsul a pulzusom: a pusztaságban járunk. Ott áll előttünk a Holtak Fája.

A Télvidék teremtményei a pusztaságban gyülekeznek. Kartik megszorítja a kezemet, az ujjaimon keresztül érzem, hogy ő is retteg. Három halottat vonszolnak elő: egy nőt és két férfit. Mellettem Kartik kapkodni kezdi a levegőt. A teremtmények mögött, egy gyönyörű paripán Amar ül.

- Minél több áldozatot mutatunk be, annál nagyobb hatalomra tehetünk szert - dübörög a hangja, amikor a halottakat letérdeltetik a Holtak Fája elé.

- Szabad akaratotokból áldozzátok fel magatokat a dicsőség oltárán? Készen álltok arra, hogy az ügyünket támogassátok áldozatotokkal? - kérdezi Amar a halottakat.

- Készen állunk - felelik azok fásultan.

- Ezek a lelkek készen állnak - mondja Kartik bátyja.

Az indák ostorként csapkodnak, majd a halottak nyaka köré fonódnak, és tehetetlen bábként rántják fel őket a fa koronájába. Amar kirántja a kardját, megsarkantyúzza a lovát, megfordul, és vágtatni kezd a halottak felé, mintha lovagi tornán lenne.

A pusztaságban a Télvidék teremtményei mind őt figyelik. Ki rettegve, ki diadalmasan kiáltozva: Áldozat, áldozat, áldozat...

Megdöbbenve látjuk, hogy Amar kardja lesújt a halottakra. Kartik elindulna, de visszatartom. A halottak lecsorgó vérét hálásan isszák fel a fa gyökerei. A vérfagyasztóan sikoltozó áldozatok lelke a hatalmas fa törzsébe száll. A fa a szemünk láttára kezd növekedni. Súlyos ágai gigantikus karmokként meredeznek a szélrózsa minden irányába. Az ég vörösen vérzik.

Amar és a nyomkövetők megérintik a fa csavaros törzsét, megpróbálnak annyi erőt magukba szívni, amennyit csak lehetséges, míg a teremtmények hada őket figyeli.

- Egy nap majd ti is kaphattok! - kiáltja az egyik nyomkövető. -Az áldozat bemutatás után!

A teremtmények egyszerre bólintanak: - Igen, egy nap majd mi is kaphatunk! - Hisznek neki.

- Az ügyünk igazságos! - kiáltja egy másik nyomkövető. Kinyílik a köpenye, az alatta süvöltő lelkek láthatóvá válnak.

- A szabadság végre elérhető közelségbe került! - üvölti Amar. -Ő már mozgásba lendítette a dolgokat! Minden összeállt! Amikor szól, feláldozzuk a főpapnőjüket, így mindkét világ - a halandóké és a birodalmak is - a kezünkbe kerül!

A teremtmények kiáltoznak, és a dicsőséges győzelem reményében az öklüket rázzák.

Az egyik nyomkövető beleszimatol a levegőbe. - Valami itt nincs rendben! - süvölti. - Élőket szimatolok!

A teremtmények vicsorogva és üvöltve egymás ellen fordulnak, vádlón egymásra mutogatnak. Az egyik szörnyeteg egy másik hátára ugrik, és azt üvölti, hogy „Áruló!”, majd belemélyeszti a fogát a másik nyakába. A nyomkövetők megpróbálnak rendet tenni, de túlharsogja őket a tömeg.

- Kartik - suttogom -, mennünk kell!

Könnyes szemmel mered elátkozott testvérére. Meg sem várom a válaszát. Gyorsan kihúzom őt a tömegből, távolabb attól a szörnyetegtől, amivé a testvére lett. Óvatosan lavírozunk a teremtmények között, néha alig-alig menekülünk meg az öklüktől.

Amikor a sziklahasadékhoz érünk, hallom, hogy Amar üvöltve próbál rendet teremteni. Felsikolt az ég. Egy újabb halottat átdoztak fel, a tömeg megbékélve éljenzésbe fog.

Még több bőr nélküli szörny kúszik ki a sziklák alól. Gyors, síkos kezükkel megragadják a bokánkat. Felsikoltok. A hangom visszhangot ver, félek, a többiek is meghallják. Lerúgom magamról a szörnyeteg kezét. Visszahátrál a rejtekhelyére, megragadom Kartikot, és amilyen gyorsan csak lehet, a hajó felé rángatom.

- Gorgó, villámgyorsan el kell tűnnünk innen - mondom.

- Ahogy akarod, Mindenható. - Kikormányozza a hajót a Télvidékről. Közben elmesélem neki, hogy mit láttunk, bár merő szívjóságból Amar szerepéről hallgatok. A gomolygó ég a Határvidéknél közönyös homályra vált. A Sóhajok Barlangjainál ragyogó kéken világít, a kertben pedig narancsszínben izzik.

Kartik egész idő alatt egy szót sem szólt. A fedélzeten ült, átkarolta a térdét, az arcát a kezébe rejtette. Nem tudok mit mondani neki. Bárcsak ne kellett volna látnia!

- Ő... - mondom a fejemet csóválva. - Ő már mozgásba lendítette a dolgokat.

- Mi az? - kérdezi a Gorgó.

Sohasem érzett harag támad fel bennem. - Kirké. Réges-régen szövetséget kötött a teremtményekkel, de azt akarta, hogy azt higgyem, a szövetség már a múlté. Mindig is vissza akarta szerezni a hatalmát. Nem leszek többé a gyalogja.

- Mit kívánsz, mit tegyek, Mindenható?

- Menj el Philonhoz meg az erdei népekhez! Mondd el nekik, hogy mi történt! Még ma éjjel hajlandó vagyok szövetségre lépni velük. Én is visszatérek a barátaimmal. Találkozzunk este a Templomnál! Az Érinthetetlenekkel is beszélj! Elképzelhető, hogy még lehet rájuk hatni.

- Ahogy kívánod.

- Gorgó?

- Igen, Mindenható?

Nem tudom, hogyan kérdezzem meg, amit tudni szeretnék. - Ha megosztom a varázslatot, vége lesz?

A Gorgó lassan megcsóválja a fejét. - Nem tudom. Furcsa időket élünk. Semmi sincs úgy, mint régen. Megváltoztak a szabályok, már senki sem lehet biztos abban, mi fog történni.

Kézen fogom Kartikot, átkelünk a Határvidéken és a folyosón. A titkos ajtón keresztül a Spence parkjába érünk. A nyitott ablakokból taps és beszéd szűrődik ki. Nightwing bejelenti, hogy Miss Cecily Temple szavalata következik, a Harcok rózsája.

Minden ismerős, de valahogy mégis minden másnak tűnik. Kartik nem néz rám, és én azt kívánom, bárcsak visszatérhetnénk a Sóhajok Barlangjaiba, és a körbe tehetnénk a kezünket.

- Az a szörnyeteg, amelyik lelkekkel eteti a fát... Az az én testvérem volt!

- Nagyon sajnálom - mondom, és meg akarom fogni a kezét, de elhúzza. - Kartik...

- Csalódást okoztam neki. Csalódást okoztam... Rohanni kezd.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

Egész testemben remegek, amikor visszatérek a jelmezbálba. Egy harlekin maszkos férfi suhan el mellettem, megrémülök tőle.

- Ezer bocsánat! - mondja, és elmosolyodik. A rémisztő maszk alatt démoninak tűnik a mosolya.

Visszaosonok a bálterembe, ahol a lányok előadják a műsorukat. Felicity a Lady Macbethnek öltözött Ann mellett ül. - Azonnal beszélnem kell mindkettőtökkel - suttogom. Követnek a könyvtárba. Ann egy regényújságot lapozgat. Mabel, a Newbury iskolából. Kétségem sincs, hogy a történet ugyanolyan, mint a többi: egy szegény, de tisztességes lány becsülettel állja durva iskolatársnői gonosz tréfáit, majd egy gazdag rokon megmenti. Az iskolatársnők sajnálják, hogy olyan gonoszak voltak hozzá. De Mabel (vagy Annabelle, vagy Dorothy - mind ugyanolyan) kedvesen megbocsát nekik, soha nem gondolna rosszat róluk, és a végén mindenki levonja a megfelelő tanulságot.

A legszívesebben a tűzbe vetném azt a szemetet.

- Jól van, Gemma, beszélj! - követeli Felicity. - Elmulasztjuk a bált.

- A Télvidék teremtményei nem haltak ki. Seregük van, több ezer katonájuk - mondom. Úgy buknak ki belőlem a szavak, mintha a Bedlam egyik betege lennék. - Lelkeket áldoznak a fának, hogy erőre kapjanak, de valamire várnak. Valakire - mondom, és mély lélegzetet veszek. - Szerintem Kirkére.

- Most már hiszel nekünk! - mondja Felicity.

Meg sem hallom a megjegyzését. - El kell mennünk a birodalmakba, vissza kell juttatnunk Eugéniának a tőrt, és meg kell kötnünk a szövetséget...

- Úgy érted, vissza kell adnunk a varázslatot? - kérdezi Ann.

- A varázslat nem a miénk. Csak kölcsönkaptuk...

Felicity közbevág: - De mi lesz Pippel? Neki is el kell mondanunk!

- Fee - kezdek bele -, azt nem lehet! Ha ő is velük tart...

- Ó nem! Magad mondtad, hogy Kirké az - mondja Felicity, és összeszűkül a szeme. - De honnan tudod mindezt, Gemma?

Későn veszem észre, hogy besétáltam a saját csapdámba. -Elmentem a birodalmakba. Hogy megtudjam, mi folyik ott.

- Egyedül? - kérdez tovább Felicity.

- Nem. Kartikkal.

Ann rám mered. - Magaddal vitted, és nekünk nem is szóltál?

- Meg kellett mutatnom neki...

- A birodalmak hozzánk tartoznak, nem hozzá! - köti az ebet a karóhoz Felicity. - Pont tegnap mondtad, hogy csak együtt léphetünk be a birodalmakba! Te meg bementél nélkülünk!

- Igen, és nagyon sajnálom, de ez most más volt - szállok vitába vele, bár érzem, mennyire gyenge lábakon állnak az érveim.

- Hazudtál! - kiáltja Felicity.

- Hallgassatok meg, kérlek! Csak egy pillanatig figyeljetek rám! Megkértem a Gorgót, hogy szóljon a Hadzsínnak és az erdei népeknek, hogy jöjjenek a Templomhoz, hogy megoszthassuk a varázslatot velük. Be kell mennünk ma éjjel. Nem értitek?

- Csak annyit értek, hogy cseppet sem törődsz azzal, hogy a barátaid mit gondolnak. - Felicity olyan a jelmezében, mint egy valódi harcos. Sértettség villog a szemében. - Pip is megmondta, hogy ez lesz.

- Micsoda? Mit mondott? - kérdezem.

- Miért mondanám el? Kérdezd meg Kartikot! Több mindent elárulsz neki, mint a barátaidnak.

- De most itt vagyok veletek, nem? - mondom, és felparázslik bennem a düh.

- Pip megmondta, hogy nem fogod megosztani velünk a varázslatot. Hogy nem is akartad, legalábbis nem úgy, ahogy majd ő teszi velünk! - mondja Felicity.

- Ez nem igaz! - Azonban le sem tagadhatnám, élveztem, hogy olyasvalamivel rendelkezem, ami másnak nincsen.

Felicity megfogja Ann kezét. - Nem számít - mondja, és az ajtó felé húzza Annt. - Elfelejted, hogy azt teszünk, amit csak akarunk. Akkor lépünk be a birodalmakba, amikor akarunk. Veled, de akár nélküled is.

Lázban égve megyek teremről teremre. A bálteremben jókedvű táncosok keringőznek. Nekem nincs kedvem táncolni. Látom magam előtt azokat a szörnyűséges teremtményeket, Amart, ahogyan a fához vezeti a holtakat. Látom Kartik szemében a fájdalmat. Szeretném tudni, hová ment, és mikor fog visszatérni. Ha egyáltalán visszatér valaha.

A vendégek bonyolult tánclépéseket mutatnak be a parketten, senki sem hibázik. Irigylem őket. Én nem tudom, hogy mikor és hová kellene lépnem, meg kell találnom a magam útját. Képtelen vagyok része lenni ennek a tarkabarka vigalomnak. Ahová csak nézek, hercegnők, tündérek, udvari bolondok, kis ördögök, kísértetek, illúziók. Elegem van az illúziókból. Arra lenne szükségem, hogy valaki meghallgasson.

Apa. Neki mindent elmondhatnék. Eljött az igazság órája. Teremről teremre kutakodok, őt keresem. Fowlson egy sarokból leselkedik. Rám vigyorog. - Jeanne d'Arc. Rossz véget ért, nemde?

- Te is rossz véget fogsz érni - suttogom neki haragosan, és továbbmegyek. Végül megpillantom apát, aki Mrs. Nightwinggel, Tommal és... Lord Denbyvel beszélget. Rögtön ahhoz a kígyóhoz sietek.

- Maga meg mit keres itt? - kérdezem.

- Gemma Doyle! - kiált fel apa. - Bocsánatot fogsz kérni.

- Én aztán nem! Ez egy szörnyeteg, apa!

Tom elvörösödik. A legszívesebben megölne. De Lord Denby csak kacag. - Ez a vége annak, ha a nők kezébe hatalmat adnak. Veszélyessé válnak.

Elrángatom apát egy üres szalonba, és becsukom az ajtót. Apa egy karosszékbe ül. Kiveszi azt a pipát a zsebéből, amit tőlem kapott karácsonyra, és egy kis csomag dohányt. - Nagyot csalódtam benned, Gemma.

Csalódott. Ez a szó késként hatol a szívembe. - Igen, apám. Elnézésedet kérem, de sürgős ügyről van szó. Van valami, amit tudnod kell rólam. És anyáról. - Felgyorsul a pulzusom. A szavak a torkomba tolulnak, szinte égetik. Lenyelhetném őket, mint egy keserű pirulát, mint azt már annyiszor megtettem. Könnyebb lenne. De most képtelen vagyok rá. Vissza-visszaöklendezem őket, lassan megfojtanak.

- Mi lenne, ha azt mondanám, hogy anya nem az volt, akinek hitted? Mi lenne, ha azt mondanám, hogy az igazi neve Marxy Dowd, és hogy varázslónők egy titkos társaságának volt a tagja?

- Azt mondanám, hogy ez egy nagyon rosszízű tréfa - mondja apa komoran, és dohányt töm a pipájába.

Megcsóválom a fejemet. - Nem vicc. Ez az igazság. Anya is a Spencebe járt. Ő gyújtotta meg azt a tüzet, amiben leégett a Keleti Szárny. Tagja volt a Rendnek, a varázslónők társaságának. A Spenceben képezték ki őket. Képes volt arra, hogy belépjen a világunkon túli világba, a birodalmakba. Gyönyörű az a hely, apa. De néha ijesztő is egyben. Része volt az ottani varázslatnak. Nekem is ugyanaz a varázslat zubog az ereimben. Ezért akarnak megölni... el akarják venni tőlem a varázslatot!

Apa mosolya elhalványodik. - Gemma, ez a mese egyáltalán nem szórakoztató.

Képtelen vagyok leállni. Mintha minden, ami történt, és amit eddig titokban kellett tartanom, egyszerre akarna kitörni belőlem. -Nem véletlenül ölték meg. Ismerte azt a férfit Indiában - Amarnak hívták. Ő volt az őrzője. Azért haltak meg, mert engem próbáltak megvédeni egy gyilkos varázslónőtől, Kirkétől.

Apa tekintete megkeményedik, meg is rémülök tőle, de nem hagyom abba. Nem lehet. - Találkoztam anyával a birodalmakban, miután meghalt. Beszéltem vele! Aggódott érted! Azt mondta, hogy...

- Ebből elég! - Apa hangja csendes, de feszült, mint egy csapásra kész ostor.

- De hát ez az igazság! - mondom a könnyeimet nyelve. -Sohasem végzett önkéntes munkát a kórházakban, sohasem ápolt beteget! Soha, papa, és ezt te is tudod!

- De én így akarok rá emlékezni!

- Nem számít neked, hogy nem ilyen volt? Sohasem érdekelt, miért nem mesél semmit a múltjáról? Hogy miért volt olyan titokzatos? Sohasem kérdezted meg tőle?

Feláll, és az ajtó felé indul. - Ennek a beszélgetésnek ezennel vége. Bocsánatot fogsz kérni Lord Denbytől a viselkedésedért, Gemma.

Úgy rohanok utána, mint egy kisgyerek. - Lord Denby is benne van! A Raksana tagja, és azért akarja beléptetni Tomot a soraikba, hogy megszerezze tőlem a varázslatot. Ő...

- Gemma... - mondja apa figyelmeztetően.

- De papa! - kiáltok fel, és a hangomat megremegteti az elfojtott zokogás. - Hát nem jobb végre őszintén beszélni, tudni az...?

- Nem akarom tudni! - üvölti. Végre elhallgatok.

Nem akarja tudni az igazságot. Az igazságot anyáról, Tomról és rólam. Vagy önmagáról.

- Gemma, kicsim, felejtsük el ezt az őrültséget, és térjünk vissza a bálozok közé, rendben? - A zsebkendőjébe köhög. Alig kap levegőt. De amikor a görcsös köhögésnek vége szakad, az arcába toluló vér is visszahúzódik, mint a tenger apálykor.

Nem válaszolok neki. Mintha jéghideg, súlyos teher telepedne a mellkasomra. Mindenki úgy gondolja, hogy az apám elbűvölő ember. Ha beérném az elbűvölővel, és semmi többet nem akarnék tőle, akár boldog is lehetnék. Szeretném gyűlölni ezért a könnyedségért. Szeretném, de képtelen vagyok rá, mert rajta kívül nincsen senkim. Ha kell, erőszakkal nyitom fel a szemét.

- Apa...

Még mielőtt tiltakozhatna, megfogom a kezét. Tágra nyílik a szeme. Megpróbál elhúzódni tőlem. Képtelen mellettem maradni akár egy pillanatra is. Ez a tudat üti rajtam a legmélyebb sebet.

- Látni fogod, apa. Ismerni fogod az igazságot, még ha kényszerítenem is kell rá téged.

Minél inkább küzd, annál több varázslatot bocsátok rá. Mindent megmutatok neki, érzem, ahogyan vergődik a kezeim között, hallom, hogy tiltakozik. Hamarosan őt magát is érzem. A titkait. A hiúságát. A félelmeit. Az egész élete elsiklik a szemem előtt, úgy bomlik le, mint cérna az orsóról. Most nekem kellene félrenéznem. De nem teszem. Túl erős a varázslat. Már nem vagyok ura. Nyugtalanító ez a kötelék. Látom a zsebében azt a papírcetlit egy London keleti részén levő címmel, ahol megveheti az ópiumot, amely nélkül már nem tud létezni. Már megint elkezdte. Érzem a küszködését, a megadását. El fog menni, és minden kezdődik elölről.

Kétségbeesés marcangolja a bensőmet. Nagyokat nyelek, és igyekszem nem érezni. Nem foglalkozni vele. De lehetetlen. Tudom, hogy a varázslat nem gyógyít, de akkor is megpróbálom, újra és újra! El fogom pusztítani benne ezt a vágyódást, és aztán Tomot is kigyógyítom a Raksana utáni vonzódásából, és olyan boldogok leszünk, mint azelőtt!

Apa még egyszer felkiált, és hirtelen már semmit sem érzek. Kihűl a kezem, ahol az övét érinti. Elengedem, és apa a padlóra zuhan, a teste mozdulatlan. Nyitva a szeme, a szája görcsbe rándul. Nehezen kap levegőt.

- Apa! - kiáltom, de már nem hallja. Mit tettem?

Rohanok Mrs. Nightwingért és Tomért.

- Apa! - tör ki belőlem. - A szalonban van!

Visszasietünk hozzá. Én megyek elöl. Tom és az igazgatónő egy székre ülteti apát. Még mindig zihálva veszi a levegőt, és véres nyál habzik az alsó ajkán. A szeme vádlón rám mered.

- Mi az ördög történt itt? - kérdezi Tom.

Nem tudok neki válaszolni. Sírni akarok, de túlságosan meg vagyok rémülve. Lord Denby jelenik meg: - Segíthetek?

- Tartsa magát távol az apámtól! - kiáltok. A varázslat ismét felkavarodik bennem, minden erőmmel azon vagyok, hogy lecsitítsam.

- Gemma! - kiáltja Tom rosszallóan.

- Szegényke, nagyon megijedhetett. Talán valaki elkísérhetné az ifjú hölgyet a szobájába?! - javasolja Lord Denby, és a karom után nyúl.

- Hozzám ne érjen!

- Miss Doyle... - kezdi Mrs. Nightwing, de meg sem hallom, hogy mit akar mondani. A titkos ajtó felé rohanok, és amikor átfutok az átjárón, mintha egy pillanatra a Határvidék tündére bukkanna fel, de nem állok meg. Minden porcikámból árad a varázslat. Reszket a lábam, de feljutok a hegyre az örökkévalóság kútjához, Kirkéhez.

- Asha, eljöttek az erdei népek?

- Én nem láttam őket - feleli. - Jól vagy, Lady Hope?

Nem, nem vagyok jól. Belebetegedtem a gyűlöletbe. - Légy éber! Lehet, hogy szükségem lesz rád.

- Ahogy kívánod, Lady Hope.

Nézz szembe a félelmeiddel! Erre való a kút. Készen állok. A ma éjszaka után már nem lesz mitől félnem.

A teremben meleg van. Fullasztóan. És nedves a padló. A kút repedésein át víz szivárog.

- Kirké! - szólítom meg.

- Üdv, Gemma! - felel, és a nevem visszhangzik a barlangban.

- Tudom, hogy szövetséget kötött a Télvidék teremtményeivel. Mindvégig mellettük állt. Viszont megszereztem a tőrt, és mindent rendbe fogok hozni.

A víz csendes csobogásán kívül semmit sem hallani.

- Tagadja, hogy a hatalmamat akarta megszerezni?

- Sohasem tagadnám - mondja, és hangja már nem az az óvatos suttogás, mint korábban. - Azt mondja, önnél van a tőr?

- Igen, és visszaviszem Eugéniának, hiába szervezkedett -mondom. - Wilhelmina Wyatt megpróbált figyelmeztetni. Brigid elmondta, hogy maguk ketten közel álltak egymáshoz. És Wilhelmina elmesélte dr. Van Ripple-nek, hogy a nővére árulta el.

„Egy szörnyeteg!” Senki másra nem illik ez a leírás. Ő bízott magában! - hadarom, és közben próbálom féken tartani a kitörni készülő varázslatot. - Az anyám is bízott magában. És jó ideig én is. De már nem bízom!

- És mit fog most tenni?

- Amit már régen meg kellett volna tennem - mondom. -Szövetséget kötök az erdei népekkel és a Hadzsínnal. A kútnál fogunk kezet fogni. Visszaadom a varázslatot, és megkötöm. Ön pedig végre elpusztul.

Tiszta, erős moraj hallatszik a kút mélyéről. Mozgás. Az egyik kő kiesik a kút falából. A víz kizúdul a lyukon. Majd még egy, és még egy. Aztán, mint egy leviatán a tenger mélyéből, Kirké emelkedik ki a kútból. Az arca rózsás. Életben van.

- Hogyan...?

- Én is ennek a világnak a része vagyok, Gemma. Éppúgy, mint a barátnője, Pippa.

- De hát a kút... - csuklik el a hangom.

- Először azt kértem, hogy a kútnak adjon varázslatot, abból én is nyerhetek. Arra használtam, hogy meglazítsam a köveket. Igazából akkor vetette el a kockát, amikor először nekem is adott - méghozzá a saját akaratából. Csak ennyi kellett ahhoz, hogy újra szabad legyek!

A tőrt a derekamra fűzött tartóba csúsztatom, hogy ne legyen szem előtt. - Akkor miért nem jött elő korábban?

- Szükségem volt még egy kis varázslatra - mondja, és átlép a kút megrepedt falán. - Türelmes vagyok. Sok csalódás ért már az életben, ennyit tanultam belőle.

Hátralépek.

- Többet vártam öntől, Gemma. Azt gondoltam, könnyebben megoldja majd a dolgokat. Most megyek, és magam nézem meg a Holtak Fáját.

- Azt már nem! - kiáltom, és a varázslat feléled bennem. - Már eleget veszítettem ma este.

Összeszedem minden erőmet, és előhívom a varázslatot. Kirké hanyatt esik.

Nagy nehezen feltápászkodik. - Szép volt!

Meglengetem a karomat a kút kövei felett, és Kirké felé irányítom a köveket. Kirké az arca előtt pár centiméterrel állítja meg a támadást, a kövek apróra zúzva potyognak a lába elé.

- Bámulatra méltó az ereje, Gemma! Milyen jó barátnők lehettünk volna! - mondja, miközben egymással szemben körözünk.

- Ön nem képes igaz barátságot kötni! - csattanok fel. Egy kődarabért nyúlok, amely Kirké érintésétől kígyóvá változik. Undorodva elhajítom.

- Ne kapkodjon, Gemma! Gondolkozzon! A Rendnek legalább ebben igaza volt!

- Nem maga fogja megmondani, hogy mit csináljak! - Kirké kígyóját ostorrá változtatom, amely végigsújt a hátán.

Felkiált a fájdalomtól, és acélkeménnyé válik a tekintete. - Látom, sikerült a sötét sarkokat is felkutatnia.

- Ezt magánál senki sem tudhatja jobban! Hiszen maga építette őket!

- Dehogy, csak segítettem, hogy rájuk leljen - mondja, de a varázslat segítségével térdre kényszerítem.

- Gemma... - hallom meg Kartik hangját. Amikor megfordulok, megpillantom: a földön fekszik, az arca véres.

Otthagyom Kirkét, és Kartikhoz rohanok. - Ő tette? Hogyan...

Kartik felnevet. - Óvatosan!

Eltűnik a szemem elől. Csak egy látomás volt. Megfordulok. Kirké már összeszedte magát, és szabadjára engedi a haragját. A falhoz vágódom. - Én is jártam azokban a sötét sarkokban, Gemma.

Megpróbálok harcolni vele, de amikor a varázslat felizzik, már nem vagyok ura. Visszaüt rám, és nem látok tisztán. Kirké mellett az apám áll, a szeme előremered, a kezében laudánumos üveg. Feliciy, Pippa és Ann körtáncot lejt, én nem vagyok velük. Tomot Lord Denby irányítja. Lehunyom a szemem, hogy a látomások eltűnjenek, de túl sok minden történt ezen az éjszakán. Az egész testem reszket. Még Asháért sem tudok kiáltani. Kirké szorításában vergődöm.

- Ezt a csatát nem nyerheti meg, Gemma. Ez az én háborúm. Elmegyek a Télvidékre, és befejezem, amit elkezdtem. De megemlítem magát Eugenia Spence-nek.

- Megöllek! - suttogom. Megint előhívom a varázslatot, de megint csak illúziók jelennek meg a szemem előtt. Kirké kihúzza a tőrt a tokjából, tudom, hogy meg akar ölni vele. - Köszönet a tőrért..

- suttogja.

Kirké elenged, én pedig reszketve a földre zuhanok. Letérdel mellém, a szemében melegség, a mosolya szomorú. - Előfordul, hogy azt kívánom, bárcsak visszamehetnék az időben, és változtathatnék az életemen. Jobb döntéseket hoznék. Akkor, egy másik életben, talán más emberekként találkozhattunk volna. -Gyengéden simogatja a hajamat, képtelen vagyok elhúzódni az érintésétől. Nem tudom, hogy a varázslat okozza-e, vagy én magam akarom így. - De a múltat nem lehet megváltoztatni. Magunkkal hordozzuk a döntéseink következményeit az ismeretlen jövőbe is. Tovább kell lépnünk. Emlékszik még, mit mondtam magának a Spenceben? Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, ugye?

A barlang sarkaiban még mindig látom az apámat meg a többieket. Rosszallóan tekintenek rám. Majd széthullanak, és kígyókká változnak.

- Ha a helyében lennék, óvatosan bánnék a varázslattal, Gemma. Ön és én osztozunk rajta. Megváltozott. A birodalmak is megváltoztak. Ki tudja, mi mindent idézhet elő! - Kirké kedvesen arcon csókol. - Viszlát, drága Gemma! Ne legyen olyan őrült, hogy utánam jön. Annak nem lenne jó vége.

Meglengeti a kezét felettem, én pedig hideg sötétségbe zuhanok. Halványan érzékelem, hogy elvonszolom magam Asha mellett, egyenesen a pipacsmezőkre tartok, a testem tűzben ég, és nem vagyok ura a gondolataimnak sem. Minden, amit látok, olyan, mint az árnyképek a falon. Amar a fehér lován, mögötte kísértetek sora, sikoltó lelkek köpenyben. Megszabadulván ettől a képtől, Simon karjaiban találom magam. - Táncoljon velem, Gemma! - erősködik, és addig forgunk, amíg el nem szédülök, és kétségbeesetten nem vágyom arra, hogy elengedjen. Kiszabadulok, és már Pippát látom a halott nyúllal a kezében, a szája tiszta vér.

Megrettenve látom, hogy a titkos ajtó melletti kövekről eltűnnek a tiszteletre méltó hölgyek, az üresen maradt falakat belepi a gaz.

Visszatérek a bálba az álarcos mulatozók közé. Nem érzem jól magam. Túl erős a varázslat.

- Hallom a gondolataitokat - suttogom a vendégeknek, és az álarcuk sem rejti el zavarukat, megvetésüket.

A nyitott ablakon beszáll egy holló, és egy szempillantás alatt azzá a magas színésszé változik, aki korábban nálunk járt. Egyet pislogok, és máris egy Pipacs Harcos feketével kihúzott szemét és virágokkal telerajzolt testét látom. Rám vigyorog, majd eltűnik a tömegben.

Kétségbeesetten rohanok utána, és véletlenül meglökök egy dámát, aki végigönti a ruháján a kezében tartott pohár puncsot. -Bocsánat - motyogom. Látom. Láncing. Tunika. Fekete tollas álarc. Karon fog egy hölgyet, és kivezeti a bálteremből, egyenesen a nagyszalonba, ahol szem elől tévesztem őket. Nincsenek a tündérek, manók és ragadozó madarak között.

Az oszlop szinte lüktet. Az egyik szörnyecske kiszabadul, és Cecily vállára száll. Cecily szeme megrebben, amikor a kis bestia megnyalja a nyakát.

- Takarodj! - kiáltok rá, megriasztva ezzel Cecilyt.

- Te vagy a legutálatosabb lány, akit valaha láttam! - fúj Cecily.

A ragyogó szárnyas teremtmény a mennyezetről vigyorog le rám,

a szájára teszi az ujját. Kettőt pislogok, de még mindig ott van.

- Ez nem igazi! Semmi sem az! Ő tette velem! - Hallom a saját nevetésem hangját, kacagok, mint egy őrült boszorkány, megijedek magamtól. A tőr után kapok, de eszembe jut, hogy már nincs meg.

- Elvette! - mondom.

- Csitt! - szólal meg a tündér, és melegség önti el a testemet. Mintha mézes bort ittam volna. Húz a fejem. A vendégek hangja bársonyos mormolássá simul, ki sem lehet venni a szavaikat. Csak az apró lények érdes suttogását hallom. Olyan a hangjuk, mint amikor a kova a kőhöz ér, minden szavuk egy villanás.

- Áldozat, áldozat, áldozat...

- Hagyjatok már békén! - kiáltom, a vendégek pedig megbotránkozva bámulnak rám, azt gondolják, elvesztettem az eszemet.

- Úgy hallottam, bajba került ma este, kisasszony - mondja Fowlson. A bátyám, Lord Denby, nagymama, McCleethy és Nightwing, de még Brigid is ott van mellette, az arcukon aggodalom. Vagy gyűlölet. Már nem tudom, hogy melyik.

- Jól vagyok - tiltakozom.

Pedig figyelmeztettek! Hazudik. Csak azt tudom, hogy Wilhelmina nagyon félt tőle, márpedig Mina nem volt az ijedős fajta. Óvakodj a május születésétől!

Brigid a homlokomra fekteti a tenyerét. - Drága gyermek, hiszen nagyon lázas!

- Hol van apa? - kérdezem nyugtalanul.

- Ne aggódjon, gyermekem! - Lord Denby szája mozog a rókaálarc alatt. - A hintóm előállt. A bátyja és én azonnal elindulunk vele Londonba, ahol dr. Hamilton rögtön megvizsgálhatja.

- Feküdjön le! - mondja Mrs. Nightwing, és csettint a nyelvével. Igazi aggodalmat látok a szemében, bárcsak elmondhatnék neki mindent!

Fowlson az egyik, Brigid a másik oldalamra áll, és a lépcső felé vezetnek. Lord Denby átkarolja a bátyám vállát. Tom mindig ilyen apáról álmodott.

Menekülj, Tom! - gondolom, de a szavak elhalnak a fejemben.

Alig tudok talpon maradni. Fowlson felemel. Látom, hogy odalent a Pipacs Harcos az erdő felé csábítja a társnőjét. Brigid levetkőztet és betakar, mint egy gyermeket. Kapok egy pohár valamit, ami felmelegít és elálmosít. Egy szót sem tudnék kiejteni.

A nyitott ablakhoz botorkálok. A levegő balzsamos a tavasz illataitól. Mélyeket lélegzem belőle, mintha mástól nem is lehetnék jobban. Még több fekete madarat pillantok meg.

Valami fehérség rebben a fák között, azt hiszem, Pippa az, jön a Spence felé, mint régen, amikor még élt. Olyan sápadt, mint a holdfény, és olyan tünékeny, mint az igazság. Nem, nincs is ott.

Kérlek, segíts! Imádkozom, pedig nem is hiszek a nagy szakállú istenkében, aki megbünteti a vétkezőket, és megkönyörül azon, aki megérdemli. Láttam, hogy a gonoszok megúszhatják büntetés nélkül, és hogy a szenvedőknek még több szenvedés jut. Ha ez az isten tényleg létezik, nem hiszem, hogy méltó lennék a figyelmére. De ebben a pillanatban, amikor halott barátnőmet látom a Spence pázsitja fölött lebegni, mint egy hullócsillagot, erősen kívánom, hogy bár hihetnék benne, mert nagyon félek.

Ég a homlokom. Beleburkolózom a takarómba, szorosan lehunyom a szememet, és hallgatom, ahogyan a szívem fenyegetést pumpál az ereimbe. Csak egy módon vághatok vissza. Azt mondom magamnak, hogy ez nem történt meg. Ilyen nincs.

Te nem létezel, Pippa Cross. Nem látlak, ezért itt sem vagy. Igen. Jó. Nagyon jó. Ha tényleg illúzió, ma estére megteszi.

Még mindig csukott szemmel dudorászni kezdek: - Nem látlak...

- Ettől vihogni támad kedvem, de a vihogásom hangjától is megrémülök. Hagyd abba, Gemma, mielőtt megőrülsz!

Vagy már meg is őrültem?

Lehull az álom függönye, és újabb képek jelennek meg előttem. Wylhelmina Wyatt a tábla keretét simogatja. Apa boldogan nevet, majd ugyanő vádlón tekint fel rám a padlóról. Philon emberei előkapják a fegyvereiket. Az égő Templom. Kartik csókja. Pippa tejfehér szeme. A Télvidék fekete homokján menetelő fekete sereg. Felmászom a lépcsőn, és Eugenia Spence portréja előtt találom magam. A Télvidék indái egyre szorosabban fonódnak az áldozatra előkészített, elveszett lelkek torka és teste köré. Szürke az arcuk. Kirké vágja át magát közöttük a Holtak Fája felé.

Egy hangra riadok fel. Van valaki a szobában. A nimfa fénylik fel a sarokban. Elkapott egy egérkét, egyik kezéből a másikba dobálja, még véletlenül sem ejtené el.

- Valami baj van? - Olyan a nevetése, mint a csontok zörgése. -Mozgásba lendültek a dolgok. Már nem állíthatod meg! Eljön az áldozat napja.

- Csend legyen!

A nevetése spirálként tekeredik rám. A farkánál fogva lóbálja a kisegeret. Az egér karmai kimerednek rémületében. Megpróbál felmászni. - Régen, olyan régen vártunk! Kiszabadul, és mi is szabadok leszünk. Mert ezt az alkut kötöttük meg. Lélek a lélekért.

Befogom a fülemet. - Hagyd abba!

- Ahogy parancsolod - mondja. Kinyitja a száját, és ráharap az egér nyakára.

Felriadok, nyirkos a homlokom. A hálóingem a testemre tapad, mintha tényleg lázam lett volna. Hagyom, hogy a szemem hozzászokjon a szoba sötétjéhez, és amikor felsejlenek az ismerős körvonalak, tudom, hogy tényleg ébren vagyok. Eső veri az ablakomat, minden porcikám sajog. Gyenge vagyok, mint egy kölyökmacska. Nem hallom Ann horkolását.

- Ann? - szólítom meg. Nincs az ágyában, és a szívem mélyén biztos vagyok benne, hogy a birodalmakba ment Felicityvel.

Utánuk kell mennem. Levánszorgok a lépcsőn, be a konyhába, ki kell jutnom a parkba, az ajtóhoz. Valaki megkocogtatja az ablakot. Felugrok ijedtemben. Túl sötét van ahhoz, hogy lássam, ki az, és túlságosan félek is, hogy megnézzem. Megint az a kocogtatás. Az ablaküveg párás. Ráteszem a kezemet, és kinézek az éjszakába. Ithal arca mered rám. Megrémülök. Ithal! Rohanok kinyitni a konyha ajtaját. Ott áll a lámpafényben, a zuhogó esőben.

- Ithal! Hol volt? - Komor az arca. - Mi a baj?

- Kartik. Elvitték. Meg kell mentenie.

- Ki vitte el?

- Erre most nincs idő. Mennünk kell.

Annre és Felicityre gondolok. - De nekem...

Ithal egy Kartik köpenyéből kiszakított, nedves rongycafatot nyújt felém. Rajta van a Raksana jele. Fowlson.

- Vigyen oda! - mondom neki, mert ha Kartikot megmentjük, ő majd segít nekem és a barátaimnak.

Követem Ithalt az esőbe. Freya várakozik ránk a sötétben. Gyenge a lábam, néhányszor megbotlok. Ithal szeme körül olyan mély karikák ülnek, hogy szinte üres a tekintete.

- Hol volt? - kérdezem még egyszer. - Elena anya szörnyen aggódott magáért.

- A férfiak eljöttek értem.

- Miller emberei? El kell mondania Kent felügyelőnek! Nem fogja hagyni, hogy még egyszer megtörténjen! - mondom, és felmászom Freya hátára.

- Később. Most Kartikért kell mennünk.

Felugrik a lóra, elhelyezkedik mögöttem, a hátamon érzem a belőle sugárzó hidegséget. Gyengéden belerúg a ló oldalába, és Freya elindul. Eső veri az arcomat és a hajamat. Bevágtatunk az erdőbe, a tónál balra fordulunk. A ló hirtelen megáll, valamitől megijedhetett. Hangosan nyihog, és fel-alá lépeget a tó szélénél, valamit érez.

- Freya, kelé. - utasítja Ithal.

De a ló nem hajlandó továbbmenni. A jobb mellső patájával dobol a földön, és a víz szélénél szimatol, mintha valami elveszett dolgot keresne.

A cigány erősen megrántja Freya kantárját, a ló megfordul és vágtatni kezd. A szívem a patadobogás ritmusára ver. Érzem az éjszaka leheletét a nyakamon. Apró fények világítják meg az utat előttünk.

A temetőnél befordulunk. Villám és dörgés szakítja ketté az eget. Freya a sírkövek között cikázik. A patája bele-beleragad a sárba, megbotlik, majdnem rázuhanok az egyik éles kőre. Felsikoltok, és Ithal ingébe kapaszkodom, aki segít a lónak, és egy füves szakaszra vezeti. Freya most már óvatosabban lépked.

- Hová megyünk? - kiáltom.

A vihar soha nem látott erővel csap le ránk. Elvakít a villámok fénye, és le kell hajtanom a fejemet, hogy ne verje a víz. Ithal válaszol valamit, de a nagy esőben nem hallom a hangját.

- Mit mondott? - kérdezem.

Mintha dúdolna, vagy imádkozna. Nem, kántál. Olyan gyorsan röpülnek el a szavai, mint az esőcseppek a szélben. Megdermedek a rémülettől.

- Áldozat, áldozat, áldozat...

A rongycafat kígyóvá válik a kezemben. Felsikoltok, a kígyóból hamu lesz. Előttem egy sírgödör szélén frissen hányt föld. Ithal arrafelé irányítja Freyát. Egyre gyorsabban lépkedünk. Megtaszítom a könyökömmel, de meg sem érzi. Minden bátorságomat összeszedve leugrom a ló hátáról. Egyenesen a földhányás tetejére zuhanok. Freya felnyihog, és beleesik a nyitott sírgödörbe. Nem hallom, hogy földet érne.

Nagy nehezen lábra állok. Fáj minden porcikám. Elbír a lábam, de minden tagom fáj, a vállam és a bal karom elviselhetetlenül. Remegve kitapogatom a talajt a sírkő körül, szerencsére szilárd.

Visszanyelem a hisztérikus nevetést, és lázasan követelem, hogy ébredjek fel, és legyek a saját ágyamban. De nem így történik. -Hamarosan felébredsz, Gemma - mondom magamnak, miközben keresztülbotorkálok a sötét sírkerten. - Énekelj valamit, az majd segít. A me-messzi olasz tá-jon, egy víg le-gényke élt...

Elhaladok egy sírkő mellett. Szeretett feleségem. - ...a ne-ve Cippolino...

Feldörög az ég. Összekoccannak a fogaim. - ...és sen-kitől se félt...

Valami elállja az utamat. Villám hasítja ketté az eget, a fényében Ithalt pillantom meg. A szeme helyén két sötét lyuk tátong.

- Áldozat... - mondja.

Nem mozdulok, gondolkodni sem tudok. A lábam földbe gyökerezik a félelemtől. Megpróbálom előhívni a varázslatot, de túlságosan kimerült vagyok, és nagyon félek. Nem jön. Egy hang lüktet az agyamban: Menekülj! Menekülj, Gemma!

Elrohanok mellette, amilyen gyorsan csak tudok, eszemet vesztve keresem az utat a sírkövek labirintusában. Az eget mennydörgés reszketteti meg. A szemem sarkából látom, hogy Ithal eltűnik egy márványangyal mögött, és a másik oldalon bukkan fel. Félelmetesen gyors. Átázott a hálóingem. Elgyengült lábamat csapkodja, a súlya lelassít. Idegesen húzgálom a térdem fölé, hogy gyorsabban futhassak. Ithal mögöttem van. Mire elérem a tavat, minden lélegzetvétel borotvaként hasítja a tüdőmet.

És megpillantom: a fák fölött ott van a Spence sziluettje a díszes, csavaros tornyokkal. Van valami szokatlan rajta. Nem tudom, mi az. Csak rohanok. Éles holdfény tűz át a felhőkön.

A tető üres. Eltűntek a vízköpők. Eltűntek, én meg úgy érzem, kiszalad a lábam alól a talaj. Ithal egyre gyorsabban fut, már nagyon közel jár hozzám. Tovább botladozom. A tüdőm fel akar robbanni.

Valami mögöttem ér földet, akkorát puffan, mint amikor egy szikla zuhan le. Minden porcikám megremeg a rémülettől. Meg kellene fordulnom, hogy lássam, mi az, de nem merek. Levegőt venni sem merek. Kaparászó hangok. Mint karmok a kövön. Morgó hangot hallok magam mögül. Ne fordulj meg, Gemma! Ha nem fordulsz meg, nincs is ott! Hunyd le a szemed! Számolj tízig! Egy. Kettő. Három. Telihold van. Egy árnyék emelkedik fel, magasabb, mint az enyém az ösvényen. Majd kibomlanak a hatalmas szárnyak.

Könnyű a fejem, mint egy luftballon. El fogok ájulni. - ...egy víg legényke élt... a ne-neve Ci-cippolino... é-és se-senkitől... se...

Éles sivítás hatol az éj sötétjébe. A vízköpő felszáll, és nagy dobbanással leszáll elém, az ösvényre, elzárva a menekülés útját. A felém tornyosuló kőmadár-szörnyeteg láttán térdre rogyok. Az arca undorító, életre kelt maszk, a szája hátborzongató mosolyra húzódik, szemfoga akkora, mint a lábam. A karmai rémületesen élesek. A sikoltás a torkomra fagy. A szörnyeteg felsivít, amikor karmai szorosan a derekam köré fonódnak. A szememre leszáll az éj.

- Kapaszkodj! - követeli a vízköpő durva hangon. A rettegés magamhoz térít. Szorosan magához ölel, és felrepülünk. A karmaiba kapaszkodom. Beletelik néhány pillanatba, mire rájövök, mi is történik tulajdonképpen. A vízköpő nem akar bántani. Ellenkezőleg, meg akar védeni. A levegőben szárnyas szörnyetegek cikáznak. Sivítanak és morognak. A hangok a fülemben visszhangzanak, de nem merem elengedni a vízköpőt, hogy befogjam a fülem. A hűvös szélben még hidegebbnek érzem átázott hálóingemet és nyirkos bőrömet. Remegek, amikor a fák fölé emelkedve óvatosan a Spence tetején landolunk.

- Ne nézz oda! - tanácsolja a vízköpő.

De képtelen vagyok levenni a szememet a látványról. A vízköpők körülveszik Ithalt. Lehajolnak, felemelik a földről, és a tó felé szállnak vele.

- Mit csinálnak vele? - kérdezem.

- Amit tenniük kell. - Nem részletezi, én pedig nem merek tovább kérdezősködni.

- Ki-ki vagy te-te?

- Az éjszaka őre vagyok - mondja, és hirtelen Wilhelmina egyik rajza jut eszembe. - Évszázadok óta óvjuk a hozzád hasonlókat azokban az időkben, amikor nincs fátyol a világok között. Most sincsen. A földet megint elbűvölték. De tartok tőle, hogy mi sem óvhatunk meg attól, ami most kezdődött el.

Az eget szárnyak feketítik be. A fejem felett vízköpők járőröznek, árnyékba burkolnak. Alászállnak, és angyali könnyedséggel foglalják el helyüket a tetőn. Egy sárkányorrú vízköpő közelít.

- Elvégeztük - morrantja. - Visszatért a halottak közé.

A vízköpő, aki megmentett, bólint. - Nem most láttuk utoljára. Jóval nagyobb erővel fognak visszatérni.

Keleten rózsaszín szalag jelenik meg az égen. A vízköpők elfoglalják szokott helyüket a tető szélén. A szemem előtt változnak vissza kővé.

- Álmodom - suttogom. - Ez csak egy álom.

A vízköpők vezére kitárja szárnyát, én pedig eltűnök az alatta lévő sötétségben. Hangja mély, mint az idő. - Igen, eddig aludtál. Ideje felkelni.

*

Kinyitom a szememet. A mennyezet lassan alakot ölt. Hallom Ann halk horkolását. A szobámban vagyok, annak rendje s módja szerint. Hajnalodik, de csak alig-alig. Felülök, a testem belesajdul az erőfeszítésbe. Az erdőből hangos lárma hallatszik. Félig felöltözött lányok szédelegnek elő a szobájukból, hogy lássák, mi az. A kora hajnali félhomályban a cigányok gyülekeznek lámpásaikkal a tó körül. Gyászuk hangja verte fel az erdőt.

Már látom én is. Ithal teste lebeg a víz felszínén, arccal lefelé. Ezért állt meg Freya a tónál, ezért volt olyan nyugtalan. Tudta, hogy a gazdája halott, hogy az, aki a hátán ül, a pokol küldötte a Télvidékről, aki azért jött, hogy engem magával vigyen.

Nem. Nem történt meg. Csak képzelődtem. Vagy álmodtam. Semmiféle halott nem jött el értem. Nem repültem a vízköpővel.

Felnézek a tetőre, hogy bizonyítást nyerjek. A vízköpők némán, vakon kuporognak a szélén. Jobbról is, balról is megnézem őket, semmi változás. Persze, hogy nincs. Kőből vannak, te ostoba nőszemély! Vihogni kezdek. Erre mindenki felfigyel. Nevetek, amikor egy halottat húznak ki a tóból.

Kartik is ott van, sértetlenül. Aggódva pillant rám.

A férfiak egy kabáttal takarják le Ithalt.

- Rakjatok tüzet! - mondja Elena anya. - Égessétek el! Égessetek el mindent!

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET

Egészen elképesztő, hogy annak ellenére, hogy egy ember belefulladt a tóba, mégis az én tegnap esti viselkedésem a fő beszédtéma a Spenceben. De így van. Reggelinél a lányok elhallgatnak, amikor elmegyek mellettük, csak a szemükkel követnek, mint a prédára leső dögkeselyűk. Leülök a nagyobb lányokhoz, ezzel beléjük forrasztom a szót. Mintha én lennék a Halál, kiélesített kaszával.

Hallom, hogy a lányok egymás között sugdolóznak. - Kérdezd meg tőle!

- Nem, kérdezd meg te!

Cecily megköszörüli a torkát. - Hogy vagy ma reggel, Gemma? -kérdezi tettetett együttérzéssel. - Úgy hallottam, nagyon lázas voltál az éjjel.

Zabkását kanalazok a számba.

- Igaz? - kérdezi Martha is.

- Nem - felelem nekik. - Maga alá gyűrt a varázserőm. Meg az a rengeteg hazugság és titok, amelyből ez az iskola épült a köveken és a habarcson kívül.

Megdöbbenve tátják el a szájukat. Majd idegesen vihogni kezdenek. Fee és Ann rémülten néz rám. Már nem is vagyok éhes. Eltolom a székemet az asztaltól, és kisétálok az ebédlőből. Mrs. Nightwing felnéz a tányérjáról, de meg sem próbál megállítani. Mintha tudná, hogy reménytelen eset vagyok.

Felicity és Ann délután meglátogat. A tegnapi őrültségem miatti kíváncsiságuk legyőzte a haragjukat. Felicity egy zacskó karamellát húz elő a zsebéből.

- Tessék! Gondoltam, jól fog esni.

Engedem, hogy leüljenek az ágyamra, de nem hat meg a kedvességük. - Bementetek a birodalmakba tegnap éjjel, ugye?

Ann szeme tágra nyílik. Döbbenetes, hogy egy ilyen jó színésznő ennyire rosszul hazudik.

- Igen - mondja Felicity, és hálás vagyok az őszinteségéért. -Táncoltunk, Ann énekelt, és olyan jól éreztük magunkat, hogy azt sem bántam volna, ha sohasem térünk vissza. Mintha a paradicsomban lettünk volna.

- Nem élhetsz mindig a paradicsomban - mondom.

Felicity zsebre vágja a karamellát. - Nem tarthatsz távol bennünket a birodalmaktól - mondja, és feláll.

- Megváltoztak a dolgok. Kirkénél van a tőr - mondom, és elmesélek nekik mindent, amire az elmúlt éjszakából emlékszem. -Nem tarthatom egyedül magamnál a varázslatot. Meg kell kötnünk a szövetséget, és Kirké után kell mennünk.

Felicity arca elfelhősödik. - Megígérted, hogy a bemutatkozásunkig nem adod vissza a varázslatot. Megígérted, hogy segítesz.

- Lehet, hogy elég az a varázslat, ami benned van...

- De lehet, hogy nem! Csapdába fognak csalni! Kérlek, Gemma!

- könyörög Felicity.

- Sajnálom - mondom, és nagyot nyelek. - Nem tehetek többet. Felicity haragja lecsillapodik, és ez a nyugalom sokkal ijesztőbb,

mint amikor dühös. - Már nem nálad van minden varázslat, Gemma

- emlékeztet. - Pipnek is van hatalma, egyre erősebb. Ha te nem segítesz, tudom, hogy ő fog.

- Fee... - mondom rekedten, de ide sem figyel. Már ki is ment az ajtón. Ann követi.

Délutánra hirtelen lehűl a levegő, mintha a tél még utoljára meg akarná mutatni az oroszlánkörmeit, mielőtt végleg eljön az új évszak.

Kent felügyelő eljött, hogy kivizsgálja Ithal halálának körülményeit. Az emberei átfésülik az erdőt, bizonyítékot keresnek arra, hogy erőszak történt, de nem találnak semmit. A fantomok nem hagynak nyomokat. Mr. Millert kirángatják egy kocsmából, hogy kihallgathassák. Ártatlannak vallja magát, és azt állítja, hogy a Spence erdeiben kísértetek tanyáznak.

Kartik felkötötte a hívójelét - a vörös kendőt - a repkényre, és egy üzenetet is hagyott: Jöjjön el a kápolnába!

Besurranok a templomba, és felnézek az angyalra, amelyik a gorgófejet tartja a kezében. - Már nem félek tőled. Tudom, hogy segíteni akartál.

Egy mély hang felel: - Akkor indulj, és győzedelmeskedj!

Felugrok ijedtemben. Kartik bújik elő a szószék mögül. - Ne haragudjon! - mondja szégyenlős mosollyal. - Nem akartam magára ijeszteni.

Úgy néz ki, mint aki napok óta nem aludt. Szép pár vagyunk, a megnyúlt képünkkel és a karikákkal a szemünk alatt. Végigsimít az egyik padsoron. - Emlékszik még arra, amikor először leptem meg itt?

- Igen. Megijesztett, és azt mondta, hogy zárjam le az agyam a látomások elől. Hallgatnom kellett volna magára. Rossz embert választottak erre a feladatra.

Nekidől az egyik padsornak, és keresztbe fonja a karját a mellkasán. - Ez nem igaz.

- Azt sem tudja, mit tettem. Különben nem mondaná ezt.

- Akkor miért nem meséli el?

Mintha egy örökkévalóságba telne, amíg a szavak keresztülvergődnek azon a roncson, amivé az elmém vált. De sikerül nekik, és nem kímélem magam. Mindent elmondok Kartiknak, ő pedig végighallgat. Attól tartok, meggyűlöl majd, de amikor befejezem a mondókámat, Kartik bólint.

- Mondjon már valamit! - suttogom. - Kérem...

- Május születésére figyelmeztették. Most már tudjuk, mit jelent, gondolom - mondja, és máris gondolkodni kezd, én pedig elmosolyodok, mert tudom, hogy ez azt jelenti, hogy tényleg figyelt rám, és a következő lépés jár az eszében. - Kirké után megyünk.

- Igen, de attól tartok, hogy ha egy fikarcnyi varázslatot is előhívok, egyesülni fogok Kirkével, és a Télvidékre kerülök. Hogy megőrülök, pont úgy, mint ahogyan tegnap éjjel éreztem magam.

- Eggyel több ok arra, hogy megállítsuk. Elképzelhető, hogy Eugenia erejét még nem kötötte a fához. Még megmenthetjük a birodalmakat - mondja.

- Megmenthetjük?

- Nem fogok megint elszaladni. Nem az a sorsom.

A kezével megemeli az államat. Én csókolom meg először.

- Azt hittem, már nem hisz a sorsban - emlékeztetem.

- Önben hiszek.

Mindennek dacára elmosolyodom. Itt és most éppen az ő hitére van szükségem. - Gondolja, hogy... - Elhallgatok.

- Mi az? - mormolja a hajamba. Forró az ajka.

- Gondolja, hogy ha a birodalmakban maradnánk, együtt lehetnénk?

- Ebben a világban élünk, Gemma, akármilyen is ez a világ. Ebből kell a legjobbat kihoznunk - mondja, én pedig magamhoz ölelem.

A jelmezbálra való több hetes, izgatott készülődés után olyan a Spence, mint egy leeresztett luftballon. Leszedték a dekorációt. A jelmezeket selyempapírba csomagolták, és naftalinba tették, bár néhány kislány még makacsul ragaszkodik a ruhájához. Addig akarnak hercegnők és tündérek lenni, amíg csak lehet.

A többiek már a másik nagy eseményre készülnek, Mademoiselle LeFarge-ot faggatják a közelgő esküvőjéről.

- Gyémántokat fog viselni? - kérdezi Elizabeth. Mademoiselle LeFarge elpirul. - Jaj, dehogyis! Azok túl drágák.

Kaptam viszont egy csodálatos gyöngysort, azt veszem fel.

- Olaszországba mennek nászútra? Vagy Spanyolországba? -kérdezi Martha.

- Egy szerény utazást tervezünk Brightonba - mondja Mademoiselle LeFarge. A lányok csalódottak.

Brigid érinti meg a vállamat. - A Nightwing asszonyság kéreti, kisasszony - mondja együtt érzően, és nem merem megkérdezni tőle, mire ez a nagy kedvesség.

- Igen, megyek - mondom, és követem a kárpitozott ajtón át az igazgatónő egyszerű, dísztelen szentélyébe. Az egyetlen színfolt a szobában egy nagy csokor vadvirág, amely egy sarokasztalra hullatja szirmait.

Mrs. Nightwing egy székre mutat. - Hogy érzi magát ma, Miss Doyle?

- Ma már inkább önmagam vagyok - mondom.

Az igazgatónő a papírvágó kését és a tintatartót rendezgeti az asztalán, felgyorsul a szívverésem. - Mi az? Mi történt?

- Távirat jött a bátyjától - mondja, és felém nyújtja a papírt.

APA NAGYON BETEG STOP ELED MEGYEK

A VICTORIA ALLOMASRA STOP TOM

Visszapislogom a könnyeimet. Nem kellett volna erőltetnem az igazságot a jelmezbálon, nem állt még készen rá. Én pedig rákényszerítettem, hogy meghallgasson. Attól félek, hogy valami olyasmit okoztam neki, amiből már nem fog talpra állni.

- Az én hibám - mondom, és az asztalra ejtem a táviratot.

- Szamárság! - vakkant rám Nightwing, és pont erre van szükségem. Üdítő fuvallat. - Szólok Brigidnek, hogy segítsen összekészíteni a holmiját. Mr. Gus holnap reggel leviszi az állomásra.

- Köszönöm - motyogom.

- Gondolatban önnel leszek, Miss Doyle. - Szerintem szó szerint érti.

A szobámhoz vezető úton Ann szalad oda hozzám, alig kap levegőt.

- Mi a baj? - Látom a riadalmat az arcán.

- Felicity! - zihálja. - Próbáltam szót érteni vele! De nem hallgat rám!

- Mi történt?

- Bement a birodalmakba! Azért, hogy Pippel lehessen! - mondja kikerekedett szemekkel. - Örökre!

ÖTVENHATODIK FEJEZET

A félkész Keleti Szárny mellett állunk. Szentjánosbogarak fénylenek a fák között, és kétszer is oda kell nézzek, hogy elhiggyem, tényleg csak az ártatlan bogárkák repkednek ott. A birodalmakba vezető átjáró hűvösebbnek tűnik, mint korábban, megszaporázom a lépteimet. Abban a pillanatban, ahogy átlépünk a titkos ajtón, megérzem, hogy valami nincs rendben. Minden egy kicsit szürkés, mintha London köde ereszkedett volna alá.

- Mi ez a szag? - kérdezi Ann.

- Füst - válaszolom neki.

A távolban hatalmas füstoszlop emelkedik az égbe. Arról a hegyről jön, ahol a Templom és a Sóhajok Barlangja áll, ahol a Hadzsín él.

- Gemma? - kérdezi Ann riadtan.

- Gyerünk! - kiáltom neki.

Elrohanunk a pipacsmezők felé. Hamueső hull, ezüstszürke porral vonja be a bőrünket. Köhögve kínlódjuk fel magunkat a hegyre. Az ösvényen széttaposott pipacsvirágok véreznek. Ann majdnem felbukik egy Érinthetetlen holttestében. Többen is vannak. Megcsonkított testek szegélyezik a templomhoz vezető utat. Asha botorkál elő a füstölő romok közül.

- Lady Hope...

Rám rogy, igyekszem olyan helyre vinni, ahol nem olyan fojtogatóan sűrű a füst.

- Asha! Asha, ki tette ezt? - zihálom.

Köhögve összeesik. Összeégett naracssárga szárija úgy burkolja be, mint egy egzotikus madarat a tollazat.

- Asha! - kiáltom. - El kell mondanod!

A szemembe néz. Az arcán fekete csíkok.

- A... az erdei népek.

A Gorgó szólít a folyóról. Ann és én a hajóhoz visszük Ashát, vizet keresünk neki, amelyet úgy kortyol, mintha semennyi sem lenne elég ahhoz, hogy a szomját oltsa. Reszketek a haragtól. Nem hiszem el, hogy Philon és az erdei népek képesek voltak erre! Azt hittem, békés teremtmények. Talán mégis a Rendnek van igaza: a varázslatot nem érdemes megosztani.

- Mondd el, mi történt! - kérem.

- Akkor jöttek, amikor már aludtunk. Ellepték a hegyet. Nem volt hová menekülnünk. Az egyik égő fáklyát tartott a Templomhoz. „Creostusért!” - kiáltotta, és a templom leégett.

- Bosszúnak szánták?

Asha bólint, és szárija bevizezett szélével letörli az arcát. -Mondtam nekik, hogy semmi közünk a kentaur meggyilkolásához. De nem hittek nekem. Láttam a szemükben, hogy már eldőlt a kérdés. Háborúzni jöttek, nem lehetett őket megállítani.

Reszkető ujját az ajkára teszi, úgy figyeli, hogy ég a Templom. Amikor a lángok elérik a pipacsmezőket, gyönyörű, vörös füst kacskaringózik az ég felé. - Sohasem kérdőjeleztünk meg semmit. Nálunk nem szokás.

Átkarolom Asha vállát. - A szokásaitoknak is változniuk kell. Itt az ideje annak, hogy mindent megkérdőjelezzünk.

*

Láncba rendeződünk a Hadzsínnal, egyik vödör vizet adogatjuk egymásnak a másik után, míg a lángok el nem hamvadnak.

- Miért nem hozol rendbe mindent a varázslattal? - kérdezi egy Hadzsín fiú.

- Attól tartok, a varázslat most nem segítene - mondom, és a Templom füstölgő romjaira nézek.

- De hát a varázslat mindenre jó, nem? - A kisfiú nem adja fel, nagyon szeretne hinni a varázslat erejében, és abban, hogy elég lenne meglengetnem a karom a romok felett, és minden újjászületne a kezem alatt. Bárcsak így lenne!

Megrázom a fejemet, és továbbadok egy vödör vizet. - Nem, nem mindenre. Van, ami rajtunk áll.

A Gorgó áthajózik velünk az arany fátyolon, egyenesen a szigetre visz, az erdei népek otthonába. Azok rosszat sejtve felsorakoznak a parton, újonnan elkészült lándzsáikat és íjaikat készenlétben tartva. A Gorgó biztonságos távolságban marad a parttól - elég közel merészkedik ahhoz, hogy hallhassák a hangomat, de megtartja a menekülés lehetőségét. Philon siklik a víz széléhez. A lény levelekből készült köpenyén narancssárgás, arany, vöröses árnyalatok jelentek meg. A magas gallér szinte lángol vékony nyaka körül.

- Semmi keresnivalód itt, Papnő - kiáltja Philon.

- A Templomtól jövök. Felgyújtottátok!

Philon kihúzza magát. - És ha igen?

- Miért? - kérdezem, mert jogosabb kérdés nem jut eszembe.

- Mert elvették egyikünk életét! Megtagadnád tőlünk az ítélkezés jogát?

- Cserébe elvettetek húsz életet? Hol itt az igazság?

Asha alig áll a lábán. A hajó korlátjába kapaszkodik. - Nem mi öltük meg a kentaurt!

- Könnyű azt mondani! - mennydörgi Philon. - Akkor ki volt az?

- A saját portádon nézz szét! - mondja Asha rejtélyesen.

Neela egy követ hajít felénk. Az beleesik a vízbe, hullámot verve a hajó oldalánál. - Elég a hazugságaitokból! Takarodjatok!

Egy újabb követ dob el, ezzel majdnem eltalál. A kő nagyot koppan a fedélzeten. Ösztönösen utánanyúlok, és a súlyát latolgatom.

Asha megfogja a kezemet. - A bosszú olyan, mint a kutya, amelyik a saját farkát kergeti.

Van abban némi igazság, amit mond, de én akkor is vissza szeretném dobni a követ. Alig tudom visszafogni magam.

- Philon, elgondolkodtál-e már azon, hogyan fogjuk megkötni a szövetséget most, hogy felégettétek a Templomot?

Zúgolódás támad a népek soraiban. És egy pillanatra Philon hideg szemében is fellobban a kétely. - A szövetségek ideje lejárt. Hadd járja a varázslat a maga útját! Nézzük, ki marad talpon a végén!

- Szükségem van a segítségetekre! A Télvidék teremtményei terveznek valamit ellenünk! Kirké már velük van...

- Hazugság! - kiáltja Neela, és az erdei népek hátat fordítanak nekem.

- Jöjj, Mindenható! - mondja a Gorgó. - Megtettük, amit lehetett.

- Elkormányozza a hajót a parttól, és csak akkor ejtem ki a követ a kezemből, amikor átjutunk az arany fátyolon. Bedobom a vízbe. Hang nélkül elsüllyed.

Ann megragadja a karomat. Komor az arca. - Meg kell találnunk Felicityt.

*

Pippa és a lányok a kastélyban vannak, borozgatnak és játszanak. A félhomály jótékonyan beborítja a kápolnát. Bessie kitépkedi egy szitakötő szárnyait, Mae-vel azon nevetnek, hogy a szerencsétlen állat a padlón vergődik, szeretne felrepülni. Pippa a trónon ül, és egy aranykehelyből bogyókat falatozgat. Sötétkék a szája. Minden tál és serleg tele van bogyóval.

- Hol van Fee? - kérdezem. - Láttad?

- Itt vagyok. - Felicity perdül elém a láncingében, az arca kipirult, a szeme ragyog. - Mit akarsz?

- Fee, nem maradhatsz itt! - mondom.

Felicity leül Pip mellé. - Miért nem?

- A birodalmakban káosz uralkodik. A törzsek háborúba keveredtek, a Templomot felgyújtották, Kirké pedig elment a Télvidékre, hogy a teremtmények élére álljon.

- Hozzánk semmi sem jutott el - mondja Pippa, és a kápolna falai felé int. - Mi lenne, ha bált rendeznénk ma este?

- Pippa - mondom elámulva -, nem rendezhetünk bált.

Pippa kislányosan felnevet. - Hadd ugorjanak a teremtmények egymás torkának! Velem nem mernek packázni!

Egy újabb bogyót vesz a szájába, és megnyalja az ujját.

- Így igaz! - helyesel Bessie. - Miss Pippa majd megmutatja nekik!

Ő és Mae leplezetlen imádattal néz fel Pippára. A legszívesebben lerúgnám Pipet arról a trónról.

- Elmesélted már nekik, hogyan ragadtál itt? Hogy miért nem mentél át?

Pippa szeme lángot vet. - Jaj, Gemma, ugyan már! -Összevigyorog a gyári munkáslányokkal. Úgy vihorásznak, hogy feláll a hátamon a szőr.

- Megkért, hogy segítsem át a folyón, de nem sikerült átmennie. Túl sok időt töltött itt. Mert evett a bogyókból - mondom. Feldöntök egy kelyhet, a kövér, lilás bogyók kiborulnak belőle, és eltűnnek az indák között.

- Át akartál kelni? És még csak nem is szóltál róla? - kérdezi halkan Felicity.

Pippa rá se ránt Felicity fájdalmára. Lobogó szemét rám veti. -Mit számít ez most már? Egy magasabb cél érdekében maradtam itt.

Körbenézek, mindenhol rajongó tekintetek. Wendy viszont nincsen közöttük.

- Hol van Wendy? - követelem. Mercy szemében félelem rebben.

- Elszökött - válaszolja hűvösen Pippa.

Legközelebb nem egy nyúl fog eltűnni.

- Ugye, nem fogod azt mondani, hogy ő is kirágta magát a ketrecéből?

Pippa vállat von. - Ha ezt akarod hallani...

- Azonnal mondd meg, hogy hol van! - csapok az oltárra. Pippa gúnyolódva csípőre teszi a kezét. - És ha nem, akkor mi lesz?

Felicity közbeszól: - Pippa, ezt hagyd abba!

- Most már te is az ő oldalán állsz? - kérdezi dühösen Pippa.

- Nincsen másik oldal - mondja Ann. - Ugye, nincsen?

- Most már van! - feleli Pippa, és érzem, hogy a vérem gyorsabban száguldozik az ereimben.

- Elvitte Wendyt a Télvidékre - hadarja Mercy.

Bessie erősen szájon vágja, mire Mercy a földre zuhan. - Hazucc Mercy Paxton! Szídd vissza!

- Mindenki gyűlöli az árulókat, Mercy - korholja Pippa.

A lány összegörnyed a padlón. A kastély falai felnyögnek. Az indák hervadásnak indultak, betegek. Ahogyan tekergőznek, penész jelenik meg rajtuk. Az egyik, amelyik olyan nehéz, mint egy kő, a bokám köré tekeredik. Kirántom a lábamat.

- Pippa, mit tettél? - kérdezem.

- Amit te nem mernél. Szegény Gemma, mindig annyira tartott a saját hatalmától... Nos, én nem félek!

- Pip! Mondd, hogy nem alkudtál meg azokkal a teremtményekkel... !

- És ha igen?

Felicity a fejét rázza. - Ezt nem tehetted...

Pippa megsimogatja Felicity arcát. - Annyira kicsi dolgot kértek! Egy áldozatot, aki nem hiányzik majd senkinek. Felajánlottam a nyulat, ennyi az egész. És látod, mit kaptunk cserébe! - Kitárja a karját, de én csak egy gazzal benőtt romkastélyt látok.

- Mondd, hogy nem vitted el Wendyt is a Télvidékre! Mondd, hogy nincs igazam, amikor erre gondolok! - könyörgök Pippának.

- Azt mondom, amit csak hallani akarsz! - mondja, és bekap egy maroknyi bogyót.

- Mondd meg nekem az igazságot!

Pip szeme megvillan. Fogait kékesfeketére festették a bogyók. -Teher... volt... a... nyakunkon.

Felicity a gyomrához kap. - Jaj, istenem!

- Ne, Fee! Majd meglátod, milyen nagyszerű lesz! - Pippa kacéran a többiekre vigyorog. - Mondtam már nektek, hogy mit ígért a fa? Hogy mit láttam az áldozatom után? Láttam, hogy a Rend ideje lejárt, és valami új van születőben - mondja, a hangja ámulattal teli.

- Ők a múlt, mi vagyunk a jövő!

A lányok közelebb húzódnak hozzá, a lábai elé telepszenek, a magabiztossága elbűvöli őket. Pippa arcán egyszerre sejlik fel a múlt és a jövő ígérete. Gyengéd arcvonásai, hosszú, hullámos, fekete haja és kecses orra a régi. De a szeme néha átvált ibolyaszínből ijesztő kékesfehérre, fekete karikákkal. Le sem tudom venni a pillantásomat újszerű, vad szépségéről.

- Hallottam, ahogyan egy hang édesen azt dúdolta a fülemben, hogy Különleges vagy! Kiválasztott! Magasztalásra méltó!

Széles mosolya kacagásba vált át. Hideg félelem kúszik a gyomromba.

- Én vagyok a kiválasztott! Én vagyok a jövő! Ha követni akartok, olyanná kell válnotok, mint amilyen én vagyok!

Felicity két ujjával gyengéden maga felé fordítja Pippa arcát. -Pip, te meg miről beszélsz?

Pippa lerázza magáról Felicity kezét, és Bessie-hez vonul. Megkínálja bogyóval. - Követsz engem, Bessie?

- Igen, kisasszony - feleli Bessie rekedten. Kötelességtudóan kinyitja a száját.

Pippa Felicityt figyeli, miközben egy bogyót helyez Bessie szájába. A megdöbbent Felicity odaszalad hozzá, megragadja a kezét, és feldönti a bogyókkal teli kelyhet. Pippa ellöki, de Felicity visszavág. Pip arca eltorzul egy pillanatra, csak a szeme fehérje látszik, és éles hang hagyja el az ajkát: mintha kacagása hisztérikus nevetésbe váltana át. Megrándulnak a végtagjai, és amikor a földre zuhan, a teste gyönyörűen kegyetlen vitustáncot jár.

- Pippa! - szólongatja Felicity - Pippa!

Bessie és a többiek rémülten hátrálni kezdenek. Lassan alábbhagy a roham, Pippa karmokká meresztett ujjai elernyednek, a teste idomtalan tömegként fekszik a földön. Óvatosan felül, nehezen veszi a levegőt. A szájából nyál csorog, a haja és a ruhája bepiszkolódott, ahogy a földön fetrengett. Felicity magához öleli, és ringatni kezdi.

- Mi-mi tö-történt? - nyöszörgi Pippa. Megpróbál felállni, de megbotlik, olyan gyenge a lába, mint egy újszülött csikónak.

- Cssst... rohamod volt! - mondja halkan Felicity. Az oltárhoz vezeti Pipet, és segít neki leülni.

Pip ajka reszketni kezd. - Jaj, ne! Ne itt! Ne most!

Bessie felé nyúl, még egyszer felkínálja neki a bogyót, de Bessie elhátrál az érintése elől. A gyári munkáslányok mind hátrább lépnek. Az arcukon félelem tükröződik.

- Ne! - sír fel Pippa. - Különleges vagyok! Kiválasztott! Nem hagyhattok el!

Kinyújtja a karját, és minden meggyullad körülöttünk. A forróság engem is hanyatt lök. Ez nem laterna magica, nem egy illuzionista bűvész trükkje, ami félelmet kelt, de egyben szórakoztató is. Ez igazi, valódi! A Pippában már ott rejlő erő és hatalom a görcs alatt átváltozott valami újjá, valami rettenetessé.

A lányok még hátrább húzódnak, a lángok még sötétebbnek mutatják a rettegést tágra nyílt szemükben. Bessie széles arcán furcsa mosoly terül el, egyszerre tűnik eksztatikusnak és rémültnek. Imádatában térdre rogy. - Ó, kisasszony, megérintette Isten ujja!

Mae is mellé térdel: - Már akkor tudtam, amikor megmentett minket azoktól a szörnyetegektől!

Még Mercy is csatlakozik hozzájuk, Pippa ereje őt is lenyűgözi.

- Láttuk! Mindannyian láttuk! Csoda történt! A jel! - kiáltja Bessie a megtértek szenvedélyével.

- Minek a jele? - kérdezem.

- Annak, hogy ő a kiválasztott, ahogyan azt meg is mondta! -Mae arcán csorognak a könnyek. Elhitette magával, hogy csodát látott, képtelen lennék meggyőzni az ellenkezőjéről.

Felicity szorosan markolja Pip karját. - Rohamod volt. Meg kell mondanod nekik!

Akkor is láttam Pippa rohamát, amikor még életben volt. Az is ijesztően heves volt, de semmi ehhez képest.

Pippa kitárja a karját. - Elvezetlek benneteket a dicsőségbe! Ki követ?

- El kell mondanod nekik az igazságot! - sziszegi Felicity.

- Fogja be a száját! - figyelmezteti Mae, és látom a szemében, hogy rajongásában ölni is tudna.

- Nekem te nem parancsolsz! - csattan fel Pippa. - Mindenki csak parancsolgat nekem.

Felicity úgy fest, mintha gyomron vágták volna. Pip kiszabadítja magát a szorításából, és a gyári munkáslányok közé sétál, akik mind meg akarják érinteni. Pippa kegyesen a fejükre teszi a kezét, azok pedig sírnak a boldogságtól, és áldást kérnek. Pippa könnyes szemmel ránk pillant, a mosolya ártatlan.

- Ennek így kellett történnie! Ez volt elrendelve! Ezért nem kelhettem át! - mondja. - Különben mivel magyaráznád, hogy a varázslat bennem is megfogant?

- Pip... - kezdek bele, de elhallgatok. Mert mi van, ha igaza van?

- Rohamod volt - mondja Felicity, és a fejét csóválja.

- Látomásom volt, mint Gemmának! - kiáltja Pippa.

Felicity pofon vágja Pippát, Pip pedig egy sarokba szorított állat kegyetlenségével fordul felé: - Ezt még megbánod!

A gyári munkáslányok hármunkra támadnak, hátracsavarják a karunkat, míg kénytelenek nem vagyunk meghajolni. Előhívhatnám a varázslatot. Megtehetném. Meg is teszem. De Kirké arcát látom a fejemben, és levegőért kezdek kapkodni, félek és szédülök.

- Éreztem, Gemma! - kiáltja Pippa. - Meg ne próbáld még egyszer!

- Hitetlenek! - mondja Bessie, és Felicity arcába köp.

Kirángatnak bennünket a kastélyból, szorosan fognak, Pip haragja

pedig újabb tüzeket lobbant fel. Ég a szemem.

Ha Pippa királynőnek képzeli magát, Bessie a trónörökös szerepét osztja magára. - Pippa úrnő, mindent megteszünk, amit csak akar. Egy szó, és el van intézve!

- Egész életemben parancsolgattak nekem. Most én adom ki a parancsot.

Még sohasem láttam Felicityt ennyire szenvedni. - Én nem... én sohasem parancsolgattam neked!

- Jaj, Fee... - A régi Pippa tűnik fel egy pillanatra, reménykedő, olyan, mint egy kisgyerek. Magához húzza Felicityt. Valami, aminek nem tudok nevet adni, fellángol közöttük, és akkor Pip Fee szájára hajol, és mélyen megcsókolja. Megragadják egymás haját, szenvedélyesen csókolóznak, szinte mintha innának egymásból. Hirtelen biztossá válik, amit legbelül mindig is sejtettem: azok a kis magánbeszélgetések, az ölelések, a barátságuk túl gyengéd jellege. .. Nyakig belevörösödök a gondolatba. Miért is nem láttam ezt korábban?

Felicity ellöki magát Piptől, az arca lángol, de annak a csóknak a gyilkos szenvedélye még ott játszik az ajkán. Pip megragadja a karját. - Miért mész el mindig? Mindig itt hagysz.

- Nem is! - mondja Felicity. Hangja rekedt a füsttől.

- Hát nem érted? Itt olyan szabadok lehetünk, mint sehol máshol!

Felicitynek remeg az ajka. - Nem maradhatok.

- Dehogynem! És azt is tudod, hogyan.

Felicity megrázza a fejét. - Nem lehet. Úgy nem.

Pippa lassan, megfontoltan beszélni kezd hozzá: - Azt mondtad, hogy szeretsz. Akkor miért nem eszel a bogyókból, és maradsz velem?

- Szeretlek - suttogja Felicity. - De...

- De micsoda? - követeli a feleletet Pippa. - Mondd már ki!

- Én... szeretlek - mondja Felicity nagy nehezen.

Pippa elengedi Felicity karját. A szeme megtelik dühös könnyekkel. - Itt az idő választani, Fee. Velem vagy ellenem.

Pippa kinyitja a tenyerét. A bogyók kövéren, éretten várakoznak. Alig merek levegőt venni. Felicity arcára kiül a benne dúló ütközet -az érzelmei és a büszkesége csatázik. Hosszan mered a bogyókra, nem fogadja el őket, de el sem utasítja. Hirtelen rájövök, hogy a válasza ez a csend. Nem fog egyik csapdából a másikba esni.

Pippa szeme könnyben úszik. Összezárja az ujjait a bogyók felett, olyan szorosan, hogy kicsordul a kékesfekete lé, és a földre csepeg. Félek attól, amire készül.

- Hadd menjenek! Nincs szükség hitetlenekre a sorainkban -mondja végül. Kettéválasztja a tűzfalat. - Menjetek! Induljatok már!

Csak a tűzön keresztül juthatunk ki, de nincs biztosíték arra, hogy nem fog bennünket hamuvá pörkölni, amikor áthaladunk rajta. Nagyokat nyelve elindulok a megnyitott átjárón, Ann és Felicity a nyomomban.

Pippa hangos, kegyetlen dalba fog: - Megmondtam én, szép kedvesem... jöjjön velem...

Ez az egyszerű dalocska most a szívembe hatol, és szinte megfagy a bensőm. A lányok sorban csatlakoznak Pippához, a hangjuk egyre erősebb, Felicity zokogása alig hallatszik. Nem merek hátranézni, amíg át nem érünk a szederfalon, és rá nem lépünk a kertbe vezető útra. Pippa és követői fehéren izzó széndarabokként táncolnak a tűzben.

ÖTVENHETEDIK FEJEZET

Felicity egyikünkhöz sem szól egy szót sem. Amint visszaérünk a Spencebe, felbotorkál a lépcsőn, úgy kapaszkodik a korlátba, mintha az lenne az utolsó mentsvára. Ann és én nem beszélünk a történtekről. Az éjszaka sűrű és fojtogató. A szavaktól nem lesz könnyebb. Amikor Ann leül Cecily mellé varrogatni, felkeresem Felicityt a szobájában. Olyan mozdulatlanul fekszik az ágyán, hogy attól tartok, már nincs is benne élet.

- Miért jöttél ide? - A hangja árnyéka önmagának. - Jöttél megnézni ezt a degenerált korcsot? - Felém fordul, az arca könnyektől maszatos. Pippa kesztyűjét szorongatja a markában. -Látom a szemedben, Gemma! Gyerünk, mondd ki! Degenerált vagyok. Az érzelmeim természetellenesek.

Kinyitom a számat, de nem találok szavakat.

- Ki vele! Mondd ki végre, amit ki akarsz mondani! Mindenki sejtette!

- Én sohasem sejtettem. Tényleg.

Nehezen veszi a levegőt. Az orrát törölgeti. Elszabadult fürtjei nyirkosan tapadnak az arcára. Nem néz rám. - De most, hogy tudod, megvetsz, igaz?

Megvetném? Nem. Inkább össze vagyok zavarodva. Mindig ilyen volt? Irántam is így érez? Vetkőztem már előtte. Látott. Én is láttam, és mindig csodáltam a szépségét. Titokban vajon én is dédelgetek ilyen érzéseket Felicity iránt? Olyan lennék, mint ő? Honnan tudhatnám meg?

Felicity elterül az ágyon, és fulladozva zokog. Az egész teste rázkódik a sírástól. Idegesen kinyúlok felé, megsimogatom a hátát. Mondanom kellene valamit, de továbbra sem találom a szavakat. Azt mondom hát neki, ami először az eszembe jut.

- Lesz más, akit szerethetsz, Fee.

Felicity a párnához szorítja az arcát, és jobbra-balra ingatja a fejét.

- Nem! Nem lesz! Így soha senkit nem fogok szeretni!

- Cssst...

- Így soha többé! - Teljesen átadja magát a zokogásnak, mely kegyetlen hullámokban söpör végig a testén. Semmit sem lehet ilyenkor tenni, hagyni kell, hadd sírjon. Lassan visszavonul az ár. Ernyedten, ruháját átizzadva, teljesen kimerülten fekszik mellettem. Az este hosszú árnyai egyre közelebb kúsznak a falakon. Szép fokozatosan terülnek el a szobában, magukkal hozva azt a mozdulatlanságot, amely már az éjjel közeledtét jelzi. A félhomályban pusztán önmagunk sziluettjei vagyunk, létünk lecsupaszítva reszket a sötétben. Lefekszem Felicity mellé. Nyirkos tenyerébe fogja az ujjaimat. Ott tartja őket, én nem vonom el. Ez is valami. Fekszünk, és csak összefonódó ujjaink törékeny ígérete köt egymáshoz bennünket, míg le nem száll az éj, amely kérlelhetetlen karjaival magához ölel és elcsitít.

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

A vonat pöfögve robog át a vidéken London felé. A kendőt a repkényen hagytam egy üzenettel, amelyben elmagyaráztam Kartiknak, hogy baj van az apámmal, és megígértem neki, hogy amint lehet, visszatérek. Hagytam üzenetet Felicitynek és Ann-nek is. Nehéz szívvel szállok hintóból vonatra, majd ismét hintóba. Alig várom, hogy feltűnjön az utcánk.

A belgraviai ház sötét és csendes. Dr. Hamilton éppen itt van. Tom és ő fojtott hangon beszélget, míg nagymama és én a szalonban ülünk, és a meleget már nem adó tűzbe bámulunk. A házban már szinte kellemetlen a forróság, de a nagymama ragaszkodik a fűtéshez. A kezében vadvirágként bomlik ki apa zsebkendője. A hófehér anyagon lángol a vér vörös foltja.

Tom csendesen lép be, a válla megereszkedik. Becsukja maga mögött az ajtót. Elviselhetetlen a hallgatása.

- Tom? - szólalok meg.

Leül a tűz mellé. - Tüdővész. Hónapjai vannak hátra.

- Hónapok? - kérdezem.

- Igen - feleli Tom.

Ezt nem én tettem. Az alkohol, a laudánum, az ópium meg az a makacsság, amellyel az élni akarást elnyomta magában. Az az önző gyász. Azt hittem, a varázslattal változtatni tudok a dolgokon, de nem. Az emberek olyanok, amilyennek születtek, ezen semmiféle varázslat nem változtathat.

Nagymama egyre apa zsebkendőjét hajtogatja, hogy eltűnjön az az undok folt. - Az a pokoli klíma Indiában...

- Nem, nem az éghajlat okozta. Ne színleljünk! - mondom. Tom figyelmeztetően rám mered.

Nagymama tovább mondja a magáét. - Mondtam neki, hogy térjen vissza Angliába. India nem való egy született angolnak. Túl nagy a forróság...

Felpattanok. - Nem amiatt a rohadt éghajlat miatt van!

Annyira megdöbbennek, hogy egyikük sem tud megszólalni. El kellene hallgatnom. Bocsánatot kellene kérnem a kitörésemért. Megígérni, hogy jó leszek. Az éghajlatra fogni. De képtelen vagyok rá. Valami ott legbelül elszabadult, és nem tudom visszafogni. -Tudtok róla, hogy ismét laudánumot használ? Hogy nem szokott le róla? Hogy a jó szándékaink nem elég erősek ahhoz, hogy legyőzzék benne a halálvágyat?

- Gemma, ugyan kérlek! - csattan fel Tom.

- Nem, Thomas! Ilyen életet szánsz nekem? Olyan legyek, mint te? Viseljek szemellenzőt, gyenge teát iszogatva beszélgessek semmiségekről olyan emberekkel, akik bármit megtennének azért, hogy elrejtsék az igazságot, legfőképpen önmaguk elől? Nem leszek ilyen! És hazudni sem fogok többé a kedvedért!

Nagymama a hüvelykujjával lesimítja a zsebkendő széleit. Hirtelen kicsinek és törékenynek tűnik. Szégyellem magam, hogy ilyen durván bántam vele, és szégyellem azt is, hogy gyűlölöm a törékenységéért.

Amikor kiviharzom a szalonból, még hallom gyenge, bizonytalan hangját: - Az éghajlat tette.

Tom a lépcsőn ér utol, és beránt a könyvtárba. - Gemma, ez nem volt szép tőled.

Már lecsillapodtam, a mérgem elszállt, helyette mély megbánást érzek, de nem adom meg Tomnak azt az elégtételt, hogy be is ismerjem. Leveszek egy könyvet apa polcáról, és az egyik kényelmetlen széken elhelyezkedve kinyitom. A Pokol az, Dantétól.

- Nem csak apa egészségi állapota miatt küldettem érted. A bálon is úgy viselkedtél, hogy... - Elcsuklik a hangja. - Ijesztő volt.

Fogalmad sincs semmiről, Tom. Lapozok, és úgy teszek, mintha mélyen belemerültem volna az olvasmányba.

- Azóta lázadsz és viselkedsz elfogadhatatlanul, mióta visszaérkeztünk Angliába. Egyetlen kihágás, egyetlen aprócska botrány, és örökre vége a jó hírednek.

A szégyenérzetem ellenére elönt a düh. - A jó hírem miatt aggódsz? - kérdezem hűvösen. - Csak ez az, ami érdekel?

- Egy nő értékét a jó híre határozza meg, Gemma.

Vadul lapozok egyet, a papír elszakad. - Tévedés.

Tom kihúzza a dugót egy kristályüvegből, és megtölt egy pohárkát. - Így állnak a dolgok. Lehet, hogy gyűlölsz azért, amiért ezt mondom, de ez az igazság. Nem emlékszel arra, hogy halt meg az anyánk? Még mindig velünk lenne, és apa is jól lenne, és mindez nem történt volna meg, ha úgy élt volna, ahogyan azt a társadalom évszázadokat túlélt törvényei megkívánják.

- Talán nem tudott úgy élni. Talán túl szűknek bizonyult számára a fűző. Talán én is ilyen vagyok.

- Nem kell szeretni a szabályokat, Gemma. De akkor is alkalmazkodni kell hozzájuk. Ez a civilizáció túlélésének alapja. Gondolod, hogy én egyetértek a Bethlem Kórház minden szabályával, vagy minden döntéssel, amit a feletteseim hoznak? Szerinted nem szeretném én is azt tenni, amit a szívem diktál? -Belekortyol az italba, majd grimaszolva lenyeli. - Anya felett nem volt hatalmam, de feletted van. Nem fogom hagyni, hogy ugyanarra az útra lépj.

- Nem fogod hagyni? - mondom gúnyosan. - Nem hiszem, hogy beleszólhatsz az életembe.

- Ebben tévedsz. Mivel apa beteg, én vagyok a gyámod, és hidd el, komolyan veszem a szerepemet.

Ezt a fajta félelmet még nem éreztem. Egész idő alatt attól rettegtem, amit a Rend tagjai, a Raksana meg a Télvidék teremtményei tehetnek velem. Közben megfeledkeztem arról, hogy itt, a saját világomban is valós veszélyekkel kell szembeszállnom.

- Nem fogsz visszamenni a Spencebe. A Fiatal Hölgyek Spence Akadémiája rossz választásnak bizonyult. A bemutatkozásodig itt maradsz.

- De hát a barátaim...

Tom felém fordul. - Miss Bradshaw, a koldus hazudozó és Miss Worthington, a megkérdőjelezhető erkölcseivel. Szép kis barátok! Itt majd a megfelelő lányokkal fogsz megismerkedni.

Talpra ugrok. - A megfelelő lányokkal? Már találkoztam többel is, olyan sekélyesek, mint egy csészealj. Ami pedig a barátaimat illeti, nem is ismered őket, tehát megköszönném, ha nem emlegetnéd őket.

- Megköszönném, ha kicsit halkabban beszélnél - sziszegi Tom, és az ajtó felé pillant.

Persze, nehogy a cselédek meghallják. Nem szeretnéd, hogy rájöjjenek, van eszem, és kimondom, amit gondolok.

- Hát ennyire nem érdekel a családod? Nem bánod, hogy Miss Bradshaw belőlem és belőled is bolondot csinált azzal a színjátékkal?

- Színjáték? Téged is csak azért érdekelt, mert azt hitted, hogy vagyonos!

Tom újabb italt tölt magának. - Egy férfinak az én pozíciómban erre is gondolnia kell.

- Istenített téged, te meg borzalmasan elbántál vele! Úgy véled, hogy csak az olyan kiváltságos hölgyeknek jár a védelem, mint én, Thomas?

Kikerekedik a szeme a döbbenettől. - Te még őt véded velem, a saját véreddel szemben?

A vér szava erősebb mindennél. Legalábbis ezt mondják. De mi az a minden?

Tom keskeny válla előrebukik. - Ha hiszed, ha nem, Gemma, igenis érdekel a boldogságod - mondja.

- Ha tényleg így gondolod, küldj vissza a Spencebe!

Lenyeli az italát. - Nem. Lord Denby tanácsát fogom követni, így aztán itt maradsz, ahol rajtad tarthatom a szememet.

Félrelököm a könyvet. - Lord Denby! Tudtam! A Raksana keze is benne van, igaz? Ők akarnak felettem zsarnokoskodni.

Tom vádlóan felém bök. - Pontosan erről a viselkedésről beszéltem! Hallod te egyáltalán, milyen sületlenségeket mondasz?

- Tagadod, hogy beléptél a Raksanába? Igen? Akkor mi a neve annak a klubnak, ahová jársz?

- Semmit sem kell mondanom neked. Úriemberek klubja, te pedig nem vagy úriember, bár biztos vagyok benne, hogy akár nadrágot is viselnél, ha hagynám.

Erre nem mondok semmit. - Hiszen a Raksana kitűzőjét viseled! -mutatok a koponyás-kardos fémdarabja a gallérján.

- Gemma - morran Tom -, az csak egy kitűző! Semmi rossz nincs abban!

- Nem hiszek neked.

Tom megforgatja az italát, a megdöntött pohár szivárványszínű fénycsíkokat fest a falra. - Ha elhiszed, ha nem, ez az igazság.

- Jó, akkor mi a neve annak a klubnak?

A bátyám elveszíti a türelmét. - Semmi közöd hozzá, Gemma! Ez az én ügyem.

A Raksana az. Biztos vagyok benne. A fogságukban akarnak tartani, amíg rájuk nem bízom a varázslatot, és ehhez a saját bátyámból csináltak börtönőrt.

Tom zsebre vágja a kezét. - Tovább kell élnünk, Gemma. Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy szerelmes legyek. Jól kell nősülnöm. És rád is vigyáznom kell. Ez a dolgom.

- Nemes lélek - vicsorgok rá.

- Ez lenne a köszönet?

- Ha szenvedni akarsz, a magad akaratából tedd, ne miattam! Se apa, se nagymama miatt. Olyan jó orvos vagy, Tom! Miért nem elég ez neked?

Megfeszül az állkapcsa. Az a kisfiús hajfürt a szemébe hull, és eltakarja a tekintetét. - Mert nem elég - mondja ritka őszinteséggel.

- Elégedjek meg ennyivel, és ne is reménykedjek abban, hogy több is lehetne? Csak a tisztességem, csak a jó hírem, semmi igaz nagyság, semmi hősiesség? Látod, Gemma, nem te vagy az egyetlen, aki nem élhet olyan életet, amilyet szeretne.

Hátrahajtott fejjel lehajtja az utolsó korty italt is. A torkára szalad, köhögnie kell, de visszatartja. Nem akarja mutatni a sebezhetőségét. Egy köhintéssel sem.

Az ablakhoz sétálok. Kint egy hintó várakozik. Nem a mi hintónk, de felismerem. Fekete függönyök, halottaskocsira emlékeztet. Valaki egy gyufával cigarettára gyújt. Fowlson.

Tom a nyomomban van. - Á, a kocsisom. Ma este egy nagyon fontos találkozóra kell mennem, Gemma. Remélem, nem gyújtod fel a házat, amíg oda vagyok.

- Tom! - kiáltok utána, és követem a lépcsőn az előcsarnokba. -Ne menj oda ma este! Maradj velem! Kártyázhatnánk!

Tom felkacag, és a kabátjába bújik. - Kártyázni! Milyen izgalmas!

- Jó, akkor ne kártyázzunk! Csinálhatnánk... - Mit is? A bátyám meg én néhány közös játékot leszámítva kicsi korunkban sohasem csináltunk együtt semmit. A tragikus múlton kívül kevés köt össze bennünket. Tom várja az ajánlatomat, de semmivel sem tudok előállni.

- Jól van, indulok.

A kalapját a fejébe csapja, és megnézi magát a tükörben. Nincs mit tenni, meg kell mondanom neki az igazat.

- Tom, tudom, hogy azt gondolod majd, hogy legszívesebben engem is befektetnél a Bedlambe, de légy szíves, hallgass meg! Úgy sejtem, hogy veszélyben vagy. Tudom, hogy beléptél a Raksanába...

- Tom tiltakozni próbál, de leintem. - Tudom! Az a bizonyos úriemberek klubja nem az, aminek látszik, Tom, nem az, aminek te hiszed. Már évszázadok óta léteznek. Nem szabad bízni bennük.

Tom elbizonytalanodik egy pillanatra. Csak remélni tudom, hogy felfogott valamit abból, amit mondtam neki. Azonban felkacag, és tapsolni kezd. - Bravó, Gemma! Ez a leghihetetlenebb történet, amivel eddig előálltál. Azt hiszem, nem én vagyok veszélyben, hanem Sir Arthur Conan Doyle. A történeteid még őt is túlszárnyalják, ha intrikáról van szó. - Megragadom a karját, de lesöpör magáról. - Vigyázz a kabátomra! Remek szabóval dolgoztatok, aki megkéri a munkája árát!

- Tom, kérlek! Hinned kell nekem! Ez nem mese. Nem téged akarnak, hanem engem. Van nálam valami, ami nekik is kell, valami, ami miatt bármire képesek. Arra is, hogy téged használjanak fel ellenem.

Tom szemében rettentő fájdalom villan. - Pont olyan vagy, mint apa! Minden lépésemet kétségbe vonod. Végül is, ugyan kinek kellene Thomas Doyle-nak, ennek a szerencsétlen flótásnak a társasága?

- Én nem ezt mondtam...

- Nem, de ezt gondolod!

- Tévedsz, Tom...

- Igen, én mindig tévedek. Ez bennem a legborzasztóbb. Nos, ma éjjel azonban nem tévedek. Része leszek valaminek, ami több nálam. Felkértek, Gemma. Engem akarnak. Nem kívánom, hogy örülj a sikeremnek, de legalább engedd meg, hogy én örüljek neki.

- Tom... - esedezem tovább, de a kapu felé indul. A cseléd kitárja előtte, igyekszik nem belehallgatni a vitánkba.

- Utoljára mondom, nem tudom, mit értesz ez alatt a Raksana dolog alatt. Sohasem hallottam róluk. - Lazán a nyaka köré tekeri a sálját. - Jó éjszakát kívánok neked, Gemma! És könyörgök, ne olvass olyan sok butaságot! Egészen elveszi a józan eszedet.

Tom elsétál a hintóig. Fowlson felsegíti, de közben gonoszul rám vigyorog.

ÖTVENKILENCEDIK FEJEZET

Apa szobáját csak az éjjeliszekrényén lévő kislámpa fénye világítja meg. Nehezen veszi a levegőt, de nyugodt. Dr. Hamilton morfiumot adott neki. Döbbenetes, hogy egy méreg egyszerre kínozhat, és nyújthat vigaszt a szenvedőknek.

- Szervusz, kicsim! - szólít meg álomittas hangján.

- Jó estét, apa! - Leülök az ágya mellé. Kinyújtja a kezét, megfogom.

- Dr. Hamilton itt volt korábban - mondja.

- Igen, tudom.

- Igen. - Lehunyja a szemét egy pillanatra, majd felriad. - Azt hiszem... azt hiszem, látom azt a tigrist. Visszatért az öregfiú.

- Nem - mondom csendesen, és megtörlöm a szememet. - Nincs itt semmiféle tigris, papa.

A falra mutat: - Nem látod az árnyékát? - Nincs ott semmi, csak apa kinyújtott karjának borongós árnyéka. - Pedig lelőttem.

- Nincs ott, papa - mondom. Reszket. A nyakáig húzom a takarót, de önkívületében lerúgja magáról.

- Pedig ott volt! Nem élhettem... mindig a fenyegetettség árnyékában. Azt hittem, hogy megöltem, de visszajött. Megtalált.

Egy nedves törülközővel megtörölgetem a homlokát. - Csitt.. -

A tekintete rám talál. - Haldoklom.

- Nem, csak pihenned kell. - Forró könnyek égetik az arcomat. Miért kell ilyenkor is hazudnunk? Miért van, hogy az igazság túl fájdalmas ahhoz, hogy a lelkünk megbirkózzon vele?

- Pihenni... - mormogja, és megint elszenderedik. - Jön a tigris... Ha valamivel bátrabb lennék, ha hinni tudnék abban, hogy az igazság nem vakít meg bennünket mindörökre, megkérdezném tőle, amit azóta szeretnék tudni, amióta anya meghalt. Miért hatalmasabb a gyásza a szereteténél? Miért nem volt képes arra, hogy felvegye a harcot?

És miért nem vagyok én elég ahhoz, hogy tovább akarjon élni?

- Aludj, papa! - mondom. - A tigris ma éjjel már nem tér vissza.

A szobám magányában Wilhelmina Wyattnek könyörgök, hogy mutassa meg magát.

- Kirkénél van a tőr. Szükségem van a segítségére - mondom. -Kérem...

De sohasem jön, amikor hívom. Elalszom, és álmodok. Egy fa árnyékában a kis Mina Wyatt üldögél, és a Spence Keleti Szárnyát rajzolja. Egy vízköpő szája melletti részt satírozza éppen. Sarah Rees-Toome elállja a napot, Mina összevonja a szemöldökét. Sarah leguggol mellé.

- Mit látsz, amikor belenézel a sötétségbe, Mina?

Mina óvatosan megmutatja neki a rajzokat, amiket a könyvében rejtegetett. Nyomkövetők. Halottak. A sziklák repedéseiben élő sápadt szörnyek. És végül a Holtak Fája.

Sarah szeretetteljesen végigsimít a rajzokon. - Milyen hatalmas, igaz? Ezért nem akarják, hogy tudjunk róla.

Mina vet egy gyors pillantást Eugenia Spence-re és Mrs. Nightwingre, akik a parkban kriketteznek.

- Megmutatnád nekem az utat? - kérdezi Sarah. Wilhelmina megrázza a fejét.

- Miért nem?

Mert magával ragadna, írja.

Hirtelen a Télvidék erdejében találom magam, ahol az elátkozottak teste lóg a fákon. Az indák a nyakuknál fogva szorosan tartják őket, a lábuk rángatózik. Az egyikük még küzd, de a hegyes ágak a húsába marnak.

- Segíts! - hörgi suttogva.

A köd felszáll, és megpillantom szürkülő arcát. Kirké.

HATVANADIK FEJEZET

Két elképzelhetetlenül hosszú napja vagyok londoni házunk fogságában, és se Felicitytől, se Anntől, se Kartiktól nem jut el hozzám üzenet. Nem tudom, hogy mi folyik a birodalmakban, lassan belebetegszem az aggodalomba. De minden egyes alkalommal, amikor végre összeszedem a bátorságomat, hogy megidézzem a varázslatot, Kirké szavai jutnak eszembe, aki figyelmeztetett, hogy a varázslat megváltozott, hogy immár osztozunk rajta, és hogy akár sötét, megjósolhatatlan erők is munkálkodhatnak benne. Úgy érzem, hogy a szobám sarkai felől uralhatatlan árnyékok nőnek fölém, ezért visszaszorítom a varázserőt, eltolom messze magamtól, és reszketve visszabújok a takaróm alá.

Mivel semmiféle menekülési útvonalat nem látok, egyelőre a londoni társaság elkényeztetett úrilányainak életét élem: a nagymama és én látogatóba járunk. Gyenge teát szürcsölgetünk, amely sohasem elég forró az én ízlésemnek. A hölgyek pletykákkal és mendemondák terjesztésével ütik agyon az idejüket. A szabadság helyett ez jut nekik: rengeteg szabad idő és pletyka. Beszűkült, szürke életet élnek. Én nem akarok így élni. Szeretnék valamiféle nyomot hagyni magam után. El akarom mondani a véleményemet akkor is, ha nem éppen udvarias, akkor is, ha nincs igazam, de mégis az én véleményem. Ha mindenképpen ki akarnak végezni, akkor a magam akaratából akarok a bitó alá sétálni.

Esténként felolvasok apának. Egy kicsit jobban van, már képes a könyvekkel és térképekkel megrakott asztal mellett üldögélni, de igazán jól sohasem lesz már. Eldőlt, hogy a bemutatkozásom után apa elutazik egy melegebb éghajlatra. Mindannyian egyetértünk abban, hogy az majd visszaadja az életkedvét. - Meleg napsütés és langyos szellő, ez az! - mondjuk erőltetett mosollyal. Az, amit egyikünk sem mer kimondani, szép lassan belekúszik a falakba, amelyek a csendesebb pillanatokban a fülünkbe súgják az igazságot: Haldoklik. Haldoklik. Haldoklik.

A harmadik napon már majdnem beleőrülök az aggodalomba, de akkor nagymama kijelenti, hogy kerti partira megyünk, amelyet Lucy Fairchild tiszteletére rendeznek. Próbálom meggyőzni, hogy nem érzem jól magam, és otthon kellene maradnom - talán el is szökhetnék otthonról, mennék egyenesen a Victoria pályaudvarra, majd a Spencebe, míg a nagymama oda van -, de nagymama hallani sem akar a dologról, így el kell mennünk abba a kertbe Mayfairben, amelyben minden szépséget felülmúló virágok nyílnak.

Lucy egyedül üldögél egy padon egy fűzfa alatt. A szívem a torkomban dobog, de leülök mellé. Rám sem néz.

- Miss Fairchild, én... én szeretném megmagyarázni Simon múltkori viselkedését... ott a bálon - dadogom.

A neveltetése nem engedi, hogy felpattanjon. Ugyanolyan könnyen zabolázza meg a saját érzéseit, mint a lovát. - Hallgatom.

- Lehet, hogy úgy tűnt akkor este, hogy Mr. Middleton bensőséges kapcsolatot ápol velem, de ez nem így van. Az az igazság, hogy amíg a gardedámom egy pillanatig távol volt, egy ismeretlen úriember, aki nyilván felöntött a garatra, túl erőszakosan kezdett udvarolni nekem.

Higgy nekem... kérlek, higgy nekem...

- Természetesen nagyon megrémültem, ott álltam egyedül... -hazudom. - Szerencsére Mr. Middleton látta, hogy milyen szorongatott helyzetbe kerültem, és mivel a családjaink régi barátok, kötelességének érezte a segítségemre sietni, tette mindezt gondolkodás nélkül, nem számolva a következményekkel. Mert ő ilyen. Arra gondoltam, hogy ezeket a körülményeket önnek is ismernie kell ahhoz, hogy igazságosan ítélhesse meg.

Lassan felderül az arca. Az apró reménysugár mosolyt varázsol az arcára. - Gyönyörű rózsákat küldött nekem tegnap. És egy selyemdobozt titkos rekesszel.

- Minden titkát elrejtheti benne - mondom, elnyomva egy mosolyt.

Felragyog a szeme. - Simon is pontosan ezt mondta! Meg azt is mondta, hogy nem tud élni nélkülem. - Lucy a szájára tapasztja a kezét. - Talán nem kellene ezeket az intim pillanatokat is megosztanom magával.

Kicsit fáj, amit mond, de korántsem annyira, mint amennyire korábban fájt volna. Simon és Lucy hasonlítanak egymásra. Szeretik a kellemes, nem túl bonyolult dolgokat. Én nehezen tűröm ezt az egyszerűséget, de hát nem rólam van szó.

- Jól tette, hogy elmondta - nyugtatom meg Lucyt.

Lucy azt a brosst piszkálja, amit Simontól kapott, amit egyszer én is megkaptam tőle. - Tudom, hogy valamikor nagyon... közel álltak egymáshoz.

- Nem én voltam számára a megfelelő lány - mondom. Engem is meglep, mikor rájövök, hogy ez nem hazugság. - Merem állítani, hogy Simon akkor van a legjobb kedvében, amikor önnel van. Nagyon remélem, hogy mind a ketten boldogok lesznek.

- Ha megbocsátom a viselkedését. - Visszatért a büszkesége.

- Igen. És képes is rá - mondom. Ő sem tudja, hogy ez menynyire igaz. Mert azon nem tudok változtatni, ami megtörtént. Magunk mögött hagytuk azt az ösvényt, és most már előre kell tekinteni.

Lucy feláll. Vége a látogatásnak.

- Köszönöm, Miss Doyle. Kedves öntől, hogy ezt megosztotta velem.

Nem nyújt kezet, de nem is várom tőle.

- Kedves öntől, hogy meghallgatott.

Este Tom megint a klubjába készül. Megpróbálnám lebeszélni, de nem hajlandó szóba állni velem. Nagymama bakkarázni ment a barátaival. Egyedül üldögélek a szobámban, és terveket szövögetek. Valahogy vissza kell jutnom a Spencebe.

- Gemma!

Majdnem felsikítok, mert egy férfi bújik elő a függöny mögül, de amikor meglátom, hogy Kartik az, elönt a boldogság.

- Hogy került ide?

- Kölcsönvettem egy lovat a Spenceből - magyarázza. -Tulajdonképpen elloptam. Amikor nem tért vissza... - A szájára tapasztom az ajkamat, egy csókkal hallgattatom el.

Az ágyamon fekszünk, fejem a mellkasán. Hallom, milyen erősen és egyenletesen dobog a szíve. Az egyik kezével mintákat rajzolgat a hátamra, a másik keze összefonódik az enyémmel.

- Ezt nem értem - mondom, és közben nagyon élvezem, ahogyan meleg ujjai fel-alá járkálnak a gerincemen. - Miért nem mutatta meg, hogyan menthetném meg Eugéniát?

- Nem lehet, hogy Wilhelmina Kirké csatlósa? Hiszen pont maga mondta, hogy közel álltak egymáshoz. - Kartik csókot nyom a fejem búbjára.

- Miért akarna a Rend és Eugenia árulója lenni? - mondom. -Ennek semmi értelme. Semminek sincs értelme - sóhajtom. - A kulcsban rejlik az igazság. Ez a kifejezés vissza-visszatér az álmaimban, a látomásaimban és Wilhelmina könyvében. De vajon mit jelent?

- Nem volt egy kulcs a bőrzacskóban a tőr mellett? - kérdezi Kartik.

- Nem. Néha arra gondolok, lehet, hogy a könyv a kulcs -mondom, és megcsóválom a fejem. - De nem vagyok biztos benne. Szerintem...

Eszembe jutnak azok a képek, amelyeket Wilhelmina rajzolt a Titkos társaságok történetéhez. Az Eltűnt Tárgy. Az Éjszaka Őrei. A torony. Mindet megfejtettem, kivéve egyet: a szoba a hajós képpel.

- Igen? - biztat Kartik. A keze a mellemre vándorol.

- Szerintem egy olyan hely lehet - mondom, és csókra nyújtom a számat.

Fölém kerekedik, egészen elgyengülök a súlyától. A keze lejjebb kúszik a testemen, én széles hátának izmait térképezem fel az ujjaimmal. A nyelve felfedezőútra indul az ajkaim között.

Valaki kopogtat. Pánikszerűen lelököm magamról Kartikot.

- A függöny mögé! - suttogom neki.

Kartik elbújik, én pedig gyorsan rendbe hozom magam. Leülök az ágyam szélére egy könyvvel.

- Bejöhet! - kiáltok. Mrs. Jones lép be. - Jó estét! - mondom, és megfordítom a könyvet, amit eddig fejjel lefelé tartottam a kezemben. Érzem, hogy elvörösödöm. A vér a fülemben dobol.

- Egy csomag érkezett a kisasszonynak.

- Csomag? Most?

- Igen, kisasszony. A fiú most hozta.

Barna papírba csomagolt, durva spárgával átkötött dobozt nyújt felém. Se név, se kártya.

- Köszönöm - mondom. - Azt hiszem, nyugovóra térek. Nagyon fáradt vagyok.

- Ahogy kívánja, kisasszony. - Ahogy becsukódik az ajtó, be is zárom, és hangosan kifújom a levegőt.

Kartik mögém lép, és átkarolja a derekamat. - Nyissuk ki! -mondja. A csomagban Tom nevetséges kalapja van, meg egy cédula.

Kedves Miss Doyle!

Van valami a birtokában, ami számunkra nagyon értékes, jelenleg nekünk is van valami a birtokunkban, ami önnek értékes. Biztos vagyok benne, hogy meg tudunk egyezni. Eszébe ne jusson a varázslatot ellenünk használni! Azonnal tudni fogunk róla, és akkor a bátyja meghal.

Mr. Fowlson a sarkon várja. Ne várassa sokáig!

A Raksana elfogta Tomot.

A Raksana el akarja venni a varázslatot tőlem, és ha nem engedelmeskedem, megölik a bátyámat. És ha a hatalmamra támaszkodva megpróbálnám megmenteni Tomot? Már nem mondhatom, hogy az a hatalom csak az enyém, lehet, hogy többet ártanék vele, mint amennyit használnék. Ma éjjel csak a józan eszemre támaszkodhatok, de mintha az is cserben akarna hagyni. De most csak ez van.

- Magával megyek - erősködik Kartik.

- Nem lehet! Megölik! - vitázom vele.

- Szép nap ez a halálra - mondja, amitől görcsbe rándul a gyomrom.

Az ajkára szorítom az ujjamat. - Ne mondjon ilyet! Megcsókolja az ujjamat, majd a számat is. - Akkor is megyek!

HATVANEGYEDIK FEJEZET

Fowlson a fényes kocsi mellett várakozik. Egy pénzérmét dobálgat, amelyet mindig ügyesen el is kap. Amikor látja, hogy jövök, az alkarjára csapja a pénzt.

- Óóó, nahát, nézzük csak! Írás. Pechje van, kiskedves. - Kinyitja nekem a kocsi ajtaját. Látom, hogy Kartik a kocsi háta mögött ólálkodik.

- Mondja meg nekem, Mr. Fowlson, mindig maga végzi a mocskos munkát? Legalább illően megjutalmazzák az erőfeszítéseiért? Vagy ez már mindig így lesz? Ők vacsoráznak, míg maga az utcán alkudozik?

- Majd megjutalmaznak, ha eljön az ideje - mondja, és egy kendőt húz elő a zsebéből.

- Valószínűleg még nem jött el, mert akkor ön is velük üldögélne. Csak kocsisra volt szükségük.

- Fogja be! - morogja, de látom, hogy most először kétely villan a szemében.

- Nekem is van egy ajánlatom, Mr. Fowlson. Ha segít nekem, magammal viszem a birodalmakba.

Nevetni kezd. - Ha nálunk lesz a varázslat, annyiszor megyek, ahányszor csak akarok. Nem, ma este nincs alku, kiskedves.

A kendőt a szemem elé köti, jóval szorosabban, mint amennyire szükséges. Kötelet teker a csuklóm köré is, majd valamihez kiköti - a kilincs lehet az.

- Ne menjen sehová! - mondja, és annyira nevet, hogy köhögni kezd.

A kocsi nagy rántással megindul. A lovak patája gyors ritmust ver a kockaköveken. Remélem, Kartik lépést tud tartani velük.

Nem megyünk messzire. A lovak hirtelen megállnak. Fowlson ujjai meglazítják a kötelékemet, de a kendő a helyén marad. Egy köpenyt dob a fejemre.

- Erre! - sziszegi Fowlson.

Kinyílik egy ajtó. Vonszol lefelé és még lejjebb, majd körbe-körbe, és amikor leveszik rólam a szemkendőt, egy gyertyákkal megvilágított szobában találom magam. A bátyám egy széken ül. Megkötözték a kezét, és részegnek tűnik. Egy köpenyes férfi áll mögötte, kést szorít Tom nyakához.

- Tom! - kiáltok fel, és odaszaladok hozzá, de odafentről rám dörren egy hang.

- Álljon meg! - Feltekintek, és egy galériát látok, amely körbefut a termen. Köpenyes férfiak állnak rajta, az arcuk elrejtve. - Ha hozzáér, a bátyja meghal, Miss Doyle! A barátunk jól bánik a késsel.

- Gemma, ne félj! - motyogja Tom. - Ez csak a bevat... beatav...

- Beavatás! - kiáltja Kartik. - Azonnal fejezzék be!

- Kartik testvér, tudtommal már nincs is az élők sorában - mondja egy hang. - Mr. Fowlson, ezért felelni fog!

Fowlson elsápad. - Igenis, uram!

- Engedjék el a testvéremet! - kiáltom.

- Természetesen, kedves hölgy. Amint átadja nekünk a varázslatot.

Tomra pillantok, aki tehetetlenül vergődik a hóhér kése alatt.

- Nem tehetem - mondom.

Tom felsikolt, amikor a kés éle a bőréhez ér. - Hagyja abba! -mondja elhaló hangon.

- Kérem, a segítségükre van szükségem! - kiáltom. - Valami borzalmas történik a Télvidéken. Mindannyian veszélyben vagyunk. Szerintem azok a teremtmények át akarnak jönni a mi világunkba.

A teremben udvarias nevetés tör ki. Fowlson kacag a leghangosabban mellettem.

- Találkoztam Amarral a birodalmakban! - kiáltom. - Egykor maguk közé tartozott! Figyelmeztetett arra, hogy készül valami. „Óvakodjon a május születésétől!”, ezt mondta!

A nevetés elhal. - Mit akart mondani ezzel?

- Nem tudom - felelem, és a szememet a bátyámon tartom. Tom kezd magához térni. Látom a szemén. - Azt hittem, hogy a május elsejét jelenti, de az már elmúlt. Egy másik nap is lehet...

Lord Denby lép ki az árnyékból. - Nem tudom, miféle trükköt eszelt ki, Miss Doyle, de nem csinál belőlünk bolondot. - Int egyet az ujjával, mire a hóhér még jobban belemélyeszti a kést a bátyám nyakába. - Meg fog halni.

- És ha megölik? - kérdezem. - Akkor hogyan akarnak alkudozni?

- A testvére meg fog halni! - A szavai mennydörgésként visszhangoznak a teremben.

Mintha valami köd emelkedne fel a szemem elől, immár tisztán látok. Most először, amióta ez az egész elkezdődött. Nem fognak megfélemlíteni, ők nem. Senki sem.

- Akkor semmijük sem marad - kiáltom. A hangom erősen, magabiztosan zeng. - Semmi, ami mögé elbújhatnak, hogy védje magukat az én hatalmamtól. Márpedig magukra uszítom az egészet, mint a pokol kutyáit, ha a bátyámnak egyetlen haja szála is meggörbül!

Lord Denby ujja megdermed. A hóhér kése is. Egy pillanatig mindannyian a szakadék szélén egyensúlyozunk.

- Ön is csak nőből van. Sohasem fogja megtenni! - Lord Denby leengedi a kezét, én meg gondolkodás nélkül szabadjára engedem a varázslatot. A késből légballon lesz, és kisiklik a hóhér kezéből.

- Tom, futás! - kiáltom.

Tom összezavarodva üldögél. Kartik megragadja, és maga után vonszolja, miközben én szinte vibrálok az addig elfojtott varázslat hatása alatt. Most megújult erővel tör elő belőlem. A bátyám szeme nyílik a legnagyobbra, amikor a falak lángolni kezdenek. A fejünk fölött rikoltó fantomok repkednek. Nem számít, hogy illúzió az egész, a férfiak hisznek benne.

- Állj! - kiáltja Lord Denby. A lángok és a fantomok eltűnnek. Lord Denby a korláthoz botladozik. - Mi értelmes emberek vagyunk, Miss Doyle.

- Nem, nem azok! Tehát nagyon egyszerű szavakat használok: soha többé ne merészeljenek a családom közelébe férkőzni, vagy szembe kell nézniük a következményekkel. Világos voltam?

- Eléggé - mondja meglepetten.

- És mi van a birodalmakkal? - kiáltja Kartik. - Megfeledkeztek róla, hogy az őrzői vagyunk? Nem jönnek el velem a Télvidékre?

A férfiak egymás között duruzsolnak. Egyikük sem vállalkozik a veszélyes utazásra.

- Rendben van - mondja Lord Denby. - Összeszedek néhány gyalogsági katonát.

- Gyalogsági katonát?

Kartik keresztbe teszi a karját. - Mint Fowlson és én. Mert mi senkinek sem hiányzunk majd.

- Igen, vigyék Mr. Fowlsont is magukkal! - mondja Lord Denby, mintha csak a cselédjét ajánlgatná. - Jól bánik a késsel. Bátor ember maga, igaz, Fowslon?

Mr. Fowlson úgy fogadja a bókot, mint egy arculcsapást, amelyet nem adhat vissza. Megfeszül az állkapcsa.

- Mivel a döntés joga az enyém, magammal viszem Mr. Fowlsont. Jól megértjük egymást. És tényleg kiválóan bánik a késsel -mondom. - Engedjék el a bátyámat!

Mr. Fowlson meglazítja Tom kötelékét. A bátyám hóna alá nyúl, és az ajtó felé indulunk.

- A kendő! - kiáltja egy férfi.

A földre hajítom. - Nincs rá szükség. Ha fel kívánja kötni magának, tegye!

- Gemma! Mi az ördög folyik itt? Mit csináltál? - követeli a választ Tom. Kezd magához térni, valamit tenni kell.

- Fogják le, kérem! - mondom Kartiknak és Fowlsonnak, akik megragadják Tom karját.

- Nahát! Azonnal engedjenek el! - mondja Tom, de túl kába ahhoz, hogy küzdeni tudjon.

- Thomas - mondom neki, és leveszem a kesztyűmet -, neked ez most jobban fog fájni, mint nekem.

- Micsoda? - kérdezi.

Kap egy erős, jól célzott ütést a szájára. Azonnal elájul.

- Nem semmi magácska - mondja Fowlson, miközben a bátyámat a kocsiba hajtogatja.

Illedelmesen eligazítom a szoknyát a lábamon, és felhúzom a kesztyűmet sajgó ujjaimra. - Még nem kocsikázott a bátyámmal, Mr. Fowlson, amikor ilyen állapotban van. Higgye el, hálás lehet érte.

*

Amikor Tom visszanyeri az eszméletét - az eszén nincs mit visszanyerni -, leülünk a gát közelében. Az utcai lámpák fényfoltokat vetnek a Temze vizére. Úgy folynak, mint a festék. Tom szörnyen fest: a gallérja kiáll, mint egy törött csont, az ingmellét saját vére pettyezi. Nedves zsebkendőt tart összevert arcához, közben engem méreget. Minden alkalommal, amikor találkozik a pillantásunk, félrenéz. Segítségül hívhatnám a varázslatot, hogy az este minden nyomát és emlékét tüntesse el Tom memóriájából, de nem teszem. Elegem van a menekülésből. Meg abból is, hogy rejtegetnem kell, ki is vagyok valójában, mert a többieket ez teszi boldoggá. Igenis tudja meg rólam az igazságot, és ha ez túl soknak bizonyul, legalább ezt is megtudom.

Tom óvatosan mozgatja az állkapcsát. - Jaj!

- Eltört? - kérdezem.

- Nem, sak páj - mondja, és sziszegve véres alsó ajkához szorítja a zsebkendőt.

- Akarsz beszélni róla? - kérdezem.

- Milől kellene befélnem? - Úgy néz rám, mint egy felriasztott nyúl.

- A történtekről.

Elveszi a zsebkendőt. - Mi van ezen beszélnivaló? Éterrel elkábítottak, elvittek a titkos búvóhelyükre, megkötöztek, és megfenyegettek, hogy megölnek. Aztán a kishúgom, aki az idén fog bemutatkozni az udvarnál, és akinek az iskolában kellene lennie, hogy megtanuljon pukedlizni, hímezni meg franciául kagylót rendelni, olyan erőket szabadít fel, amilyeneket még sohasem láttam, és amelyeket se tudományosan, se a józan észt segítségül hívva nem lehet megmagyarázni. Reggel nyilván okosabb leszek. - A London szívén átkígyózó, piszkos vízre mered. - Megtörtént, ugye? Ugye?

- Igen - mondom.

- De nem fogsz...? - Int egyet a kezével, mintha varázspálca lenne benne, amelyet úgy értelmezek, hogy „...megint tombolni és megrémíteni”.

- Most nem - mondom.

Megrándul az arca. - Nem tudnád ezt a fejfájást elmulasztani?

- Ne haragudj... - hazudom.

Megint az arcához szorítja a nedves kendőt, és felsóhajt. - Mióta vagy... ilyen? - kérdezi.

- Biztos, hogy hallani akarod? Az egészet? Felkészültél az igazságra? - kérdezem.

Tom egy pillanatra elgondolkodik, és amikor válaszol, magabiztos a hangja. - Igen.

- Minden tavaly kezdődött, a születésnapomon, azon a napon, amikor anya meghalt, bár ha jól belegondolok, sokkal előbb is kezdődhetett.

Mindent elmondok neki a hatalmamról, a Rendről, a birodalmakról és a Télvidékről. Csak egyetlen dolgot nem árulok el neki, azt, hogy anya megölte a kis Carolinát. Nem tudom, miért nem mondom el neki. Talán mert megérzem, hogy erre még nincs felkészülve. Lehet, hogy soha nem is lesz. Egy bizonyos mennyiségű igazságnál többet senki sem tud elviselni. Bár néha az emberek meglepően viselkedhetnek. Úgy beszélek a bátyámmal, mint azelőtt soha, bízom benne, és hagyom, hogy a folyó a tenger felé rohanjon a vallomásommal.

- Hát ez nem mindennapi - böki ki Tom végül. A földre mered. -Tehát tényleg téged akartak, nem engem.

- Ne haragudj! - mondom.

- Nem számít. Sohasem szerettem a brandyjüket - mondja, és próbálja takargatni a büszkeségén ejtett csorbát.

- Létezik egy olyan hely, ahol befogadnának, ha hajlandó lennél nyitni feléjük - emlékeztetem. - Lehet, hogy nem ezt tartod a legmegfelelőbbnek a magad számára, de ezek bölcs emberek, akiket ugyanaz foglalkoztat, mint téged. És ki tudja, idővel talán meg is kedveled őket. - Témát változtatok. - Tom, van valami, amit tudnom kell. Szerinted okozhattam én apa betegségét, amikor megpróbáltam megértetni vele... a varázslattal...

- Gemma, apának tüdőbaja van, ami a gyásza és a bűnös életmódja miatt alakult ki. Neked ehhez semmi közöd.

- Tényleg?

- Tényleg. Ne érts félre, ezzel nem azt akartam mondani, hogy nincs veled baj. - Megérinti fájós állát. - Akkorát ütsz, mint egy férfi. De nem te vagy az oka a betegségének. Ő maga az oka.

Valahol a folyón egy kürt gyászos hangja sír fel. Panaszosan, de ismerősen szól, elsiratja azt, ami elveszett, és többé sohasem jön vissza.

Tom megköszörüli a torkát. - Gemma, van valami, amit el kell mondanom neked.

- Rendben - felelem.

- Tudom, hogy a rajongásig szereted apát, de ő sem az a fehér lovon ülő herceg, akinek képzeled. Sohasem volt az. Igaz, a maga módján kedves, szerető tud lenni. De egyben önző is. Korlátolt ember, aki elhatározta, hogy nem akar tovább élni...

- De...

Tom megragadja mindkét kezemet, és megszorítja. - Gemma, nem mentheted meg. Miért nem fogadod végre el?

Rápillantok a Temze vizén lebegő tükörképemre. Az arcom szétszétcsúszik, a körvonalak elfolynak, semmi sincs a helyén.

- Mert ha feladom... - mondom, és nagyot nyelek - ...az annak a beismerése lenne, hogy egy szál egyedül vagyok a világon.

A kürt ismét felsikolt, mikor a hajó elsiklik a tenger felé. Tom tükörképe megjelenik az enyém mellett, és éppen olyan elmosódó, mint a sajátom.

- Mindannyian egy szál egyedül élünk a világban, Gemma. -Egyáltalán nem keserűen mondja ezt. - De lehet társaságod, ha akarod.

- Egész éjjel itt rostokolunk? - kérdezi Fowlson. Kartik és ő a kocsinak dőlve álldogál, mint két Cerberus.

Tom felé nyújtom a kezem, és felsegítem.

- Ez a te varázserőd... nem tudnál belőlem bárót vagy grófot, vagy valamit varázsolni? Egy hercegecske is megfelelne. Nincs szükség semmi nagyszabásúra, ha te is úgy akarod.

Elsimogatom a rakoncátlan fürtöt a homlokából. - Ne ess túlzásokba!

- Jó. - Vigyorogni kezd, a seb ismét felszakad az ajkán. - Jujj!

- Thomas, a jövőben úgy akarom élni az életemet, ahogy az nekem megfelel, és nem szeretném, hogy bárki beleszóljon -mondom neki, miközben a kocsi felé sétálunk.

- Isten ments, dehogy szólok bele abba, hogyan éled az életedet. Még a végén tarajos gőtét, ordító szamarat vagy ne adj isten, toryt varázsolsz belőlem.

- Elkéstél. Elég nagy szamár vagy magadtól is.

- Jesszusom, mindig ilyen elviselhetetlen leszel? Már nem merek semmit sem mondani - nyögi Tom.

- Hogy engem ez mennyire boldoggá tesz, Thomas! - Fowlson ki akarja nyitni nekünk a kocsi ajtaját, de én érek oda hamarabb. - Majd én, köszönöm.

- Hová megyünk? - kérdezi Tom. Átnyomakodik mellettem, és a többiekre ügyet sem vetve letelepszik. Minden visszatért a régi kerékvágásba.

- Oda, ahol téged akarnak - mondom. - Mr. Fowlson, elvinne bennünket a Hippokratész Társaságba, ha megkérhetném?

Fowlson keresztbe teszi a karját. Nem néz rám. - Miért csinálta ezt? Miért én kellettem magának?

- Még annál is kevésbé bízok bennük, mint önben. És úgy tűnik, önnek egy kicsivel jobban hiszek.

- Nem hagytak volna cserben - mondja csendesen Fowlson.

Kartik gúnyosan felnevet.

- Hisz ebben annyira, hogy mindent kockára tegyen értük? -kérdezem Fowlsontól. Engem többé nem lehet büntetlenül megfenyegetni. Nincs hatalmuk felettem. - Ha hős akar lenni, Mr. Fowlson, itt az idő. Ne okozzon nekem csalódást! És neki sem -mondom sokat sejtetően.

- Neki soha - mondja, és lehajtja a fejét. Ejha, ezek szerint Mr. Fowlsonnak is van Achilles-sarka.

Amikor megérkezünk a Hippokratész Társasághoz, Mr. Fowlson addig dörömböl az ajtón, amíg az ki nem nyílik.

- Mi az már? - kérdezi egy ősz hajú úriember. A társai mögötte

sorakoznak.

- Uraim, Mr. Doyle van itt. A segítségükre lenne szükségünk.

Az urak enyhe szivarfüstöt húznak maguk után, miközben szinte egyszerre kilépnek a kapun. Tom, Kartik és Mr. Fowlson

segítségével kikecmereg a kocsiból, és fájós arcát dédelgeti.

Követem őket.

- Doyle, öregfiú! Mi történt? - kérdezi az ősz hajú úr.

Tom megdörzsöli sajgó állkapcsát. - Nos, én... én...

- Egy vacsoráról tértünk volna haza, amikor haramiák támadtak a kocsinkra - mesélem színlelt ijedtséggel. - Az én drága bátyám mentett meg bennünket azoktól a gazfickóktól.

- Én... én? - dadogja Tom, és felkapja a fejét. Csak a szememmel könyöröghetek neki: Kérlek, ne rontsd el! - Igen, én voltam! Nagyon sajnálom, hogy elkéstem.

A férfiak kiáltozni és kérdezősködni kezdenek. - Ne mondd már! Fantasztikus történet, meséld el! Nézzük csak meg azt az állat!

- Á, se-se-semmiség volt - dadogja Tom.

Megragadom a karját. - Ne légy már ilyen szerény, Thomas! Egy szál egyedül szállt velük szembe. Esélyük sem volt egy ilyen bátor és becsületes úriemberrel szemben. - Ezt az utolsó mondatot nehezen nyögöm ki, mert meg kell küzdenem a feltörő vihogással.

- Micsoda hősies magatartás, öregfiú! - mondja az egyik úr.

Tom csak pislog a lámpafényben, egy öreg kutyára emlékeztet,

aki annyira szenilis, hogy eszébe sem jut bejönni az esőről.

- Nem emlékszel semmire, Thomas? Jaj, istenem! Attól tartok, hogy az ütés, amely a fejét érte, komolyabb annál, mint gondoltuk. Azonnal hazaviszünk, lefektetünk, és hívatjuk dr. Hamiltont.

- Dr. Hamilton már itt is van - mondja dr. Hamilton. A kezében brandys pohár, a fogai között szivar.

- Egészen egyedül? - kérdezi az ősz hajú.

Egy másik, vastag szemüveges úr barátságosan hátba vágja Tomot. - Remek fickó!

Egy fiatalabb férfi karol Tomba. - Egy forró brandy, és talpra állsz.

- Igaz, ami igaz. Az nagyon jólesne - mondja Tom, és sikerül neki egyszerre büszkén, egyszerre félénken elmosolyodnia.

- El kell mondanod szóról szóra, hogy mi történt, barátom! -mondja dr. Hamilton, és betereli Tomot a kicsi, de barátságos klubhelyiségbe.

- Nos - kezdi Tom -, nagyon siettünk ma este, és a kocsisunk ostoba módon le akarta rövidíteni az utat. Eltévedtünk a kikötőben. Hirtelen kiáltásokat hallottunk: Segítség! Kérem, segítsenek!

- Ezt nem mondod komolyan! - hökkennek meg az urak.

- Összesen három, nem is.. .fél tucat kétes külsejű fickót számoltam össze, mind lelkiismeretlen gazember...

Látom már, nem csak nekem van élénk fantáziám a családban. De ma éjjel hagyom, hogy Tom ússzon a dicsőségben, bármennyire is idegesít. Egy kedves úriember biztosít arról, hogy bátyám a „hős”, méltó ellátásban fog részesülni. Én pedig abban is biztos vagyok, hogy a mai esti mese után garantált a helye a klubban.

- Tom - szólok utána -, Mr. Fowlson elvisz a Spencebe, rendben?

- Tessék? Hát persze, hogyne. Menj a Spencebe! - Tom elhesseget. - Ó, Gemma!

Megfordulok.

- Köszönöm. - Vigyorogni próbál. Az ajka ismét vérezni kezd.

- Juj!

Fowlson elindul a kocsival. Kartik mellettem ül. London nyomora és dicsősége egyszerre suhan el mellettünk: a munkából hazatérő, mocskos arcú kéményseprők, vállukon a karikába tekert kefével, az ügyvédek gondosan letisztogatott kalapjukban és csipkébe, fodorba öltözött hölgyek. A Temze partján ott vannak a sártúrók, az iszapot és a szemetet szűrik, hátha találnak valamit, amit használhatnak: egy pénzérmét, órát, elvesztett kisfésűt, bármit, ami megfordíthatná a szerencséjüket.

- Óvakodjon a május születésétől, óvakodjon a május születésétől

- dúdolgatom. - Ez nem Kirkéről szól! Akkor még nem tudhatta, hogy elmegyek hozzá - mondom, hangosan gondolkodva. Párszor megismétlem a kifejezést, megforgatom az agyam fogaskerekei között, míg új értelmezést nem nyer. - Egy születésnap is lehet. A figyelmeztetés egy születésnapot is jelenthet. Mikor volt Amar születésnapja?

- Júliusban - mondja Kartik. - Az öné pedig június 21-én van.

- Milyen szép, hogy megjegyezte - mondom.

- Aznap találkoztunk először.

- Az öné mikor van? - kérdezem, mert eszembe jut, hogy nem tudom, és hogy még sohasem kérdeztem meg.

- November 10-én - mondja.

- Akkor ön szóba se jöhet, igaz? - kérdezem, és a halántékomat masszírozom.

Közelebbről hallom a hajók hangját. Lassan a kikötőhöz érünk. Ismerős ez a hely. Már akkor is ezt éreztem, amikor Tobyval találkoztunk.

- „Gyász-kikötőben zeng egy égi hang" - ismétlem meg azt a verssort Yeatstől, amelyet Wilhelmina könyvében találtam. Eszembe ötlik a verssel szemközti oldalon látott illusztráció: a hajós kép a falon. Lehet, hogy nem is kép, hanem egy ablak?

- Fowlson! - kiáltom. - Lassítson!

- Ezt nem kívánhatja a kisasszony. Itt nem - szól vissza Fowlson.

- Miért nem?

- Olyan pokoli hely ez, amilyenről a kisasszony még nem is hallott. A Kulcs tele van prostituáltakkal, bűnözőkkel, gyilkosokkal, drogosokkal, meg az effélékkel. Tudom, itt születtem.

Görcsbe rándul a gyomrom. - Mit mondott, hogy hívják ezt a helyet?

Úgy ismétli meg, mintha buta kisgyermek lennék. - A Kulcs. És ne gondolja, hogy hajlandó vagyok itt megállítani a kocsit!

HATVANKETTEDIK FEJEZET

- Nekem ez cseppet sem tetszik - motyogja Fowlson, és felhajtja a gallérját védekezésül a tapadós, nyirkos levegő ellen, miközben csúszós macskaköveken botorkálunk a sötétben. Úgy szorongatja a bicskáját, mint egy talizmánt. A folyó felől rothadás szagát fújja felénk a szél.

- Biztos benne, hogy ezt a helyet Kulcsnak hívják? - kérdezem. A házak - már ha annak lehet nevezni őket - keskenyek és ferdék, mint egy szegény asszony fogsora.

- Mindig így hítták. A rakodópart meg a kikötő miatt. Aszittük, hogy a jobb élet kulcsa valahol errefelé van. Aztán rajta ragadt.

- Köszönjük az előadást, Fowlson - motyogja Kartik.

- Mit akar ezzel mondani? - fortyan fel Fowlson.

Közbeszólok: - Uraim, ne feledkezzenek meg magukról! Lesz

még alkalmuk, hogy előássák a csatabárdot, legalábbis remélem.

Csendben járjuk a kanyargós utcákat. Ahogy Fowlson megjósolta, sötét alakok mozgolódnak az árnyékban, szinte oda sem merek nézni.

- Már nincs messze a vámház - mondja Fowlson.

- Brigid azt mesélte, hogy amikor Wilhelmina Londonba érkezett, a vámház környékén kóborolt egy hétig. Lehet, hogy később, mivel ezt a helyet már ismerte, itt érezte magát biztonságban?

Befordulunk még két sarkon, majd megérkezünk néhány düledező épülethez, amelyek a régi rakodópartra néznek. A hajók egymással beszélgetnek, innen jól be lehet látni az egész folyót.

- Itt van - mondom. - Felismerem a látomásból. Gyerünk, Wilhelmina! - suttogom. - Ne hagyj cserben!

Hirtelen meglátom magam előtt levendulaszínű ruhájában.

- Látják? - kérdezem csendesen.

- Kicsodát? - kérdez vissza Fowlson, és előkapja a bicskáját.

- Én sem látok semmit - mondja Kartik. - De ön nyilvánvalóan igen. Követjük.

Wilhelmina egy bontásra váró, nyomorúságos épület falán suhan keresztül.

- Ott bent! - mondom.

Fowlson hátrálni kezd. - Maga megőrült!

- Lehet, hogy tényleg megőrültem, Mr. Fowlson - válaszolom. -De ez csak akkor derül ki, ha bemegyünk. Nem muszáj velem jönnie.

Kartik berúgja a megvetemedett ajtót, de én lépek be elsőként az elhagyatott, lepusztult épületbe. Sötét van, a levegőben penész és sós víz szaga. A sarkokban patkányok szaladgálnak, karmaik neszétől végigfut a hideg a hátamon. Kartik mellettem áll, tőrrel a kezében.

- A mindenit! - motyogja Fowlson az orra alatt. Szinte tapintható a félelme.

Felkapaszkodunk a nyikorgó lépcsőn. Egy élőhalott ember fekszik a tetején eszméletlenül. Bűzlik az alkoholtól. A vakolat pereg a falról a nedvesség és a penész miatt. Kartik óvatosan lépked a sötét folyosón, én a nyomában vagyok. Elmegyünk egy nyitott ajtó mellett. Benézek, és még több fekvő embert látok. Egy nő egy pillanatra felemeli a fejét, ami aztán ismét visszacsuklik a mellkasára. Szenny és vizelet szaga terjeng a levegőben. Csípi az orromat, és öklendezni kezdek tőle. Kénytelen vagyok a számon keresztül lélegezni, különben elfutok erről az istenverte helyről.

- Kérlek, Wilhelmina... - suttogom, és ismét meglátom, fénylik a sötétben. Keresztülsiklik az utolsó ajtón. Megpróbálkozom a kilinccsel, de beragadt a rozsdától. Kartik nekiveselkedik a vállával, de kevés sikerrel.

- Ájjanak félre! - mondja Fowlson. Kicsattintja a bicskáját, és addig piszkálgatja a zárat, amíg az ajtó nem enged. - Mondták, hogy jól bánok a késsel.

- Így is van, Mr. Fowlson, köszönöm szépen. - Kitárom az ajtót, úgy nyikorog, mintha dühöngene, hogy felkeltettük sok éves álmából. A szobában sötét van. Csak az ablakon át szivárog be egy kis fény, azon az ablakon át, amely a Temzére és a hajókra néz, és amelyről azt hittem, hogy egy hajókat ábrázoló festmény. Kétség sem férhet hozzá: a látomásaimban ezt a szobát láttam.

- Mi ez a hely? - kérdezi Fowlson, aki köhögni kezd a szoba nyirkos levegőjétől.

- Mindjárt kiderül - mondom. - Van önnél gyufa?

Fowlson előhúz egy doboz gyufát a kabátja zsebéből, és odaadja. Meggyújtok egy szálat, a kénszag összekeveredik az orrfacsaró bűzzel. A gyufa fellobban, és fénye megvilágítja az asztalt és egy pókhálós lámpást. A lámpásban akad még egy kicsi gyertyacsonk. Meggyújtom, felemelem a lámpást, és a szoba megtelik fénnyel.

- Nahát! - mondja Fowlson meglepődve.

A falak. Szavak borítják őket. Az egyik közepén ott van a Holtak Fája, ágain halottak himbálóznak.

Sok betű elhalványodott az idők során, de elolvasok mindent, amit csak tudok. - „Belelátok a sötétségbe. Fává változott. Egy és ugyanaz lett belőlük. A nemes erőt megrontották.”

- „Mindannyiunkat becsapott” - olvassa Kartik. - „Szörnyeteg.”

- „Nincs már, akit a legjobban szerettünk. A nővérem elment” -olvasom. A fára meredek. - Eugenia... - suttogom.

Fowlson a hátam mögé lép. - Nem mondja, hogy Eugenia Spence most... az a micsoda?

- „A Kulcsban rejlik az igazság.” Ezt mondta. És én készen állok szembesülni vele. - A falhoz érintem a kezem, és Wilhelminát szólítom. - Mutassa meg!

A lámpás fénye erősebben ragyog, a falak eltűnnek, és a Télvidéken találom magam a tűzvész éjszakáján. A viharos szél fekete homokot és havat fúj az arcomba. Egy hatalmas nyomkövető szörny olyan hosszú fekete köpenyben, mint a királynő palástja, szorosan tartja Eugenia Spence karját. Eugenia térdre esik, miközben odahajítja anyámnak az amulettjét. - Zárja be a birodalmakat! Siessen! Most!

Anyám kötelességszerűen megragadja Sarah-t, és magával vonszolja a Keleti Szárny felé, miközben Eugenia kántálni kezdi a birodalmakat lezáró varázsigét.

A nyomkövető az igazgatónő fölé tornyosul. - Nem zárhat ki olyan könnyen bennünket, papnő. Az, hogy tagadja a létünket, még nem jelenti azt, hogy nem is létezünk. - Ezzel a nyomkövető Eugenia arcába vág, aki a földre zuhan. A jégre és hóra hulló vére hervadó pipacsként sötétlik a fehérségben. Eugenia retteg.

Újabb nyomkövető érkezik. - Öld meg! - vicsorogja. Kilátszanak éles fogai.

- Ha megteszem, az ő varázsereje a mienk lesz, de a Templomé nem! Még mindig nem juthatunk be a világukba! - vágja vissza az első nyomkövető.

- Nem fogunk feláldozni. Még nem. Segíteni fogsz nekünk, hogy átjussunk a másik világba.

Eugenia nagy nehezen talpra áll. - Sohasem fogok nektek segíteni! Nem fogok megtörni. A hűségem rendíthetetlen.

- Ami rendíthetetlen, az a legsebezhetőbb - vigyorog a nyomkövető. - A fához!

Elvonszolják a Holtak Fájához. Nem olyan fenséges, lenyűgöző, mint amit én láttam. Az egyik télvidéki teremtmény megvágja Eugenia karját, aki először a fájdalomtól sikolt fel, majd a felismeréstől, hogy mit szándékoznak vele tenni. De feleslegesen kiabál. A teremtmények a Holtak Fájának gyökerére csorgatják a vérét, és másodpercek múlva indák fonják körbe a lábát, majd az egész testét.

- Amikor vére kicsordul, eggyé válik a fával...

A gyökerek tovább tekeregnek, szinte felfalják Eugéniát, aki a fa részévé válik, a lelke egyesül vele.

- Kérem, hagyjanak elmenni! - könyörög suttogva.

Látom Eugéniát a fa foglyaként, látom, hogy az évek lassan felőrlik a józan eszét. Látom az első napot, amelyen áldozatot követel a Télvidék teremtményeitől, és látom, hogyan jelenik meg az első vérvörös csík a Télvidék felett gomolygó felhők között.

A teremtmények rajongva hajlonganak előtte. - Elvesztünk. Vezetőre van szükségünk. Anyára. Vezetsz bennünket?

A fa ágai messzire kinyúlnak, és védelmezően a Télvidék teremtményei köré fonódnak. Eugenia hangja úgy hallatszik a fából, mint egy kedves altatódal. - Igen... igen...

A köd sűrűsödni kezd. A fa ismét megszólal. - Egy nap majd jön valaki, akinél a leghatalmasabb erő van. Ő majd megadja nekünk, amit akarunk.

- Vérét ontjuk a fánál! - mennydörgi egy nyomkövető, a többiek lelkesen éljenzik.

- De először elő kell készítenem a visszatérésünket - mondja a fa.

Változik a szín, a zeneteremben vagyunk. Wilhelmina a táblájára

ír: Helyre kell állítani a Keleti Szárnyat, és ismét meg kell hódítanunk a birodalmakat! A Rendnek győzedelmeskednie kell!

Könnyek csorognak Wilhelmina arcán, miközben szeretett Eugéniája üzenetét olvassa. Megmutatja McCleethynek, és már mozgásba is lendülnek az események. Hogyan is hagyhatná a Rend figyelmen kívül az istenített Eugenia üzenetét?

De Wilhelmina belelát a sötétségbe, és hamarosan rájön a titokra. Visszatérek a szobába, és látom Wilhelminát, ahogyan kétségbeesett szavait rója a falakra. És amikor az igazságot már nem bírja tovább elviselni, a bőre alá böki a tűt, és jótékony eszméletlenségbe süllyed. Látom, ahogyan levelek és folyamodványok formájában próbálja figyelmeztetni a Rendet, de a kokain és a rettegés miatt az állapota kiegyensúlyozatlanná válik. Megijeszti a Rend tagjait, akik kiközösítik. Amikor - utolsó, kétségbeesett próbálkozásként -megírja a könyvét, árulónak és hazugnak kiáltják ki.

A drog fogságába esett Wilhelmina tesz egy utolsó erőfeszítést. Elrejti a tőrt a tábla keretében, és kisétál a fagyos éjszakába. Elméje megbomlott, és túlvilági lényeket - nyomkövetőket és szörnyeket lát minden sarkon. Egy hintó dübörög végig az úton, Wilhelmina agya ezt is kísértetiesnek észleli. A rakodópart felé rohan, megcsúszik a köveken, elesik, beveri a fejét, és a Temzébe zuhan. Amikor a hajósok visszadobják a folyóba az élettelen testet, Wilhelminát körbeveszi az a sötétség, amitől mindig is rettegett. De már nem érdekli. Lesüllyed a mélybe. Követem.

Hangos sóhajtással szakadok el a látomástól. Kartik mellettem terem, és a hajamat simogatja. Aggódik értem. - Órák óta transzban van. Jól érzi magát?

- Órák... - visszhangzom. Fáj a fejem.

- Mit látott?

- Friss levegőre van szükségem. Lélegeznem kell - zihálom. -Odakint...

A rakodóparton, amikor megcsap a folyó nyirkos szele, magamhoz térek. Mindent elmondok nekik.

- Wilhelminát nem ölték meg - mondom, és a folyó vizén ringó csónakokat nézem. - Baleset volt. Megcsúszott, beverte a fejét és megfulladt. Az ostoba! Az ostoba! - mondom, de akár magamra is érthetném. Hogy hagyhattam idáig fajulni a dolgokat?

Nincs még veszve minden. Még megállíthatom. Van idő.

- Mr. Fowlson, azonnal a Spencebe kell mennünk. Milyen gyorsan tud elvinni bennünket?

Elvigyorodik. - Amilyen gyorsan csak akarják.

- Akkor indulás! - kiáltok fel.

A kocsihoz rohanunk, amit még nem loptak el, hála az istennek. Mr. Fowlson kelet felé, a Spence irányába vágtat velünk.

- Amar figyelmeztetett - mondom Kartiknak.

- Gemma, ő elveszett. Semmi szükség arra, hogy...

- Nem, tényleg figyelmeztetett. Óvakodj a május születésétől! Tényleg egy születésnapról beszélt! Wilhelmina megpróbálta megmutatni nekem azt a sírkövet. Eugenia Spence május hatodikán született. Az holnap van.

Kartik kinéz a kocsi ablakán, és szeme a hajnal ébredező fényeit fürkészi. - Nem. Ma van.

HATVANHARMADIK FEJEZET

Már reggel van, amikor megpillantjuk a Spence épületét, amely úgy emelkedik ki a mélyzöld domboldalból, mint egy délibáb. Keletről vihar közeleg. A szél démonként süvölt, lerázza a leveleket a fákról. A távolban egy sötét árnyék ül az égen, olyan, mint egy ugrásra kész macska. Lehullanak az első esőcseppek. Csúnya, nedves foltokat hagynak a ruhámon.

Annyi időre sem állok meg, hogy levegyem a kesztyűmet. Átszáguldok az iskolaépületen, Felicityt és Annt keresem. Mindent elmondok nekik, és megkérem őket, hogy várjanak meg. Aztán Mrs. Nightwinget kutatom fel. A konyhában találok rá, éppen Brigidet vizsgáztatja háztartástanból.

- Miss Doyle! Nem is számítottunk magára. Hogy van az édesapja?

- Mrs. Nightwing, kérem, azonnal beszélnem kell önnel a szalonban. Nagyon sürgős. Miss McCleethy jelenléte is fontos.

A hangomból áradó sürgető kényszer nem kerüli el Mrs. Nightwing figyelmét. Meg sem szid azért, hogy modortalanul viselkedem.

Néhány pillanat múlva már hozza is Miss McCleethyt a szalonba. Miss McCleethy elsápad, amikor megpillantja Fowlsont.

- Mr. Fowlson! Micsoda meglepetés!

- Sahira, most nagyon jól figyelj...

- Tudok a titkos tervről, hogy azért építik újjá a Keleti Szárnyat, hogy újra beléphessenek a birodalmakba. Azt is tudom, hogy Eugenia Spence sugallta ezt a tervet.

Miss McCleethy, mint egy parancsszóra, leül. Az arcán döbbenet.

- Azt mondta maguknak, hogy ha felépítik a tornyot, akkor az ajtót is elérik, és újra beléphetnek a birodalmakba. De én már régen kinyitottam azt az ajtót.

Miss McCleethy nagyot néz. Mrs. Nightwing hol rám, hol McCleethyre, hol Kartikra, hol Fowlsonra bámul - várja, hogy valaki megmagyarázza neki, mi történik.

- Nem számít, hogy én mehettem be elsőnek, az a terv csapda. Eugenia elárulta magukat. „Hazug” - ezt mondta róla Wilhelmina. Megpróbálta figyelmeztetni magukat, de mind azt gondolták, hogy hazudik. - Csak úgy ontom a szavakat, miközben fel-alá járkálok a kandalló előtt. - Eugenia mindig is a teremtményekkel állt szövetségben. Az új Keleti Szárny feltörte a pecsétet a világok között, a varázserőm pedig hatalommal ruházta fel. Ő sohasem akarta, hogy önök beléphessenek a birodalmakba, az volt a célja, hogy a teremtményeket beengedje a mi világunkba.

Mrs. Nightwing felhorkan: - Lehetetlen!

- Wilhelmina megpróbálta elmondani nekem. Látomásaim voltak róla. Ő és Amar is azt mondta, hogy óvakodjak a május születésétől, azt hittem, hogy május elsejéről beszélnek, de nem, Mina olyasvalakire figyelmeztetett, aki májusban született. Eugenia Spence-re gondolt. Eugenia elárulta őt. Mindannyiunkat elárult. Tudom, hogy őrülten hangzik, de ez az igazság.

Mrs. Nightwing úgy fest, mint akit megütöttek. Félelem suhan át az arcán.

- Azt akarja mondani, hogy Eugenia Spence, a Rend egyik legnemesebb papnője, elárulta a nővéreit? - Ha szemmel ölni lehetne, Miss McCleethy tenne róla, hogy halott legyek. Megszégyenítettem a bálványát.

- De hát hogyan tehette ezt? - kérdezi Mrs. Nightwing.

Veszek egy mély lélegzetet. - Van egy hely a Télvidéken... a Holtak Fája. Hallottak már róla?

- Igen, hallottam róla. Az egy legenda. Csak egy mítosz - fújja McCleethy. - A teremtményeknek nincsen saját forrásuk, amelyből táplálkozhatnak. Ezért akarták megszerezni a Templom varázserejét...

- Hallgasson meg, kérem! - esedezem neki. - Téved! Ők...

- Maga Eugenia mondta, hogy a fa nem létezik - erősködik Miss McCleethy.

- Mert félt tőle! - kiáltom. - Ezért égette el Wilhelmina rajzait. Ezért tagadta a létezését. De biztosíthatom magukat, a fa nagyon is létezik! Láttam.

- Elment a Télvidékre... - suttogja Mrs. Nightwing. Olyan fehér az arca, mint a hó.

Miss McCleethy szemében felizzik a düh. - Ostoba! Ostoba liba!

- Talán ha a Rend nem tartott volna annyira a Télvidéktől, ha nem tiltották volna a belépést annyi éven át, sokkal többet tudnának róla!

- Tudjuk, amit tudnunk kell a Télvidékről, meg azokról a mocskos szörnyetegekről! Vagy uralkodnunk kell felettük, vagy el kell pusztítanunk őket!

- Sohasem fogják őket elpusztítani. Nem lehetséges. A teremtmények lelkekkel etetik a fát, élők és halottak lelkével. A titkos ajtón keresztül jöttek át a mi világunkba, és hurcolták el a prédáikat.

Ez történt Miller embereivel, a színjátszókkal és Ithallal is! Elragadták őket! Szörnyűséges dolgokat láttam, azt hittem, hogy beleőrülök! Eugenia azt mondta, hogy maguk majd láttatnak velem dolgokat, illúziókat, és megpróbálnak majd megőrjíteni. Hittem neki!

- Maga tényleg megőrült! - kiáltja egyre magasabb hangon McCleethy.

Fowlson kinyújtja felé a kezét. - Sahira, de mi van, ha mégis...?

McCleethy szeme megvillan. - Ne! - És Fowlson, ez az erőszakos, másokat szívesen megfélemlítő ember úgy vonul fedezékbe, mint az a félős kisfiú az anyja konyhájában. - Eugenia Spence volt a Rend valaha élt leghűségesebb tagja! Ön pedig annak a nőnek a leánya, aki majdnem megölte! Miért kellene hinnem önnek?

Bántanak a szavai, de nincs időm megsértődni. - Mert az igazat mondom. Amikor Eugenia feláldozta magát Sarah-ért és Mary-ért, a lányok az istenüknek, a fának adták a lelkét. Eugenia a fa részévé vált, az erejével együtt. És az idők során ezek ketten, a fa és Eugenia, valami új, elképesztő hatalommal bíró teremtménnyé váltak. Eugenia már nem az, aki volt. Nem az az Eugenia többé, akit ön is ismert.

- Sahira, azt mondtad, hogy biztonságos lesz! - suttogja Mrs. Nigthwing.

- Lillian, csak kitalálta ezt a mesét! Ez nevetséges! Még hogy Eugenia Spence!

- Annyira kétségbeesetten szeretné, hogy igaza legyen, hogy még a figyelmeztetésemet is hajlandó figyelmen kívül hagyni? -kérdezem.

- Miss Doyle, miért nem vallja be az igazságot? Hogy esze ágában sincs megosztani a varázslatot, és hogy mindent megtenne azért, hogy megtarthassa az egészet? - McCleethy Fowlson felé fordul. - Hogyan hihettél neki?

Fowlson lesüti a szemét. A kalapját a kezében forgatja.

Miss McCleethy pillantása megfagyasztja a levegőt is. -Felajánlottuk, hogy csatlakozzon hozzánk, Miss Doyle. Visszautasított bennünket. Gondolja, hogy egy kislány képes arra, hogy a Rendet megállítsa?

Mivel ezt nem kérdésnek szánta, nem is válaszolok neki.

- A terv szerint haladunk, akár velünk tart, akár nem.

- Kérem! - mondom rekedten. - Higgyen nekem! Szükségük van a varázserőmre, hogy végrehajthassák a tervüket. Ma, május hatodikán, Eugenia Spence születése napján akarnak feláldozni. Meg kell állítani őket!

- Már eleget hallottam - mondja Miss McCleethy, és feláll.

Nightwing arcán aggodalom suhan át. - Talán ha...

- Lillian, emlékezz rá, hol a helyed! - Az ajtó szinte nesztelenül csukódik be McCleethy mögött.

Még soha senki sem merészelt ilyen hangnemben beszélni Mrs. Nightwinggel. Legalábbis én még nem hallottam. Arra számítok, hogy elbocsát, hogy megint a régi Mrs. Nightwing lesz - a dölyfös, parancsoló, csak a maga igazában biztos igazgatónő.

- Sahira... - mondja Fowlson, és követi kedvesét. Hallom, hogy izgatottan sugdolóznak az ajtó mögött. Miss McCleethy pattogósan, keményen beszél, Fowlson lassan, szinte védekezve.

- Nem vagyok a Rend tagja - magyarázza Mrs. Nightwing nekem és Kartiknak. - Az én erőm nem tartott ki, hónapok alatt elhalványult, megfogyatkozott. Nem arra ítéltettem, hogy a hordozója legyek. Elhagytam a Spence-t, hogy a Renden kívül éljem az életemet, hogy férjhez menjek. És amikor annak a varázsa is megkopott, visszajöttem, hogy segítsek. A szolgálatot választottam. Nincs ebben semmi szégyellnivaló. - Feláll. - Nők harcoltak és estek el, hogy megvédhessék a birodalmak szentségét. Talán ön is lehetne kissé belátóbb.

Mrs. Nightwing keményített szoknyája a földet sepri. Kartik és én egyedül maradunk. Lassan elmúlik dél. A délutánból pedig este, majd éjszaka lesz.

Felicity és Ann berohan, alig kapnak levegőt. - Az ajtónál hallgatóztunk! - magyarázza Ann. - De aztán McCleethy elhessegetett bennünket.

- Akkor tudjátok azt is, hogy nem hittek nekem. Azt gondolják, hogy megőrültem, és hazudok, mint Wilhelmina Wyatt - mondom. -Magunkra maradtunk.

Felicity a vállamra teszi a kezét. - Lehet, hogy ebben tévedsz, Gemma.

És most az egyszer őszintén remélem, hogy tényleg tévedek. Mert ha jönnek, nem tudom, hogyan állíthatnám meg őket.

HATVANNEGYEDIK FEJEZET

Az eső keményen veri az ablakot. A szél úgy süvölt, mint egy állat, amely menedéket kér éjszakára. Felicity és Ann tessék-lássék társasjátékba fog, hogy háborgó idegeik lecsillapodjanak. Felváltva dobnak a dobókockával, de szinte mindig elfelejtenek lépni. A ház előtt és mögött Kartik és Fowlson őrködik. Miss McCleethy nagyon dühös emiatt, de hála istennek, Mrs. Nightwing ragaszkodott hozzá. Bárcsak Kent felügyelő is itt lenne, de elvitte Mademoiselle LeFarge-ot Londonba, hogy bemutassa a családjának.

A vad szelet bámulom az ablakból. A teámhoz hozzá sem értem. Túlságosan ideges vagyok ahhoz, hogy megigyam. Brigid a széles karosszékben üldögél a tűz mellett, és a kisebb lányoknak mesél. A lányok szinte falják a történeteit, mindig újabbat és újabbat kérnek.

- Látott már koboldot, Brigid? - kérdezi az egyik kicsi lány.

- Igen - feleli síri hangon Brigid.

- Én is láttam már koboldokat - mondja egy barna fürtös lány izgatottan.

Brigid nevetgél, mint egy elnéző nagynéni. - Tényleg, kisasszony? És? Ellopták a cipőcskéit? Vagy megették a süteményt?

- Nem. Tegnap éjjel láttam őket az iskola mögött.

A karomon feláll a szőr.

Brigid összeráncolja a homlokát. - Ne beszéljen butaságot, gyermekem!

- Nem is butaság! - fakad ki a gyermek. - Tegnap éjjel az ablakomból láttam őket. Ki akartak csalni játszani!

Nagyot nyelek. - Hogy néztek ki?

Brigid megcsiklandozza a kislányt. - Na, mondja csak! Most maga meséljen az öreg Brigidnek!

Mrs. Nightwing arcán most már valódi rettegés tükröződik. Még Miss McCleethy is érdeklődéssel fordul a gyerek felé.

- Esküszöm az életemre - kezdi a lányka nagy komolyan -, hogy láttam őket. Lovasok voltak, fekete köpenyben. A szegény lovaik sápadtak voltak, és fáztak. Szóltak, hogy menjek le velük játszani, de én féltem.

Ann megfogja a kezemet. Érzem, hogy félelem lüktet az ereiben.

Mrs. Nightwing hangjába is riadalom költözik: - Azt mondja, tegnap éjjel történt mindez, Sally?

- Lillian - figyelmezteti McCleethy, de Nightwing oda sem figyel

rá.

A kicsi lány lelkesen bólogat. - Az egyik színjátszó is velük volt. Az a magas, vicces ember. Azt mondták, hogy ma éjjel újra visszatérnek.

Feltámad a szél, a teáscsészém megrezzen a kistányéron.

- Sahira? - Mrs Nightwing arca halottsápadt.

Miss McCleethy nem hagyja, hogy a kislányok tovább szövögessék a történetet. Megpróbál véget vetni a sugdolózásnak, ahogy Eugenia is tette annak idején. - Hallgasson rám, Sally! Csak álmodott. Ennyi az egész. Egy rossz álom.

A kicsi lány megrázza a fejét. - Igazi volt! Láttam őket!

- Nem látta - mondja Brigid. - Az álmok már csak így működnek!

- Lehet, hogy tényleg álom volt - mondja a kislány. Sikerül elbizonytalanítaniuk. Mindig így történik. Ennyi elég ahhoz, hogy kételkedni kezdjünk a magunk igazában.

- Ma éjjel elalvás előtt iszol egy pohár meleg tejet, és nem fognak gyötörni ezek az álmok - biztosítja Miss McCleethy. - Brigid, maga pedig térjen vissza a konyhába, van ott is elég dolog!

A kislányok hiába könyörögnek még egy meséért, Brigid a konyha felé veszi az irányt.

- Gemma? - fordul oda hozzám Ann, és hangja tele van félelemmel.

- Biztos vagyok benne, hogy igazam van! - suttogom. - A Télvidék teremtményei itt jártak! Vissza fognak jönni!

Mrs. Nightwing félrevon. - Mindig hűséges szolgáló voltam, követtem a parancsokat. De attól tartok, az ajtóval kapcsolatban önnek van igaza, Miss Doyle. Ezekért a lányokért én felelek, és mindent meg kell tennem, hogy megóvjam őket. - Egy zsebkendővel megtörli a nyakát. - Nem engedhetjük be őket.

- A cigányok itt vannak még? - kérdezem.

- Ma reggel pakoltak össze - feleli az igazgatónő. - Nem tudom, elmentek-e már.

- Küldje el Kartikot Elena anyáért! - mondom. - Ő esetleg tudja, mit lehet tenni.

Néhány pillanattal később Kartik bevezeti a vézna, legyengült Elena anyát a konyhába. - A jelet vérrel kell felírni - mondja a cigányasszony. - Gyorsan fogunk dolgozni.

- Ezt nem vagyok hajlandó végighallgatni - morogja Fowlson.

- Csak segíteni akar, testvér - feleli Kartik.

Fowlson majdnem nekiugrik, a régi énje most ismét megmutatkozik. - Nem vagyok a testvéred. Én a Raksana rendes tagja vagyok, nem egy mocskos áruló.

- Rendesen ostoba - gúnyolódik Kartik.

Fowlson és Kartik orra szinte összeér. - Be kellett volna fejeznem, amit elkezdtem.

- Csak tessék! - mondja Kartik, és köp egyet.

Közéjük állok. - Uraim, ha túléljük a ma éjszakát, még rengeteg alkalmuk lesz arra, hogy megmérkőzzenek egymással. De mivel most jóval fontosabb dolgunk is akad, mint hogy veszekedjünk egymással, arra kérném önöket, ássák el a csatabárdot egy időre!

Mindketten meghunyászkodnak, bár Fowlson tesz egy utolsó megjegyzést: - Én vagyok a főnök.

- De Hugo! - korholja Miss McCleethy.

- Hugó? - kérdezem meglepetten. Kartik elvigyorodik.

Fowlson arca elsötétül. - Megígérted, hogy nem fogsz így

nevezni. ..

- Jönnek a holtak. Jönnek, jönnek... - motyogja Elena anya, visszarángatva bennünket a nem túl bíztató jelenbe.

- Hogyan tarthatjuk vissza őket? - kérdezem.

- Jelöljék meg az ajtókat és az ablakokat - mondja. - De lehet, hogy ez sem lesz elég...

- Képtelenség minden ablakot és ajtót megjelölni - mondom.

- Megtesszük, ami tőlünk telik - mondja Kartik.

Elena anya csirkevért és hamut kevertet össze velünk, majd kis tálkákba önti a keveréket, és mindenkinek ad egyet. Amikor kinyílik a nagyterem ajtaja, elszánt képpel vonulunk be és látunk munkához. A lányok hátrahőkölnek, amikor meglátják Elena anyát és Kartikot. Megigézi őket a magában motyogó öreg cigányasszony és a tiltott gyümölcsnek számító, jóképű fiatal férfi.

- Mi történik? - kérdezi Felicity.

Ann a kezemben tartott tálkát fürkészi. - Ez micsoda?

- Védelem - mondom, és az orra alá tolom a tálkát. - Elena anyát követjük.

Felsorakozunk a nagyterem falai mellett, és ablakról ablakra haladunk. A reteszeket is ellenőrizzük. Elena anya egy kisebb fémvödörbe mártja az ujját. Olyan gyorsan szedi a lábát, amennyire csak tudja, és minden ablakot befest a hamuval kevert vérrel. Mrs. Nightwing, Ann, Felicity, Kartik és én ugyanezt tesszük. Brigid az egyik kezével apró berkenyeágakat tesz minden párkányra, a másik kezében pedig egy keresztet szorongat.

A lányok félelemmel vegyes áhítattal bámulnak bennünket.

- Brigid, mit csinál? - kérdezi egy rózsaszín hajszalagos kislány.

- Ne foglalkozzon ezzel, kedveském! - válaszolja Brigid.

- De Brigid...

- Csak egy játék - mondom vidáman. Brigid és én összenézünk.

A kislányok tapsolnak örömükben. - Milyen játék?

- Ma éjjel úgy teszünk, mintha jönnének a koboldok. Ha nem akarjuk, hogy ide is betegyék a lábukat, meg kell jelölnünk az ablakokat és az ajtókat - felelem.

Brigid egy szót sem szól, de a szeme akkorára kerekedik, mint egy csészealj. A kislányok sikongani kezdenek. Ők is játszani akarnak.

- Ez meg mi? - kérdezi Elizabeth. Beleles a tálkába, és elfintorítja az orrát. - Úgy néz ki, mint a vér.

Martha és Cecily is fintorog.

- De Mrs. Nightwing! Ez nem méltó keresztényekhez... - szipogja Cecily.

A kisebb lányok teljesen el vannak varázsolva. Visítozni kezdenek: - Hadd lássam! Hadd lássam!

- Ne legyenek nevetségesek! - szidja őket Mrs. Nightwing. -Csak sherryt kevertünk össze melasszal.

- Nem olyan a szaga, mint a sherrynek meg a melasznak -dörmögi Elizabeth.

Brigid apró csészékbe tölt a büdös keverékből. - Gyerünk, mindenki segítsen! - A lányok idegenkedve nyúlnak a csészék után. Beleszagolnak, majd az orrukat fintorítják. De minden lány kötelességtudóan ráfesti a jelet az ablakra. Nemsokára már versenyeznek is, hogy ki tud többet bekenni. Kacagva versengenek a jobb helyekért. Brigid homlokán izzadságcseppek gyöngyöznek. A kézfejével törli le őket.

Mivel mindenki segített, sikerül minden ajtót és ablakot megjelölnünk. Most már nincs más hátra, csak várni. A félhomályból nagyon gyorsan este lesz. A nap rózsaszín és kék árnyalatai először szürkévé fakulnak, majd indigókékké válnak. Az akarat kevés ahhoz, hogy a fény velünk maradjon. Az akarat kevés ahhoz, hogy a sötétség ne jöjjön el. Kibámulunk a kegyetlen éjszakába. A Spence lámpáinak fénye elvakít bennünket, nem láthatjuk a fák között mozgó árnyakat.

Áll a levegő, a szél sem rebben. Meleg van, nyirkos a bőröm. Megigazítom a galléromat. Kilenc órára a kislányok belefáradnak a várakozásba, már kevésbé érdeklik őket a koboldok. Ásítozni kezdenek, de Brigid azt mondja nekik, hogy éjfél utánig is a nagyteremben kell maradniuk, ez része a játéknak. Nem tiltakoznak. A nagyobb lányok rosszalló pillantásokat vetnek a cigányokra. A varrásuk felett pletykálnak, minden apró öltés egy-egy szurkapiszka. Én éberen figyelek, és félek. Minden hang, minden mozdulat megrémít. Ők azok? Eljöttek értünk? De nem. Csak a padló recseg, vagy a lámpás sziszeg.

Mrs. Nightwing egy könyvet tart a kezében, de egy betűt sem olvas belőle. A szeme az ablakokat és az ajtókat figyeli, vár. Felicity és Ann a sátorban játszik, de én túl ideges vagyok ahhoz, hogy csatlakozzam hozzájuk. Elena anya kezét fogom, és a kandallópárkányon álló órát lesem. Hátha a számlapból kiolvashatom a jövőt... Tíz óra. Negyed tizenegy. Fél tizenegy. Mégis eseménytelenül fog eltelni ez a nap? Lehet, hogy már megint tévedtem?

Megmoccan a kismutató. Olyan ez most a fülemnek, mintha ágyút sütöttek volna el. Három, bumm, kettő, bumm, egy. Tizenegy órakor a legtöbb lány már alszik. Kartik és Fowlson a zárt ajtóknál őrködik, csak annyi időre állnak meg, hogy egymásra vicsorítsanak. Mellettem Elena anya is nyugtalan álomba merül.

Aki ébren van, kiegyenesedve üldögél, várja a veszélyt. Mrs. Nightwing a kisasztalra teszi a könyvét. Brigid az olvasóját pergeti. Az ajka néma imádságokat rebeg. Gyorsan telnek a percek. Öt, tíz, tizenöt. Semmi. Odakint néma a sötétség. Fél tizenkettő. Már csak egy félóra van hátra a napból. Elnehezedik a szemhéjam. Lassan én is álomba merülök. Az óra tiktakolása elringat. Tik. Tak. Tik...

Csend.

Kipattan a szemem. Megállt az óra a kandallópárkányon. A nagyteremben olyan csend van, mint egy kriptában. Kartik előhúzza a tőrét.

- Mi az? - kérdezi Brigid suttogva.

Miss McCleethy elhallgattatja.

Hallom őket én is - lovak neszeznek halkan a pázsiton. Egy holló károgni kezd. Mrs. Nightwing arca hófehérre vált. Elena anya felriad álmából. Szorosan a kezembe kapaszkodik.

- Megjöttek - mondja.

HATVANÖTÖDIK FEJEZET

A teremben természetellenes a csend. Az ajkam felett izzadság cseppek ütnek ki. Reszkető kézzel törlöm le őket.

- Nem juthatnak be - suttogja Brigid. - Minden ajtót és ablakot elláttunk a védőjeggyel.

- Nagy a hatalmuk. Nem nyugodnak, amíg meg nem szerzik, amit akarnak - mondja Elena anya, és rám néz.

- Egyelőre még ne következtessünk semmire! - mondja Miss McCleethy. - Lovak. Meg egy holló. Na és?

- Azt ígérted, hogy nem fenyeget semmiféle veszély - ismétli Mrs. Nightwing, szinte csak magának.

- Nem vagyok meggyőződve arról, hogy bármiféle veszély fenyegetne bennünket, leszámítva azt, amit Miss Doyle elméjének sajnálatos megbomlása idéz elő.

Kintről megint hallom a lovak nyugtalan topogását és a holló károgást.

- Mi az? Mi baj van? - kérdezi Elizabeth álmosan.

- Mrs. Nightwing, lefekhetnénk végre? - esdekel az egyik lány.

- Csitt! - mondja Mrs. Nightwing. - Éjfél után fog véget érni a játék.

- Mr. Fowlson, megnézné, mi van odakint? - kérdezi Miss McCleethy.

Fowlson bólint, és kikémlel a függönyök mögött. Azután megfordul, és a fejét rázza: - Semmi.

Brigid megkönnyebbülten felsóhajt. Meleg van a teremben.

- Nem mozdulunk innen éjfél utánig - suttogja Mrs. Nightwing. -A biztonság kedvéért. Aztán majd... - Elhallgat, és összehúzza a szemöldökét.

- Mi az? - kérdezi Felicity.

Mrs. Nightwing a terem közepén álló oszlopra mered. - Meg... megmozdult.

Felgyorsul a szívverésem. Ösztönösen hátrahúzódok. A lámpák egyre hangosabban sziszegnek. A lángocskák megrebbennek az üvegbura alatt, mintha azok is félnének valamitől. Hallgatózunk, hátha egy hang elárulja őket. Csak egyenetlen lélegzetvételünk hallatszik a sötétben. Ágak karcolják az ablaküvegeket. A lámpások halkan sziszegnek, ropognak. A rettegés szimfóniája.

Az oszlop faragott teremtményei a szemünk láttára kezdenek nyújtózkodni, egyre-másra szabadulnak ki a kő fogságából.

Brigid szemében rettenet ül: - Édes Jézusom...

Először a nimfa szabadul ki. Hangos koppanással ér földet, bogárrá változik. De gyorsan visszanyeri régi alakját.

- Szervusztok, drágáim! - sziszegi. - Eljött az áldozás ideje.

A többiek is szabaddá válnak, itt egy ököl, amott egy pata jelenik meg. Suttogásuk hátborzongató kórussá alakul: - Eljött áldomás, az áldozás, az áldozás ideje...

A teremben felragyogó fény elvakít. A lámpákban imbolygó lángok megnyúlnak. Az üvegburák oldalát nyaldossák. A lámpák aztán hatalmas durranással felrobbannak, üvegszilánkok záporoznak ránk. A lányok sikoltozva térnek magukhoz. Az elszabadult lángnyelvek dühösen sercegnek a falak mentén, fényükben olyanok vagyunk, mint a bűvös lámpa által megidézett szellemek. De az oszlopról leváló teremtmények cseppet sem illúziók.

Megrázzák merev tagjaikat, és sziszegve, kacarászva röpködnek a teremben.

- Az áldozatunk...

- Mrs. Nightwing! - sikítja két kislány, amikor egy szatír el akarja kapni őket. Majdnem sikerül is neki.

- Gyertek, szaladjatok ide hozzám! - kiabál át Nightwing a zűrzavaron, és a kislányok odafutnak hozzá.

- A mindenségit! - kiáltja döbbenten Fowlson, amikor egy szárnyas szörny átcikázik a termen.

- Hugó! A gyerekek! - sikolt fel Miss McCleethy, Fowlson pedig azonnal megragad két lányt, akik a legközelebb állnak hozzá, és eltaszítja őket az oszlop közeléből. Kartik engem ránt el, amikor egy nimfa megpróbál elkapni. Felkapom a piszkavasat a kandalló mellől, és kardként forgatva igyekszem a bestiát távol tartani. Brigid hangosan pergeti az olvasóját, és a lányokat az előcsarnok felé lökdösi, ahol nagyobb biztonságban vannak.

- Gyerünk, Gemma! - hív Felicity és Ann a csarnokból. Kartiknak és nekem még át kell vágnunk magunkat az egész nagytermen. Kartik kezében tőr, nálam meg a piszkavas.

- Gemma, jobbról! - kiáltja Kartik.

Balra fordulok, egy szárnyas szörny pedig a hajamba kapaszkodik.

- Jujj! - visítok, majd beleszúrok a piszkavassal. A sérült lény visszavonul, Kartik pedig az ajtó felé rángat, amelyet aztán, minden erőnket összeszedve, sikerül becsuknunk. Ann felkap egy esernyőt, és a kilincs alá dugja. Én a piszkavassal ugyanezt teszem.

- Azt... mondtam... hogy... jobbról... - zihálja Kartik.

- Mária, Istennek szent anyja - motyogja Brigid. Néhány apróság a kötényébe kapaszkodik. Nyöszörögve sírnak, és azt mondogatják, hogy már nem élvezik a játékot.

- Ugyan, ugyan - mondja Brigid vigasztalóan, de hasztalan.

Cecily, Martha és Elizabeth összebújik, és egy emberként

sikoltoznak.

- Gemma! Használd a varázslatot! Adj nekünk is, hogy harcolhassunk! - könyörög Felicity.

- Nem! - sipítja Elena anya. - Nem szabad! Már nem lehet megbízni a varázslatban! Már több benne a sötétség! Több! -Megszúrja az ujját, és a saját vérével jelöli meg az ajtót. - Nem tart sokáig, de nyerünk egy kis időt.

- Most mihez kezdünk? - kérdezi Ann.

Kartik válaszol neki: - Együtt maradunk, és túléljük.

Az előcsarnokban sötét van. Minden lámpát eloltottak. Mrs. Nightwing és Miss McCleethy meggyújt két lámpást. A hosszú árnyékok ördögi táncba fognak a falon.

- A kápolna! Ott biztonságban lennénk! - mondja Mrs. Nightwing, és bizonytalan pillantást vet az ajtó felé. Még sohasem láttam ennyire félni.

- Nem szabad kimennünk - mondja Kartik. - Pontosan ezt akarják. Erre várnak.

A lányok reszketnek, nyöszörögnek, és védelmet keresve összebújnak. - Mi folyik itt? - kérdezi Cecily a könnyein keresztül.

Mrs. Nightwing olyan hangon válaszol, mintha csak arra figyelmeztetne bennünket, hogy szeles időben húzzunk kabátot, és együk meg a répát is a levesben. - Ez is a kobold játék része -mondja.

- Én már nem szeretnék játszani - mondja Elizabeth sírva.

- Ugyan már! Legyen bátor! Ez csak egy játék. Aki a legbátrabbnak bizonyul, a végén jutalmat kap - mondja az igazgatónő. Mrs. Nightwing nem hazudik jól, de néha a rossz hazugság is jobb, mint a semmi, mert abba legalább meg lehet kapaszkodni egy kicsit. A rettegő lányok hinni akarnak neki. Élénken bólogatnak.

A nagyteremben életre kelt teremtmények át akarnak törni az ajtón. A lányok megint sikoltozni kezdenek. Éles fogak nyiszatolják a fát, minden harapásuk pozdorjává zúzza egy részét.

- Nem maradhatunk itt - mondom Kartiknak és Mrs. Nightwingnek.

- Lányok, indulás a kápolnába! - mondja Miss McCleethy.

- Várjon! - kiáltja Kartik, de hasztalan. A nagyteremből reccsenés hallatszik, a lányok ijedten McCleethyhez szaladnak. Megragadják Brigid és Fowlson kezét. Hosszú, kígyózó sorban indulnak a kápolna felé, mintha „adj király katonát” játszanának. A barátaim és én követjük őket.

Már legalább százszor átvágtam magam a Spence parkján és az erdőn, de még sohasem volt olyan ijesztő, mint most, amikor csak

Mrs. Nightwing lámpása és illékony merészségünk mutatja az utat. Áll a levegő, szinte fullasztó. Bárcsak itt lenne az anyám! Bárcsak Eugenia megállította volna ezt az egészet huszonöt évvel ezelőtt! Bárcsak meg sem történt volna mindez! Bárcsak ne én lennék a kiválasztott, és bárcsak ne vallanék csúfos kudarcot!

Amikor az erdőbe érünk, még jobban félni kezdek. A földet vékony jégréteg borítja. A virágok meghaltak, ernyedten lógatják fejüket. Lélegzetünk látszik a félhomályban.

- Fázom - mondja az egyik kislány, de Brigid elcsitítja.

Kartik felemeli a karját. A lélegzetünket is visszafojtva hallgatózunk.

- Mi az? - kérdezi Fowlson.

Kartik a bozótosra mutat. Mozognak az árnyak. Kinyújtom a kezem, megtámaszkodom egy fa törzsében, de ahogy hozzáérek, az ujjaimat zúzmara borítja. A fa mögül horkantást hallok. A hang felé pillantok, csak a szemem mozog. A hatalmas fenyő mögött egy ló áll. Gőzölög az orrlyuka. Van valami furcsa ebben a lóban. Mintha világítanának a csontjai a bőre alatt. A ló előrelendül, és meglátom lovasának elmosódó körvonalait is. Egy férfi - hullámzó, kámzsás köpenyben. Felém fordul, én meg hátrahőkölök. Nem látom az arcát, csak a száját, és szinte érzem tűéles fogait. Csontos ujja rám mered.

- Az áldozat...

A ló felágaskodik, a patái veszélyesen közel kerülnek a fejemhez, én pedig sikítok, ahogyan a torkomon kifér.

Mrs. Nightwing kiáltása belehasít az éjszakába: - kápolnába! Menjenek! Siessenek!

A nyomkövető felüvölt dühében, amikor Nightwing eltalálja a lámpással. A gyertya ellobban, a hirtelen beálló sötétségben minden összezavarodik.

- Gemma! - Érzem Felicity ujjait a csuklómon, szorosan és biztosan fognak, húznak előre. Mrs. Nightwing nem tud lépést tartani velünk. Könyörög, hogy menjünk nélküle, de nem vagyunk hajlandóak elhagyni. Felicity és én megragadjuk a karját, és magunkkal vonszoljuk. Még negyed mérföld van a kápolnáig.

Negyed mérföld, amely alatt sehová sem rejtőzhetünk. Leszállt a köd. Könnyen eltévedhetünk.

A lovasok szinte a semmiből tűnnek elő. Utánunk vágtatnak, túlvilági lovaik cikáznak a fák között. Ann felsikolt, mikor az egyik bestia patái majdnem eltapossák. Leszakadunk, és bal felé futunk, de a szörnyeket képtelenség meglepni.

Az ég felől sivítást hallok. A vízköpők ereszkednek alá. A lovasok felüvöltenek, és az arcuk elé kapják a kezüket. Az egyik vízköpő lezuhan, és a lovak patája alá kerül. Felismerem, ő az, aki Ithaltól megmentett.

- Ez a mi ütközetünk! Rohanj! - A ködben egy fényforrás felé mutat, ott van a kápolnához vezető ösvény is. Nem vesztegetjük az időnket. Felicity, Ann és én berontunk a kápolnába, a többiek a nyomunkban botladoznak. Mrs. Nightwing lerogy az egyik hátsó padsorban, és levegő után kapkod.

- Zárjátok... zárjátok be a kapukat - nyögöm.

A kápolna sötétbe burkolózik, hallom, hogy a zár nyelve a helyére kattan.

Miss McCleethy Mrs. Nightwinghez szalad. - Lillian, jól vagy?

- A lányok... - mondja Nightwing, és nagy nehezen talpra áll. -Mindenki biztonságban van?

Cecily közelít felénk. - Mrs. Nightwing, mi folyik itt? - Ijedten pislog, és reszket a hangja.

- Fő a nyugalom - mondja Mrs. Nightwing. Most csak ennyi telik tőle. Megszokott rendíthetetlenségének nyoma sem maradt. -Menjen, nézze meg a kicsiket! - Cecily engedelmesen teljesíti az utasítást. Bármit megtesz, csak ne kelljen arra a rettenetes felismerésre gondolni, hogy semmi sem az, aminek látszik. Hogy igenis van oka az aggodalomra. Hogy soha az életben nem fogja többé biztonságban érezni magát.

Az ablaktáblákon keresztül is behallatszik a csatazaj. Fogalmam sincsen, mi történik odakint, nem tudom, ki lesz a győztes.

Miss McCleethy leül Nightwing mellé a padba, és a kezébe fekteti az arcát. - Hogyan történhetett?

- Megmondtam... Eugenia eggyé vált a Holtak Fájával. A Télvidékkel - mondom.

Miss McCleethy a fejét rázza.

- Azt hittem, bele fogok őrülni - mondom.

- Harcolni fognak. Egyre többen és többen jönnek - motyogja Elena anya. - Már semmi sem oltalmaz bennünket.

- A lányaim... - mormolja Mrs. Nightwing. - Meg kell védenem a lányaimat...

- Csak van valami remény?! - kérdezi Ann.

Felicity a szemével könyörög, hogy csináljak már valamit, hogy legyen minden jobb, hogy legyen vége már.

Odakint a nyomkövetők sivításába belevegyül a vízköpők morgása, hogy melyiküknél jelent ez halálsikolyt, nehéz megmondani. A lányok összebújnak. Néhányan sírnak, néhányan ringatóznak. Lebénultak a félelemtől.

- Ennek véget kell vetni. El kell mennünk a Télvidékre! -mondom. Kartik ellép az ajtó mellől. - Nem mehet be a Télvidékre, hiszen minden lény önre vadászik.

- Itt sincsen nagyobb biztonságban - mondja Nightwing. - És igaza van, ennek véget kell vetni.

- Megteszem! - mondom. - De segítségre lesz szükségem. Az ajtó a park másik oldalán van, keresztül kell mennem az erdőn. Valahogy el kell jutnom odáig.

Felicity megpördül. - Te tényleg megvesztél! Képtelenség azon az úton végigmenni!

- Nem várhatunk!

- Lehet, hogy a vízköpők meg tudnak védeni! - mondja Ann. Kartik mellém áll. - Magával megyek.

Miss McCleethy talpra ugrik. - A Rend kitiltotta a Raksanát a birodalmakból, nem viheti be!

- Már bevittem - mondom, és Kartik felé intek.

Miss McCleethy hitetlenkedve rázza a fejét. - Elképesztő. Létezik olyan dolog, amit még nem sikerült összezavarnia, Miss Doyle? A szabályaink határozottan megtiltják, hogy...

- Nem érti? Már nincsenek szabályok! Átkozottul azt fogom csinálni, amit jónak látok! - sziszegem. A szavaim visszhangoznak a kápolnában, a lányok döbbenten levegő után kapkodnak.

- Szeretnék rámutatni arra a tényre, hogy már nem vagyok a Raksana tagja - teszi hozzá Kartik. - És Miss Doyle tényleg átkozottul azt teszi, amit jónak lát.

Felicity megfogja a kezem. - Én is megyek.

- És én is - ragadja meg Ann a másik kezemet.

- A Rend képviseletében magam is önökkel tartok - mondja Miss McCleethy.

- Nos, én sem fogok itten a babérjaimon ülni - szól Fowlson.

- Valakinek itt is kell maradnia, hogy Lilliant és a lányokat megvédje - korholja csendesen Miss McCleethy.

Mrs. Nightwing határozottan feláll, és megigazítja a szoknyáját. Az összebújó lányokra pillant. - Itt én tartom a frontot. Miután távoznak, Elena anya megjelöli az ablakokat és az ajtókat, és reggelig nem nyitunk ki semmit.

- Más oltalomra is számíthatnak - mondom.

Mrs. Nightwing követi a tekintetemet a színes üvegablakok felé. Ott áll a harcos, gorgófejjel a kezében.

- Az ablakok? - sikítja Cecily, aki véletlenül meghallja, mit beszélünk.

- Majd meglátod - felelem neki.

Cecily a földre roskad, és odabújik Marthához és Elizabethhez. -Mit látunk meg? Nem akarok többet látni! - Könnyek csorognak végig az arcán, és összekeverednek az orrából folyó váladékkal. Észre sem veszi. - Ez mind a te hibád, Gemma Doyle! Ha túl is éljük ezt az egészet, már semmi sem lesz ugyanolyan! - zokogja.

- Tudom - mondom neki csendesen. - És nagyon sajnálom.

- Gyűlöllek! - nyüszíti Cecily.

- Ezt is tudom.

Újabb sikoltás szeli át az éjszakát, az ablaküvegek is beleremegnek. A lányok élő libanyájként nyöszörögnek. A lovasok és a vízköpők közötti csata még nem ért véget.

Mrs. Nightwing kissé bizonytalanul feláll. A zsoltároskönyve reszket a kezében. - Gyerünk, lányok, mindenki keresse meg a könyvét! Énekelni fogunk - parancsolja.

- Jaj, Mrs. Nightwing! - sír Elizabeth. - Hogyan is énekelhetnénk?

- Élve felfalnak bennünket! - tódítja Martha.

- Ostobaság! - kiabálja túl Mrs. Nightwing a zűrzavart. -Tökéletes biztonságban vagyunk. Ráadásul nem szeretném, ha elfeledkeznének arról, hogy angolok vagyunk. Viselkedjenek ehhez méltóan! Elég a sírás-rívásból! Énekeljünk!

Mrs. Nightwing mély hangja kissé reszketve felharsan. Az erdőből még hátborzongatóbb sikoltások hallatszanak, ezért Nightwing még hangosabban énekel. Brigid is rákezd, és lassan a lányok is bekapcsolódnak, rémült hangjuk átmenetileg elfedi a kint zajló rettenetet.

Kartik arca komor. - Készen áll?

Bólintok, és nagyot nyelek. Felicity, Ann, Fowlson és Miss McCleethy követ. Hatan a világ ellen. Nem is merek erre gondolni, mert akkor cserbenhagy a bátorságom.

Kartik résnyire nyitja az ajtót, és olyan csendesen, amennyire csak lehet, kislisszolunk az éjszakába. Elena anya megkéri Kartikot, hogy mutassa a kezét. Megszúrja az ujját.

- Jelöld meg az ajtót kívülről! - tanácsolja Elena anya. - Én meg majd belülről. El ne felejtsd!

A kápolna kapuja bezáródik mögöttünk, Kartik pedig egy vonalat húz rá vérző ujjával. Remélem, hogy kitart. Vastag, szürkésfekete köd ereszkedik ránk, kilúgoz minden színt az erdőből. Nem hoztunk magunkkal lámpát, nehogy a teremtmények kiszúrják a fényét, így a memóriánkra kell hagyatkoznunk. A csatázó lovasok sikolyait és a vízköpők éles rikoltozását is megszűri a köd, fogalmunk sincsen, hogy merre lehetnek, közel vagy távol, előttünk vagy mögöttünk. Akár a csata kellős közepébe is belegyalogolhatunk.

Rendben átérünk az erdőn, de a park még hátravan. A szívem a torkomban dobog. A félelem olyan tisztánlátást eredményez, amilyet még sohasem tapasztaltam. Minden izmom olyan, mint egy összenyomott rugó, amely bármelyik pillanatban elpattanhat. Kartik feltartja az ujját, és oldalra fordítja a fejét - hallgatózik.

- Erre - suttogja.

Sebesen követjük, igyekszünk nem elveszíteni egymást szem elől a sűrű ködben. Az üvöltözés egyre közelebbről hallatszik. A jobb oldalamon megpillantok egy kőszárnyat meg egy csontvázkart. Egy vízköpő suhan át a fejem felett, és megriaszt, amikor a küzdelem közepén landol. Csak egy pillanatra fordítom el a fejemet, de ennyi is elég. Szem elől tévesztettem a többieket. Rám tör a pánik. Jobbra, balra vagy egyenesen induljak el? Gyerünk, Gemma, mozdulj! Egyenesen a ködbe rohanok, úgy kalimpálok a kezemmel, mintha el tudnám hessegetni magam elől. Elfojtott zokogást hallok, beletelik kis időbe, mire ráeszmélek, hogy én vagyok az. Képtelen vagyok visszatartani.

Egy vízköpő ádáz küzdelmet vív az egyik lovassal. A vízköpő kerekedik felül, a lovas térdre rogy. Hátrahőkölök, amikor meglátom visszataszító csontváz arcát azokkal a vörösfekete szemekkel. A vízköpő felém fordul, a Télvidék teremtménye pedig kihasználja ezt. Pengeéles karmainak egyetlen, gyors mozdulatával felhasítja a vízköpő gyomrát. A vízköpő hozzám támolyog. Tiszta vér a köpenyem.

- A Télvidékre... - zihálja. - Döntsétek ki a Holtak Fáját... csak így lehet...

A hatalmas kőszörny a lábam elé zuhan. A lovas felüvölt, hívása belehasít az éjszakába.

Vakon rohanok előre. Már annyira lebénította az érzékeimet a félelem, hogy a saját kiáltozásomat sem hallom. A többieket biztatom, hogy fussanak. Nem vagyok magamnál.

- Gemma! Gemma! - Felicity hangja az.

- Felicity! - kiáltok vissza neki.

- Gemma, ide!

Egy kéz körvonalazódik a ködben, megragadom, jó meleg. Felicity megölel. Egymást húzzuk, vonszoljuk. Mi érünk oda a toronyhoz először. Fowlson, McCleethy, Ann és Kartik a nyomunkban.

- Ez az - zihálom - a titkos ajtó.

- Akkor gyerünk! - mondja McCleethy levegő után kapkodva.

Kinyújtom a karom, de akkor megpillantom a hollót. Károgása

mintha a pokol fenekéről szólna. Figyelmeztetés. Csatakiáltás. Néhány másodpercen belül tucatnyi undok madár érkezik. Rémült szemeink láttára változnak át azokká a színjátszókká, akik az iskola előtt szerepeltek. De ez is csak álca. Tudom én, kik ezek: Pipacs Harcosok.

A magas férfi leveszi a kalapját, és meghajol. Amikor újra felemelkedik, meglátom a sötét karikát a szeme körül. Pipacsminták futnak fel a karján.

- Jó estét, kiscsillag! Micsoda gyönyörű éjszaka az áldozásra!

A többi madár is megrázza fényes fekete szárnyát, és a kísérteties lovagok felsorakoznak előttünk. Beleborzongok, amikor eszembe jut a romos katedrális, amit az otthonuknak hívnak. Meg a gonosz játékaik, amelyeket az áldozataikkal játszanak.

- Kirándulunk, kirándulunk? - kérdezi a magas színész, vigyora egy halotti maszkra emlékeztet. Mocskos körme olyan hosszú, mintha karmot növesztett volna.

- Én... én... én... - dadogom.

Kartik előhúzza a tőrét. Kevés lesz az ezek ellen.

- Az ördögbe is! - hőköl hátra Fowlson. - Miféle pokolbúl mászott ez elő?

Miss McCleethy közém és a Pipacs Harcos közé veti magát. Átölel, mintha az anyám lenne, a koszos teremtmények legnagyobb gyönyörűségére.

- Kevés lesz a'! - morogja egy háromfogú lény.

- Hölgyeim és uraim! - kiáltja a Pipacs Harcos, mint egy impresszárió. - Ma este egy igen különleges előadásban lehet részük. Egy szüzet áldozunk fel igen nemes célra: felszabadítjuk a Télvidéket, és lakóit ruházzuk fel minden hatalommal! Megnyitjuk a világok közötti kapukat! Hát senki sem akad, aki megmentené ezt a szép szüzet? - A vigyora sátáni. - Nem. Ma este nem. A darab megíródott, a szerepet el kell játszani.

- Futás! - kiáltom.

Amilyen gyorsan csak bírok, szaladni kezdek az iskola felé, a többiek a sarkamban. A Pipacs Harcosok visszaváltoznak varjúvá, és üldözni kezdenek. Beesünk a konyhaajtón, amelyen már csak halványan látszik a vérfolt, és zihálva a padlóra zuhanunk.

- Mindenki itt van? Gemma, megsebesültél? - kérdezi Kartik.

- Hát azok meg mifenék voltak? - kérdezi Fowlson.

- Pipacs Harcosok - mondom. - Biztosíthatom róla, Mr. Fowlson, hogy nem tanácsos kikezdeni velük.

- Tu-tudják... Üldöznek - mondja Ann.

- Most hogyan jutunk el az ajtóhoz? - nyüszít fel Felicity.

A konyhában félhomály van, de így is látom Miss McCleethy szemében a rettegést. Egy holló szárnya beleütközik az ablaküvegbe. A többiekkel közli éppen, hogy merre vagyunk.

- Itt nem maradhatunk - mondom. - Ha eljutunk a toronyhoz, arrafelé visszaosonhatunk.

A konyhaajtó túloldalán az előcsarnok baljósan sötét. Akármi rejtőzködhet ott. Akármi. Kartik előhúzza a tőrét. Miss McCleethy megy elöl, Kartik és Fowlson követi. Felicity Ann kezét fogja, egy lépéssel a férfiak mögött. Én vagyok az utolsó. Lépésenként megfordulok, hogy szemmel tartsam, mi zajlik a hátam mögött a sötétben.

Semmi sem történik, amíg áthaladunk az előcsarnokon. De ahhoz, hogy elérjük a lépcsőt, keresztül kell mennünk a nagytermen, amit elfoglaltak az oszlopból frissen szabadult lények. Egy ajtó zárva maradt, de a másik tárva-nyitva. Fogalmam sincs, hogyan maradhatnánk észrevétlenek. A falhoz lapulunk és hallgatózunk.

Kartik a lépcső felé int a fejével. Miss McCleethy rendületlenül arrafelé menetel, mi pedig követjük. Lebukunk, így próbálunk felmászni. A korlát rácsain keresztül látom, hogy a lények teljesen felforgatták a nagytermet. A padlót a lámpaburák cserepei, párnaciha és a könyvekből kitépkedett lapok borítják. Leszakították Felicity sátráról is a lepleket, és darabokra tépték. Borzalmas látvány. De nincs időnk a múltat siratni. El kell jutnunk a birodalmakba, ahol, ha nem is biztonságban, de átmenetileg nyugalomban lehetünk.

A Keleti Szárnyban már nem vagyunk olyan óvatosak, sietünk. A félkész toronyban állunk, az éles sziklakő takarásában. A parkba egyre több és több lovas érkezik, elzárják a menekülés útját. A titkos ajtót őrző Pipacs Harcost szólítják.

- Bent vannak - kiáltja az vidáman.

- Akkor bizony csapdába estek! - suttogja rekedten az egyik nyomkövető. A konyhaajtóhoz lovagol, amelyet korábban kinyitottunk. Előbb vagy utóbb ránk fog találni. Tényleg csapdába estünk.

- Gemma - mondja Felicity, a szemében vad rémület.

Kaparászást hallok a Keleti Szárny bejáratánál. Ott vannak a

túloldalon.

Kartik megfogja a kezemet, és megszorítja. Fowlson Miss McCleethy keze után nyúl.

- Nem hagyom, hogy hozzád érjenek, Sahira - fogadkozik.

Ann lélegzete elakad a félelemtől.

- Bárcsak nálam lenne a kardom! - suttogja Felicity. Majd, mintha imádkozna, motyorászni kezd az orra alatt: - Pippa, Pippa, Pippa...

- Fogd meg a kezem! - mondom neki.

Kartik meglepődik. - Mit...

- Fogd meg a kezem, és el ne engedd!

- Ne használja a varázslatot, Miss Doyle! Nem túl bölcs dolog -mondja Miss McCleethy.

- Nincs más választásunk - felelem. - Megpróbálom idevarázsolni az ajtót.

- De már hónapok óta nem sikerült - mondja Ann.

- Itt az ideje, hogy újra megpróbáljam - felelem.

A parkból ideszűrődő sikolyok megborzongatnak bennünket.

- Mi lesz, ha nem sikerül? - suttogja Felicity.

Megcsóválom a fejemet. - Erre gondolni sem merek. Mindenkire szükségem van. Tegyék a kezüket az enyémre - mondom. Mikor megérzem a kezek súlyát, lehunyom a szememet, és összpontosítani kezdek arra, amire szükségünk van. - Gondoljanak egy fényajtóra!

Megint hallom a kaparászást a Keleti Szárny kapujánál. A közeledő hollók károgását. Ránk találtak. - A cél, Gemma! Fényajtó, fényajtó, fényajtó...

Hamarosan ismerős bizsergést érzek. Először csak egy apró érintés, de aztán zümmögéssé erősödik, majd olyan zúgás keletkezik, amelytől életre kel minden tagom. Az ereje forró szélként fújja ki a hajamat az arcomból. Amikor felnézek, ott a fényajtó.

- Megcsináltad, Gemma! - mondja Felicity megkönnyebbülten.

- Nincs idő a gratulációkra - mondom. - Indulás! Kinyitom az ajtót, és abban a pillanatban nyomulunk át rajta, amikor a nyomkövetők bezúzzák a Keleti Szárnyra nyíló kaput. Süvöltenek. Megfagy tőle a vérem.

- Gemma! - kiáltja Ann.

- Zárd be! - mondom, és újra előhívom a varázslatot. Hála istennek, működik. Ahogyan a fényajtó eltűnik, még megpillantom a hosszú, rongyos köpenyes lovast, ajkán a hátborzongató vicsorral.

- Rohadj meg a pokol mélyén, te undok szörnyeteg! - zihálok.

- Már a pokol mélyén van. Ne engedjük, hogy a pokol ennél közelebb kerülhessen hozzánk! - figyelmeztet Kartik, és maga után húz.

Olyan sebesen rohanunk a birodalmakba, ahogy csak bírunk. -Nincsen sok időnk. A másik úton ők is bejutnak. A kertbe kell mennünk, és meg kell találnunk a Gorgót! - hadarom zihálva. Ég a tüdőm.

- Várjon! - mondja Kartik. - Még nem tudjuk, mi vár ott ránk. Az lenne a legjobb, ha én előremennék.

- Rendben - egyezem bele. Mennék én is, de van igazság abban, amit mond, és különben is, lélegezni sem tudok. A fűzőt nem rohanásra tervezték.

- Megyek én is, pajtás - mondja Fowlson, és ámuldozva néz körül. Kartik bosszúsan bólint, majd a két férfi elszalad.

Mi kimerülten és ingerülten a földre rogyunk, megvárjuk őket egy hatalmas szikla árnyékában. Ann nem mozdul Felicity mellől. Csekély vigasz, de jobb a semminél. Az üldözéstől kimerülten elhelyezkedek a földön, és a vérző horizontot bámulom.

- Miért nem mondta el, milyen dolgokat látott? - kérdezi McCleethy, még mindig zihálva. A kérdés költői. Pontosan tudja, miért nem mondtam el. Sötét hajából kiszabadul néhány fürt. Vadul repkednek a szélben. - Rendet teremtettünk a káoszból. Széppé varázsoltuk és átírtuk a történelmet. A birodalmak varázslata biztonságban volt a kezünkben. Hogyan történhetett mindez?

- Nem biztonságban tartották. Maguknak tartogatták. Megrázza a fejét, hogy elhessegesse a gondolatot. - Gemma, még sok jóra használhatja a varázslatot. A segítségünkkel...

- És önök mi jót tettek a többiekkel? - kérdezem. - Nővérnek hívják egymást, de nem vagyunk-e mindannyian testvérek? A varrónő, aki azért dolgozik, hogy kását adhasson a gyerekeinek?

A szavazati jogért harcoló szüfrazsettek? Nálam fiatalabb dolgozó lányok, akik borzalmas körülmények között dolgoznak nap, mint nap, és akiket bezártak egy égő gyárba? Nekik is jól jött volna a segítség.

Felemeli a fejét. - Megtettük volna. Idővel.

Undorodva felhorkantok. - Egyik világban sem könnyű nőnek lenni. Mire jó az olyan erő, amelyet titokban kell tartani?

- Az illúziók helyett a valóságot választaná?

- Igen.

Miss McCleethy felsóhajt. - Alakíthatunk annak a küzdelemnek is a menetén. De először is a birodalmakban kell biztosítanunk az erőinket.

- Itt sohasem lesz biztonság! Bármerre nézek, újabb és újabb alakok tűnnek fel a sziklák repedéseiben, és mindenkinek ez az erő kell! Senki sem emlékszik arra, honnan jött a varázslat és miért, csak birtokolni akarják! Undorodom az egésztől, érti? Undorodom!

- Igen - mondja csendesen. - És mégis, milyen nehezére esik megválni tőle, igaz?

Igaza van. Még most is, annak ellenére, hogy tudom, amit tudok, hogy láttam, amit láttam, még most is akarom.

Miss McCleethy megragadja a karomat. Az arca határozott. -Gemma, mindenáron meg kell védenie a varázslatot. Ez a legfontosabb! Sokan harcoltak és haltak meg már a védelmében.

Megcsóválom a fejemet. - Mikor lesz vége?

A férfiak visszatérnek. Kartik arca komor.

- Már jártak a kertben.

- Micsoda?

- Vége - mondja.

HATVANHATODIK FEJEZET

Átvágunk a kerten, amely már se nem szép, se nem ismerős. Égett földszag fogad bennünket. A fákat hamuvá égették. A virágokat a sárba taposták. A grottóhoz vezető ezüst ívet kiszaggatták a földből, és darabokra törték. Az a hinta, amelyet ezüstfonalakból szőttem, tépetten lóg.

Miss McCleethy szemében könnyek gyülekeznek. - Annyit álmodtam arról, hogy újra láthatom! De nem így...

Fowlson átkarolja a vállát.

- Mi történt? - kérdezi Ann, és egy maréknyi széttaposott rózsabimbót dédelget.

- Mindenható! - A Gorgó siklik felénk a folyón. Életben van, sértetlen. Még soha nem voltam ilyen boldog, hogy láthatom.

Fowlson hátralép. - Mi a fészkes fene ez?

- Jó barát - mondom, és a folyó felé rohanok. - Gorgó, elmondanád, mi történt itt? Mit láttál?

A kígyók felszisszennek, és tekergőzni kezdenek a fején. - Őrület

- mondja a Gorgó. - Tiszta őrület.

- Háború van, igaz? - kérdezi Miss McCleethy.

- Háború - mondja a Gorgó dühösen. - Így hívják, mert azt hiszik, hogy ettől tiszteletre méltóbb, hogy törvényesebb lesz. Káosz! Őrület, vér és győzni akarás. Mindig így volt, mindig így lesz.

- Gorgó, el kell jutnunk a Holtak Fájához. Le akarjuk dönteni. Létezik még biztonságos út a Télvidékre?

- Már sehol sem biztonságos, Mindenható. De én elviszlek a folyón.

Vitorlát bontunk. Ma nem énekel lágyan a folyó. Egyáltalán nem énekel. Akadnak olyan helyek, amelyek elkerülték a Télvidék teremtményeinek pusztítását. Mások nem voltak ilyen szerencsések. Utóbbiakon a teremtmények otthagyták a kézjegyüket: dárdákra tűzött véres zászlókat. Így közlik, hogy nincs kegyelem.

Amikor áthaladunk a Sóhajok Barlangján, néhány Hadzsín kikukkant a rejtekhelyéről. Asha a partról integet.

- Gorgó, oda! - kiáltom.

A parthoz evezünk, a Gorgó leereszti a hidat, hogy Asha felszállhasson. - Mindenhová eljutottak! Attól félek, az erdei népek is áldozatul estek!

- Mi az? - kérdezi Kartik, amikor odaérünk az aranyfátyolhoz, amely az erdei népeket takarja a betolakodók elől. A folyó vizén fekete fellegek úsznak, mint vérző sebek.

- Füst - mondom, és felgyorsul a szívverésem. Összegörnyedünk a fedélzeten, megpróbáljuk orrunkat, szánkat befogni, de a sötét, sűrű levegőtől így is öklendezni kezdünk. Még a fátyol is elégett, aranyporos kormot szór a testünkre. Aztán meglátom: a gyönyörű erdő lángokban áll. Égnek és füstölnek a kunyhók. A lángok addig nyaldossák a fákat, míg úgy nem tűnik, mintha vörös-arany leveleket hoznának. Az erdei népek közül sokan csapdába estek. Sikoltoznak, és nem tudják, merre meneküljenek. Anyák gyerekeikkel a karjukban a víz felé rohannak. A kentaurok visszaügetnek azokért, akik lemaradtak, a hátukra lendítik őket, majd ők is futnak az életükért.

- Nem látnak - mondja Kartik köhögve. - Túl sűrű a füst. Össze vannak zavarodva.

- Segítenünk kell! - kiabálom, és megpróbálok felállni. Észveszejtő a forróság. Újra a fedélzetre rogyok.

- Nem! El kell érnünk a Télvidéket, és ki kell vágnunk a Holtak Fáját! - kiáltja Miss McCleethy. - Ez az egy reményünk maradt!

- Nem hagyhatjuk itt őket! - üvöltöm, miközben egy eltévedt szikra lángra lobbantja a szoknyámat. Ütögetni kezdem a lábamat, hogy kioltsam.

Csobbanást hallok. Asha az. Leugrott a hajóról, és a vízen keresztül sétál a part felé. A víz tele van holttestekkel, de ügyet sem vet rájuk. - Erre! - kiáltja, és integet, hátha meglátják a füstön át. Az erdei népek felé és a biztonságot nyújtó folyó felé rohannak.

Még a sűrű füstben is megtalálják kis csónakjaikat. Beszállnak, és evezni kezdenek, egyre távolabb és távolabb kerülve egykor gyönyörű szülőföldjüktől.

Philon is megérkezik a partra, a Gorgó közelebb evez hozzá.

- A Télvidék teremtményei voltak azok! Rajtunk ütöttek!

- Mekkora a seregük? - kérdezi Kartik.

- Talán ezren lehetnek - feleli Philon. - És van velük egy harcos, aki száz másik katonával felér.

Kartik belerúg a földbe. - Amar...

Fowlson szeme összeszűkül. - Amar azokkal a lényekkel van? Kettéhasítom!

- Nem - mondja Kartik.

- Mán nem tartozik közénk, testvér. Engedd el! - mondja Fowlson szinte kedvesen.

Asha kihúz egy testet a vízből. A lény megsérült, és vizet hány, miközben a Gorgó fedélzetére emeljük. Neela az.

- Hagyjatok békén! - hörgi, mikor meglátja Asha kezét a karján. A lény saját, sötétlila alakja először Ashává változik, majd az én alakomat ölti magára, Creostusét, majd ismét önmagává változik, mintha képtelen lenne uralkodni a testén.

Asha szigorú hangon megszólítja: - Te ölted meg a kentaurt, igaz?

Neela vizet köhög fel. - Nem tudom, miről beszélsz.

- Hazudsz.

Philon szemében megcsillan a felismerés.

Asha nem hagyja magát. - Te tetted a Hadzsínok pipacsát a kezébe, hogy aztán bennünket hibáztassanak.

Ez alkalommal Neela meg sem próbál tagadni. - És akkor mi van?

- Miért tetted? - követeli a választ Philon. Az erdőből felcsapó lángok árnyékot rajzolnak különleges arcára.

- Kellett valami ok, hogy elindíthassuk a háborút. Anélkül benneteket nem lehetett volna meggyőzni.

- Tehát kerestél rá okot!

- Nem én kerestem. Ok mindig volt. Mióta élünk varázslat nélkül? Meddig engedted volna, hogy megtagadják tőlünk? Náluk van minden. Még a mocskos Érinthetetleneket is fölénk rakták. De neked ez nem volt elég. Mindig gyenge voltál, Philon.

Philon szeme szikrázni kezd. - Annyira akartad a háborút, hogy képes voltál egy magunkfajtát meggyilkolni?

Neela nagy nehezen felül. - A cél szentesíti az eszközt - mondja dacosan.

- Túl nagy árat kértél, Neela.

- Egy kentaur élete a birodalmak irányításáért cserébe? Miért lenne ez túl nagy ár?

- Az igazi veszélyt mi is felismertük volna, mi nem kergetünk árnyékokat. Most pedig már otthonunk sincs. A társaink halottak. A becsületünknek is vége. Eddig legalább az megvolt.

Neela nem mutat megbánást. - Azt tettem, ami szükségszerű volt.

- Igen - mondja komoran Philon. - Én pedig azt teszem, ami most szükségszerű.

Neela egész testében reszketni, borzongani kezd. Az ajka olyan színre vált, mint a szőlő héja.

- Sokkot kapott - mondom. - Valaki maradjon mellette!

- Dögöljön meg! - mondja Philon.

- Nem - mondom. - Azt nem lehet!

- Majd én vele maradok - ajánlkozik Asha.

- Mi van, ha a Hadzsín megöli Neelát? - kérdezi az egyik kentaur.

Philon hűvös válasza illik fagyos tekintetéhez. - Legalább

megfizet a bűneiért.

Ashára nézek, bizonyosságot keresek, hogy nem fogja bántani Neelát, de az arca nem árul el semmit.

- Maradok az alakváltoztatóval - ismétli.

- Vigyázol rá, Asha? - kérdezem.

Egy pillanatnyi hallgatás után fejet hajt. - A szavamat adom.

Végre fellélegzem.

- Vigyázok rá, bár egy porcikám sem kívánja - teszi hozzá, miközben naracsszínű lángok táncolnak sötét szemében. - És amikor meghozod a döntést, Lady Hope, mi, az Érinthetetlenek is fel fogunk szólalni. Túl régóta hallgatunk már.

Összeszedjük erőinket. Kicsi a seregünk, talán alig negyven fő. Philon és az erdei népek összegyűjtik a maradék fegyvereket is. Ez sem sok: egy nyíl, kéttucatnyi kétvégű lándzsa, néhány páncél és kardok. Mintha valaki egy csipet puskaporral akarná felrobbantani a Parlament épületét. Bárcsak nálam lenne a tőr!

- Honnan közelítsük meg őket? - kérdezem.

- A Határvidék felé lovagoltak - mondja Philon.

Felicity felkiált: - Pip!

- Nem mentheti meg - mondja Kartik.

- Ne akarja nekem megmondani, hogy mit lehet és mit nem! -mondja Felicity felháborodva.

Félrevonom. A vízparton állunk, két kisebb csónak ring mellettünk. - Felicity, el kell jutnunk a Télvidékre, amilyen gyorsan csak lehet! Pippel majd később foglalkozunk.

- És ha elkésünk? Nem tudja, kikkel áll szemben! - könyörög Felicity. - Figyelmeztetnünk kell!

- A drága Pippa... - visszhangozza Ann.

A felégetett kertre, a partokat jelölő véres zászlókra, a halott erdei népekre gondolok. Bármit megtennék, hogy Pipet megmentsem ettől a sorstól. De túl kockázatos. Lehet, hogy a Télvidék teremtményei már ott várnak ránk. És amennyire én tudom, Pippa is közéjük tartozik.

- Ne haragudjatok! - mondom, és elfordulok.

- Kegyetlen vagy! - sikítja Felicity. Sírni kezd. Tudom, hogy helyesen cselekszem, de ettől még nem érzem jobban magam. Úgy látszik, ez is hozzátartozik ahhoz, ha valaki vezető szerephez jut.

Philon mellett masírozok, miközben az erdei népek és a Hadzsín a harcra készülnek. Megrakják a hajót fegyverekkel. Egy Érinthetetlen nyílvesszőket nyalábol a hátára, egy erdei lakó segít neki rögzíteni. A kentaurok felajánlják, hogy bárkit szívesen a hátukra vesznek.

Ann kifulladva hozzánk szalad.

- Mi az? - kérdezem.

- Azt mondta, hogy ne mondjam meg neked, de muszáj. Felicity.

Elment figyelmeztetni Pippát. Az egyik kis csónakot elkötötték.

- Utána kell mennünk! - mondom.

- Nem lehet - mondja Kartik. De én már indulófélben vagyok.

- Nem veszíthetjük el Fee-t. Szükségünk van rá. Nekem van szükségem rá - jelentem ki.

- Önnel tartok - hirdeti ki Miss McCleethy.

- Én is - mondja Ann.

Kartik megcsóválja a fejét. - Megőrült, ha azt képzeli, nélkülem útra kelhet.

- Igen, megőrültem! De ezt már úgyis tudja! - Tiltakozna, de egy csókkal elhallgattatom. - Bízzon bennem!

Vonakodva bár, de elenged. Mi hárman beszállunk a másik csónakba. Kartik a parton áll, és nézi, ahogyan távolodunk a parttól. A füstös, lángoló háttér előtt alakja olyan valószínűtlennek tűnik, mint egy szellem, a laterna magica falra vetített figurája, egy földre hullott csillag vagy egy múló pillanat.

Szeretném megfordítani a csónakot, és visszarohanni hozzá. De elkap az áramlat, gyorsan sodródunk a Határvidék felé. Ki tudja, mi vár ott ránk.

HATVANHETEDIK FEJEZET

A Télvidék fölött vérzik az ég. Kísérteties fénybe burkolja a Határvidéket is, mintha sebesült lenne a föld. A távolban ott van az indaruhás kastély, amely úgy fest, mint egy báli ruha redői között megbúvó sápadt kéz.

- Látod valahol Fee-t? - suttogom.

- Nem - feleli Ann. - Senkit sem látok.

Óvatosan kettéválasztjuk a szederfal szúrós indáit, és beslisszolunk. Miss McCleethy idegesen tekintget körbe-körbe. -Már jártak itt?

Bólintok.

Megborzong. - Kísértetjárta hely.

- Egy ideig nagyon jó volt - mondja szomorúan Ann.

Gyorsan és csendesen osonunk át a kék erdőn. Az ágakról szinte minden bogyót learattak, ami még megmaradt, fonnyadtan csüng alá. Az elfeledett gyümölcsök férgek lakomájává lettek. Felfordul tőlük a gyomrom. Hu-hú! Hu-hú!

- Ez meg mi volt? - kérdezi Miss McCleethy ijedten.

- Ne mozduljon! - suttogom neki.

Meredten állunk, mint a szobrok. Megint meghalljuk.

Hu-hú! Hu-hú!

- Bújj csak elő, bárhol is vagy! - Pip hangja.

Kilép egy fa mögül, mögötte ott van Bessie, Mae, Mercy meg mások, akiket nem ismerek. Úgy sorakoznak fel Pippa mellé, mint a katonák, a kezükben fáklya. Mintha valaki gyomorszájon vágott volna, nem kapok levegőt. A kezemet el kell rejtenem a hátam mögött, nehogy meglássák, mennyire remeg. Pippa a bogyók kékesfekete levével jeleket festett az arcára. A többiek is hasonló jeleket viselnek, amely halálfejszerű külsőt kölcsönöz arcuknak.

A tűz fényében Pippa szeme folyamatosan váltja a színét, hol ibolyaszínű, hol fehér, hol hívogató, hol ijesztő. - Helló, Gemma! Te meg mit keresel itt?

- Én... én Fee-t keresem - mondom.

Játékosan ráncolni kezdi a homlokát. - Elvesztetted? Ejnye-ejnye, Gemma. Milyen figyelmetlen vagy! Nos, gondolom, akkor odabent is szét szeretnél nézni. Kövessetek!

Pippa, mint egy győzedelmes királynő, a kastély felé vezet. Még mindig nagyon szép. A varázslat még mindig működik, de úgy látom, az alattvalóinak alig juttat belőle. Mögötte menetelnek, rongyosan, tépetten, a bőrük elszürkült, kiszáradt.

- Bessie... - kezdem, de nagyot lök rajtam.

- Indíts!

A kastély pont olyan elhanyagolt, mint az erdő. Az indák háborítatlanul fonják be a falakat, és zöld függönyként hullanak alá a korlátokról. A mohalepte ágak között kígyók tekergőznek.

- Hol van Felicity? - kérdezem ismét.

- Türelem, türelem - dúdolja Pippa, miközben bogyókkal teli serlegeket pakol az oltárra.

Bessie vicsorogva közelít Miss McCleethy felé. - Ez meg kicsoda? Az anyja?

- Miss McCleethy vagyok, a Spence Akadémia tanára - feleli McCleethy.

Pip vihorászva tapsolni kezd. - Á, Miss McCleethy, sok gondot okozott a mi Gemmánknak. De nekem nem fog gondot okozni.

- Még sok gondot okozhatok, ha nem mondja meg azonnal, hol találjuk Miss Worthingtont - erősködik Miss McCleethy.

- Ne! - figyelmeztetem.

- Szigorúan kell vele bánni - súgja.

- Ezen már túl van - győzködi Ann csendesen.

- Csitt! - mondja Pippa. - Ez az én kastélyom. Én vagyok itt a királynő. Én hozom a szabályokat.

Mae el akar venni egy fürt bogyót, de Pippa a fejét rázza. - Mae, tudod, hogy az a szertartáshoz kell. Először meg kell szentelnünk őket.

- Igen - mondja Mae mosolyogva. Már attól is boldog, hogy az istennő megszidta.

- Felicity! - kiáltom. - Fee!

A kastély falai nyikorogni, nyögni kezdenek, mintha ránk akarnának omolni. Egy inda tekeredik a lábam köré, de lerázom.

- A toronyba' van - mondja Mae. - A biztonság kedvéér'.

- Pip - könyörgi Ann -, el kell engedned! Jönnek a Télvidék teremtményei!

- Ne kezdd te is! - csattan fel Pip.

- Pip... - esedezik Ann.

- Csak egy áldozatot kell bemutatnom nekik. Wendyt már felajánlottam, de nem sokra mentem vele, mert vak volt. Ti viszont most idejöttetek, és rögtön tudtam, hogy... tudom, hogy a sors keze van benne, hát nem látjátok?

Miss McCleethy elém lép. - Őt nem kaphatja meg. Vegyen el engem!

- Mit csinál? - kérdezem.

- Gemma! - súgja Miss McCleethy -, bármi is történjen, uralkodjon a félelmén, és őrizze a varázslatot!

Bármi is történjen... Nem tetszik ez nekem.

- Néha áldozatokat kell hoznunk a nagyobb jó érdekében -mondja. - Ígérje meg, hogy megóvja a varázslatot!

- Ígérem - mondom, de továbbra sem tetszik a dolog.

Pippa magában dünnyög. - Egy önkéntes áldozat. Ez ám a hatalmas varázslat! Elfogadom.

A gyári munkáslányok Pip elé vonszolják Miss McCleethyt.

- Vegyétek le rólam a kezeteket, semmirekellők! - vicsorog a tanárnő korántsem szolgálatkészen. Lekever egy hatalmas pofont Mae-nek, majd ő is kap egyet Bessie-től. Miss McCleethy a földre zuhan, vér szivárog a füléből, a lányok viszont továbbra is ütlegelik, rugdossák.

- Hagyjátok abba! - mondom, és feléjük indulok, de Miss McCleethy kinyújtja véres kezét.

- Gemma, ne! - figyelmeztet.

- Igen, elég volt - mondja Pippa olyan hangsúllyal, mintha egy második tányér levest utasítana el. - Hozzátok elém!

Miss McCleethyt az oltárhoz vonszolják, és hátrakötik a kezét. Vérzik az ajka, és rettegést látok a tekintetében. Már kezd rájönni, hogy végzetesen alábecsülte ezeket a lányokat.

- Elszenvedjük-e a hitetleneket? - kérdezi Pip.

A lányok egyhangú nemmel felelnek. Olyan gyűlölet sugárzik a szemükből, hogy a csontomig megdermedek tőle. Már nem az embert látják bennünk, hanem a másságunkat, fenyegetést, amit meg kell semmisíteni bármi áron.

Pippa felsóhajt, és Miss McCleethy felé fordul. - Attól tartok, csak egyféle sorsa lehet annak, aki nem áll közénk.

Bessie előhúz egy fényes kardot. A pengéje megcsillan. A lányok felujjonganak. Primitív örvendezésük fülsiketítő. Miss McCleethy megpróbál kiszabadulni.

- Nem! - kiáltja, és rugdosódva próbálja menteni magát. De Mae és Mercy szorosan fogja, és felfektetik az oltárra úgy, hogy a feje szabadon csüngjön. A szívverésem szinte átszakítja a bordámat.

- Pip, mit csinálsz? - kérdezem, és felé rohanok.

Pippa a varázslat erejével hátralök. Váratlanul ér, fájdalmasan a padlóra rogyok. A lányok hátrarántják Miss McCleethy fejét, szabaddá téve fehér nyakát.

- Ne! - mondom, miközben kínlódva talpra állok. De mielőtt szabadjára engedhetném a varázslatot, Pippa megelőz. Rongybábuként hullok a földre. Miss McCleethy szorosan lehunyja a szemét, a szája egyenes vonallá keskenyedik. A kard felemelkedik.

- Óvja a varázs... - kiáltja, amikor a kard a fénynél is sebesebben lesújt.

Mellettem Ann sikoltozni kezd, kétségbeesett kiáltása belevegyül a többiek őrjöngésébe. Hányingerem van. Zihálva veszem a levegőt, könnyek szúrják a szememet. Ann csendesen ül, abbahagyta a visítást, a sokk elhallgattatta.

Az indák halk surrogással Miss McCleethy fejetlen teste köré csavarodnak, magukba zárják. A lányok letérdelnek, a kezük mintha imára kulcsolódna. Pippa velük szemben, az oltár mögött áll. Az egyik kelyhet a feje fölé emeli, majd leteszi, közben valamit motyog. Kivesz egy húsos bogyót a kehelyből, és gyöngéden a várakozó Bessie tenyerébe pottyantja. Lassan és méltóságteljesen halad, és minden egyes előtte hajlongó lánynak ad egy szemet.

- Ki a jövő? - üvölt fel.

- Miss Pippa! - kiáltják a lányok kórusban.

- Mi a feladatunk?

- Hogy bogyót együnk, és a paradicsomban maradjunk!

- Ámen - mondja Pippa.

A lányok egyszerre kapják be a bogyót. Azonnal lenyelik.

Pippa széttárt karokkal fordul felénk, és szinte önkívületben mosolyog. - Sajnálom a tanárnőtöket, de nem csatlakozott volna hozzánk. De bennetek még van hitem. Végül is, visszatértetek. De, kedveseim, olyanná kell válnotok, mint mi vagyunk. Akik engem követnek, esznek a bogyóból.

Végre rálelek a hangomra. - Pip, kérlek, hallgass meg! A Télvidék teremtményei át akarják venni a hatalmat a birodalmak felett. Ha megölsz, nem tudok harcolni ellenük.

Bessie felkaptat a toronyba, és a vonakodó Felicityvel tér vissza, aki rugdos és kiabál. Meg akarja harapni Bessie-t, mire Bessie megüti.

- Jaj, Fee! Te is itt vagy! Remek! - mondja Pippa, miközben Fee rettegve bámul rá.

Pippa lassan odasétál hozzánk, és egy bogyót nyom a kezünkbe. Annt homlokon csókolja. - Ann kedves, miért reszketsz? Fázol?

- I-igen - suttogja Ann. Félelmében reszket az ajka. - Fázom.

- Hiszel nekem, kedvesem? Hiszel abban, hogy én vagyok a kiválasztott?

- Igen - zokogja Ann, és bólint.

- Megeszed a bogyót? Elfogadod tőlem a kegyelmet?

- Ha igazából te lennél a kiválasztott, nem lenne szükség arra, hogy az alattvalóidat megfélemlítsd - mondom. Ha már meg kell halnom, legalább elmondom, ami kikívánkozik belőlem.

Pippa megsimogatja a hajamat. - Soha nem szerettél igazán, ugye, Gemma? Azt hiszem, féltékeny vagy.

- Azt hiszel, amit akarsz. Veszélyben vagyunk. Mindannyian. A Télvidék teremtményei akarnak uralkodni a birodalmakon. Sok törzset legyilkoltak már. Nem kegyelmeznek senkinek, és mindenki lelkét elragadják, aki nem csatlakozik hozzájuk.

Pip a homlokát ráncolja. - Én semmit sem hallottam.

- A teremtmények erre tartanak. Ha feláldoznak engem a Holtak Fájánál, megszerzik a Templom minden hatalmát, és uralkodhatnak a birodalmak felett.

- Nem uralkodhatnak a birodalmak felett! - nevet Pippa. - Hiszen én vagyok a kiválasztott! Nálam van a varázslat. Itt növekszik bennem. Megmondta a fa is! Ha valamit terveznének, arról tudnék.

- Te sem tudhatsz mindent, Pippa - mondom neki.

Felém hajol, majdnem összeér az arcunk. Az ajka még mindig lila a bogyók levétől. A lélegzete ecetszagú. - Hazudsz. - Elmosolyodik.

- Miért nem használod ellenem a varázslatot?

- Mert nem akarom. - Rekedten zörög a hangom.

Pippa arca felfénylik. - Már nincs meg, igaz?

- Nem, én...

- Ezért nem tudtál megállítani! Mert én vagyok az igazi kiválasztott! - mennydörgi Pippa.

Bessie megragadja a karomat. - Bizonyítsuk be a hitetleneknek! Vigyük el őket a Télvidékre!

- Ne! - kiáltom.

Pippa tapsolni kezd. - Micsoda ötlet! Igen, igen, csináljuk meg!

Felicity megfogja Pip kezét. - Pippa, ha eszek a bogyóból, és itt maradok veled, elengeded őket?

- Felicity! - sikoltom.

Megcsóválja a fejét, és megereszt egy vékony mosolyt.

- Megteszed? Elengeded őket?

A felismerés fénye csillan meg Pip szemében, mintha a kedvenc álma jutott volna eszébe. Lehajol, ébenfekete fürtjei összefonódnak Fee szőke tincseivel. Fény és árnyék. Pippa kedvesen homlokon csókolja Felicityt.

- Azt már nem! - kiáltja élesen.

- Pip, nem érted? Bántani akarnak téged is! - próbálkozik Felicity, de Pippára már nem hat a józan ész.

- Hatalmasabb vagyok, mint ők! Nem félek tőlük. Én vagyok a jövő! Én vagyok a kiválasztott! Bessie, szükségünk lesz még egy önkéntesre - parancsolja Pippa.

Felrángatnak a székből, és az oltárra fektetnek. Attól tartok, ugyanúgy végzem, mint Miss McCleethy. Pippa egy marék bogyót nyom a kezembe.

- Egyél, mert én vagyok a jövő!

A gyümölcs levet ereszt a tenyeremben. Azt mondtam, megvédem a varázslatot, de most nincs más választásom, használnom kell. Ki kell szabadulnunk innen.

Mélyről hívom elő a varázslatot, és érzem, ahogy megújult erővel árad szét bennem. Pippa megragadja a karomat, egyesülünk a küzdelemben. A varázslat most mintha más lenne: kemény és ijesztő. Fémes ízt érzek a számban. Mintha a vérem száguldozna az ereimben. átlüktet az időn, amíg reszketni nem kezdek. Érzem Pippát: a haragját, a félelmeit, a vágyait, a vágyakozását. Tudom, hogy ő is érzi, ami bennem van. Amikor rálelek titkos sebére, Felicityre, Pippa arcán határtalan szomorúság fut át.

- Engedj el! - hörgi. - Engedj el!

- Csak ha te is elengedsz bennünket! - mondom. Szabadjára ereszti az erejét, amitől a kastély falának csapódom.

Összeesek.

- Hagyd abba! - kiáltom. Amint kimondom, Pippa térdre rogy. De érzem, hogy megfordul a varázslat, és nem engedhetem meg magamnak, hogy a józan eszem elhagyjon. Úrrá kell lennem a varázslaton, de abban a pillanatban Pippa lesújt az övével: a falhoz szegez vele, ahol az indák máris a kezem és a lábam köré fonódnak.

- Pippa! - kiáltja Felicity, de Pipet már semmi sem érdekli.

- Én vagyok a jövő! - visítja.

Felicity lesújt rá a kard lapjával, mire Pippa elesik. A varázslat meggyengül.

- Fee? - kérdezi Pip hitetlenkedve. Meglátja a nyílt sebet a karján, a vére a bársonyos indákra csorog. A kastély falai hatalmas nyögéssel mozogni kezdenek. Egymásra zuhanunk.

- Mi történik? - kiáltja Mae Sutter.

Az indák csapkodni kezdenek, kinyúlnak mindenért, ami elérhető. Az ősi kövek fülsiketítő dübörgéssel omlanak a lábunk elé. Rémülten rohanunk a kapu felé, menekülünk a hulló törmelék elől.

- Pip! - kiáltja Felicity. - Pip, gyere el onnan!

De Pip arcán valami borzasztó öröm fénylik fel. Az ég felé nyújtja a kezét: - Nincs mitől félnetek! Én vagyok a jövő!

- Pip! Pip! - sikoltja Felicity, miközben elrángatom. Tehetetlenül figyeljük, hogy az éhes indák Pip felé indulnak, és lerántják a földre.

- Ne! - kiáltja. - Én vagyok a jövő! - De az égből kőeső záporozik. A hatalmas kastély falai leomlanak, és maguk alá temetik Pippát, örök hallgatásra ítélve őt.

Felicity, Ann és én éppen hogy megmenekülünk. Zihálva terülünk el a füvön, amíg a kastély a földbe nem süllyed Pippával együtt -mert a föld megköveteli, ami a magáé. Bessie, Mae és még néhányan megmenekültek, de Mercy Pippával együtt süppedt a föld alá.

A lányok arra a pontra bámulnak, ahol Pippa állt.

Mae mosolyogni kezd a könnyein keresztül. - Ő akarta, hogy így legyen - mondja elragadtatva. - Hát nem látjátok? Feláldozta magát érettünk!

Bessie megrázza a fejét. - Nem.

Mae megragadja a szoknyáját. - Azt kell tennünk, amit ő mondott nekünk. Együk a bogyókat! Csináljuk azt, amit ő! Akkor majd visszatér. Imádkozz velem, Bessie!

Bessie lerázza magáról. - Én aztán nem. Vége van, Mae. Kelj fel!

- Ő volt a kiválasztott! - erősködik Mae.

- Nem, tévedsz - mondom. - Egy egyszerű lány volt.

Mae nem hajlandó átgondolni a dolgot. Felkap egy maréknyi rohadt bogyót, és egyenként lenyeli őket. Minden bogyó után kimondja Pippa nevét, mintha imádkozna. Ragaszkodik a hitéhez, nem akar tudni arról, hogy félrevezették, hogy elhagyták, és hogy most már senkire sem hallgathat, csak a saját szívére.

Bessie utánam szalad. - Jöhetek én is?

Bólintok. Előbb jár a keze, mint az esze. De ki tudja? Lehet, hogy szükségünk lesz rá.

Utolérem Felicityt.

- Fee... - szólítom meg.

A ruhája ujjába törli az orrát, és elfordul tőlem. - Ne!

Békén kellene hagynom, de képtelen vagyok rá. - Már régen elment. Te voltál az egyetlen oka annak, hogy nem változott át teljesen. Ez az igazi varázslat. Talán a leghatalmasabb varázslat mind közül.

HATVANNYOLCADIK FEJEZET

A Gorgó nem várta tétlenül, hogy visszatérjünk. Utánunk evezett, és most a folyón vár ránk. Kartik egyetlen pillantást vet Felicity könnyek szántotta arcára, és tudja, hogy most nem szabad semmit kérdeznie. Ő és Bessie alaposan megnézik maguknak egymást. Bessie szó nélkül felszáll a hajóra.

- Vége - mondom Kartiknak. - Gorgó, vigyél el bennünket a Télvidékre!

Fowlson hozzám siet. - Várjanak! Ez meg micsoda? Hol van Sahira?

- Nagyon sajnálom - mondom neki csendesen.

Arra számítok, hogy üvölteni fog. Ordítani. Hogy megátkoz mindannyiunkat. Hogy ütni fogja, ami elébe kerül. Ehelyett csendesen a fedélzetre roskad, és két keze közé fogja a fejét. Ez mindennél iszonyúbb.

- Mit tehetünk érte? - suttogom Kartiknak.

- Hagyjuk békén!

A Gorgó siklik velünk a folyón. A vízen kisebb tüzek égnek. Ragyogva lobognak füstölgő fészkükben. A lángok fel-felcsapnak, sziszegnek, szinte érzem a forróságot. Feltámad a szél, fullasztó hamut szórva ránk. Mintha a pokol kapuján lépnénk be.

A Télvidék egén gomolygó, kavargó felhők mögött villámok cikáznak.

- Közeledünk - mondja a Gorgó.

Ann felkiált, a kezét a szájára tapasztja. A vízre mered, amelynek felszínén egy szerencsétlen lélek élettelen teste lebeg, arccal lefelé.

Egy pillanatra megakad, mintha emlékeztetni akarna bennünket az előttünk álló feladatra, majd egy áramlat magával sodorja. De örökre az emlékezetembe véste magát. A többiek hallgatnak. Lassan elhagyjuk a Határvidéket. Belépünk a Télvidékre. Már nem gondolhatjuk meg magunkat.

A Gorgó abban az öbölben vet horgonyt, ahol először találkoztunk a holtak seregével. Az éles sziklaszirteken tüzeket gyújtottak. Sem azt nem akarom tudni, hogy ki gyújtotta őket, sem azt, hogy mivel tüzelnek. Az erdei népek és a Hadzsín partra húzzák csónakjaikat. Philon hűvös tekintete a sziklákat méregeti, valamit keres.

- Merre kell menni a fához? - kérdezi a lény, és vállára veti csillogó fejszéjét.

- Arra van az átjáró - mondom.

- Hol van a tanárnő? - kérdezi Philon.

- A Határvidéken elvesztettük Miss McCleethyt - mondom. Fowlson levette a derékszíját. Gyors mozdulatokkal élesíti a tőrét a bőrön.

- Attól tartok, ez csak a kezdet volt - feleli Philon. Fegyverrel a kézben, szedett-vedett seregünk elindul a keskeny átjárón a Télvidék szíve felé. Újra könyörögni kezdek a Gorgónak.

- Bárcsak velünk jönnél! Nagyon nagy szükségünk van rád!

- Bennem nem lehet megbízni - ragaszkodik az álláspontjához. Közelebb hajolok hozzá, mint korábban bármikor, mintha arra készülnék, hogy megöleljem. Az egyik kígyó a csuklómhoz dörgölőzik, de nem húzom el a kezem. Kinyújtja a nyelvét, és továbbmegy. - Én megbízom benned.

- Mert nem ismersz.

- Gorgó, szépen kérlek...

Fájdalom csillan meg a szemében, ezért lehunyja, hogy elrejthesse. - Nem lehet, Mindenható. De itt várom, hogy visszatérjetek.

- Már ha visszatérünk... - mondom. - Jóval többen vannak nálunk, és a varázslatban sem bízhatok többé.

- Ha te elesel, mindannyian elveszünk. Pusztítsd el a fát! Csak így menekülhetünk meg.

- Jön? - kérdezi Ann, amikor utolérem őket.

- Nem - mondom.

Philon a könyörtelen vidékre mered: a vérvörössel festett felhőkre, az előttünk kígyózó, komor átjáróra. Az éles, hideg szél homokot szór az arcunkba. - Kár. Hasznunkra válhatna a harciassága.

Összezsúfolódunk a keskeny kanyonban. Egy sápadt, fénytelen bőrű lény kicsúsztatja nyálkás kezét az egyik szikla mögül. Be kell fognom Ann száját, nehogy felsikoltson.

- Indulj tovább! - súgom neki.

Kartik visszanyomakodik hozzám. - Gemma, szerintem nem szabadna úgy előbukkannunk, mint a múltkor. Ha leleplezzük magunkat, védtelenek leszünk. Van egy kis alagút, ami egy meredélyhez vezet a sziklák mögött. Nagyon keskeny a szegély, nem egyszerű odajutni sem, de onnan védett helyzetből mérhetjük fel a helyzetet.

- Rendben - mondom. - Vezess arra!

A sziklafalhoz lapulva oldalazunk az omladozó szegély mentén. Aki innen lezuhan, megsemmisül. Lüktet a vérem, a szememet próbálom Philon csillogó fejszéjére szegezni. Végre véget ér az alagút. Kartiknak igaza volt: tényleg van itt egy hely a szikla mögött, ahol elrejtőzhetünk.

- Hallotta? - kérdezi Kartik.

A távolban dobok hangja szól. A hegyek visszaverik a tamtamolást.

- Megnézem - mondja Kartik. Úgy mászik felfelé az éles sziklákon, mintha erre született volna. Kidugja fejét a sziklafal tetején, majd visszasiet. - A pusztaságban gyülekeznek.

- Mennyien? - kérdezi Philon.

Kartik arca elkomorodik. - Túl sokan.

A dobverők hangja a csontjaimban vibrál. Megtölti a fejemet is. Ebbe bele lehet őrülni. Egyszerűbb lenne, ha nem tudnám, mennyien vannak, ha nem látnám félelmetes tömegüket. De tudnom kell. Szorosan a sziklába kapaszkodva felhúzom magam, és kipislogok a védelmező szirtek között.

Kartik nem hazudott. A Télvidék hadserege hatalmas és ijesztő. A nyomkövetők elől lovagolnak hullámzó, fekete köpenyükben, amely alól kilátszanak a csapdába esett lelkek. Még ilyen messziről is látom csillogó, hegyes fogsorukat. A többiek fölé tornyosulnak - több mint két méter magasak. A fénytelen láncinget viselő Pipacs Harcosok hatalmas hollókká változnak, és ott keringenek a sereg feje fölött. Hátborzongató kitartással kárognak, és egyre többen lesznek, egészen addig, amíg teljesen el nem sötétítik az eget, amelyet kiáltásuk fel-felszaggat. Imádkozom, nehogy felénk repüljenek, és megtalálják a rejtekhelyünket. Mögöttük megvásárolt lelkek armadája - járkáló halottak. Szemük üres vagy kékesfehér, mint Pippáé volt. Ők kérdés nélkül hajlandóak követni bárkit. Középen pedig ott áll a fa, magasabb és fenségesebb, mint amikor először láttam. Ágai minden irányba messze kinyúlnak. Esküszöm, szinte látom, hogy a lelkek vérként keringenek a kérge alatt. És tudom, hogy a szívében ott rejtőzködik Eugenia Spence.

A dobosok még gyorsabb ütemre váltanak.

- Hogyan akarunk harcolni ellenük? - kérdezi Ann. A rettegését saját szívemben is érzem.

- Nézd csak! - mondja Felicity. Az egyik Pipacs Harcos Wendyt vonszolja maga után. A lány kimerülten botladozik, de sértetlennek tűnik. Evett a bogyókból, ezért arra ítéltetett, hogy itt éljen, viszont nem bizonyult méltó áldozatnak. A Pipacs Harcos megnyalja az arcát, Wendy undorodva hátrahőköl. A gondolatát is gyűlölöm, hogy egy ilyen bestiához van láncolva.

A dobszó hirtelen elhal. Rémisztő a csend.

- Most meg mit akarnak? - kérdezi Fowlson, és máris előhúzza a tőrét.

- Nem tudom - mondom.

A fa megszólal. Hoztátok az áldozatot?

- Itt kell lennie valahol - feleli az egyik nyomkövető.

Olyan régóta várok rád, mormolja a fa azon a hangon, amivel először is magához csábított. Ismersz engem? Tudod-e, mivé lehetnénk mi ketten? Tudod-e, hogy uralkodhatnánk az egész világ és minden világok felett? Jöjj hozzám...

A szavak takaróként burkolnak be.

Gemma.. .jöjj hozzám...

Az anyám az. Az anyám áll a puszta közepén kék ruhában, és ölelésre tárja a karját.

- Anya - suttogom.

Kartik a keze közé fogja az arcomat. - Az nem az édesanyja, Gemma. Maga is tudja.

- Igen, tudom. - Visszanézek, és a jelenség gázlángként remegni kezd. - Azt láttatnak velünk, amit akarnak, elhitetnek velünk bármit

- emlékeztet egy mélybarna szemű Hadzsín nő.

- Hogyan fogunk harcolni ellenük? - kérdezi egy kentaur. - Mi lenne, ha kapnánk egy keveset a papnő varázserejéből?

- Nem - mondja Philon, és engem figyel. - Ha most előhívja a varázslatot, a fa biztosan megérzi, és gondolni sem akarok arra, mi történhet.

Fowlson határozott pillantást vet ránk. - Valahogy oda kell jutnunk ahhoz a fához, emberek. Ki kell vágni!

- Igen, ez a célunk - mondja Felicity. Előhúzza a kardját, és kétség nem fér hozzá, hogy használni is fogja.

Apróbb vita kerekedik a katonáink között. Nincs olyan terv, ami mindenkinek tetszene. A pusztaságban látom a visszataszító kísérteteket, meg az Eugenia Spence lelkének rejteket adó fát. De ott érzem az anyámat, Kirkét, Miss McCleethyt, Pippát és Amart is... mennyi név... Oly sokakat elvesztettünk!

- Évszázadok óta tart a harc. De mi értelme? - kérdezem. - Ma véget ér a háború. Nem élhetek tovább félelemben. Megátkoztam ezt a hatalmat. Élveztem, és néha rossz célokra használtam. És rejtegettem. Most megpróbálom helyesen, egy magasabb cél érdekében gyakorolni, és remélem, hogy elegendőnek bizonyul.

Egy kentaur szólásra nyitná a száját, de Philon felemeli az ujját, és elhallgattatja.

- Dr. Van Ripple egyszer azt mondta nekem, hogy egy illúzió azért működik, mert az emberek hinni akarnak benne. Legyen! Adjuk meg nekik, amit kívánnak! - mondom.

Philon szeme összeszűkül. - Mi a terved?

- A kiválasztottat keresik. Mi lenne, ha a kiválasztott egyszerre mindenhol megjelenne? Mi lenne, ha kivetíteném magamat ennek a hegynek a szirtjére, és távolabbra is? Mi lenne, ha bárhová néznének, engem látnának? Hogyan áldozhatnak fel valakit, aki nem is létezik?

Philon elgondolkodva dörzsölgeti vékony ajkait. - Okos terv, de kockázatos, Papnő. Mi lesz, ha felfedeznek?

- Csak annyi időre kell összezavarnunk őket, amíg eljutunk a fához, és kivágjuk.

- Mi legyen a tőrrel? - kérdezi Felicity.

- Azt hagyd csak rám! - mondom.

- Honnan lehetünk biztosak abban, hogy a fa kivágásával vége lesz a háborúnak? - kérdezi egy kentaur.

- Nem vagyunk biztosak benne - felelem. - De nincsen más ötletem. Egyetértetek?

Mindenki bólogat és helyesel.

- Mr. Fowlson és Felicity, ti vezetitek a csapatot. Ann - mondom, és a barátnőm bátor arcára nézek -, te próbáld meg elszakítani Wendyt attól a szörnyűséges Pipacs Harcostól!

- És én? - kérdezi Kartik.

Maradj velem!

- Valakinek Amart is meg kell találnia. Nagyon erős - mondom szomorúan.

- Gemma, egymás oldalán kell harcolnunk - mondja, és tudom, hogy az álomra gondol.

- Csak egy álom volt - suttogom, és nagyot nyelek. Várom, hogy válaszoljon, hogy élcelődjön, hogy ugrassuk egymást, amit majd tovább folytatunk, amikor ennek vége lesz. De csak bólint. Ettől még jobban megijedek.

- De mi lesz, ha mindezek ellenére rád találnak? - kérdezi Philon.

Akkor itt jogok meghalni. A lelkem örökre a Télvidék foglya lesz.

A birodalmakat és a világunkat a Télvidék teremtményei fogják uralni. - Meg ne próbáljatok megmenteni! Menjetek a fához! Pusztítsátok el!

Fogalmam sincs, hogy jó-e a tervem, vagy sem. De valamit tennünk kell. És csak együtt érhetjük el a célunkat.

Kinyújtom a kezem. Ez a várakozás életem leghosszabb pillanata. Kartik a kezemre rakja az övét. Felicity és Ann gyorsan követi a példáját. Utána Philon hosszú ujjai fonódnak a barátaim kezére. Bessie és Fowlson. A Hadzsín. A kentaurok. Az erdei népek. Kéz a kézben, mindannyiunkat egy akarat egyesít. Nagyon kell koncentrálnom, hogy csak a saját gondolataimat halljam. A Télvidék teremtményeinek gondolatai könnyen elvonhatják a figyelmemet, a fa is megtalálná a módját, hogy a fejembe költözzön. Érzem, ahogyan a varázslat a többiekbe áramlik, egyenként kapnak belőle. Amikor kinyitom a szemem, olyan, mintha egy elvarázsolt kastély bűvös tükörtermében lennék. Bármerre nézek, ugyanolyanok vagyunk. Mindenki az én arcomat viseli. Hogyan is találhatnák meg a kiválasztottat, mikor mindannyian kiválasztottak vagyunk?

- Nincs időnk újra átgondolni a tervet - mondom. - Bármelyik pillanatban ránk találhatnak. Ne hagyjuk, hogy rajtunk üssenek!

A dobok újra megszólalnak. A vér a fülemben lüktet. Szétszóródunk a sziklák tetején. Alattunk a nyomkövetők mutogatni és rikácsolni kezdenek. Fegyvert ragadnak, de mi is. A mező felé rohanunk. Előkerülnek a kardok. Az acélok pengésétől hideg futkározik a gerincemen. A kentaurok kilövik nyilaikat a sziklatetőn. Egy nyílvessző veszélyesen közel surrog el mellettem, de végül egy kísértetet talál el.

- Ááááááá! - Hátborzongató csatakiáltás repeszti meg az eget. Látom, hogy egyikünk egy született kardvívó ügyességével forgatja fegyverét, és tudom, hogy az illúzió mögött a barátnőm, Felicity szíve dobog.

Alig hiszek a szememnek. Észveszejtő sebességgel a Gorgó közeledik felénk, mind a négy kezében kardot tartva. Kissé botladozva mozog, hiszen nincs hozzászokva ahhoz, hogy a lábait használja. De nem számít. A zöld színű óriásnő, ez a fenséges, ijesztő alak jobbra és balra is csapásokat osztogat. A kígyók dühösen tekergőznek és sziszegnek a fején.

Átkiabál a zűrzavaron. - Ha harc, legyen harc! Én vagyok a fajtám utolsó példánya. Nem adom meg magam olyan könnyen!

Teljes pompájában áll előttünk. Elképesztő látvány. A kígyók vadul táncolnak az arca mellett. Lenyűgöz a fenségessége, és egyúttal megrémít az ereje. Néhány lény kővé válik a látványtól, a többit levágja a kardjával. Mintha már nem is látna, hallana bennünket. Magába szippantotta az ütközet, olyannyira, hogy véletlenül közülünk is kardot emel valakire.

- Gorgó! - kiáltom.

Azonnal felém fordul. És jaj, az a szörnyű eltökéltség a sárga szemekben most, hogy végre szabad! Olyan dermesztő, hogy képtelen vagyok levenni róla a szememet. A Gorgó megbűvöl. A lábam már kővé dermedt. Nem tudok megmoccanni. A világ forogni kezd velem. A csatazaj megszűnt. Csak a Gorgó csábító suttogását hallom: Nézz rám, nézz rám, csak rám, csak rám, nézz és ámulj...

A vérem is dermedni kezd. - Gorgó - mondom, de ezt is alig tudom kinyögni, és nem tudom, meghallotta-e.

Nézz rám nézz rám...

Nem kapok levegőt.

A kígyók vadul sziszegnek. A Gorgó szeme már nem olyan vérszomjas. Ijedten mered rám. - Ne nézz ide, Mindenható! - sikítja a Gorgó. - Hunyd le a szemed!

A maradék erőmet összeszedve megteszem. Azonnal megtörik a varázs. A lábam elernyed a megkönnyebbüléstől, és zihálva a földre zuhanok.

A Gorgó felsegít. - Ne is nézz rám, most nem vagyok az, akinek ismersz. Ez a harcos énem. Óvd magad! Érted?

Bőszen bólogatok.

- Majdnem megöltelek - mondja kétségbeesetten.

- Nem öltél meg - fújtatok.

Nyögést hallok. Valaki közülünk elesett. Az egyik kísértet véletlenül megsebezte. A ál-Gemma a földre zuhan.

- Idióta! - ordít Amar. - Ha itt ontod a vérét, a lelke sohasem lesz a miénk.

De a földön fekvő test már nem az én illúzióm. A varázslat meggyengül és halványodni kezd. Az arcomat egy Hadzsín nő arca váltja fel. Barna szemével felnéz a kísértetekre.

A teremtmények dühösen felordítanak. - Becsaptak bennünket! Ez nem az igazi!

- Találjátok meg az igazit!

- Itt van! - kiáltja egyikünk.

- Nem, én vagyok a kiválasztott! - mondja egy másik a csatamezőn.

- Engem akartok! - szól egy újabb hang.

A teremtmények üvöltöznek. - Össze akarnak zavarni bennünket! Hogyan láthatnánk tisztán, amikor a birodalmak varázslatát használják ellenünk?

Egy Pipacs Harcos felkiált: - Az igazi ott van a szikláknál!

- Nem is, az igazi itt van mellettem!

Mindenhol ott vagyunk, és ez túl soknak bizonyul számukra. Egymás ellen kezdenek harcolni.

Túlkiabálom a lármát. - Miért akartok a fa dicsőségéért harcolni? A nyomkövetők kedvéért? Hagynak benneteket meghalni, és maguknak tartják meg a varázslatot! A fa ugyanúgy fog felettetek uralkodni, mint a Rend!

A teremtmények gyanakodva méregetnek, de legalább figyelnek rám.

Egyikünk felkiált: - Ugyanúgy rabszolgák lesztek, csak más lesz az úr! Ti tényleg azt hiszitek, hogy egyenlő mértékben osztozkodnak majd veletek?

Amar vágtat előre hófehér paripáján. - Ne hallgassatok rájuk! Hazudnak!

Egy csontvázszerű lény hosszú, tépett, molyette köpenyben megrázza dárdáját a feje fölött. - Miért adnánk át nekik a hatalmat, amikor akár meg is tarthatnánk magunknak?

- Mit ígértek? - kérdezi egy férfi. Olyan szürke a bőre, mint az őszi eső.

- Csönd legyen! - A nyomkövetők szétnyitják köpenyüket, hogy a bekebelezett lelkek láthatóvá váljanak. - Azt láttok, amit mi láttatunk veletek!

A Télvidék teremtményei meghunyászkodva ismét alávetik akaratukat vezetőiknek.

A varázslatot kasztrálja ellenünk. Találjátok meg a lányt, az igazit, mondja a fa. Ne hagyjátok, hogy becsapjanak benneteket! Az az igazi, akit védeni próbálnak.

Egy nyomkövető a Gorgóra támad. A Gorgó dermesztő pillantást vet rá, és a lény transzba kerül. A Gorgó magasra emeli a kardját, majd visítva lecsap. A lény lehanyatlik, mint egy facsemete a viharban. Ami megmaradt belőle, spirál alakban távozik a testéből, mint egy homokvihar, és eltűnik a Holtak Fájában. A fa borzalmas sikoltással fogadja magába. Az ágak hatalmas reccsenéssel még tovább nyúlnak, a gyökerek még mélyebbre ássák magukat a fagyos talajba. A fa megújult energiával ragyog fel.

- Gorgó! - kiáltok át a nyílvesszők erdején és a csatazajon. -Abba kell hagynunk!

Rám sem mer nézni. - Miért?

- Mert minél többet levágunk, a fa annál erősebb lesz. Elveszi a lelkeket! Nem gyengítjük, hanem erősítjük őt!

A szemem a csatamezőt kutatja. Meglátom Kartikot, aki a testvére felé rohan. Futás közben lehullik róla minden felvett álca, hosszú fürtjei oroszlánsörényként keretezik az arcát. Kecsesen és lendületesen szalad. Philon és Felicity is fel-feltűnik! Már nem fog a varázslat! Még néhány perc, és lelepleződik a tervünk, megtalálnak, és akkor...

Meghallom Philon kiáltását. Egy nyomkövető megsebesítette, a fejszéjét is elejtette. Nincs idő gondolkodni. El kell jutnom a fához.

Felkapom a szoknyámat, és olyan gyorsan szaladok, amilyen gyorsan csak tudok. Útközben felveszem a fejszét. Majdnem elcsúszok a jégen és a vérfoltokon, de nem törik meg a lendületem. Egyenesen a fához sietek.

Jön! sikítja a fa. A gyökerei a bokám köré csavarodnak, és lerántanak. A fejsze kicsúszik a kezemből, és olyan messzire esik, hogy nem érem el.

- Gemma...

Felnézek. A fa lombjában, ágak, indák és tövisek között ott van Kirké. Szürke az arca, az ajka sebes és dagadt. A tőr ott van a kezében.

- Gemma... - szól erőlködve. - Be kell... végezned...

Az ágak még szorosabban a nyakára fonódnak, és elhallgattatják. De a tőrt még le tudja ejteni. Megkeresem a vastag gyökerek között.

Gemma, feladnál mindent? És miért? Mit nyersz azáltal, hogy kivégzel? - kántálja a fa. Közönséges, mindennapi életet? Hogy olyan legyél, mint mindenki más? Egy senki?

- Más leszek! - mondom.

Minden lány ezt mondja. A fa keserűen felkacag. Aztán a varázslat egyre gyengébb és gyengébb lesz. De persze felnőnek. Az álmaik a szépségükkel együtt kopnak. Megváltoznak. És mire ráeszmélnek, hogy mit is szeretnének, elkéstek. Nem jöhetnek vissza. Te is ezt akarod?

- Ne.. .nem - mondom, és már nem nyúlok a tőr felé.

- Gemma! - Kartik szólít. De képtelen vagyok levenni a szemem a fáról, és képtelen vagyok nem figyelni arra, amit mond.

Maradj velem, mondja kedvesen. Pont, mint így, mindig. Fiatalon. Gyönyörűen. Virágzóan. Imádni fognak.

- Gemma! - Felicity hangja.

Maradj velem...

- Igen - mondom, és a karomat vágyakozva kinyújtom a fa felé, mert az megért engem. A kérgéhez érintem a tenyeremet, és hirtelen minden eltűnik. Csak én és a fa vagyunk. Eugenia Spence úgy áll előttem, mint egy királynő. Keresem a barátaimat, de eltűntek.

- Adja meg magát nekem, Gemma, és soha többé nem lesz egyedül. Rajongani fognak önért. Imádni fogják. Szeretni. De nekem kell adnia magát - önkéntes áldozatként.

Könnyek csorognak az arcomon. - Igen - mormolom.

- Gemma, ne hallgasson rá! - mondja Kirké rekedten, és egy pillanatra nem Eugéniát látom: csak egy fát, amelynek sápadt kérge alatt vér lüktet, és a halottak úgy lógnak rajta, mint a harangok.

Felnyögök, és ismét Eugenia áll előttem. - Igen, ezt akarja, Gemma. Bármennyire is szeretné, ezt nem ölheti ki magából. A lélek mélyén meghúzódó én magánya. Mindig ott van, hiába próbál megszabadulni tőle. Én megértem. Tényleg. Maradjon velem, és soha többé nem lesz magányos!

- Ne... hallgasson... arra... a... szajhára! - krákogja Kirké, és az ágak szorosabbra fonódnak a nyaka körül.

- Nem, téved - mondom Eugéniának, mintha egy hosszú álomból ébrednék. - Ön nem tudta kiölni ezt magából. És nem tudta elfogadni sem.

- Fogalmam sincs, hogy miről beszél - mondja, és első ízben bizonytalanodik el.

- Ezért tudták elragadni. Megérezték önben a félelmet.

- Mitől féltem volna?

- A büszkeségét féltette. Nem hitte el, hogy önben is lakozhatnak olyan tulajdonságok, mint a teremtményekben.

- Nem vagyok olyan, mint ők. Én vagyok számukra a remény. Én éltetem őket.

- Nem. Ezt csak bemeséli magának. Ezért mondta Kirké, hogy kutassam fel a lelkem legsötétebb bugyrait. Hogy ne érjen váratlanul...

Kirké nevetni kezd, reszelős kacarászása a bőröm alá bújik.

- És magával mi a helyzet, Gemma? - dorombolja Eugenia. -„Átkutatta” már azokat a bugyrokat, mint állítja?

- Tettem olyan dolgokat, amelyekre nem vagyok büszke. Hibáztam is - mondom egyre hangosabban, és az ujjaim a tőr után tapogatóznak. - De jót is cselekedtem.

- Mégis magányos. Ennyi próbálkozás után még mindig kívülálló, aki az üveg másik oldaláról szemléli az életet. Fél attól, amit igazán akar, mert mi van, ha mégsem elég? Mi van, ha megkapja, de még mindig magányosnak és kívülállónak érzi magát? Mennyivel egyszerűbb a vágyakozással takarózni! Epekedéssel. Nyugtalansággal. Szegény Gemma! Sehogy sem illik a képbe, igaz? Szegény Gemma - egyedül van.

Mintha szíven szúrt volna. Megremeg a kezem. - Én...

- Gemma, nincs egyedül! - sziszegi Kirké, miközben az ujjam a fémhez ér.

- Nem, nem vagyok egyedül. Olyan vagyok, mint mindenki más ebben az ostoba, átkozott, de lenyűgöző világban. Vannak hibáim.

Sok is. De a remény is él bennem. Én önmagam vagyok. - Ekkor elérem a tőrt. Megragadom. - Átlátok magán. Látom az igazságot.

Felugrok, és az illúzió, amelyet Eugenia keltett, megtörik. Látom a vérben úszó csatamezőt, a küzdelmet. Hallom az acélhoz verődő acél hangját, a bosszú, a félelem, az elvek, a hatalomvágy, a kétségbeesés, a hősiesség és az ellentmondást nem tűrő igazság kiáltásait, amelyek egyetlen üvöltéssé mosódnak össze, ami megfojt minden más hangot, szívet, reményt.

- Remek, Gemma! - mondja Eugenia. - Valóban nagy a hatalma. Milyen kár, hogy nem fog elég hosszú életet élni ahhoz, hogy még több dicsőséges hibát elkövessen!

Felemelem a tőrt. - Úgy van. Akkor fejezzük ezt be az alkalomhoz illően!

A fa ágai nyögve nyújtózkodni kezdenek. A kérge alatt örvénylenek az elpusztított lelkek. Próbálok tisztán látni, de ez nem illúzió. Ez ijesztően valódi. Hanyatt esek, miközben a fa még magasabbra nő, fölém tornyosul.

- Gemma, tegye meg! - nyögi Kirké fájdalmasan.

Előhívom az összes varázslatot, ami bennem lakozik, és a tőrbe vezetem. - Szabaddá teszem a csapdába esett lelkeket! Kijöhettek!

Lehunyom a szemem, és megpróbálom a fába meríteni a tőrt. Az egyik ág kiüti a fegyvert a kezemből. Kétségbeesetten figyelem, ahogyan lehullik. A fa őrjöngeni kezd, mindenki felfigyel rá a csatamezőn.

- Hulljon a vére! - követeli a fa.

- Gemma! - kiáltja Kartik, és hallom a rémületet a hangjában.

Amar értem jön. Egyre gyorsabban vágtat felém. Kiszabadítom

magam a fa szorításából, és a tőrért indulok, de nem érem el. Egy pillanatra lelassul az idő. A csatazaj halk zümmögéssé csendesedik. Csak a paták dobogása kel versenyre a vér dobolásával a fülemben. Látom, hogy Kartik a testvére után rohan, a szemében gyilkos határozottság. Majd a világ újra jelen időbe kerül.

Felbukok a gyökerekben. A földre zuhanok. Zihálva a tőr felé nyúlok, de Amar gyorsabb.

- Ne! - üvölti Kartik, és fájdalom hasít a jobb oldalamba. Amikor lenézek, meglátom a tőrt és egy ijesztően gyorsan növekvő vérfoltot a fehér blúzomon.

- Gemma! - sikoltja Felicity. Látom, hogy felém rohan, Ann szorosan a nyomában.

Előrevonszolom magam, és amikor elérem a fát, egy fájdalmas kiáltással kihúzom a tőrt az oldalamból.

- Kiszabadítom... ezeket... a lelkeket! - ismétlem suttogva.

Belevágom a tőrt a fába. A fa felsikolt a fájdalomtól, a lelkek

pedig kisiklanak a kérge alól. Úgy nyomakodnak elő az ágak közül, mint az égő falevelek.

Remegni kezd a szemhéjam. A föld hullámzik. Egész testemben reszketek, nem tudom uralni. Eltűnök a fa ölelésében. Az utolsó dolog, amit még hallok, miközben az ágak átfonnak, Kartik. A nevemet kiáltja.

HATVANKILENCEDIK FEJEZET

Sűrű, jótékony köd száll alá. Úgy hűsíti lázas bőrömet, mint egy édesanya csókja. Nem látom, mi van előttem. Mintha álmodnék. Egyszer csak sárgás fény világlik át a szürke ködön. Valami közeleg. A fény egy hosszú botra akasztott lámpásból jön, a botot pedig egy lótuszvirágokkal benőtt bárkához erősítették. A Hármak. Értem jöttek. Mögöttem a ködben ismerős hang szól hozzám: Gemma, Gemma. A lágy suttogás szinte átjár, és arra vágyom, hogy felé fordulhassak, de a nők intenek a kezükkel, indulnom kell hozzájuk. Lassan mozognak, mintha minden mozdulat nagy erőfeszítést kívánna tőlük. Én is lelassulok. A lábam minden lépésnél egyre mélyebben süpped az iszapba, de közeledem hozzájuk.

Fellépek a bárkára. Felém biccentenek. A legidősebb megszólal.

- Eljött az időd. Ideje választanod.

Kinyitja a tenyerét. Egy fürtnyi sötétlila bogyó ül rajta, jóval sötétebb, mint amilyeneket Pip evett. Drágakőként ragyognak a kezében.

- Ha lenyeled a bogyókat, elhajózunk veled az örök dicsőségbe. Ha visszautasítod őket, vissza kell térned az ismeretlenbe. Egyik útról sem fordulhatsz vissza.

Egy pillanatra meghallom a barátaim hangját, de olyan távolinak tűnnek, olyan elérhetetlennek!

- Gemma... - Kirké áll mögöttem. A sápadt szürkeség lehullott róla. Pont úgy néz ki, mint amikor megpillantottam a Spenceben, amikor még Miss Moore volt, a tanárnő, akit szerettem. - Jól cselekedett.

- Tudta, hogy Eugenia a fa részévé vált, igaz?

- Igen - feleli.

- És tényleg meg akart menteni? - kérdezem reménykedve.

Szomorúan rám mosolyog. - Ne legyenek illúziói velem

kapcsolatban! Először is magamat akartam megmenteni. Másodszor a hatalmat akartam. Ön csak egy távoli, harmadik cél volt.

- Legalább ott voltam a harmadik helyen - mondom.

- Igen - mondja, és elneveti magát. - A harmadik volt.

- Köszönöm - mondom. - Megmentett.

- Nem, ön mentette meg saját magát. Én csak segítettem egy kicsit.

- Mi lesz most önnel? - kérdezem.

Nem felel.

- Itt fog kísérteni ebben a ködben az örökkévalóságig - mondja a banya.

A választási lehetőség ott van előttem, a tenyerén. A barátaim kiáltásai egyre halkulnak a ködben. Elveszek egy kövér bogyót, és bekapom. Forgatom a nyelvemen, keresem az ízét. Egyáltalán nem fanyar. Inkább kellemesen édeskés, aztán semmilyen. A felejtés íze. Alvásé és ébredés nélküli álmoké. Ahol nincsen vágyakozás, küzdelem, fájdalom, szerelem és vágy. Soha többé. Hirtelen megértem, hogy ilyen az, amikor az ember elveszíti a lelkét.

Az édes íztől elzsibbad a szám. A bogyó a nyelvemen van.

Felicity egy csokor aranyvesszővel a karján. Ann erős, tiszta hangja. A Gorgó, ahogyan a csatamezőn masírozik.

Csak le kell nyelnem a bogyót, és mindennek vége. Ennyi. Lenyelem a bogyót, és véget ér a küzdelem, a másokról való gondoskodás, a reménykedés. Milyen könnyű is lenne!

Kartik. Otthagytam a fánál. A fa. Valami dolgom volt ott.

Valami nagyon, nagyon...

Kartik.

Minden erőmet összeszedve kiköpöm a bogyót, és öklendezve próbálom megszabadítani a nyelvemet az édeskés zsibbadtságtól. Úgy sajog minden tagom, mintha egy hatalmas sziklát kellett volna felfelé görgetnem egy hegytetőre az idők végezetéig, és most megszabadultam volna tőle.

- Nagyon sajnálom. Nem mehetek veletek. Most nem. De lehet egy kívánságom, igaz?

- Amennyiben élni kívánsz vele - mondja a banya.

- Igen, szeretnék. Szeretném átadni a helyemet valaki másnak -mondom, és Kirkére nézek.

- Átadná nekem? - kérdezi.

- Megmentette az életemet. Valamit csak számít - mondom.

- Tudja, hogy megvetem az önfeláldozást - feleli.

- Tudom, de nem akarom, hogy itt kerengjen a ködben. Túl veszélyes.

Rám mosolyog. - Nagyon jól cselekedett, Gemma, igazán. - A Hármakra néz. - Elfogadom.

Kirké fellép a bárkára.

A banya bólint. - Választottál. Nincs visszaút. Bármi történik, el kell fogadnod - mondja nekem.

- Igen, tudom.

- Akkor sok szerencsét kívánunk! Többé nem találkozunk.

A sáros, párától nedves partra lépek, miközben a szűz a botot a folyó fenekéhez nyomva belekormányozza a bárkát a ködbe, és Kirké eltűnik az árnyak között. Lassan lépegetek, míg a lábaim végre emlékezni nem kezdenek arra, hogyan kell gyorsan járni, és akkor már szaladok is, futok, rohanok teljes erővel, mohó, határozott lépésekkel szelem át a ködöt, szinte olyan, mintha repülnék. Érzem az ágak keménységét a hátamon, és szúrni kezd az oldalam. Rászorítom a kezemet, és amikor elveszem, tiszta vér.

Ugyanott vagyok, ahol korábban: a Télvidék fagyos földjén.

- Kartik... Kartik! - kiáltom, a hangom rekedt, alig hallható. Érzem, hogy a varázslat maradéka lassan semmivé lesz.

Kartik riadtan tekint rám. - Gemma! Ne mozduljon! Ha a vére a Télvidék földjére hull...

- Tudom. - Minden erőmet összeszedem, és a tőrt visszadugom a tokjába, aztán megpróbálok minél messzebb kerülni a fa gyökereitől. A kezemet a seben tartom, vér csorog az ujjaim között. A fa jobbra-balra hajladozik. A Télvidék teremtményei felsikoltanak, amikor megpillantják halálos sebét. A fa hatalmas reccsenéssel kettészakad, és minden varázslat kiáramlik belőle.

- Álljatok félre! - kiáltja a Gorgó, de túl későn.

A fa minden ereje Kartikba áramlik. A testét szinte szétszaggatja a varázslat. A földre zuhan, élettelenül.

- Kartik! - üvöltök.

Lassan lábra áll, de nem önmaga. Valami teljesen más lett belőle, fényből és árnyékból faragott lény, a szeme hol barna, hol az az ijesztő kékesfehér. Annyira ragyog, hogy elvakítja a szememet, amikor megpróbálok ránézni. A fa összes ereje - a Télvidék varázslata - benne él tovább, és fogalmam sincs, hogy mi lesz ebből.

- Kartik! - mondom, és kinyújtom felé a karomat. Vérem a fagyos földre hull.

- Újra elkezdődik! - kiáltja egy nyomkövető, mintegy válaszul a többiek ordítására.

A sérült fa gyökerei életre kelnek. A bokám köré csavarodva felfutnak a lábszáramon. Felsikoltok, és próbálok szabadulni, de a fa fel akar falni.

- Nem sikerült megölnünk - zihálom. - Hogyhogy?

- Nem lehet megölni - mennydörgi Amar. - Csak átváltoztatni lehet.

Felicity és Ann felváltva próbálja kihúzkodni a gyökereket, miközben Fowlson le-lecsap rájuk, de az új hajtások erősek.

- Mondtam neked, testvérem, hogy el fogod hozni nekünk, hogy te leszel a halála - mondja szomorúan Amar.

Kartikban felragyog az erő. - Azt mondtad, hogy kövessem a szívemet - mondja Amarnak, és az a kis rész, ami a régi Amarból megmaradt, meghallja őt.

- Tényleg ezt mondtam, testvér. Nyugalomra lelhetek végre?

- Igen.

Olyan gyorsan, mint egy tigris, Kartik megragadja Amar kardját. Amar felemeli a karját, mire Kartik keresztüldöfi. Amar felüvölt. Fellobban a fény, és Amar nincs többé. Kartik az oldalamra szorítja a kezét. A varázslat életre kel, és mindketten felragyogunk a fényben, és árnyékba borulunk a sötétségben. Az ereje belém árad, a Télvidék varázslata egyesül a Templom varázslatával. Egyetlen rövid pillanatra eggyé válunk. Érzem őt magamban, magamat benne.

Hallom a gondolatait, tudom, hogy mi lakozik a szívében, és hogy mit akar tenni.

- Nem! - mondom. Próbálok elszakadni tőle, de erősen tart.

- De, csak így lehet.

- Nem engedem!

Kartik közelebb húz magához. - Meg kell fizetnem az adósságot. Rád szüksége van a világnak. Én egész életemben arra vártam, hogy megtudjam, miért élek. Hogy megtanuljam, hol a helyem. Most már érzem.

Megrázom a fejemet. Könnyek futnak le kihűlt arcomon. - Ne!

Szomorúan mosolyog. - Ismerem a végzetemet.

- Mi lenne az?

- Ez.

Magához von, és szájon csókol. Meleg az ajka. Még szorosabban ölelni kezd. A gyökerek sóhajtozva elengedik a derekamat, a seb az oldalamon begyógyult.

- Kartik - mondom sírva, és megcsókolom az arcát. - Elengedett!

- Az jó - mondja. Feljajdul. A háta meghajlik, és minden izom megfeszül a testében.

- Hátra! - kiáltja a Gorgó, a szeme nyugodt.

- Azt a mindenit! - mondja Bessie ámulva.

A varázslat fogva tartja Kartikot, én pedig megértem, mit tett. Önmagát ajánlotta fel értem cserébe. Ann és Felicity felém nyúl. Fowlson megpróbál visszatartani, de kiszabadítom magamat.

Túl késő, már nem lehet visszafordítani az eseményeket. A Télvidék elfogadta Kartik felajánlását.

- Ha visszamehetnék... visszacsinálnám... - mondom zokogva.

- Soha sincsen visszaút, Gemma. Előre kell menni. Mindig a jövő felé - mondja Kartik.

Még egyszer szájon csókol. Visszaadom a csókját, és addig csókolom, míg a nyakára fonódó indáktól ki nem hűl az ajka. Az utolsó szó, amit végül halkan kimond: a nevem. - Gemma...

A fa magába fogadja. Elment. Csak a hangja maradt velem, a nevemet ismételgeti a szélben.

A nyomkövetők mutogatni kezdenek. - A Templom varázslata még nála van! Megszerezhetjük!

A hatalmam erejével szembeszállok velük. - Ezért harcolnátok? Ölnétek? Ezt akarnátok harácsolni és megvédeni? Elég volt! -mondom. Az ajkamon még meleg Kartik csókja. - A varázslaton osztozkodni kell. Senki sem fogja megkapni. Visszaadom a földnek!

A felrepedezett földhöz érintem a tenyeremet. - Visszaadom a varázslatot a birodalmaknak és a Télvidéknek, hogy a törzsek egyenlő arányban osztozkodhassanak rajta.

A nyomkövetők felsikoltanak, mintha fájna nekik valami. Az elfogott lelkek keresztülgázolnak rajtam, és eltűnnek ott, ahová innen menniük kell. Érzem, hol járnak. Olyanok, mint egy lovasparádé megvadult résztvevői. És amikor végleg elmennek, már nincs, aki vezethetné a többieket, a holtakat. Azok csodálkozva nézelődnek, fel sem tudják fogni, hogy mi történt, és azt sem tudják, mi következik most.

A Télvidék sziklarepedéseiben élő sápadt lények is közelebb óvakodnak. A fából áradó melegség felolvasztja a fagyott földet a törzse körül. Apró fűszálak törnek át a repedezett talajon. Megérintem őket, olyan finomak, mint Kartik ujjai a karomon.

Valami megnyílik bennem. Az arcomon csorognak a könnyek. Azt teszem, amire a legjobban vágyom. Leroskadok a sarjadó fűbe, és zokogok.

Ötödik felvonás Reggd

Légy te a változás, amelyet a világban szeretnél látni!

- Mahatma Gandhi

HETVENEDIK FEJEZET

Mrs. Nightwing a kápolnában várakozik ránk, és Elena anya testét öleli magához.

- A szörnyetegek tették? - kérdezi Ann. Rekedt a hangja a rengeteg sikoltozástól.

Mrs. Nightwing megrázza a fejét. - A szíve. Nem nekik esett áldozatul. Legalább ennyi megadatott neki.

Mrs. Nightwing megszámol bennünket, mikor sorban bevonulunk. Felicity, Ann, Fowlson és én.

- Sahira...? - suttogja. - És...?

Megrázom a fejemet. Lesüti a szemét, szavakra nincsen szükség.

A Spence diákjai egy kupacban ülnek. Tágra nyílt szemükben riadalom. Amit ma éjjel láttak, túltesz a teadélutánokon, a bálokon, a pukedlizésen és a szonetteken.

Mrs. Nightwing a vállamra teszi a kezét. - Nem tudok nekik mit mondani. Látták, mi történik, és meg vannak rémülve.

- Minden okuk megvan rá - mondom. Tényleg az én hangom csengene ilyen határozottan?

- Nem tudhatják meg, mi történt pontosan.

Azt akarja, hogy kaparjam össze a maradék varázslatot, és töröljem ki ennek az estének minden emlékét a fejükből. Hogy mindent elfeledve úgy élhessenek tovább, mint azelőtt. Mindig lesznek a világban Cecilyk, Marthák és Elizabethek - azok, akik nem bírják elviselni az igazságot. Iszogatják a teájukat, megfontolnak minden kimondásra váró szót, és kalapot húznak, ha süt a nap.

Elméjüket fűzőbe szorítják, nehogy egy kóbor gondolat lerombolja azt az illúziót, amelyet önmagukról és a világról dédelgetnek.

Micsoda luxus a felejtés! Soha senki nem jön majd, hogy elfeledtesse velem azokat a dolgokat, amelyeket bárcsak ne láttam volna, amelyekről bárcsak ne tudnék. Együtt kell élnem velük.

Kiszabadítom magam a keze alól. - Miért tennék ilyet?

De mégis megteszem. Amikor megbizonyosodom arról, hogy a lányok mind alszanak, beosonok a szobáikba, és még álmukban is gondterhelt homlokukra teszem a kezemet. Figyelem, ahogyan a ráncok kisimulnak a kezem alatt. Egyfajta gyógyír ez, és ámulva tapasztalom, hogy számomra is jótékony. Amikor a lányok felébrednek, csak egy furcsa, véres, varázslatos lényekkel átszőtt álomra fognak emlékezni, meg talán egy tanárnőre, akinek a neve a nyelvükön lesz, de nem fogják tudni kimondani. Lehet, hogy egy-egy pillanatra emlékezni fognak majd a történtekre, de azt fogják mondani maguknak, hogy egy rossz álom volt csupán az egész, amit a legjobb elfelejteni.

Megtettem, amire Mrs. Nightwing megkért. De nem veszek el tőlük minden emléket. Az este apró zálogaként meghagyok nekik valamit: a kétséget. Azt az érzést, hogy talán több is van. Csupán egy magocska marad bennük. Nem tudhatom, hogy lesz-e belőle egyszer valami hasznosabb.

Amikor Brigidhez érek, ébren találom a kis kamrájában. - Minden rendbe van, kiskedves. Én nem akarok felejteni, ha a felejtés semmin sem változtat - mondja. Az ablakában már nincs ott a berkenyelevél.

Van egy ősi törzsi szólás, amelyet még Indiában hallottam. Eszerint ahhoz, hogy tisztán láthassunk, először el kell sírnunk a könnyeinket.

Napokon keresztül zokogok.

Mrs. Nightwing megengedi, hogy a szobámban maradjak, és senkit sem enged a közelembe, még Annt és Felicityt sem. Ő maga hozza be a vacsorámat egy tálcán, és egy szó nélkül leteszi az asztalra az elsötétített szobában. Csak sietős lépteit hallom kopogni a parkettán. Néha, amikor felébredek, olyan érzésem van, mintha egy hosszú, furcsa álomból ébrednék. A bársonyos fény felpuhítja a tárgyak körvonalait a szobámban, mintha új lehetőségeket kínálna.

Abban a boldogságos pillanatban minden olyannak tűnik, mint régen: franciát fogok tanulni, és együtt nevetgélek a barátnőimmel. Látom, ahogyan Kartik átvág a parkon, a mosolya felmelegíti a lelkemet. És amikor már majdnem elhiszem, hogy minden rendben van, megváltozik a fény. A szobám visszanyeri eredeti alakját. Küzdök, hogy a jótékony felejtés állapotában maradhassak, de elkéstem. Az igazság tompa teherként nehezedik a lelkemre, és lehúzza. Reménytelenül ébren vagyok.

HETVENEGYEDIK FEJEZET

A távozásunk reggelén olyan gyönyörű tavaszi nap köszönt ránk, amilyet még sohasem láttam.

Amikor eljön a búcsúzás ideje, Felicity, Ann és én bizonytalanul álldogálunk az iskola előtt, és a hintó érkezését jelző porfelhőt kutatja a tekintetünk. Mrs. Nightwing lehajtja Ann kabátján a gallért, ellenőrzi, hogy a kalapom a helyén van-e, és Felicity rendesen bezárta-e a bőröndjét. Én semmit sem érzek ebből. Még dermedt vagyok.

- Nos - mondja Mrs. Nightwing tizennyolcadjára fél óra leforgása alatt. - Van önöknél elég zsebkendő? Egy hölgynek sohasem lehet elég zsebkendője.

Történjék bármi, Nightwing mindig Nightwing marad, és most örülök az erélyének, bárhonnan is merítette hozzá az erőt.

- Igen. Köszönjük kérdését, Mrs. Nightwing - mondja Ann.

- Jól van, jól van.

Felicity Ann-nek adta a gránátkő fülbevalóját, tőlem pedig megkapta azt a csontból faragott elefántszobrot, amit még Indiából hoztam magammal.

- Majd az újságban olvasni fogunk a rajongóidról - mondja Felicity.

- Én csak az egyik víg leány leszek - emlékeztet bennünket Ann.

- Más lányok is lesznek ott.

- Nos, igen. Hát, valahol el kell kezdeni - csetteg Mrs. Nightwing.

- Írtam az unokatestvéreimnek, hogy ne számítsanak többé rám -mondja Ann. - Szörnyen mérgesek voltak.

- Abban a percben, amikor a londoni színpadok ragyogó csillaga lesz belőled, ott fognak tülekedni a jegyekért, és mindenkinek elmondják majd, hogy a rokonuk vagy - biztosítja Annt Felicity a jövőről, és Ann végre elmosolyodik. Felicity hozzám fordul.

- Gondolom, legközelebb illedelmes úri hölgyekként látjuk viszont egymást.

- Gondolom - felelem.

Mást már nem tudunk mondani.

A parkban gyülekező kislányok egyike felkiált. Hintó közeledik. Majdnem összetapossák egymást, miközben azon versengenek, ki adja át a hírt.

- Elég! - zúgolódik Felicity, és beszáll a hintóba, hogy távolabb kerüljön a tömegtől.

Ann bőröndjét kötelekkel rögzítik. Átöleljük, és hosszú ideig nem engedjük el egymást. Végül ő is fellépeget a hintó lépcsőjén, hogy időben a vasútállomásra, majd Londonba, a Gaiety Színházba érjen.

- Viszontlátásra! - mondja, és kiinteget a hintó nyitott ablakán. -Találkozunk holnaputánutánután!

Bágyadtan intek én is egyet, Ann bólint, búcsúnak egyelőre ez is megteszi.

Néhány óra múlva én is Londonban leszek a nagymamám házában, és elkezdek felkészülni a bálok szédítően végtelen sorára, az idei szezonra. Szombaton - rokonaim és barátaim vigyázó szeme láttára - meghajlok a királynő előtt, és ezzel hivatalosan is a társaság tagjává válok. Vacsorázni fogunk és táncolni. Gyönyörű, hófehér ruha lesz rajtam, és strucctoll a hajamban.

Tökéletesen hidegen hagy ez az egész.

HETVENKETTEDIK FEJEZET

Előállt a hintó, hogy elvigyen bennünket a Saint James palotába. Ma este még a házvezetőnőnk sem képes elrejteni az izgatottságát. Kivételesen rám, nem pedig a fülem mellé néz. - Gyönyörű ma este a kisasszony.

- Köszönöm - mondom.

A varrónő az utolsó simításokat végzi a ruhán. A hajamat magasra tornyozták, tiarát és három strucctollat viselek. Hosszú, fehér kesztyűm a hónom alá ér. És apától megkaptam életem első, igazi gyémántját: egy finom ötvösmunkával készített nyakláncot, amely úgy ragyog a bőrömön, mint a friss harmat. - Szép, nagyon szép ruha - mondogatja nagymama, amíg a kezébe nem kapja a számlát. Kimered a szeme. - Hogy a bánatba egyezhettem bele azokba a rózsabimbókba meg a gyöngyökbe? Valószínűleg nem voltam magamnál.

Tom gyors puszit nyom az arcomra. - Csodálatosan festesz, Gem. Készen állsz a hosszú menetre?

Bólintok. - Azt hiszem. Remélem. - Görcsbe rándul a gyomrom.

Apa a karját nyújtja. Még nagyon gyenge, de elbűvölő. - Miss Gemma Doyle Belgraviából, ha jól sejtem.

- Igen - mondom, és a kezemet pontosan a megfelelő szögben helyezem a karjára, ahogyan azt tanultam. - Ha te mondod.

A sorban várakozunk a többi lánnyal és édesapával. Olyan idegesen toporgunk, mint az újszülött kiscsirkék. Az egyikünk azt méregeti, nem túl hosszú-e az uszálya. Egy másik lány úgy kapaszkodik az apja karjába, hogy félő, az úr többé képtelen lesz használni azt. Felicityt még nem látom. Bár itt lenne már! Nyújtogatjuk a nyakunkat, hátha megpillantjuk a királynőt a trónján. A szívem a torkomban dobog. Nyugalom, Gemma, nyugalom. Lélegezz mélyeket!

Kínzó lassúsággal haladunk előre, az udvarmester minden ifjú hölgyet sorban bejelent. Az egyik lány kissé meginog, a sorban máris megrettenve suttogni kezdenek. Mindenki kerülni akarja a feltűnést.

- Bátorság! - mondja apa, és megpuszil. Várok a soromra a Saint James palota előterében. Kitárják az ajtókat. Egy nagyon hosszú vörös szőnyeg túlsó végén a világ legbefolyásosabb asszonya, őfelsége Viktória királynő ül. Szigorúan fest fehér csipkés, fekete selyemruhájában. De a koronája úgy szikrázik, hogy képtelen vagyok levenni róla a szememet. Bemutatnak Viktória királynőnek. Leányként állok elé, és fiatal nőként távozom a színe elől. Ez a lényege ennek a ceremóniának.

Azt hiszem, el fogok ájulni. Jaj, istenem, rosszul vagyok. Csönd, ne butáskodj, Gemma! Történt már veled ennél rosszabb is. Húzd ki magad! Egyenes hát, felszegett áll. Hiszen ő is csak egy asszony. Hiszen tényleg az, egy asszony, aki történetesen királynő, és aki a jövőm záloga. Rosszul leszek. Érzem. El fogok esni, egyenesen pofára, és egész hátralevő életemet remeteként tölthetem valahol Dél-Angliában, tizennégy különböző színű és korú macska társaságában. És amikor előmerészkedem rejtekhelyemről, még vén koromban is összesúgnak majd a hátam mögött: - Nézzétek, ő az... aki elesett...

Az udvarmester hangosan és határozottan a nevemet kiáltja: -Miss Gemma Doyle!

Elindulok eddigi életem leghosszabb útján. Visszatartom a lélegzetemet, miközben a szőnyegen lépkedek, de a szőnyeg minden lépésnél egyre hosszabbnak tűnik. Őfelsége hús-vér szoborként tornyosul mindenki fölé valahol a távolban. Ijesztő, mennyire hasonlít a róla készült arcképekre. Végre odaérek elé. Elérkezett az a pillanat, amire mindig vágytam, és amitől mindig tartottam. Annyi kecsességgel, amennyi tőlem telik, meghajtom magam. Úgy festhetek, mint amikor egy szuflé összeesik a sütőben. Mélyen meghajolok a királynőm előtt. Levegőt sem merek venni. A királynő határozottan megkocogtatja a vállamat, ezzel jelzi, hogy felállhatok. Lassan hátrálok előle, és elfoglalom a helyem a többi lány között, akik immár nem is lányok, hanem fiatal nők.

Megtettem, amit elvártak tőlem. Meghajoltam a királynő előtt, bevezettek a társaságba. Erre vártam olyan lelkesen már évek óta. De akkor miért nem érzek elégedettséget? Mindenki olyan jókedvű! Semmi gondjuk az égvilágon. Talán pont erről van szó. Milyen szörnyű lehet gondok nélkül, igazi vágyak nélkül élni! Nem tartozom ide. Túl mélyek az érzéseim, és túl sokat akarok. Ami a kalitkákat illeti, az enyém aranyozott ugyan, de én nem kívánok kalitkában élni. Semmilyen kalitkában.

Lord Denby tűnik fel az oldalamon. - Gratulálok - mondja. - A bemutatkozáshoz, meg ahhoz a másik dologhoz is. Fowlsontól tudom, hogy lenyűgöző volt.

- Köszönöm - mondom, és belekortyolok életem első pezsgőjébe. A buborékok az orromat csiklandozzák.

Lord Denby lehalkítja a hangját. - Azt is tudom, hogy visszaadta a varázslatot a földnek, és hogy ezentúl mindenki hozzáférhet.

- Így igaz.

- Honnan olyan biztos benne, hogy ez volt a helyes lépés? Hogy nem fogják végül rossz célokra használni? - kérdezi.

- Egyáltalán nem vagyok biztos benne - felelem.

Rémült arckifejezését önelégültség váltja fel. - Miért is ne lehetnék a segítségére? Lehetnénk partnerek... ön és én együtt!

Felé nyújtom a félig üres pezsgőspoharat. - Nem. Önnek fogalma sincs arról, mit jelent a partnerség, uram. Így aztán nem leszünk jó barátok, Mr. Denby. Ebben az egyben biztos vagyok.

- Szeretnék egy táncot a húgommal, ha nem bánja, Lord Denby -mondja Tom. Ragyog a mosolya, de a szeme hideg, mint az acél.

- Persze, öregfiú, remek ötlet - mondja Lord Denby, és kiissza a pezsgőspoharat. Ennyi jut neki belőlem.

- Minden rendben? Micsoda egy elviselhetetlen tökfilkó! -mondja Tom, miközben a táncparketten kerengünk. - El sem hiszem, hogy valaha rajongtam érte.

- Próbáltalak figyelmeztetni - mondom.

- Ugye nem kívánod folyton az orrom alá dörgölni, hogy te megmondtad?

- Nem - ígérem meg neki. - Na, és összefutottál már a leendő feleségeddel?

Tom összevonja a szemöldökét. - Találkoztam néhány ígéretes hajadonnal, akik méltán pályázhatnak a Mrs. Thomas Doyle címre. Természetesen nekik is vonzónak és teljesen ellenállhatatlannak kell találniuk engem. Ugye jól sejtem, hogy ebbéli törekvésemet már nem áll módodban megsegíteni egy kis...?

- Attól tartok, hogy nem - mondom. - Magadra vagy utalva.

Alaposan megpörget. - Unalmas vagy, Gemma.

*

Valamivel később megkeresem apát, még mielőtt megléphetne brandyt inni a többi úriemberrel. - Apa, szeretnék néhány szót váltani veled. Ha lehet, négyszemközt.

Egy pillanatig óvatosan méreget. De aztán lerázza magáról a rossz előérzetet. Nem emlékezhet arra, hogy mi történt, amikor legutóbb beszélni akartam vele, a Spence báljának éjszakáján. Nem kellett a varázslatot használnom, hogy elfeledtessem vele. Ő nem akart emlékezni rá.

Besurranunk egy dohos szalonba. A függönyökből állott cigaretta-és szivarszag árad. Annyi mindenről kellene kimondanunk végre az igazságot: hanyatló egészségéről, a csatákról, amelyeket láttam, a barátokról, akiket elveszítettem. De most nem ezekről fogok beszélni. Soha többé nem lesz ilyen alkalom, bár ezt talán csak annyi különbözteti meg más alkalmaktól, hogy most tudom, miről kell beszélnem. Ki kell választanom egyet a küzdelmeim sorából. Ezt választottam.

- Apa - fogok bele remegő hangon -, csak annyit kérek tőled, hogy hallgass végig.

- Rosszat sejtetően hangzik - mondja, és rám kacsint. Próbálja enyhíteni a komor hangulatot. Milyen könnyű is lenne elfelejteni mindent, amit mondani akartam! Kitartás, Gemma!

- Nagyon hálás vagyok a ma estéért. Köszönöm.

- Szívesen, kedvesem...

- Igen. Tényleg köszönök mindent... de, nem szeretnék több összejövetelen részt venni. Nem kívánom folytatni a szezont.

Apa megrökönyödve ráncolja a homlokát. - Valóban? És miért nem? Hát nem kaptad meg mindenből a legjobbat?

- De, és nagyon hálás is vagyok érte - mondom kalapáló szívvel.

- Akkor meg mi ez a butaság?

- Tudom, hogy látszólag semmi értelme sincsen. Én is csak most kezdem sejteni.

- Akkor talán majd máskor beszélünk róla. - Fel akar állni. Ha megteszi, vége a beszélgetésnek. Nem lesz több alkalom. Tudom. Ismerem.

Megfogom a karját. - Kérlek, papa! Azt mondtad, hogy végighallgatsz!

Vonakodva leül, és látom rajta, hogy már nem is érdekli a mondandóm. Nem sok időm van, hogy előadjam. Mi lenne, ha a lábához kuporodnék, mint amikor kisgyermek voltam, és hagynám, hogy simogassa a hajamat? Egykor mindketten vigaszt leltünk ebben. De most nem vigasztalásra vágyom, és már gyerek sem vagyok többé. Leülök vele szemben.

- Annyit szeretnék mondani, hogy ez az élet nem nekem való. Mulatságok, bálok végtelen sora, pletyka... Nem akarom azzal tölteni a hátralevő életemet, hogy állandóan összehúzom magam, hogy ebbe a beszűkült világba beférjek. Képtelen vagyok beszélni, ha az ő szavaikat kell használnom.

- Meglehetősen rossz véleménnyel vagy a társaságról.

- Nem akarom bántani őket.

Apa ingerülten felsóhajt. - Nem értem.

Kinyílik egy ajtó. Zene és beszélgetés hangja töri meg a szoba csendjét, míg valaki meg nem könyörül rajtunk, és be nem csukja. A bál tompa mormolássá halkul körülöttünk. Könnyek szöknek a szemembe. Nagyot nyelek.

- Nem azt kérem, hogy megértsd, papa. Azt kérem, hogy fogadd

el.

- Mit fogadjak el?

Engem. Engem fogadj el, papa! - Azt a döntésemet, hogy úgy szeretném élni az életemet, ahogyan jónak látom.

Olyan fojtogató a csend, hogy hirtelen azt kívánom, bárcsak ne mondtam volna semmit. Bocsánat, csak vicceltem. Szeretnék egy új ruhát, ha lehet.

Apa megköszörüli a torkát. - Az nem olyan egyszerű, ahogyan képzeled.

- Tudom. Tudom, hogy hatalmas hibákat fogok elkövetni, apa...

- A világ nem bocsátja meg egykönnyen ezeket a tévedéseket, kislányom. - Keserű és szomorú a hangja.

- Ha nem bocsát meg nekem a világ - mondom halkan -, akkor megtanulok én megbocsátani magamnak.

Apa megértően bólogat.

- Hogyan fogsz így férjhez menni? Egyáltalán - szeretnél te férjhez menni?

Kartikra gondolok, és kis híján elsírom magam. - Egy nap majd találkozom valakivel. Anya is rád talált.

- Annyira hasonlítasz rá - mondja, és most az egyszer nem rándul meg az arcom.

Feláll, és a háta mögött összefűzött ujjakkal járkálni kezd. Nem tudom, most mi lesz. Megadja, amit kérek tőle? Vagy azt mondja, hogy megbolondultam, hogy lehetetlen alak vagyok, és a báltermek szaténban és legyezőben keringő világára ítél? Vajon megbánom-e holnap, amit most cselekedtem? Apa megáll egy meglehetősen komor hölgy portréja előtt. A nő ölbe tett kézzel ül, az arcán olyan kifejezés, mely azt mutatja, hogy semmit sem vár a világtól, és nyilván semmit sem fog kapni.

- Elmeséltem már neked a tigrises történetet? - kérdezi apa.

- Igen, apám, elmesélted.

- Nem, nem mondtam el neked mindent - mondja. - Nem meséltem még neked arról a napról, amikor lelőttem a tigrist.

Eszembe jut, mi történt, miután megkapta a morfiumot. Akkor azt hittem, hogy értelmetlen motyogás. Ez nem az a mese lesz, amit már ismerek, és valahogy félek az új történettől. Meg sem várja, mit válaszolok. El akarja mondani. Ő végighallgatott, most rajtam a sor.

- A tigris elment. Nem jött vissza többször. De engem teljesen megőrjített. Túl közel merészkedett. Már nem éreztem magam biztonságban. Felbéreltem Bombay legjobb nyomkövetőjét. Napokon keresztül vadásztunk, a hegyekig követtük a tigris nyomát. Akkor bukkantunk rá, amikor éppen ivott egy víznyelőből. Felnézett ránk, de nem támadott. Nem foglalkozott velünk, tovább ivott. - Száhib, menjünk! - kérlelt a fiú. - Ez a tigris nem akarja bántani. -Természetesen igaza volt. De már akkora utat tettünk meg! A fegyver a kezemben volt. A tigris meg ott állt előttünk. Megcéloztam, és ott helyben lelőttem. Egy vagyont kaptam a bőréért Bombayben, a vevő azt mondta, bátor vagyok. Pedig nem a bátorság vezetett, hanem a félelem.

A komor arcú nő portréja előtt dobol az ujjaival a kandallópárkányon. - Képtelen voltam együtt élni a fenyegetettséggel. Képtelen voltam együtt élni a tudattal, hogy a tigris ott van valahol, és szabadon kószál. De te - mondja, és rám mosolyog - megküzdöttél a tigrissel, és legyőzted...

Köhög néhányat, a mellkasa vonaglik az erőfeszítéstől. Elővesz egy zsebkendőt, és megtörli a száját, majd gyorsan elrejti a kendőt a zsebében, hogy meg ne lássam rajta a foltot. De tudom, hogy ott van.

- Eljött az ideje annak, hogy én is odaálljak a tigrisem elé, a szemébe nézzek, és lássam, melyikünk éli túl a találkozást. Visszatérek Indiába. A saját jövődet magad alakíthatod. Majd felkészítem a nagyanyádat a botrányra.

- Köszönöm, papa.

- Nos, jól van - mondja. - És most, ha megbocsátasz, szeretnék egyet táncolni a kislányommal a bemutatkozása alkalmából.

Felajánlja a karját, én pedig belékarolok. - Azt én is nagyon szeretném.

Beállunk a táncosok végtelen forgatagába. Néhányan elhagyják a parkettet, fáradtan, de boldog szédületben, mások most érkeznek. A lányok büszkén viselik frissen szerzett hölgy státuszukat, addig mutogatják őket, addig udvarolnak nekik, míg nem ők is más szemmel néznek saját magukra. Az apák ragyogó szemmel követik lányaikat, ezeket a gyámolításra szoruló törékeny virágokat, míg az anyák a parkett széléről figyelnek, tudván, hogy ezt a pillanatot nekik köszönhetik. Mi magunk teremtjük meg azokat az illúziókat, amelyek segítségével tovább élhetünk. És egy nap, amikor már nem vakítanak el, és nem is vigasztalnak, leromboljuk őket, egyik csillogó téglát a másik után ütjük ki a falból, míg nem marad más, csak az őszinteség ragyogó fénye. Felszabadít ez a fény. Kell. Rémisztő. Mezítelenül, kiürítve állunk előtte. És amikor a szemünk már nem bírja tovább, új illúziót teremtünk, amely ismét megvéd bennünket a nyugtalanító igazságtól.

De a lányok! A szemükben még ott fénylik az álom, hogy mi minden lehet még belőlük. Azzal győzködik magukat, hogy ez mindennek a kezdete. És ki vagyok én, hogy azt mondjam, ez nem így van?

- Gemma! Gemma! - Felicity nyomakodik át a termen, nyomában bosszús gardedámjával, az anyakirálynők rosszalló tekintete előtt. Alig egy órája mutatkozott be az udvarnál, de máris sikerül megbotránkoztatnia őket. Napok óta először elmosolyodom.

- Gemma! - kiáltja Felicity, amikor végre odajut hozzám. Izgatottságában szinte dadog. - Hű, de gyönyörű vagy! Tetszik a ruhám? Láttad, hogy Elizabeth megingott egy kicsit? A királynő fenséges volt, ugye? Rettegtem. És te?

- Én is - mondom. - Azt hittem, el fogok ájulni.

- Megkaptad Ann táviratát? - kérdezi Felicity.

Nagyon kedves távirat érkezett Anntől ma reggel, minden jót kívánt a mai napra. Ez állt benne:

A PROBAK REMEKÜL HALADNAK STOP A GAIETY

POMPAS HELY STOP SOK SIKERT A MEGHAJLASNAL

STOP SZERETETTEL ANN BRADSHAW

- Igen - mondom. - Szerintem elköltötte a jövőbeni fizetését is.

- Amikor vége a báli szezonnak, Párizsba utazom anyámmal és Pollyval. Ott is maradok.

- Mi lesz Horace Markhammel? - kérdezem óvatosan.

- Nos - kezdi -, odaálltam elé. Egyedül, én magam. Megmondtam neki, hogy nem szeretem, és hogy nem kívánok a felesége lenni, és hogy borzasztó feleség lenne belőlem. És tudod, hogy mit mondott?

Megrázom a fejemet.

Tágra nyílik a szeme. - Azt mondta, hogy egyébként sem állt szándékában feleségül venni. Elhiszed ezt? Kicsit meg is bántódtam.

Felkacagok. Már régen nem nevettem ilyen jót. Furcsa érzés, közel áll a síráshoz.

- Szóval Párizs. Mihez fogsz ott kezdeni?

- No de, Gemma! - mondja, mintha reménytelenül tudatlan lennék. - Ott lakik minden bohém lélek. Most, hogy hozzájutottam az örökségemhez, lehet, hogy festeni fogok, és egy padlásszobában élek majd. De az is lehet, hogy egy művész modellje leszek -mondja, és csillog a szeme, ha erre a botrányra gondol. Lehalkítja a hangját, suttogva folytatja: - Hallottam, hogy élnek ott olyanok, mint én. Talán egy nap megint szerelmes leszek.

- Párizs a lábad előtt fog heverni - mondom.

Szélesen elvigyorodik. - Gyere velem! Milyen remek életünk lehetne!

- Azt hiszem, én Amerikába fogok menni - felelem. A terv a szavaimmal egy időben születik meg. - New Yorkba.

- Nagyszerű!

- Igen - mondom, és felvidulok a gondolattól. - Ugye, szerinted

is?

Felicity még erősebben szorongatja a karomat. - Nem tudom, hogy hallottál-e már róla, de ha nem, akkor jobb, ha tőlem hallod először. Miss Fairchild elfogadta Simon házassági ajánlatát. Eljegyezték egymást.

Bólintok. - Így kellett lennie. Remélem, boldogok lesznek.

- Én is jó szerencsét kívánok Lucynek! Simon kopasz lesz és kövér, mint Mr. Fezziwig, még mielőtt betöltené a harmincat. -Felicity kuncogni kezd.

Újabb zeneszám csendül fel. A tömeg újra izgatottan mozgolódni kezd. Hamarosan megtelik a táncparkett, a vidám dallam felpezsdíti a bálozókat. Felicity és én egymás kezét fogva, selyembe és virágdíszbe burkolva figyeljük, ahogyan a táncolók egyszerre lépnek a parketten. Úgy forognak, mint a Föld a tengelye körül, túlélve a sötétet, vágyakozva a nap után.

Felicity megszorítja a kezemet, és mintha a birodalmak varázslata bizseregtetné meg az ujjaimat. - Nos, Gemma, legalább túléltük.

- Igen - mondom, és most én szorítom meg az ő kezét. - Túléltük.

HETVENHARMADIK FEJEZET

Pénteken Thomas és én elkísérjük apát Bristolba, ahol a HMS Victoria horgonyzik, amely majd visszaviszi Indiába. A kikötőt ellepi a jól öltözött utazók serege - a férfiak tökéletesen szabott öltönyben, a hölgyek széles karimájú kalapban várakoznak a hirtelen meglepően vakító napfényben. A fedélzeteken összekötözött bőröndök sokasága, mindegyik máshová indul. Ők bizonyítják, hogy az élet folyamatosan zajlik, mindenhol egyszerre lüktet, és mi csekély szerephez jutunk csak ebben a folyamatos lüktetésben. Kíváncsi vagyok, Ann merre járhat most. Lehet, hogy a Gaiety színpadán áll, készen arra, hogy olyan útra lépjen, amely a bizonytalanságba vezet, de bárki elindulhat rajta, aki csak akar. Nagyon szeretném látni, hogyan boldogul.

Apa beszélt nagymamával az elhatározásomról. Természetesen megbotránkozott rajtam, de mi mást tehetett? Egyetemre fogok járni. Tomnak köszönhetően egy kis juttatást is fogok kapni, mert sikerült meggyőznie nagymamát, hogy nem lesz belőlem se koldus, se utcalány. De ha igazi függetlenségre vágyom, dolgoznom kell majd. Teljes képtelenség. Fekete pont. Ugyanakkor roppant izgatott vagyok, hogy lesz saját munkám, és eltarthatom magam. Ha ez a függetlenség ára, ám legyen.

Apán a kedvenc fehér öltönye van. Nem áll rajta olyan feszesen, mint régen, mert rémesen lesoványodott. De akkor is elbűvölő figura. A kikötőben álldogálunk és búcsúzkodunk, miközben izgatott utasok tucatjai rohannak el mellettünk.

- Szerencsés utat, apa! - mondja Thomas. Apa és ő félszegen kezet fog.

- Köszönöm, Thomas - mondja apa, és köhögni kezd. Ki kell várnia, hogy véget érjen a görcs, hogy újra beszélni tudjon. -Karácsonykor találkozunk.

Thomas lesüti a szemét. - Igen. Persze. Karácsonykor.

Megölelem apát. Ő egy kicsit hosszabban szorít magához, mint szokott, ki tudom tapintani a bordáit. - Köszönöm, hogy kikísértél, kicsim.

- Majd írok - mondom, és igyekszem nem sírni.

Mosolyogva enged el: - Akkor majd nagyon várom a leveleidet!

A hajó kürtje figyelmeztetően felharsan. A legények egyre

hangosabban kérik a tisztelt utasokat, hogy méltóztassanak felfáradni a fedélzetre. Apa felsétál a hajóhídon, és lassan a hajó oldalához botorkál, ahonnan a többi utas integet. Kihúzza magát, és kezét a korláton tartva maga elé mered. A nap, ez a varázslatos lámpás, olyan szögben világítja meg az arcát, hogy eltűnnek a ráncai, a sápadtsága és a szomorúsága. Nem látszanak a szeme alá örökre bevésődő fekete árkok, beesett arca megtelik. Vannak még olyan illúziók, amelyekhez ragaszkodom.

Amikor a hajó lassan elindul a vakítóan ragyogó tenger felé, olyannak látom apámat, amilyennek mindig is látni kívántam: egészségesnek, erősnek és boldognak. Fényes mosolyában ott van az új napok ígérete, bármit is hozzanak.

Mademoiselle LeFarge május utolsó péntekén tartja az esküvőjét. Egy nappal korábban, csütörtökön érkezem az iskolába, és a régi szobámba cipelem a bőröndömet. A fák olyan dús lombot bontottak, hogy már nem látom a tavat és a csónakházat. Az ablak alatt futó repkényen megvillan valami színes. Szélesre tárom az ablakszárnyat, és lenyúlok érte. A vörös kendő egy darabkája. Kartik jelzett mindig vele. Kiszabadítom a levelek közül, és a ruhám dereka alá tűröm.

A Keleti Szárnyon szorgalmasan dolgoznak az új munkások. A torony lassan alakot ölt. Már nem rom, de még nem is készült el. Valahol a kettő között. Rokonságot érzek vele. A birodalmakba vezető ajtó jelenleg zárva van, van időnk gondolkodni, számot vetni. Amikor visszatérek az egyetemről, majd összegyűlünk - a birodalmak törzsei, a barátaim, Fowlson, Nightwing, én és mindenki, aki hallatni akarja a hangját -, és elkészítünk valamiféle alkotmányt, okiratot, és kormányt alakítunk, amely majd a birodalmakat vezeti.

Nem mintha sokat számítana, hogy én melyik oldalon állok. Úgy tűnik, hogy a vörös hajam és a szeplősödésre hajlamos bőröm mellett, a birodalmakba való belépés képessége is a lényem egy része. Így aztán a májusnak ezen a csodaszép, utolsó csütörtökén, ahogy ott ülök a régi ágyamon a Spenceben, magam elé képzelem a fényajtót.

A birodalmak már nem olyan varázslatosak, mint amikor először jártam itt, de már nem is a félelem uralja őket. Olyan hely, amelyet ismerek, és amelyről még többet fogok megtudni.

A Gorgó a kertben van, és a grottóhoz vezető ezüst boltívet próbálja a helyére igazítani. Az ív ütött-kopott, de egészben van.

- Mindenható - szólít meg. - Jól jönne a segítséged.

- Persze - mondom, és rántok egyet az íven. Addig nyomjuk lefelé, amíg mélyen a földbe nem süpped. Meginog egy pillanatra, de aztán szilárdan áll a helyén.

- Philont szeretném látni - mondom.

- Annyi év bezártság után még gyenge a lábam - mondja a Gorgó, és egy fának támaszkodik. - De a lelkem erős. Gyere, elviszlek hozzá.

A folyóhoz megyünk, ott vár a hajója, amely évszázadokon keresztül a börtöne volt.

Visszahőkölök. - Nem. Nem kérhetem tőled, hogy újra eggyé válj ezzel a szörnyű hajóval.

Felhúzza az egyik szemöldökét. - Csak kormányozni fogok.

- Jól van - mondom félénken. - Induljunk!

A Gorgó megragadja a kormányrudat, mint egy igazi hajóskapitány, és az erdei népek otthona felé vezeti a hajót. Átkelünk az arany ködön, amely csillogó gyémántporként vonja be a bőrömet. A Gorgóra is hull valamennyi. Lerázza magáról. Meglátom a partot.

Nem olyan dúsan zöldellő, mint amilyen egykoron volt. A teremtmények nagy pusztítást végeztek. A kiégett fák nyurga gyufaszálakként meredeznek, a föld olyan kemény, mint a megmunkálatlan bőr. Sokan hiányoznak. De a gyerekek vidáman nevetgélnek, játszanak a parton. Az ő lelküket nem könnyű megtörni.

Néhányan megilletődve közelednek a Gorgóhoz. Kíváncsiak arra a hatalmas, zöld szörnyetegasszonyra, aki a földjükre lépett. A Gorgó villámgyorsan feléjük fordul, a kígyók ijesztően sziszegnek, és a levegőbe mardosnak. A gyerekek sikoltozva elszaladnak. Kiáltozásuk egyszerre rémült és örömteli.

- Muszáj ezt? - kérdezem.

- Mondtam már neked. Nincsenek anyai ösztöneim.

Philont nagy munkában találjuk, a kunyhóépítést felügyeli. De nem csak az erdei népek állítják a gerendákat, kalapálják a tetőket. Vannak közöttük Érinthetetlenek, és látok néhány nimfát meg alakváltót is. Bessie Timmons erős karjaival vizet cipel. Egy alakváltó kislány követi minden lépését, lenyűgözi Bessie ereje. Még a Télvidék egyik teremtménye is segít, egy tetőt kátrányoz. Az erdő tele van mindenféle lényekkel, teremtményekkel, halandók is vannak közöttük. Asha egy pohár vizet kínál a Gorgónak, aki lehajtja, és kér még.

- Papnő! - köszönt Philon, és kézfogással üdvözöl. - Eljöttél, hogy elfoglald a helyed mellettünk?

- Nem - mondom. - Búcsúzni jöttem. Elmegyek egy időre.

- Mikor fogsz visszatérni?

Megrázom a fejemet. - Nem tudom megmondani. Itt az ideje, hogy elfoglaljam a helyemet a világban - az én világomban. New Yorkba készülök.

- De része vagy a birodalmaknak is - emlékeztet Philon.

- Mint ahogyan a birodalmak is a lényem egy részét képezik. Vigyázz az itteniekre! Sok dolgot kell megvitatnunk, amikor visszatérek.

- Miből gondolod, hogy vitatkozni fogunk?

Sokat sejtető pillantást vetek Philonra. - A birodalmak helyzetét kell tisztáznunk. Nem akarom azzal áltatni magam, hogy egyszerűen fog menni.

- Sok törzs hallott arról, ami történt. Készen állnak arra, hogy csatlakozzanak hozzánk - mondja Philon.

- Jó - mondom.

Philon megmarkol egy kupac megpörkölődött levelet, és ráfúj. A levelek addig kavarognak, amíg a Holtak Fája nem bontakozik ki belőlük. Az illúzió csak egy pillanatig él. - A varázslat megint a földben van. A maga idejében százszoros erővel fog feltámadni.

Bólintok.

- Talán egy nap meglátogatunk majd a te világodban. Ott is szükség van egy kis varázslatra.

- Jó is lenne - mondom. - De viselkedni fogtok, ugye? Nem szórakoztok majd a halandókkal, igaz?

Philon száján ott ül az a jól ismert mosoly. - Képes lennél üldözőbe venni minket?

Bólintok. - Igen.

A lény felém nyújtja a kezét. - Maradjunk inkább barátok!

- Igen. Barátok.

A Gorgó a Határvidék széléig elkísér. - Az út hátralevő részét egyedül kell megtennem - mondom neki.

- Ahogy kívánod - válaszolja, és meghajol előttem. A kígyók vidám táncot lejtenek a feje körül. Nem jön utánam, de elindulni sem akar. Hagyja, hogy én távolodjam el tőle. Mire átérek a Télvidékre, nem látom, de érzem a jelenlétét.

A fa ágain apró bimbók virágoznak. Kihívó színekkel nyomakodnak elő a göcsörtös kéreg alól. A fa újra virágot hoz. Ez a föld már nem az, ami volt. Idegen, új, ismeretlen. Másféle varázslat lüktet benne, amely kétségbeesésből és gyászból, szerelemből és reményből született.

Az arcomat a Holtak Fájához simítom. A kéreg alatt erősen, ütemesen ver a szíve. Olyan szorosan ölelem a törzset, amennyire csak bírom. Lecsorgó könnyeim ezüstösre festik a kérget.

A kis Wendy lép elő óvatosan. Túlélte. Sápadt és csontsovány, a fogai hegyesebbek. - Gyönyörű - mondja, és az ujjaival csodálja a fa fenségét.

Ellépek a fától, és letörlöm a könnyeimet. - Igen, az.

- Néha, amikor a szél megfújja a leveleket, olyan, mintha a maga nevét suttogná. Olyan, mintha sóhajtana - mondja. - Még soha életemben nem hallottam ilyen gyönyörű hangot.

Egy gyönge szellő rázza meg az ágakat, és tényleg, én is hallom a halk, mély duruzsolást - Gem-ma... Gem-ma... -, és aztán a levelek felém nyújtóznak, és megsimogatják hideg arcomat.

- Wendy, tartok tőle, hogy nem segíthetek neked átkelni, mert ettél a bogyóból. A birodalmakban kell maradnod - mondom a kislánynak.

- Igenis, kisasszony - mondja, de nem tűnik szomorúnak. -Bessie és én maradunk, jó lesz nekünk itten is. Mutathatok valamit?

- kérdezi Wendy.

Megfogja a kezemet, és abba a völgybe vezet, ahol nem régen még csatáztunk. A jéggé fagyott hógöröngyök között ismeretlen növények nőnek. A gyökereik mélyen a jég alá ássák magukat, és mit sem törődve a zord körülményekkel, egyre nőnek.

- Mondja el, hogy mit lát! - kéri.

- Fiatal hajtások dugják ki a fejüket. Mint kora tavasszal -mondom. - Te ültetted őket?

Megrázza a fejét. - Csak ezt az egyet - mondja, és rámutat egy magasra szökő, vastag, lapos, vörös levelű növényre. - A földbe dugtam a kezemet, oszt olyan volt, mintha érezném a varázslatot. Rám várt. Rágondoltam, oszt nőni kezdett. Oszt meg is maradt, a többi meg gyütt utána. Jó kezdet, nem?

- Igen - mondom. A völgy messzire nyúlik, mindenhol jég és színek. A sebzett föld megküzd az újjászületésért. Nagyon jó kezdet.

Egy férfi közelít hozzám szerényen, kalapja a kezében. Félelméről reszkető végtagjai és kutató pillantása árulkodik. - Elnézését kérem, kisasszony, de azt mondták, hogy maga tud nekem segíteni abban, hogy átkelhessek a következő világba.

- Ki mondta ezt?

Kikerekedik a szeme. - Egy félelmetes szörnyeteg, akinek kígyók vannak a fején.

- Nem kell tőle félni - mondom, és megfogom a férfi kezét. A folyóhoz vezetem. - Olyan szelíd, mint egy kiscica. Még a kezét is megnyalná, ha hagyná.

- Nekem nem tűnik ártalmatlannak - suttogja, és megrázkódik.

- Hát, igen, uram, a dolgok nem mindig olyanok, amilyennek tűnnek, tanulnunk kell a helyes ítélkezést.

Egyre többen jönnek olyanok, akiknek a segítségemre van szükségük: egy férfi arra kér, hogy mondjam meg a feleségének, hogy szerette, mert az életben nem volt alkalma ezt megmondani, egy másik a nővérével szeretne kibékülni, mert a halálos ágyán is a sérelmeit dédelgette. Egy tizennyolc évesnek tűnő fiatal lány pedig nagyon meg van ijedve - képtelen megszabadulni a múltjától.

Szorosan a karomba kapaszkodik. - Igaz, amit mondanak? Hogy nem muszáj átkelnem? Hogy létezik olyan hely, ahol tovább élhetek?

- Tágra nyílt szemében a rettegés táplálja a kétségbeesett reményt.

- Igaz - felelem. - De ennek ára van. Mindennek ára van.

- Mi lesz belőlem, ha átkelek a folyón?

- Nem tudom. Senki sem tudja.

- Kérem, segítsen! Melyik utat válasszam?

- Én nem választhatok helyetted. Neked kell meghoznod a döntést.

Sírni kezd. - Olyan nehéz...

- Igen, az - mondom, és megfogom a kezét, ennél több varázslat nem telik tőlem.

A végén az átkelést választja, de csak ha a Gorgó kormányozta hajó fedélzetén elkísérem. Még soha sem csináltam ilyet, a torkomban dobog a szívem. Tudni akarom, mi van azután, amit már ismerek. Minél közelebb érünk a túlparthoz, annál nagyobb a fényesség. Végül el kell fordítanom a fejemet. Csak a lány megkönnyebbült sóhaját hallom. Érzem, hogy a bárka is könnyebb lesz, tudom, hogy elment.

Nehéz a szívem, amikor visszafordulunk. A folyó csendes hangja azoknak a nevét suttogja a fülembe, akiket elvesztettünk: Amar,

Carolina, Elena anya, Miss Moore, Miss McCleethy és az énem egy része, amelyet már sohasem fogok visszakapni.

Kartik. Visszapislogom a kitörő könnyeket. - Miért kell mindennek véget érnie? - kérdezem halkan.

- Mindenható, a napok könyvében minden egyes napunk meg van számlálva - mormolja a Gorgó, miközben a kert újra feltűnik. -Emiatt szép és értékes valamennyi.

Amikor visszatérünk a kertbe, szellő fúj az olajfaligetben. Mirhaillatot érzek. Elena anya közelít, a medálja megcsillan hófehér blúzán.

- Látni fogom az én Carolinámat - mondja.

- A folyó másik oldalán várja - felelem neki.

Elena anya rám mosolyog. - Jól cselekedtél. - Megsimogatja az arcomat, és mond valamit cigányul, amit nem értek.

- Áldást kaptam?

- Csak egy szólást: Várja a világ a látókat.

A bárka elúszik, viszi Elena anyát a folyó túloldalára. A cigányasszony valami altatódalt énekel. Egyre vakítóbb a fény, a végén Elena anya teste teljesen belevész. Elment.

Várja a világ a látókat. Több ez, mint egy egyszerű szólás. Igen, több.

Talán maga a remény.

HETVENNEGYEDIK FEJEZET

Kivárom az időt, hogy négyszemközt beszélhessek Mrs. Nightwinggel. Öt perccel három óra után kinyílik a szobája ajtaja, beléphetek a szentélybe. Eszembe jut az első nap, amikor a Spencebe érkeztem. Fekete ruhát viseltem, lesújtott a gyász, és egyetlen barátom sem volt a világban. Mennyi minden történt azóta...

Mrs. Nightwing összefonja az ujjait az asztalon, és a szemüvegkerete fölött pillant rám. - Beszélni kívánt velem, Miss Doyle? A jó, öreg Nightwing. Örök, mint Anglia.

- Igen - kezdem.

- Remélem, hogy nem akarja sokáig az időmet rabolni. Két tanárnő helyére kell találnom kollégákat, most, hogy Mademoiselle LeFarge férjhez megy, és hogy Miss McCleethy... most, hogy Sahira... - Elcsuklik a hangja, nagyokat pislog. A szeme véres.

- Nagyon sajnálom - mondom.

Egy egészen rövid pillanatra lehunyja a szemét, az ajka alig észrevehetően megremeg. Majd, mint egy esővel fenyegető fekete felhő, a pillanat elszáll. - Mit akart mondani, Miss Doyle?

- Nagyon hálás lennék, ha a segítségemre lenne a birodalmak ügyében - mondom, és kihúzom magam.

Nightwing arca most már jól láthatóan elvörösödik. - Fogalmam sincs, miben tudnék én a segítségére lenni.

- Óvni kellene az ajtót, és jó lenne, ha néha bepillantana, mi folyik odaát. Főleg, hogy én nem leszek itt...

Bólint. - Rendben van.

Megköszörülöm a torkomat. - És van itt még valami, amit szintén megtehetne. A Spenceről van szó. És a lányokról. - Felvonja az egyik szemöldökét. Úgy érzem, mintha egy ostorral végigvágott volna rajtam. - Itt lenne az ideje, hogy igazi nevelést kapjanak. Megtaníthatná nekik, hogy önállóan gondolkozzanak.

Mrs. Nightwingnek csak a szeme mozog. Gyanakodva összeszűkül. - Csak tréfál, igaz?

- Ellenkezőleg. Még sohasem voltam ennyire komoly.

- Az édesanyák el lesznek ragadtatva az ötletétől - motyogja. -Valószínűleg várólistát kell majd bevezetnünk a túljelentkezés miatt.

Ököllel az asztalra csapok. Mrs. Nightwing csészéje és Mrs. Nightwing összerezzen. Ebben a sorrendben. - Miért ne rendelkezhetnénk ugyanolyan jogokkal, mint a férfiak? Miért kell minden cselekedetünket kiszámítani? Miért kell lenyesegetnünk egymás szárnyait csípős megjegyzésekkel, miért kell visszafognunk magunkat félelemből, szégyenből és vágyakozásból font kötőfékkel? Ha magunkat nem találjuk értékesnek, méltónak, hogyan kérhetnénk többet az élettől?

Láttam, mire képes egy csapatnyi lány, Mrs. Nightwing. Egy hadsereggel is szembeszállnak, ha kell, tehát ne is mondja nekem, hogy képtelenség, amit beszélek! Egy új évszázad hajnala virrad ránk. Bizonyára eltekinthetünk néhány hímzésmintától több könyv vagy jó ötlet érdekében.

Mrs. Nightwing mozdulatlan, mint egy szobor, attól tartok, megállt a szíve a kitörésem miatt. Parancsoló hangja most alig hangosabb a nyöszörgésnél. - Minden lány Miss Penningtonhoz fog menni!

Felsóhajtok. - Nem, nem igaz. Oda csak az ostoba libák mennek.

- Ez nem volt szép öntől, Miss Doyle - mondja Mrs. Nightwing. A teáscsészéjét pontosan a kistányér közepére teszi. - És önnel mi lesz? Feladja a báli szezont egy amerikai egyetem kedvéért. Tényleg készen áll arra, hogy hátat fordítson az előjogainak, a hatalmának?

A merev ruhás, kényszeredett mosolyú hölgyekre gondolok, akik az éhségüket gyenge teával csillapítják, mert annyira igyekeznek, hogy szűkös világukban kényelmesen elférjenek. Reszketnek attól a gondolattól, hogy a szemellenzőjük esetleg félrecsúszik, és bepillantást nyernek abba, amiben nem lesz részük.

- Az előjog nem mindig egyenlő a hatalommal, igaz? - kérdezem.

Mrs. Nightwing lassan bólogat. - Minden segítséget megkap

tőlem a birodalmakban. Bízhat bennem. Ami a másik ügyet illeti, azon még gondolkodnom kell, ráadásul többet, mint amennyire most képes vagyok. Még mindig a nap uralkodik az égen, és az iskola tele van lányokkal, akik mind az én utasításaimra várnak, és akik mind a gondjaimra lettek bízva. Nekem kötelességeim vannak. Szeretne még valamiről beszélni, vagy mára befejeztük?

- Befejeztük. Nagyon szépen köszönöm, Mrs. Nightwing.

- Lillian - mondja olyan halkan, hogy szinte meg sem hallom.

- Köszönöm... Lillian - mondom, és kóstolgatom a nevét a számban, mint egy egzotikus curryt.

- Szívesen, Gemma. - Az igazgatónő néhány papírt rendezget az asztalán, majd egy ezüstszelence alá teszi őket. Aztán megint előhúzza, és újra lapozgatni kezdi őket. - Még mindig itt van?

- Elnézést - mondom, és gyorsan felállok. Úgy igyekezem az ajtó felé, hogy majdnem feldöntöm a széket.

- Mit is mondott Miss Pennington intézetéről? - kérdezi.

- Hogy oda csak az ostoba libák mennek.

Bólint. - Igen, ezt a kifejezést használta. Nos, viszontlátásra.

- Viszontlátásra.

Fel sem néz, nemhogy kikísérne. Néhány lépésnyire távolodom csak az ajtajától, amikor meghallom, hogy a szavaimat ismétli: -Csak ostoba libák mennek a Pennybe! - Ezt valami furcsa hang követi, amely mélyről indul, majd elképesztő magasságba csap. Nevetés. Dehogyis nevetés - vihogás! Vihogás, amely tele van életkedvvel és jóindulatú gonoszkodással, és ami annak a bizonyítéka, hogy az ember lánya sohasem veszíti el kislányos énjét, bármilyen nővé érett is időközben!

Az elkövetkező nap reményteljes hajnala rózsaszínen köszönt ránk, majd csodaszép késő tavaszi nappá édesedik. A Spence mögött hullámzó zöld mezők szinte életre keltek, jácintok és rikító sárga virágok pettyezik. A levegőben orgona- és rózsaillat száll. Mennyei. Az orromat csavarja, és elszédülök tőle. A kék horizonton lusta felhők vonulnak. Szerintem még sohasem láttam ilyen szépet, még a birodalmakban sem. Mademoiselle LeFarge-nak gyönyörű menyegzője lesz.

Még fél óra van az esküvőig, Felicity és én a parkban töltjük, utoljára vagyunk ketten együtt, vadvirágokat szedünk. Felicity arról a nadrágkosztümről mesél, amit majd Párizsban fog varratni magának.

- Gondolj csak bele, Gemma, soha többé nem fogok se alsószoknyát, se fűzőt viselni! Ez ám a szabadság! - mondja, és egy margarétával vezényel.

Kiszabadítok egy rózsát dús levelű fészkéből, és gyengéden a táskámba teszem. - Rólad fog beszélni az egész város, erre megesküdnék.

Vállat von. - Hadd beszéljenek! Az én életem, nem az övék. Megkaptam az örökségemet. És talán idővel divatba hozom a nadrágot a hölgyek körében is.

Én nem vagyok még elég merész ahhoz, hogy lemondjak a szoknyáról, de valamiért biztos vagyok benne, hogy Felicity a nadrágot is nagy önbizalommal fogja hordani. Felicity csintalan vigyorral belenyúl a zsákjába, és egy maréknyi virágot szór rám. Engem sem kell félteni, visszakapja. Megtorolja - kitör a háború.

- Na, viselkedsz? - kérdezem nevetve, szívből jövő nevetéssel.

- Csak ha te is! - vihogja Felicity, és egy újabb marékkal szór rám.

- Tűzszünet! - visítom.

- Tűzszünet.

Virágszirmok borítanak mindkettőnket, a zsákunk viszont üres. Mentjük, ami menthető. A virágszirmok összeborzolódtak, de az illatuk isteni. Felveszek egy eltaposott rózsabimbót a földről, és az ajkam elé teszem. - Élj! - suttogom neki. Fenséges, rózsaszínű csoda bomlik ki a tenyeremben.

Felicity vigyorog. - Tudod, hogy nem tart örökké, Gemma. A virágok meghalnak. Ez a világ rendje.

Bólintok. - De még nincs itt az ideje.

A domboldalon felzúgnak a kápolna harangjai, hív a kötelesség. Felicity gyorsan lesepri a port a szoknyájáról.

- Utálom az esküvőket - morogja.

- Jaj, örülj már egy kicsit! Hogy festek?

Felicity szinte rám sem néz. - Mint Mrs. Nightwing. Így jár, aki vele barátkozik.

- Lenyűgöző - sóhajtom.

Felicity lesöpör egy virágszirmot a hajamról. Félrehajtott fejjel méreget. A szája széle kissé mosolyra húzódik. - Pont úgy nézel ki, mint Gemma Doyle.

Úgy döntök, hogy dicséretnek szánta. - Köszönöm.

- Hölgyem? - mondja, és felajánlja a karját.

Belekarolok. Jólesik. Megnyugtató. - Indulhatunk!

Kedves, szerény esküvő. Mademoiselle LeFarge zafírkék krepp kosztümben tündököl. Arra számítottunk, hogy királynőhöz méltó ruhát varrat majd magának - csupa csipke, csupa szalag csodát, olyan hosszú uszállyal, mint a Temze -, de Mademoiselle LeFarge ragaszkodott hozzá, hogy egy hölgy az ő korában már ne feltűnősködjön. Végül is igaza lett. A kosztüm tökéletesen áll rajta, a felügyelő olyan rajongással szemléli, mintha nem létezne más nő rajta kívül a világon. Elmondják az esküjüket, Waite tiszteletes pedig felszólít bennünket, hogy álljunk fel. - Hölgyeim és uraim! Üdvözöljék Mr. és Mrs. Stanton Hornsby Kentet!

- Én nem értem, miért mondott le a nevéről - morog Felicity, de az orgona hamis nyikorgása elhallgattatja.

Kikísérjük a boldog párt a kápolnából. Egy hintóba ülnek, amelyet Mrs. Nightwing bocsátott a rendelkezésükre. Brigid a zsebkendőjébe trombitál. - Mindig sírok az esküvőkön - mondja szipogva. - Hát nem megható vót? - Egyet kell értenünk vele, tényleg az volt.

A felügyelő és újdonsült felesége nem ússza meg olyan könnyen.

- Sok szerencsét! - kiáltjuk nevetve, és a levegőbe szórjuk a narancsvirágokat. Édes illatú virágokban fürödhetnek. A hintó elindul a földúton, mi pedig szaladunk utána, és rendületlenül szórjuk a virágszirmokat a szélbe. Lágyan repkednek a nyár ígéretét hozó fuvallatban.

A nap jótékonyan melegíti a hátamat. A hintó kerekei által felvert por még ott száll az út felett, miközben néhány kisebb lány még mindig szalad utána. A kezem narancsvirág illatú. Arra emlékeztet, hogy már nem két világ között élek. Határozottan itt vagyok a jelenben, itt állok ezen a földúton, amely a virágoskertek között kanyarogva átvezet az erdőn, felfut a dombra, és olyan utakkal találkozik, amelyek odavisznek, ahová mennem kell.

Ebben a szent pillanatban nem is szeretnék máshol lenni.

HETVENÖTÖDIK FEJEZET

Nem könnyű az út Amerikába.

Viharos a szél. A hajót - és a gyomromat - olyan hullámok dobálják, amelyeket a varázslattal sem tudok uralni. Arra emlékeztetnek, hogy az erőmnek is van határa, és hogy vannak olyan körülmények, amelyeket annyi alázattal kell elviselni, amennyi csak telik tőlünk, még akkor is, ha az több napos kínszenvedést jelent, miközben úgy kapaszkodunk az ajtófélfába, mint egy mentőövbe. De a tenger mindig lenyugszik. Végre megehetek egy tányérnyi csodás húslevest, ilyen finomat talán még nem is ettem. Végül a sirályok is megjelennek, lustán köröznek a hajó felett, jelezvén, hogy közel a szárazföld. Mint mindenki más, én is azonnal a fedélzetre sietek, hogy először pillanthassam meg a jövőmet.

Istenem, New York! A leghihetetlenebb város! Szélesen elnyúlik a parton, és lüktet az energiától - már innen megérzem. Még az épületek is olyanok, mintha elevenek lennének. Nem olyan esztétikusak és rendezettek, mint Mayfairben, itt ember, tégla és habarcs küzd egymással egyfajta fura, dicső szinkópa ritmusban egyesülve - belehalok, annyira közéjük akarok tartozni.

Az apák kötényes kislányaikat és matrózruhás fiaikat emelik a vállukra, hogy azok jobban lássanak. Egy kislány, aki szinte eltűnik a hajszalagja árnyékában, izgatottan maga elé mutat: - Papa! Nézd!

A város füstös, párás kikötőjében ott áll a legnagyszerűbb látvány, amit valaha láttam: a hatalmas, rézzel borított hölgy, egyik kezében a magasra emelt fáklyával, másikban a könyvvel. Nem egy államférfi, vagy isten, vagy háborús hős szobra siet köszöntésünkre az új világban. Egy hétköznapi asszony világítja meg az utat - egy hölgy, aki szabadságot kínál nekünk, hogy bátran kövessük az álmainkat, ha már belevágtunk a nagy útba.

Amikor álmodom, róla álmodom.

Mert vannak éjszakák, amikor eljön hozzám, egy távoli partról integet, mintha arra várna, hogy elinduljak hozzá. Egy szót sem szól, de a mosolyában minden benne van. Hogy vagy? Hiányoztál. Igen, minden rendben. Ne aggódj!

Ahol áll, minden fa kivirágzik, a virágok pedig a legelképzelhetetlenebb színekben pompáznak. A talaj még mindig kiégett, göröngyös. Vannak olyan kemény, kopasz foltok, ahol talán soha többé nem tud semmi kifakadni. Nem lehet tudni. De máshol meg apró zöld hajtások dugják ki fejecskéjüket. Zsíros, fekete föld borítja a felszínt. A világ meggyógyítja önmagát.

Kartik felvesz egy botot, és a puha, új földbe szúrja. Csinál valamit, de egyelőre nem látom, mi az. A felhők úszni kezdenek. A nap sugarai kikandikálnak mögülük, és most már tudom, mit rajzolt. Egy jelet: két összefonódó kezet, egy tökéletesen meghúzott körben. Szerelem. Felkel a nap. Minden éles fényben fürdik.

Kartik képe halványodni kezd.

Ne! kiáltom. Gyere vissza!

Itt vagyok, mondja.

De nem látom. Túl nagy a fény.

A fényt nem lehet megszelídíteni, Gemma. Itt vagyok. Bízz bennem!

A dagály tisztára mossa a folyópartot, mire visszahúzódik, már nincs ott semmi. De én láttam. Tudom, hogy ott van. És amikor felébredek, hófehér fényben fürdik a szobám. Olyan ragyogó a fény, hogy vakítja a szemem. De nem merem lehunyni. Nem is akarom. Ehelyett feloldódom a hajnalban, hagyom, hogy a könnyeim oda hulljanak, ahová nekik tetszik, mert reggel van: reggel van, és annyi mindent nem láttam még.

OLVASÓKALAUZ

- A könyv W. B. Yeats „Harcok rózsája” című versével kezdődik -Gemma is ezt a verset választja a jelmezbálra. Mit ért Yeats „az édes távoli harang” kifejezés alatt? Miért adta ezt a címet művének a szerző? A fejezetek nyitó idézetei hogyan köthetők a szöveghez?

- Gemma testvére, Tom, együgyűen csak arra törekszik, hogy az Athenaeum Klub soraiba léphessen, és gyakran leereszkedően kezeli Gemmát. Viselkedését mennyire befolyásolja az a társadalmi környezet, amelyben él? Emlékezzünk csak a szavaira a 680. oldalon! Szabad-e élesen bírálni a magatartását?

- Amikor Gemma meglátogatja Kirkét a kútnál, Kirké a következőket mondja neki: „Visszatér majd hozzám... amikor senki másban sem bízhat meg, kénytelen lesz.” Miért bízik meg Gemma annyira Kirkében, hogy visszatér hozzá? Mit árul el Gemmáról ez a bizalom?

- A 63. oldalon Gemma a következő megállapítást teszi: „Az emberek szívesen találnak ki történeteket, amelyekben meggyőződéssel hisznek, hogy ne kelljen tudomást venniük az igazságról, amit képtelenek elfogadni.” Kik azok a szereplők a trilógiában, akik minden részben így viselkednek, és hogyan kísértik őket ezek a képzelgések?

- Gemma nehezen találja az egyensúlyt a birodalmak szabadsága és a londoni társaság korlátozó elvárásai között. Ha sohasem tapasztalta volna meg a birodalmakat, sőt, ha még csak nem is hallott volna róluk, akkor sikerült volna neki betartania a „játékszabályokat?” Boldog lehetett volna a bálok és teadélutánok világában? Vagy akkor is többre vágyna? És mi lett volna Ann-nel? És Felicityvel?

- A 238. oldalon fedezi fel Gemma, hogyan mentette meg Pippa a gyári munkáslányokat a Télvidéktől, és megjegyzi: „A régi Pip sohasem látott messzebbre az orránál, ezért sohasem látta, ki szorul segítségre, tehát a változás szembetűnő.” Hogyan változtatták meg a birodalmak Pippát? Adnak-e magyarázatot a történtek arra, amivé Pippa lett a könyv végén?

- A szerző a XIX. századi London több eseményét is beleszövi a történetbe: a munkakörülmények miatti sztrájkokat, a szüfrazsett mozgalmat, de még a divatot is. Milyen hatása van ezeknek a XXI. században?

- Amikor Felicity felfedi igazi érzéseit Pippa iránt, degeneráltnak nevezi magát. Volt-e esélye Felicitynek boldog életre a vaskalaposságáról híres viktoriánus Angliában?

- A regény végén Gemma választ: nem nyeli le a bogyókat, hanem visszatér Kartikhoz és a fához. Ez lett volna az egyetlen lehetőség kettejük számára? Kartik kezdetben távol tartja magát Gemmától, mert fél attól, amit az álmaiban látott. Emlékezteti is Gemmát, hogy ő hisz az álmokban, és a végén láthatjuk, hogyan válnak azok valóra. Másképpen alakult volna a sorsuk, ha sikerült volna neki elmaradnia Gemma mellől? Hiszel a sorsban? Ha igen, miért? Ha nem, miért?

A SAJÁT SZAVAIVAL.

BESZÉLGETÉS LIBBA BRAY-JEL

- Azt mondta, hogy utolsó Gemma-regény. Tényleg?

- Azt akarja mondani, hogy nem bízik bennem? Tettem már olyasmit, ami miatt nem bízhat bennem? Leszámítva persze azt az apróságot, hogy a kéziratot nyolc hónapos késéssel szállítottam le. Na?

Ismernie kellene már annyira, hogy tudja, sohasem bízhat meg abban, amit mondok. Kivéve azt, amikor azt állítottam, hogy Clive Owen szerelmes belém. Mert az. A képzeletemben. Ahol magas vagyok, és olyan ügyesen harcolok, mint egy ninja. Minden olyan klassz a képzeletemben. Annyira klassz! Egészen addig, míg azok a sunyi agysejtek meg nem jelennek. (Megborzong) Azokkal vigyázni kell.

Hogy ez lenne-e az utolsó Gemma Doyle-regény? Mit tudom én. Eléggé nyitva hagytam a végét. Akár írhatnék egy negyediket is... vagy megközelíthetném az egészet egy teljesen új szemszögből. Miért ne? Muhaha!

- Milyen volt középiskolás korában? Az angol irodalom és történelem voltak a kedvenc tantárgyai?

- Alacsony voltam. Vörös hajú. Szeplős. Úgy 15-18 év között.

Ja, hogy általában véve milyen voltam? Na jó, akkor erre is válaszolok.

Igen, történelem, angol, dráma, művészetek... ezekben a tantárgyakban leltem örömet, és ezeken az órákon igyekeztem is. Matek? Nem annyira... ma sem tudok többet, mint egy harmadikos. Ha meghallom az algebra szót, pánikrohamot kapok, és kiabálok, hogy „Rókabébik!”, hátha odanéz, aki emlegette, és akkor én elszelelhetek.

Szerettem sokat beszélni az órákon. Nagyon sokat. Akkor is, ha fogalmam sem volt, hogy mit beszélek. Például szerettem légből kapott történetekkel előállni, amelyeknek semmi közük sem volt a tárgyhoz. Néha meg teljesen evidens dolgok miatt szálltam vitába, például, amikor nem értettem, hogy miért kell egy dolgozatban arra a kérdésre válaszolni, hogy milyen színű volt Tess szeme az „Egy tiszta nő”-ben. Ezt, mondjuk, ma sem értem. Emlékszem, nem is válaszoltam erre a kérdésre, annyira ostobának tartottam. Gondolhatja, mennyire népszerű lehettem az iskolában: „Hurrá, idén Libba a mi osztályunkba fog járni! Szuper! Mi? Nem, semmi gond... délre mindig leiszom magam.”

Az az érdekes, hogy több tanárom is poszttraumás stresszben szenvedett.

Jó, csak vicceltem. Remek tanáraim voltak, nagyszerű egyéniségek, akik alkalmanként sóhajtozva ingatták a fejüket, ha rám néztek. Ma is sóhajtoznak. De nem vagyok börtönben, ami szerintem megkönnyebbülés számukra.

- Ez a leghosszabb könyv, amit valaha írt. Nem akarta két részre bontani?

- Gondoltam rá, hogy a fejemen töröm ketté.

De tényleg? Hosszú lenne ez a nyolcszázvalahány oldal? Hát ez nevetséges, nem lehetnek ilyen gyengék! Ha. Haha. Ha. Köh-köh. Jaj! Fel akartam emelni a könyvet, és meghúztam a hátamat.

A szerkesztési időszak alatt arra gondoltam, hogy tudjátok, mi lenne a jó? Az lenne a legjobb, HA VISSZAMEHETNÉK AZ IDŐBEN, négy részesre tervezném a sorozatot, nem háromra. Meg az is jó lett volna, ha egyáltalán megterveztem volna valamit, és akkor tudtam volna, merrefelé haladok. De nem tettem meg. Emiatt olyan nehéz volt az írás, mint egy időutazás. Ha még egyszer nekilátnék, négy könyvet írnék. De akkor nyilván egy gumiszobában kötnék ki.

- Ha utazhatna az időben, hová szeretne visszamenni?

- Abba az időszakba, amikor elkezdtem az írást, és akkor rávehetném magam, hogy négy könyv legyen, és vázlatot is írnék!

Rengeteg olyan hely és korszak van, amit szeretnék látni -lehetőleg kívülállóként, egy zsák étellel, antibiotikummal és tisztasági csomaggal, meg azzal a képességgel, hogy több nyelven is el tudom mondani, hogy „Kérem szépen, ne csonkítsanak meg, és ne akarjanak megölni!” Szerintem a középkor lenyűgöző lehetne, ha páholyból figyelhetném, és nem valami trágyahordó parasztként tengetném a napjaimat, amíg vagy éhen nem halok, vagy pestisben ki nem szenvedek. Szeretnék detektív lenni a Scotland Yardon, és megoldani Hasfelmetsző Jack esetét, mert az a mai napig foglalkoztat. Ugyanez áll Artúr királyra. Szeretnék tinédzser lenni a húszas években, vagy visszamenni a kereszténység kezdetére, hogy mindenki számára világossá tegyem, hogy mi történt valójában. („A szandál!” „Nem, a tök!” Mindenki nézze meg a Brian életét a Monty Pythontól!) Szeretnék találkozni Krisztussal, Buddhával és Mohameddel is, meg azokkal a palikkal, akik azokat a legendákat inspirálták, és azt mondani nekik, hogy „Srácok! Jó lenne, ha végre megegyeznétek valamiben, mert az emberek hihetetlen dolgokat követnek el a nevetekben. Ja, veled nincs gond, Buddha. Távozhatsz. Hacsak be nem számítom azokat az előadásokat a kultúrházban. De most komolyan, már kétezer éve áll a bál. Elég!”

Érdekes, hogy egy csomó hely, ahová el szeretnék jutni, életre kelt számomra az irodalomban. Sir Arthur Conan Doyle. E Scott Fitzgerald. Malory. Chaucer. Sir Walter Scott. Szerintem ez az olvasás tök jó dolog.

Ami az időutazást illeti, be kell érnem az olvasással és a Dr. Whoval.

- A könyvében a lányok sokat küzdenek azzal, hogy mások döntik el a sorsukat. Felicity többször is kifejti, hogy igenis megválaszthatják a sorsukat, míg Ann szerint mindig mások kezében van a gyeplő. Hogyan sikerült megőriznie az egyensúlyt a különböző dolgokban hívő lányok között úgy, hogy senki sem esett ki a szerepéből?

- Szerintem ez elég gördülékenyen sikerült. Amikor az egyik elveszettnek érzi magát, mindig akad valaki, aki felemeli a zászlót, és kiadja a parancsot, hogy „Előre!” Tapasztalatom szerint ez gyakran megtörténik barátok között. Egyre-másra kihívást jelentünk egymás számára, rákényszeritjük a másikat arra, hogy más nézőpontból is lássa a világot, néha pedig fékként működünk. Mindig igyekeztem minden szereplő pszichológiai képletét szem előtt tartani. Annt világéletében elnyomták. Nem tapasztalhatta meg, milyen érzés a saját sorsa felett dönteni. Így aztán, amikor fél valamitől, mindig visszabújik a csigaházába, mint egy gyerek. Amikor viszont Felicity érzi fenyegetve magát, a másik véglet felé megy: kirántja a kardját, és nem érdekli, kinek a feje hullik porba. Pippa vakon követ másokat... aztán fanatikus lesz belőle. Gemma rengeteget tipródik. Ő hamleti figura: „Lenni vagy nem lenni...”

(Nem, nem akarom magamat a híres bárdhoz hasonlítani, csak kölcsönvettem tőle a világirodalom legjobban megírt tinédzser alakját. Kösz, Will. Anyám, tényleg szeretném tudni, hogy ez az ember hogyan látott munkához. Lehet, hogy általában hullarészeg volt, nyakig az adósságban. Erre nincsen bizonyítékom. Hű, rosszindulatú pletykákat terjesztek William Shakespeareről, aki halott, tehát meg sem tudja magát védeni. Csináltatok is egy pólót: SHAKESPEARE MÉG MINDIG HALOTT. Miért vannak ilyen fura gondolataim? Most érti, miért olyan nehéz mesterség számomra a regényírás? Lehet „egyenes gondolatmenet készleteket” kapni az amazon. com-on?) - Sok rajongója arra várt, hogy Gemma és Kartik végre egy pár lesz. Amikor a regény végét tervelte, látott lehetőséget esetleg arra is, hogy ezek ketten végre egymáséi legyenek? Milyen érzések közepette írta meg a könyv végét?

- Ez volt a könyv, de egyúttal az egész sorozat legnehezebb része, mert nagyon megkedveltem Kartikot, és többféle sorsot is elképzeltem a számára. Próbáltam megoldani, hogyan lehetnének egymáséi. Arra is gondoltam, hogy Kartikot felültetem az Indiába induló hajóra, míg Gemma New York felé hajózik, találják meg önmagukat, aztán később újra találkozhatnak. Az is megfordult a fejemben, hogy együtt kormányozhatnák a birodalmakat. Egyikük az új Rendet, a női erőt, másikuk a Raksanát, a férfiakat képviselhetné. Ráadásul Kartik az egyetlen nem fehér bőrű szereplő, komoly kételyek közepette írtam meg a végső sorsát. Vitatkoztam is eleget magammal: Én1: De ő az a szereplő, aki hisz a sorsban. Mindig megvolt benne az öngyilkosságra való hajlam. Feláldozni magát a világ megmentéséért...

Én2: De mit olvasnak ki ebből? Hogy a csóró indiai meghal, a fehér lány meg tovább él? Ez ellentmond mindannak, amiről írni akartál.

Én1: Jó, akkor mi legyen? A pasas maradjon életben, a szupercsaj meg haljon meg, hogy mindenki más élhessen? És abból ugyan mit olvasnak ki majd? Nem tanultál eleget a Thelma és Louise végéből?

Én2: Jó, rendben. De pajtikám... ne már, olyan szexi pasi!

Én1: (sóhaj) Tudom. Nekem sem esik jól a szexi pasit kinyírni.

Elképzelni sem tudják, mennyit gondolkodtam ezen, mennyit őrlődtem. De a könyveknek megvan az a szokásuk, hogy elvisznek bizonyos irányba, és végül ez tűnt a helyes befejezésnek, még akkor is, ha megküzdöttem vele. A könyv vége felé háború dúl, megy a harc a hatalomért, és ezeknek a dolgoknak nagy ára van. A háború nem csak úgy megtörténik. Fájdalmas és borzasztó. Ráadásul mind a három könyvben megy a vita a sorsról és a szabad akaratról, és Kartik az előbbiben, Gemma az utóbbiban hisz. Úgy éreztem, a vitát így lehet lezárni.

De higgyék el, többször is szerettem volna visszakozni! Gondolom, ez nyilvánvaló a nyitott befejezésből. Kartik vajon tényleg örökre a fa foglya marad? A varázsvilágban minden megtörténhet. Változtathat-e a dolgok menetén Gemma? Képes rá?

Ha igen, mi lesz az ára? Ezek jó kérdések. Így kezdődik minden regény: kérdésekkel. © De egyelőre az olvasókra bízom, hogyan folytatnák a történetet.

- Kirké olyan szereplő, aki szeret meglepetést okozni az olvasóknak. Nagy utat jár be, a szimpatikus tanárnőből, Miss Moore alakjából bebörtönzött hazudozó, majd Gemma örököse lesz. Hogyan közelítette meg az ő karakterét? Mit akart általa Gemmának tanítani?

- A végére Kirké lett az egyik kedvenc szereplőm, mert annyira kiszámíthatatlan. Már a kezdetekkor tudtam, hogy Miss Moore Kirké, de annyira megszerettem, hogy szerettem volna megváltást találni a számára. Már az első könyvben beszél a fény és árnyék viszonyáról, és az egyszer biztos, sok árnyalatot mutatott magából, amit én nagyon érdekesnek találtam. Mert senki sem egysíkú. Sok különböző érzésből, gondolatból, vágyból, félelemből állunk. Gyakorlatilag képregényhőst akartam faragni Kirkéből: bonyolult, meglepő, egyszerre jó és rossz, saját történettel rendelkező szereplő lett belőle. Ez volt a célom, amikor megteremtettem az alakját.

Hogy mit akartam vele megtanítani Gemmának? Azt hiszem, az volt a cél, hogy Gemma meglássa: muszáj megértenünk saját magunkat, különben abban a csapdában fogunk vergődni életünk végéig, amelyet magunk ástunk meg. Az igazság felszabadít, és ez nem csak üres frázis. Szeretek úgy gondolni Kirkére, mint a világ legrendhagyóbb pszichoanalitikusára: „Vagy meggyógyít, vagy megöl. Ki tudja? Százötven dollárnyi varázslatot kérek a tanácsaimért, a csekket az enfogokuralkodniabirodalmakban.com címre állítsák ki. Kösz.”

- Egy trilógia befejező részét megírni kétségkívül súlyos feladat. Hogyan fogott hozzá a harmadik könyvhöz annak biztos tudatában, hogy búcsút kell mondania a szereplőknek és a történetnek?

- Vettem Kleenex és Starbucks részvényeket.

Én kis naiv, azt hittem, hogy a harmadik könyv lesz a legegyszerűbb, mert már ismerem a szereplőket. Tévedtem. Nagyobbat nem is tévedhettem volna. Soha nem volt még ilyen nehéz dolgom. Kiderült, hogy nagyon, de nagyon nehéz búcsút mondani azoknak a karaktereknek, akikkel az utóbbi hat évet töltöttem. Ráadásul eddig még mindig sikerült meglepniük engem. A cselekmény is okozott meglepetéseket. De a legnagyobb meglepetést az érzelmi dolgok okozták. Szerintem erre nem lehetett rákészülni, az ember fejest ugrik, megpróbálja megőrizni az őszinteségét, és nem elveszíteni önmagát a folyamat során.

Egy kicsit olyan volt, mint középiskolába járni. Négy év ugyanazokkal az emberekkel. Látni, hogy a szemüveges tudóspalántából lesz a bálkirálynő, felfedezni, hogy az osztály rosszfiúja tehetséges művész és nagyszerűen csókol. Egyszer fenn, egyszer lent. Azok az őrületes, érzelmi hullámvasutak és a világrengető felfedezések! A brutális csalódások és az árulások. Aztán egyszer csak azon kapod magad, hogy aláírtad az évkönyvet, és arra gondolsz, hogy „Hűha, de gyorsan vége lett.”

- A három regényben Gemma szeretett és veszített, bízott és csalódott, fontos döntéseket hozott és hibázott. De a könyv végén önmagába, a barátaiba, a családjába vetett bizalma megrendíthetetlen. Hogyan vizionálta az ő fejlődését a könyveken keresztül? Milyennek látja most, hogy véget ért a története -független nőként New Yorkban?

- Várjon, arra céloz, hogy terveim vannak vele? Én az a csaj vagyok, aki mindig esernyő nélkül indul el otthonról, mert sohasem nézi meg az időjárás-jelentést, és aztán baromira meglepődik, amikor az a nedves izé eláztatja a kabátját.

Nem igazán tervezek előre, amikor írni kezdek. Fogalmam sem volt, hol fog Gemma kikötni, csak annyit tudtam, hogy magára kell találnia, a saját lábára kell állnia, bármit is jelentsen ez. Magamról is sokat tanultam az írás során. Együtt nőttem fel ezekkel a lányokkal. De csak egy kicsit. Úgy értem, ma is röhögök a fingós vicceken, tehát ne gondoljon túl sokat rólam!

- Sok témával foglalkozik a regényben. Munkások és nők jogai, rasszizmus, társadalmi osztályok stb. Mi az az egy dolog, amit reményei szerint az olvasók magukkal visznek ebből a regényből?

- Nos, remélem, hogy mindenki jól szórakozott, érzelmileg közösséget vállalt valamelyik szereplővel, és meghatotta a történet. Ez egy. Aztán ha azt is megtanulták belőle, hogy mindannyian részei vagyunk a világnak, és hogy az a dolgunk, hogy gondoskodjunk egymásról, hogy feltegyük a kérdést, ki az, aki profitál a hatalomból, és ki az, aki szenved miatta, mik azok az apróbb vagy esetleg nagyobb dolgok, amelyeket megtehetünk, hogy igazabb demokráciában élhessünk, akkor az... hát, szuper.

- Mely könyvek voltak a legnagyobb hatással az életére?

- Túl sok ilyen volt. Itt van néhány: Ne bántsátok a feketerigót!, A zabhegyező, Az üvegbura, The Hotel New Hampshire, A hullámok hercege, Pastoralia, I Know Why the Caged Bird Sings, Állatfarm, A nagy Gatsby, Ahol a vadak várnak, Gulliver utazásai, Malac a pácban, Micimackó és sok, sok más könyv.

Mellesleg ezen a rövidített listán hat olyan könyv is akad, amely nagy vitákat váltott ki és/vagy betiltották. Ha elolvasnak egy ilyen könyvet, azzal nemcsak a látószögüket szélesítik, de be is intenek a cenzúrának. A könyvtári olvasójegy remek fegyver a butaság elleni harcban.

De nem csak könyvek voltak rám nagy hatással. Filmek, színházi előadások és a zene is. A The Who és Dávid Bowie pont olyan fontosak voltak számomra, és befolyásoltak is annyira, mint monduk, Salinger. Amikor először elolvastam Sámuel Beckett Godotra várva című művét, azt mondtam: „Ez kész, végem van.” Ugyanezt éreztem, amikor Orson Welles Aranypolgárát vagy Akira Kurosawa Hét szamuráját láttam. Vagy a Harold és Maude-ot. Vagy bármelyik Monty Pvthont. Vagy azt a nyálas, hetvenes évekbeli műsort, a Kolchak The Night Stalkert. Vagy a Hammer Horror filmeket. Vagy... na, jó, ennyiből - azt hiszem - minden világos.

Annyi minden hathat az emberre, annyi mindenből lehet valamit tanulni! Sohasem lehet tudni.

- Fantasztikus rajongói vannak. Hogyan befolyásolják ők az írás menetét-ha egyáltalán befolyásolják?

- Tényleg zseniálisak.

De azt gondolom, könnyen bajba kerül egy író, ha azért kezd írni, hogy örömet szerezzen. Az számomra olyan, mint az előadóművészet: „Hé, most hogy tetszem? Na? Na? Egy negyedik tányért is megpörgetek, ÉS jöhet az egyszarvú! Egy pillanat!” Én mesélni szeretek. Megtalálni minden történetben a benne rejlő aprócska igazságot, de ha azt nézném, hogy vajon hogyan fogadják majd az olvasók az írást, akkor nem tudnám megtenni. Mélyen magamba fordulok, és minden mást megpróbálok kirekeszteni.

Azonban a blogomon és az élőben folytatott beszélgetéseket nagyon élvezem, mindig is érdekelt, mi az olvasók véleménye, hogy tetszik-e nekik, amit írtam, vagy utálják minden sorát. Ez fontos.

- Elmondaná, most min dolgozik?

- Naná. Az a címe, hogy Going Bovine. Fekete humor egy Cameron nevezetű tizenhat éves fiúról, aki Creutzfeldt-Jakob-szindrómában szenved, és aki őrült utazásra indul egy másik kölyökkel, egy Gonzo nevű idegbeteg, halálosan megszállott, videojáték-rajongóval, aki azt hiszi, hogy ő a viking isten, Balder. Fekete lyukak, párhuzamos univerzumok, eltűnő musical előadások, hógömbből szökött figurák, időutazó, őrült tudósok, zenetévé és bowling a boldogságért - mind benne van ebben az őrületben. Ez a leírás most vagy felcsigázza, vagy elrettenti az olvasót.

Az a vicc, hogy rólam is ezt mondják.

AZ AZ ÉDES, TÁVOLI HARANG DICSÉRŐ KRITIKÁI:

A Voice of Youth AdVocates a legjobb sci-fi, fantasy és horror regénysorozatnak választotta

„Három lány és a viktoriánus Anglia sorsa múlik Bray hátborzongató, történelmi regényfolyamának a befejezésén” - VOICE of Youth Advocates „Bizonyosan elvarázsolja az olvasókat” - School Library Journal

„Bonyolult és szövevényes kaland” - Metro New York „Egyenlő arányban borzongató kaland és romantikus történet. Az az édes, távoli harang kiváló folytatása Libba Bray Gemma Doyle-trilógiájának... több hasonló regényre van szükségünk” - San Antonio Express-News „E messze nyúló történetnek különleges vonzereje van” -Seattle Post-Intelugencer

„Az olvasók úgy találják majd, hogy Libba Bray regénye komoly kihívást jelent az intellektusuk és a képzeletük számára, miközben bátran veti fel korunk és a történelem sokat vitatott kérdéseit” - The Edge

Libba Bray öt és fél színdarab, néhány novella és esszé, és számtalan olyasmi szerzője, ami a saját szavaival élve, „sosem szabadna, hogy napvilágot lásson”. Volt pincérnő, dadus, burrito-készítő, kiadói mindenes és reklámszövegíró. Texasban nőtt fel angol humor, újhullámos zenekarok, kertvárosi rendellenességek és rossz tévéműsorok fegyelmezett étrendjén, és sikerült mégis csak néhány súlyosan eszelős hajviselettel megúsznia. New York Brooklyn negyedében lakik a férjével és a fiával.

709

1

Száműzött vietnami zen buddhista szerzetes, békeaktivista és író - a ford.

2

Először 2005-ben megjelent videójáték-sorozat - a ford. Ozzy Osbourne dalszöveg részlet - a ford.

^ 1974-es Román Polanski-film - a ford.

3

* William Shakespeare: Macbeth - Szabó Lőrinc fordítása

4

W. Shakespeare: Macbeth, Szabó Lőrinc ford.

5

William Shakespeare: Macbeth - Szabó Lőrinc fordítása

6

francia, jelentése: barátaim (a ford)

7

tradicionális, olasz eredetű vásári bábjáték, amelyben Punch állandóan veszekszik a feleségével, Judyval

8

a 18-19. században divatos angol kártyajáték

9

hintóút a Serpentine tó mentén

10

a Hyde Park déli részén futó hintóút

11

páros tánc a balettban

12

A papírból készült tölténytasakokat szájjal tépték fel, hogy a bennük lévő puskaport a lőfegyverbe töltsék.

13

A 19. század végén egy amerikai illusztrátor, Charles Dana Gibson megrajzolta a kor nőideálját. Magas, karcsú, telt keblű és derekú, erősen fűzött hölgy szolgáltatta a mintát a kor hölgyei számára.

14

utca London Westminster negyedében

15

színházi műfaj a XIX. század végén és a XX. század elején

16

angol szatirikus hetilap

17

1820-1910, híres angol ápolónő, író és statisztikus. A modern nővérképzés úttörő alakja, a viktoriánus korban a női választójogért harcoló polgári mozgalom jeles képviselője volt.

Table of Contents

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

1

2