Mr. Teal lecsúszik

Toots-nak and Joanne-nek,

Akik éveken keresztül segítettek

A Templar-alapítvány

Előszó

Leslie Charteris 1939-es előszava

Minden folytatásos sorozat hősének, aki csak eszembe jut, volt állandó munkatársa, segédje. Sherlock Holmes-nak ott volt Watson, Raffles-nek ott volt Bunny, és ezek feljegyezni is sok modern feldolgozásainak serege. Még abban sem vagyok biztos, hogy Watson és Bunny jogosult a szokás elindítójának címében tetszelegni; ha jól emlékszem, Sancho Panza már pár évszázaddal korábban ezek előtt az úriemberek előtt is Don Quijote-nak segédkezett.

Mivel elég hihetetlen, hogy olyan sok író, akik megannyi különböző módon bizonyították eredetiségüket, valami különös véletlen folytán ebben az egy dologban ilyen figyelemre méltóan egyöntetűen egymást másolták volna, kénytelen vagyok azt gondolni, hogy ez az egész segéd–dolog talán nem megy szembe valamilyen alapvető szabállyal, ami mindannyiuk figyelmét elkerülte, valami magasabb rendű törvénnyel, ami a krimik hőseire vonatkozik, tetszik vagy nem tetszik. Túlságosan nagy duma volna azzal érvelni, hogy a lassú felfogás, aggodalmaskodás és konzervatívság – amik közös nevezőre hozzák ezeket a segédeket  – csak a tökéletes kontrasztját ábrázolják a hőseik éleselméjűségének, vakmerőségének és a káprázatos személyiségének. Nem vagyok meggyőződve arról például, hogy A.J. Raffles, egy bármilyen apró hibával csinos kis börtönbüntetést kockáztatva, folyamatosan egy Bunny-szerű emberre bízná a sorsát, csak azért, hogy Mr. E.W. Hornungnak egyszerűbb legyen történeteket írnia róla.

Feltételezem nem ez a megfelelő hely a különböző elméletek felállítására, úgyhogy ezt meghagyom valakinek aki el akar játszani a gondolattal. Egy határozott ténnyel azonban szolgálhatok eme kutatás tárgyában.

Az Angyal megkezdte irodalmi karrierjét, és vidáman hasított keresztül tizenegy köteten, bármilyen Sancho Panza nélkül. Igaz hogy az első kötetben egy kissé különc, Orace névre hallgató szolgával mutatkozott be, aki tulajdonképpen még mindig vele van; de Orace sohasem volt elég prominens ahhoz, hogy ilyen értelemben segédnek lehessen nevezni. Az is igaz, hogy az Angyal számos korai londoni kalandjában egy kis csoport elragadó fiatalember segédkezett, és néhányukat alkalomadtán ismét mozgósítja. De egyikőjüket megölték, a többiek pedig sorban megházasodtak és legalábbis részben visszavonultak az aktív szolgálattól, anélkül hogy ezzel hátráltatnák az Angyal menetelését.

A következő történet így nem lehet más, csak a sors elodázható, de elkerülhetetlen beteljesülése, amire már korábban utaltam. Itt mutatkozik be az a karakter, aki azóta is az Angyallal van, és elképzelhetetlen hogy az Angyal ismét tartósan nélkülözze.

Ünnepélyesen a szívemre teszem a kezem, és kijelentem, hogy nem szándékosan alkottam meg, és vezettem őt ebbe a szerepbe. Pontosan úgy érkezett, ahogy ide érkezik, bármilyen előzetes megfontolás nélkül. Pontosan úgy nőtt az Angyalhoz, ahogy a folyamat itt látható. És közvetlenül a történet kiadása után a közönség még többért kiáltott belőle.

A kiáltás szükségtelen volt. Mire hallható lett, ő már egy másik Angyal kaland közepén volt. Az ismétlés aztán rögtön a harmadik megjelenéséhez vezetett. Ezek után pedig már nem volt semmi ami után kiáltani kellett volna. Egyértelmű volt, és egyértelműen elfogadásra került, hogy ő tartozék volt. Teljesen egyértelmű hogy még mindig tartozék, ahogy a bemutatkozásának körülményei esetleg már kissé elhalványultak. Ezért is tudtam, hogy ennek a novellagyűjteménynek mindenképp tartalmaznia kell az első felbukkanását Hoppy Uniatz barátunknak.

I.

Nem volt abban semmi szokatlan, hogy Simon Templar – amikor partra szállt Angliában – újabb kalandra készült. Magaválasztotta mestersége volt a viszontagságos élet, és az utolsó tíz évben annyi kalandja támadt, amennyi néhány tucat embernek több életre elég lett volna. De az már szokatlanabb volt, hogy ezúttal a várt kalandot nem ő idézte elő.

Könnyű lépésekkel haladt le a Transsylvania nyári napsugárban fürdő kikötőhídjáról. Szemét félrecsapott puha szürke kalap árnyékolta, és esőkabátját hanyagul vállára vetette. Zsebében halált hordott, hóna alatt pedig még halálosabb veszedelmet. A vámtisztre azonban kedvesen rámosolygott címkékkel teleragasztott poggyásza fölött, és gúnyos pillantással futott végig a vámköteles és tilos áruk lajstromán, amelyet eléje tettek.

– Igen – mondta –, nagy mennyiségű selymet, illatszert, bort, pálinkát, dohányt, vágott virágot, zsebórát, hímzést, tojást, írógépet és robbanóanyagot hoztam magammal. Azonkívül némi ópiumot és két mozsárágyút…

– Fölösleges ezen gúnyolódni – morogta a vámtiszt, és odakörmölte papírjai alá olvashatatlan aláírását, amelynek révén angol földre léphetett. Zsebében két pisztoly.

Keresztülsétált a zord, visszhangos vámbarakkon, itt-ott búcsút intve útközben szerzett alkalmi ismerőseinek. Egy amerikai bankár Ohióból, aki háromezer dollárt veszített ellene pókerben, harag nélkül szólt oda neki:

– Látogasson meg legközelebb Wapakonetában.

– Okvetlenül – ígérte Simon ünnepélyesen.

Egy fekete hajú, szürke szemű lánnyal, akire öröm volt ránézni, sokat üldögélt Simon útközben a fedélzeten, holdfényes éjeken.

– Talán Sacramento felé vetődik egyszer – mondta most a lány.

– Lehetséges – felelte a férfi, és gyorsan rámosolygott. Sóvár, szürke szemek kísérték, amíg el nem tűnt.

Más szemek is követték magas, karcsú alakját, amerre elhaladt, és sokan emlékükbe vésték a harcias, de mosolygó barna arcot, az erős, vakmerő vonalú szájat, és a jókedvű kék szemet. Például Miss Gertrude Tinwiddle, aki az egész úton tengeri beteg volt, és egyszer sem jelent meg a fedélzeten.

– Ki az a férfi? – kérdezte.

– Templarnak hívják – felelte szomszédja, aki mindent tudott. – Jegyezze meg, hogy mit mondok: valami nincs rendben körülötte. Nem lennék meglepve, ha kiderülne róla, hogy gengszter.

– Olyanféle, mint egy… mint egy lovag – jegyezte meg Miss Tinwiddle halkan.

– Pfuj! – mondta a gyanakvó hölgy ingerülten, és visszafordult a rideg vámtiszthez, akit meg akart győzni arról, hogy huszonnégy selyemruha még egy hétvégi utazásra is csak szegényes ruhatár.

A barakk végében Harry Jepson detektívőrmester (a titkosrendőrség southamptoni kirendeltségében) odafordult Ernest Potts rendőrőrszemhez:

– Látja azt a magas alakot, szürke öltönyben, aki erre tart? Jóképű csirkefogó, ugye? Na, jó lesz, ha megjegyzi magának ezt az arcot.

– Ki ez? – kérdezte a rendőr.

– Mr. Simon Templar, más néven az Angyal. Agyafúrtabb csirkefogóval nem lesz dolga soha. Legalább is remélem. Minden istenverte bűncselekményt elkövetett már a gyilkosságtól lefelé, és ezt szemérmetlenül a szemébe is mondja magának, de senki még soha nem volt képes valamit rábizonyítani. Ha ránéz, azt hinné, olyan a lelkiismerete, mint egy ma született báránynak.

Ebben Harry Jepson detektívőrmesternek olyan igaza volt, mint még soha, mert az Angyal sohasem volt biztos benne, van-e egyáltalában lelkiismerete, de ha akadt ilyen, kétségkívül semmi sem terhelte. Mármint őszerinte. Szemérmetlenül szemébe nézett a két hivatalos közegnek míg közeledett és elballagott mellettük, miközben jobb kezével kötekedő tisztelgést utánzott, nem törődve azzal, megsérti-e a törvény méltóságát vagy sem.

– Látott már valaha ilyen példátlan szemtelenséget? – kérdezte Jepson megbotránkozva.

Simon Templar, akit az Angyal néven ismertek, szintén nem látott még ilyet, de nem is törődött vele. A vasúti peronon állt, cigarettáját odaveregette platina-tárcájához és elgondolkozva, de titkon éber tekintettel nézett végig a vonaton. Tudta, hogy valakivel találkoznia kell, de azt is, hogy ez csöppet sem lesz barátságos „hozott isten”. Ráadásul az a hátránya is megvolt, hogy fogalma sem lehetett az illető külsejéről. Az Angyal mestersége a kaland volt, de módot talált rá, hogy harminckét évig életben maradjon csak azért, mert állandóan annak szentelte figyelmét, mi módon sejtse meg, merről érheti veszély, és eléje menjen.

– Föladjam a poggyászát, uram? – kérdezte egy hordár, maga előtt tolva kézikocsiját.

Az Angyal két kézi- és egy szekrénybőröndjére pillantott. – Jó lenne, öregem – mormolta. – Nem hiszem, hogy messze tudnék szaladni ezzel a teherrel.

Fölvette kis kézitáskáját, a többit pedig feladta egyenesen a Piccadillyn lévő lakása címére. A fekete könyvet még mindig hóna alatt szorongatta és úgy vélte, jobb rejtekhelyet is találhatna számára, mint a vállára vetett esőkabátot, amely most eltakarta. Megállt a könyvesbódé előtt, és nézegette a kitett szórakoztató regényeket. A jelen körülmények között választását a méret irányította, nem a könyv tárgya.

– Ezt kérem – mondta szemrebbenés nélkül, és az elárusító szeme majd kiugrott, amikor hét és fél shillinget tett le egy könyvért, amely a „Házasságának titka” hangzatos címet viselte.

Egy tábla a bódé mellett az utasokat arra biztatta, vegyék igénybe a várótermet és érezzék magukat otthon. Az Angyal belépett az újonnan vásárolt könyvvel. Ezidőszerint senki más nem vette igénybe a Déli vasút vendégszeretetét, és csak egy pillanat műve volt a szerelmi történet fedőlapját a most vásárolt könyvről levenni, és a hóna alatt tartott fekete könyvre ráhúzni, amelyre kényelmesen ráillett. Az ismeretlen hölgy házassági titkát ügyes mozdulattal kidobta a tetőablakon, és már ki is lépett a peronra, kezében szemlátomást büszkén lóbálva az újonnan felöltöztetett fekete könyvet. Odanézve, senki sem talált volna okot arra a gyanúra, hogy a művészi kivitelű fedőlap tartalma kicserélődött.

Még néhány perc hiányzott a vonat indulásáig, és az Angyal kényelmesen végigment a peronon – kezében a kis táska – mintha megfelelő kocsit keresne. Ha az, vagy azok, akikről föltette, hogy várnak rá, itt voltak, minden lehető módon segítségükre akart lenni. Végre egy üres dohányzófülkébe szállt be. Kézitáskáját feldobta a poggyásztartóba, esőkabátját és könyvét egy sarokülésre ejtette, kihajolt az ablakon, és hanyag, gondolatokba merült pillantást vetett a pályaudvarra.

Egy katonás külsejű, körülbelül negyvenöt éves, kemény, sasorrú és fekete gárdista-bajuszú férfi jött lassan végig a peronon. Anélkül, hogy körülnézett volna, elment az ablak előtt, kissé továbbhaladt és visszafordult. Megállt egy kicsit, himbálózott a sarkán és lábujján, üres tekintettel nézte a szemközti falra ragasztott plakátokat, azután újra elment az Angyal ablaka előtt, megkerült egy búcsúzkodó társaságot, amely a következő kocsi előtt állt, és ezt a kis sétát ismételte. Az Angyal hűvös, kék szeme egyszer sem követte észrevehetően; barna, éles vágású arcáról a bágyadt türelem kifejezése nem tűnt el, de azért a katonás külsejű férfi minden mozdulatát szemmel tartotta. Simon Templar most már minden kétséget kizáróan tudta, hogy ez végre egyike azoknak, akikről feltételezte, hogy méltón fogadják.

A vonat mentén most kapkodó mozgás támadt, ajtók csapódtak, sípjelek süvítettek. Simon az ablakban maradt, végigszívta cigarettáját, és látta, hogy a katonás férfi egy szomszédos fülkébe száll. A mozdony gőzsípja megszólalt, és a peron kezdett hátrasiklani szeme alatt.

Simon kidobta a cigarettavéget, és leült a sarokba. Az új öltözetű fekete könyvet kezdte lapozgatni, felfrissítve emlékezetét. Ez a mozdulat inkább gépies volt, nem pedig tudatos. Így várta az elkövetkezendő eseményeket. Az Angyal már majdnem kívülről tudta a nagy terjedelmű könyv minden egyes sorát – elég ideje volt útközben, hogy alaposan áttanulmányozza. „Ötven az egyhez” mert volna fogadni, hogy a katonás külsejű férfi is szerepel benne. De bizony nehéz volt meghatározni a sok benne álló név közül, melyik illenék rá legjobban.

Megjött a jegykezelő kalauz, és azután eltelt vagy negyed óra, mielőtt a fülkeajtó újra kinyílt. Simon becsukta a könyvet, és a sértett kíváncsiságnak azzal a szokott arckifejezésével pillantott fel, amely olyan utasok arcára rajzolódik, akik biztosítanak maguknak beszálláskor egy üres fülkét, és az utolsó pillanatban hívatlanul megzavarja valaki a magányukat. A katonás külsejű férfi viszont nekitámasztotta hátát az ajtónak és olyan gyűlölettel nézett rá, hogy azt semmiképpen sem lehetett szokványos arckifejezésnek nevezni.

– Gyerünk! – mondta az idegen bőszen. – Ide azt a könyvet.

– Mit? Ezt? – kérdezte az Angyal ártatlan meglepődéssel fölemelve a Házasságának titká-t.

– Szívesen odaadom, ha kiolvastam, öregem, de nem hiszem, hogy magának tetszeni fog. Még csak ott tartok, hogy őnagysága felfedezi, miszerint férje egy barbár szerető…

A betolakodott az ártatlan könyvet durván félrelökte. – Nem erről beszélek – mondta kurtán. – Tudja maga nagyon jól, hogy milyen könyvet értek.

– Attól tartok, hogy nem tudom – szólt az Angyal.

– Azt is nagyon jól tudja, hogy mit teszek magával, ha nem adja ki szépszerével.

Simon a fejét rázta. – Ezt sem tudom sajnos – jegyezte meg szelíden. – Mit? A kezemre csap és a sarokba állít?

A férfi ajka hangtalanul mozgott a bajusz alatt. Előrelépett a fülkében, elment az Angyal mellett, és kihúzott zsebéből egy kis pisztolyt. A mozdulat szinte meghatóan kezdetleges volt – Simon könnyen megakadályozhatta volna, de kíváncsi volt rá, milyen messze mer a katonás külsejű elmenni.

– Így is jó – hagyta helyben az idegen. – Akkor magamnak kell előszednem. No, tegye föl!

– Mit tegyek föl? – kérdezte az Angyal őszinte igyekezetet mutatva, hogy megértse.

– Kezet föl, és hagyja abba a mókázást, mert megbánhatja.

Simon lustán föltartotta két kezét. Kézitáskája pontosan feje fölött feküdt a hálóban, fogantyúja tán egy hüvelyknyire volt az ujjaitól.

– Azt hiszem egy perc múlva a kalauzok úton lesznek hogy magát összeszedjék, vén gyümölcs – jegyezte meg Simon vontatott hangon. – Vagy valami útonállónak képzeli magát?

– Ide hallgasson – csattant a dühös válasz. – Adok magának öt másodpercet, hogy ideadja azt a könyvet. Ha ezalatt nem kapom meg, lövök. Kezdem a számolást. Egy… kettő…

Volt valami őrült vörös fény a támadó szemében, és bár a pisztoly bizonytalanul remegett a kezében, valami azt súgta Simonnak, hogy eleget hagyta fejlődni a helyzetet.

– Ugye tisztában van az összes szabályokkal, testvér? – kérdezte Templar udvariasan. Megragadta a kézitáska fogantyúját, és teljes erővel belevágta az idegen arcába. Ez hátratántorodott az ütés ereje alatt, és teljes súlyával nekizuhant az ajtónak. Az Angyal kék szeme hirtelen jéghideg lett, amikor felötlött benne, hogy az ajtó nem lehetett jól bezárva. Az idegen keze egy szörnyű pillanatig az ajtófélfába kapaszkodott, aztán egy elfojtott hörgéssel eltűnt, és csak a kocsi keskeny széle látszott.

Simon keze ösztönösen a vészfékhez kapott, de mindjárt visszahúzta. Ez a tolakodó fráter, akárki volt, maga okozta vesztét: számolnia kellett az ellenállással. De bár Simon Templar csak jogos önvédelemben cselekedett, jól tudta, minő a saját rossz híre a Scotland Yardon, tehát nem tudná elhitetni a tényeket a gyanakvó detektívekkel gyorsan és egyszerűen. Ha megállítaná a vonatot, ezzel csak saját azonnali letartóztatásához nyújtana segédkezet. Márpedig mindabból, ami érhette, a Brixton fogház rácsai mögött való tartózkodás – a fekete könyvvel – lenne legkevésbé kecsegtető.

Újra becsukta a lengőajtót, és visszatette kézitáskáját a csomagtartóba. Az ismeretlen pisztolya vele együtt tűnt el – semmi bizonyíték nem volt arra vonatkozóan, hogy egyáltalában belépett a fülkébe.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és hallgatta a vonat ütemes dobogását, mialatt London felé robogott. Nem volt abban semmi szokatlan, hogy újabb kalandok várták az Európába visszaérkezettet. De az már – ismételjük – szokatlanabb volt, hogy ezúttal a várt kalandot nem ő idézte elő. És a legfurcsább az volt, hogy minden a térdén fekvő fekete könyv körül forgott, amely Rayt Marius hagyatéka volt – a legkülönösebb és leghalálosabb veszélyeket magában rejtő ajándék, amit bárki valaha is kapott.

II.

Az elsők közt szállt ki a Waterloo állomáson a vonatból. Esőkabátját ismét vállára vetette, és a könyvet kezében vitte. Nem szállt be az első taxiba, hanem hatot engedett továbbhaladni, és a hetedikbe ült, miután előbb jól megnézte.

– Hyde Park Corner – adta meg a címet, és a hátsó ablakon át nézte a forgalmat, amikor elindultak. Egy másik taxi kanyarodott utánuk, és Templar megjegyezte a számát. Öt perc múlva ismét hátranézett: a másik taxi követte. Simon kiszólt a telefonon: – Forduljon a Hyde Park Cornernél jobbra, és menjen vissza oda, ahonnan jött.

Miután utasítását végrehajtották, várt egy kicsit és újra hátranézett. A másik taxi türelmesen gördült utánuk, három yard távolságot tartva be. Az Angyal foga felvillant, mikor elmosolyodott. A célállomás egyezése egy dolog, de egy olyan jelentős útvonal-változtatás egyezése amire épp most utasította a sofőrt, már egy egész más dolog.

– Most menjen át a Green Parkon, és fel a St. James’s Streeten – utasította a sofőrt a telefonon át.

A sofőr annyira meglepődött, hogy kinyitotta az ajtót és hátraszólt: – Mi ez kérem? Bújócskát játszunk?

– Nem is hiszi! – felelte az Angyal.

A lakás ahova tartott, a Piccadilly északi oldalán volt, és ablakai a Green Parkra nyíltak. Ez csak egy volt azok közül a lakások közül ami korábban az övé volt, és néhánynak még mindig megvolt a kulcsa. Mindazonáltal ez volt az, ami a visszatérésére lett felkészítve, és semmi kedve se volt magát akadályoztatni abban, hogy hazajusson. A kérdés csak az volt, hogy hogyan lehet lerázni az őt árnyékként követő taxit.

Amikor felfelé robogtak a St. James’s Streeten, megnézte a taxiórát és kiszámolta a pénzt borravalóval együtt. A legközelebbi utcakereszteződésnél a forgalmi lámpa piros lett, és ő gyorsan a sofőr markába nyomta a pénzt az ablakon át.

– Alfonz – mondta – bármely pillanatban elválhatnak útjaink. De ha kiszállok, ez magát ne zavarja, robogjon tovább és hátra se nézzen, amíg a Hyde Park Cornerra nem ér.

Mialatt a Ritz előtt robogtak, keze már az ajtókilincsen volt, és acélkék szeme a forgalmat figyelte. A szálló nyugati sarkánál három autóbusz vett föl utasokat, és éppen amikor az első mellé surrantak, az épp elindult és besorolt a forgalomba. Simon hátrapillantott, és látta hogy az autóbusz közéje és a másik taxi közé csúszik. Megragadta az alkalmat. Már ki is ugrott a taxiból, fürgén a járdán termett, miközben a busz piros oldala alig két hüvelyknyire zúgott el mellette. Tökéletesen eltakarta az üldöző taxi utasa elől, amelyik igyekezett előzni, hogy újra az ő taxijának nyomában lehessen.

Néhány perccel később belépett a bérház kapuján ahol lakott, és kedvesen üdvözölte a portást.

– Keresett valaki a távollétemben, Sam? – kérdezte, mintha csak egy hétvégi kirándulásról érkeznék haza.

Sam Outrell jókedvű arcára a gondterhelt méltóság felhője ereszkedett. Ravaszul nézett Templarra.

– Valamelyik nap két detektív kereste, uram – mondta.

Az Angyal homlokát ráncolva és elgondolkozva nézett rá egy pillanatig. Ámbár Sam Outrell a háztulajdonos alkalmazottja volt, Simon Templartól külön fizetést kapott, amely azonban távolról sem állt arányban a portás kutyahűségű alázatával s ez most aggódó tekintetéből az Angyal felé sugárzott. Simon ránézett; elmosolyodott.

– Fölteszem, hogy azok a jómadarak voltak akiket a lefolyóba esett inggombom megkeresésére küldettem – jegyezte meg, és fütyörészve beszállt a felvonóba.

Hangtalanul lépett lakásába. A lakószobából mozgás hangjai szűrődtek ki, úgyhogy csak ledobta egy székre a kalapját és a kabátját, és benyitott.

– Halló, Pat – mondta lágyan. – Gondoltam, hogy itt leszel.

A szobán keresztül egy karcsú, aranyszőke lány bámult rá, akinek éppen olyan kék szeme volt, mint neki. Ahogy ott állt, egy pogány istennő kecsessége látszott rajta, hangján pedig meglepődés érződött.

– Úgy látom, megérkeztél – jegyezte meg a lány.

– Rengeteg kaland után – felelte az Angyal, és magához ölelte.

A lány az ölelésben hátra fordult, és az asztalra mutatott. – Szereztem egy üveget a kedvenc sherrydből – mondta, alig jutva lélegzethez –, hogy legyen mit innod, ha megjössz.

– Ha megjövök? – kérdezte az Angyal.

– Miután azt táviratoztad, hogy ne várjalak Southamptonban…

Az Angyal fölkacagott. – Drágám, ezt csak azért sürgönyöztem, mert egy másik küldöttségre számítottam, amely megzavarta volna a viszontlátás örömeit. Ott is volt, de erről majd később.

Megtöltött két poharat amelyek a palack mellett voltak, és az egyikkel a karosszékhez ment. A pohár pereme fölött nézte a lányt, felfrissítve a portrét amit magával hordott amióta csak elment. Megállapította, hogy semmit sem változott, amióta ismerte, változatlan maradt minden törvényt kerülgető kalandjaikon át, amelyekben visszavonhatatlanul egybeforrt a sorsuk. A lány ugyanolyan vizsgálódó tekintettel nézte őt.

– Megöregedtél – mondta halkan.

A férfi mosolygott. – Nem piknikezni voltam.

– Most is van valami a szemedben, ami azt súgja nekem, hogy most sem pikniken vagy.

Simon kiitta az aranyszínű italt és cigarettáért nyúlt. Ámbár a lány öregedésről beszélt, nem tudott volna mutatni egyetlen ősz hajszálat az Angyal fején, amely bizonyítékul szolgálna megállapítására. Tudta, hogy a férfi akár öt évet is könnyen letagadhatna életéből. Napbarnított arca szinte magán hordta gazdájának törvényenkívüli mivoltát, valami belső izzás rajzolódott ki, ami jelezte, hogy megint nagy kaland kellős közepén van. A lány olyan jól ismerte őt, hogy a férfi egyetlen ajakrándulásából sok mindent kitalált, és még különös mosolya sem tudta megtéveszteni.

– Nem az én hibám, édes öregem, ha gondolatolvasó képességek fejlődnek ki benned – jegyezte meg a férfi.

– De az már rajtad múlik, hogy egyetlen hét sem telhet el anélkül, hogy valamilyen kalandba ne keveredj – felelte a lány, miközben Templar székének karfájára ült.

Az Angyal megrázta fejét és keze közé vette a lány egyik kezét. – Hidd el, Pat, megpróbáltam, de nem sikerült. Egy csúnya, fekete gárdistabajuszú óriás beugrott a vonatablakon, és azt mondta „búú!”, aztán lefújta a fejemről a dicsfényt. Ha akarnám, inkább téged okolhatnálak mindezért.

– Hogyhogy?

– Mert elkaptál Bostonban azzal az utánam küldött csomaggal, épp mielőtt hajóra szálltam!

Patricia Holm összeráncolta csinos homlokát. – Csomagot?… Ó, már emlékszem. Olyan könyv méretű dolog – Monte-Carlóból jött, igaz?

– Valóban Monte-Carlóból jött – felelt az Angyal – és könyv-formája volt. Sőt, tényleg könyv is volt. A legmeglepőbb könyv, amit valaha olvastam… Talán a legmeglepőbb könyv, amit valaha írtak. Itt van! A könyvre mutatott, amelyet az asztalra tett, és a lány odanézett, aztán megrökönyödve bámult rá.

– Házasságának titka? – kérdezte a lány. – Te bolondultál meg vagy én?

– Egyikünk sem – felelte az Angyal. – De el se hinnéd, ha mondanám, hány ember őrült meg miatta.

A lány elképedt csodálkozással nézett rá. Simon ismét felállt, kedélyes, széles vállú sziluettje fürdött a nagy ablakokon beáramló, a Green Park fáinak esti árnyékát megnyújtó napfényben. Olyan ellenállhatatlanul érezte vakmerő nemtörődömségének varázsát mint mindig, a képtelen bűbáj ami legalább a felét elvette dühítő titokzatosságának fullánkját. A férfi rámosolygott, miközben felállt és kezét a lány vállára tette.

– Idefigyelj Pat – mondta –, ezt a könyvet egyik régi barátomtól kaptam ajándékba, aki nagyon jól tudta, mit tesz, ha nekem küldi el. Ha bele fogsz nézni, látod, hogy a legördögibben okos bosszú, amit valaha emberi agyvelő kitalálhatott. De mielőtt tovább beszélnék, meg kell, hogy mondjam: ez a könyv nagyobb hatalmat ad annak, aki kézhez kapja, mint bármi más Angliában, és éppen ezért…

A telefon éles csengője szavába vágott. Egy pillanatig a készülékre bámult, majd felvette a kagylót.

– Halló?

– Outrell beszél, uram – mondta egy izgatott hang. Az a két detektív, akit már említettem, épp itt voltak újra. Már úton vannak felfelé önhöz.

Simon álmodozóan pillantott fel a mennyezetre, miközben ujjai jókedvvel doboltak az asztalon. – Oké Sam – felelte – át fogom adni nekik üdvözletét.

Letette a kagylót és kezét a telefonon nyugtatva Patriciára nézett. Kék szeme gúnyosan és rejtélyesen csillogott, de a lány elég jól ismerte ahhoz, hogy olvasni tudjon a lelkében.

– Nem volna jobb elrejteni ezt a könyvet? – kérdezte a lány.

– Rejtve van – mondta a férfi a cifra borítót végigsimítva. – Megnézzük közelebbről a derék vérebeket.

A csengő hangja elvágta a további beszélgetést, és miközben még egyszer a lányra mosolygott, kiment ajtót nyitni. A bonyodalom csőstül jött, és szája sarkában kis ráncok árnyalták a szemében tükröződő élvezetet. Az előszobában csak annyi időre állt meg, hogy farzsebéből esőkabátjának zsebébe csúsztassa pisztolyát, azután kinyitotta az ajtót és arcán angyali nyugalom tükröződött.

Az ajtó előtt két sötét ruhás férfi állt, keménykalapban, de bot és kesztyű nélkül.

– Mr. Simon Templar? – kérdezte egyikük meglepő jól neveltséggel.

Simon bólintott és a két férfi határozott lépésekkel hatolt be az ajtón, mielőtt orruk előtt becsaphatta volna.

– Nassen felügyelő vagyok – mondta az udvarias detektív – és házkutatási parancsom van az ön lakására.

– Mi a szösz?! – kiáltott fel az Angyal. – Maga tehát egyike azoknak a rendőröknek, akiket újabban a nyilvános elemi iskolákban példaként mutogatnak a gyerekeknek? Milyen kedves!

Nassen összeszorította ajkát. – Először is meg fogjuk magát motozni – mondta röviden.

Keze végigfutott az Angyal zsebein, és pillanatok alatt meggyőződött róla, hogy Simon nem hord magánál fegyvert. Az Angyal visszafojtotta természetes ösztönét, amellyel orron akarta vágni, és ehelyett mosolygott.

– Ez egy jó játék, ugye Hóvirág? – kérdezte. – A magam részéről elég korlátolt észjárású vagyok, de ha ezt egy hölggyel csinálná, őnagysága még félre találná érteni.

Nassen sápadt arca a dühtől rákvörös lett, az Angyal szemében pedig egyáltalában nem angyali fény gyulladt ki. Ha egy detektívet ilyen könnyen lépre lehet csalni, már eleve arra volt ítélve, hogy az Angyal alaposan túljárjon az eszén.

– Végigmegyünk a lakáson – szólt most a titkosrendőr.

Simon bevezette őket a lakószobába, és nyugodtan újratöltötte a poharát Sherryvel. – Pat – magyarázta közben – ez két kis tündér, akik most pottyantak be a kulcslyukon. Úgy látszik, át akarják kutatni a lakást, és ellenőrzik, hogy tisztán tartod-e. Megengedjük nekik?

– Nem bánom – felelte Patricia engedékenyen. – Jól letörölték a kis patáikat, mielőtt bejöttek?

– Attól tartok, hogy nem – felelt az Angyal. – Látod, nem nagyon jól nevelt tündérkék. De ha valakinek szép oxfordi kiejtése van, azt hiszi, hogy szükségtelen jó modorúnak is lenni. Hallanod kellene Hóvirágot, amikor beszél. Úgy hangzik, mintha minden foga mozogna…

Így folytatta az egész házkutatás alatt. Kimeríthetetlen volt az ugratásban, úgyhogy a két detektív a végén már majd megpukkadt mérgében.

– Vegye a kalapját – mondta Nassen – velünk jön.

Simon letette poharát és megkérdezte: – Milyen vád alapján, Hóvirág?

– A vád az, hogy az állami titkos levéltár néhány iratának jogtalanul birtokában van.

– Egy egész pofára való vád – ismerte el Simon. – Magammal vigyem a szépítőszereimet is, vagy tudnak ilyesmit kölcsönadni?

– Vegye a kalapját! – szólt rá Nassen, szinte fuldokolva a dühtől.

Az Angyal szájába vett egy cigarettát és rágyújtott. Az első füstkarikák közt Patriciára nézett, miközben öngyújtóját ismét zsebre vágta, és senki sem tudhatta, hogy szemének hunyorítása hozzá tartozott-e barna arcán ülő mosolyához vagy sem.

– Az a helyzet drága szívem – mormolta –, mintha beszélgetésünket később kellene befejeznünk. Hóvirág siet. Tégy el nekem egy kis sherryt, mire megjövök, légy szíves. Nem foglak sokáig váratni.

De a lány tekintete némi aggodalommal kísérte, amikor hanyagul kisétált a szobából. Látta, hogy az előszobában felveszi esőköpenyét, gondosan felteszi kalózos módon félrecsapott kalapját, mielőtt kimegy. A férfi már rég eltűnt, amikor a lány még mindig igyekezett önmagát meggyőzni arról, hogy Simon Templart, aki többször játszotta ki a törvényt, mint ahogyan azt bárki más csak el is tudta volna képzelni – ilyen könnyen le lehetett tartóztatni.

III.

Miközben a két detektív közt a taxiban tovarobogott, órára nézett és megállapította, hogy alig négy órája van Angliában. El kellett ismernie, miszerint az események még az általa megszokottnál is gyorsabb ütemben követik egymást. Támadó a vonaton, ismeretlen üldöző egy taxiban, és két elemi iskolai mintadetektív ennyi idő alatt meglehetősen nagy eredmény. De Simon tudta, hogy ezek még csak kezdetleges példái mindannak a figyelemnek, amiben előrelátható része lehet, amíg birtokában van a Házasságának titka.

Nassen és a másik véreb csendben nyalogatták sebeiket. Hogy az események eddigi folyamával teljesen elégedettek voltak-e, azt nem tudni. Simon újabb bosszantásokon törte fejét. De mielőtt még a különböző lehetőségek között választhatott volna, a taxit a piros lámpa megállította a St. James’s Street sarkán, és az Angyal alig két yardnyi távolságban egy kövér vörös arcot és két álmos szemet pillantott meg – olyan emberét, aki nélkül egyetlen kalandja sem lett volna teljes.

Mielőtt a két detektív bármelyike megakadályozhatta volna, előrehajolt és elragadtatott kiáltása tört ki a nyitott taxiablakon: – Claud Eustace, Dr. Barnardo hálósipkájára!

Az álmos tekintetű férfi a hang irányába fordult és tekintete leírhatatlanul sokatmondón kitágult, amikor megtalálta a hang forrását. Egy-két pillanatra még a rágógumi is mozdulatlan volt a szájában. Az egész ember szoborszerűen megmerevedett.

Minderre Claud Eustace Teal főfelügyelőnek alapvető okai voltak, amelyek visszanyúltak addig az időpontig, amikor még senki Angliában nem hallott az Angyalról, amikor rendőrnek lenni még aránylag derűs foglalkozás volt, a nyomozások elfogadható százalékig sikerrel jártak, és nem lépett soha közbe egy olyan kiszámíthatatlan kalóz, mint Simon Templar. Teal megdöbbenésének okait ősz hajszálainak tömege jelezte, és emlékei hasonló pillanatokban mindig újra meg újra előrajzottak, ha az Angyal egy – sajnos túl rövid – távollét után visszatért Angliába.

Ez az emlékezés súlyos teherként tért vissza Teal keserű szívébe, mialatt egy pillanatig mozdulatlanul bámult be a taxiba. Azután egy sóhajtással odalépett az ablakhoz és bölcs megadással szembenézett sorsával.

– Halló – köszönt be az ablakon.

Az Angyal szemöldöke gúnyos szemrehányással futott fel a homlokára. – Claud! – tiltakozott, – hát illik ez? Hát testvéri „hozott Isten” ez? Bárki azt hihetné ha látja magát, hogy nem örül a viszontlátáson.

– Nem is örülök – felelte Teal, – de kénytelen vagyok magával foglalkozni.

Az Angyal mosolygott. – Ugorjon be, – hívta meg vendégszeretőn. – A maga irányába megyünk.

Teal fejét rázta… illetve másképpen nem lehet leírni azt a mozdulatot, amely olyannak látszott, mintha meg akarná tenni, de az utolsó pillanatban meggondolta volna, mert még ehhez is túl fáradt.

– Köszönöm, – hárította el a meghívást. – Éppen valami más dolgom van. És úgy látom, maga különben is jó társaságba került. – Ártatlan kék szeme visszanyerte szokásos álmos kifejezését, és az Angyal két zavarban lévő kísérőjére pillantott. – Tudják, hogy ki van a kezük között, ugye? – fordult a két detektívhez. – Tartsák szemmel.

– Bocsásson meg – szólt közbe sietve az Angyal –, elfelejtettem bemutatni magukat egymásnak. Ez a díszpéldány itt a bal oldalamon Hóvirág, avagy Peckham Rózsája…

– Jó, jó – mondta Teal gorombán. – Ismerem őket. És fogadni mernék, hogy hamarosan azt kívánják majd, bár sohase ismerték volna meg magát – hacsak nem kívánják azt már most.

A lámpa zöldre váltott, és a mögöttük várakozó sofőrök türelmetlen dudálása arra késztette Tealt, hogy hátralépjen az ablaktól. – Viszontlátásra – mondta, és intett a tovarobogó taxi után.

Az Angyal vigyorogva dőlt hátra. Ez a találkozás hiányzott még ahhoz, hogy a régi, megszokott, otthoni kép együtt legyen, biztosítéka annak, miszerint a régi idők és kalandok teljes dicsőségükben visszatértek. Csak az utolsó szó zavarta meg az összhangot.

– Úgy látszik – mormolta az Angyal – , mintha Claud Eustace valamit forgatna a fejében. Nem így hangzott a búcsúzás, Hóvirág?

Nassen nagy fehér zsebkendővel törölgette izzadt homlokát, és nem felelt semmit. Érzékeny lelke elvesztette egyensúlyát, és miközben eltette a zsebkendőt, pisztolyt húzott elő. Simon érezte a csőtorkolatot bordái közt, és gúnyosan fölhúzott szemöldök alól pillantott le a fegyverre.

– Tudja, hogy ezzel meg is ölhet valakit? – kérdezte dorgálón.

– Bár maga lehetne az – felelte „Peckham Rózsája” szenvedélyes gyűlölettel a hangjában, és visszasüllyedt a hallgatásba.

Simon nevetett, és új cigarettára gyújtott. Az esőkabátja zsebében lévő pisztoly nyomta kissé a csípőjét, de nem látta szükségét annak, hogy saját fegyverét jelezze. Türelmes érdeklődéssel nézte, hogy merre vezet útjuk… A Parliament Squaret már keresztezték, de ahelyett, hogy az Embankment felé fordultak volna le, megkerülték az egész teret és visszafordultak a Victoria Streetre.

– Fölteszem, tudja, hogy nem erre kell menni a Scotland Yardhoz, Hóvirág? – figyelmeztette az Angyal készségesen.

– Most először ezen az úton fog menni – felelte Nassen.

Az Angyal vállat vont. A Victoria Streetről nemsokára elfordultak, s végre megálltak egy igen tekintélyes épület előtt, amely csinos, előkelő téren állt. Nassen társa kiszállt, és fölment néhány lépcsőn, hogy becsöngessen. Az Angyal követte, és Nassen – még mindig pisztoly a kezében – haladt hátul. Az ajtót nagyon méltóságos külsejű inas nyitotta ki. Úgy látszik már várta őket, mert azonnal előreengedte a társaságot. Az Angyalt a nagy földszinti előcsarnokon át egy tágas könyvtárszobába vezették.

– Azonnal értesíteni fogom őlordságát – mondta az inas, és eltűnt.

Simon Templar, aki zavartalanul körülnézett az ajtó bezárulása után, a detektívhez fordult. – Szólhatott volna, Hóvirág, hogy egy lordot látogatunk meg – mondta szemrehányóan. – Felvettem volna régi etoni nadrágtartómat, és megmostam volna a nyakamat. Hogy maga ma megmosta a nyakát, azt látom, mert megvan a vonala, hogy meddig.

Nassen ajkába harapott és süketnek tetette magát. Még akkor is izzóan vörös volt, amikor Lord Iveldown belépett.

Lord Iveldown nevét a történelem nem fogja Gladstone, Disraeli vagy Earl of Chatham neve mellett följegyezni. Jelentéktelen államférfi volt, akiről a nyilvánosság keveset tudott; röviden egyike ama állami tisztviselőknek, akik elvégzik a munkát, mialatt a nyilvánosság előtt mozgó államférfiak csak beszélnek róla. Magas, őszhajú férfi volt; orrcsiptetőt hordott, és szerfölött méltóságosan mozgott, amiről az állami tisztviselőket általában meg lehet ismerni. Az Angyal is azonnal tisztában volt emberével.

A lord csiptetőjét törölgetve lépett be, és a kandallóhoz támaszkodva megállt. – Foglaljon helyet Mr. Templar – mondta ridegen, és azután Nassenhez fordult. – Olybá veszem, hogy nem találták meg, amit kerestek.

A detektív bólintott. – Egészen felforgattuk a lakást mylord, de nyomát sem találtuk. Viszont nem hiszem, hogy ideje lett volna a pamlag vagy a karosszékek kárpitja alá rejteni.

– Helyes – mormolta lord Iveldown – helyes. – Ismét levette csiptetőjét, még egyszer megtisztította, majd az Angyalra nézett. – Ez komoly ügy, Mr. Templar – jegyezte meg – nagyon komoly.

– Úgy látszik – helyeselt az Angyal nyájasan. – Úgy látszik.

Lord Iveldown megköszörülte a torkát, és ide-oda himbálta fejét. – Ezért voltam kénytelen rendkívüli intézkedéseket foganatosíttatni önnel szemben.

– Például két hamis detektívet küld a nyakamra, hogy forgassák fel a lakásomat – jegyezte meg az Angyal bágyadtan.

Lord Iveldown ránézett és köhintett. – Ah… uhm – mondta. – Ön tudta, hogy… hamisak?

– Édes egy szamaram – felelte az Angyal még kényelmesebben hátradőlve karosszékében. – Tudtam, hogy a fővárosi rendőrség nívója sokat süllyedt amióta elemi iskolai mintadetektíveket is alkalmaznak. De olyan mélyre süllyedést mégse tehettem fel, hogy effajta útszéli virágokat is felügyelőknek léptetnek elő, mint amilyen Hóvirág. Mellesleg: közönséges felügyelő még sohase tartóztatott le… Teal főfelügyelő mindig személyesen jön értem.

– Akkor miért engedte, hogy Nassen idehozza?

– Mert meg akartam magát közelről nézni, és hallani akartam, hogy mit mond. A pillantás, amit magára vethettem – tette hozzá őszintén – távolról sem okoz olyan szenzációt, mint amikor Marlene Dietrichet láttam.

Lord Iveldown újra megköszörülte torkát, hátratette kezét és úgy állt ott, mint egy elemi iskolai tanár, amikor meg akarja feddni az osztályt.

– Mr. Templar – mondta nyomatékosan – ez komoly ügy. Nagyon komoly ügy. Hogy úgy mondjam a legnagyobb mértékben komoly ügy. Önnek egy könyv van birtokában, amely… izé… adatokat és… izé… célzásokat tartalmaz… izé… amelyek rám vonatkoznak… adatokat és célzásokat, amelyek… talán nem is kell hozzátennem… merő kitalálások.

– Például – vágott közbe az Angyal udvariasan – azt az adatot és célzást, hogy amikor ön hadügyminiszteri helyettes államtitkár volt, harmincezer Lewis-féle puskát rendelt egy olyan cégtől, amelynek ajánlata hatvan százalékkal magasabb volt bármelyik másiknál. Aminek következtében az ön bankszámlaegyenlege nyomban erősen megjavult.

– Durva és elvetemült rágalom – emelte föl lord Iveldown konokul tiltakozó szavát.

– Például – folytatta az Angyal még udvariasabban – az a durva és elvetemült rágalom is benne van ebben a könyvben, hogy ön, mint az állam megbízottja, egymillió darab gázálarcot vett át a szállítótól, amelyek a szakértők szerint a legenyhébben kifejezve is teljesen hasznavehetetlenek…

– Piszkos és agyafúrt vádaskodás – zúgolódott lord Iveldown remegő hangon – amit könnyű lenne megcáfolni, de ha nyilvánosságra jutna, meghurcolhatnának egy olyan nevet, amely mégiscsak bizonyos köztiszteletre tett szert e nemzet történelmében. Csak ezért jutottam arra a meggyőződésre, hogy önt… izé… fogadnom kell.

Simon bólintott. – Miután detektívutánzatainak nem sikerült ellopni tőlem a könyvet… ez… izé… meglepően kegyes öntől.

Gúnyos pillantása mint éles lövedék fúródott lord Iveldown szemébe, aki megborzongott e tekintet alatt.

– A helyzet rendkívüli volt – ismételte őlordsága beszédhez szokott hangon – és így rendkívüli intézkedések foganatosítása vált szükségessé. – Megköszörülte torkát, megigazította csiptetőjét, és azután folytatta: – Mr. Templar, ne kerülgessük tovább a forró kását. Kizárólag személyes okokból… értse meg, hogy csak azért, mert nem akarom nevemet fölöslegesen a sárban meghurcoltatni… szeretném ezeket az aljas rágalmakat eltüntetni, amelyek véletlenül az ön birtokába jutottak. Ezért engedélyeztem önnek egy személyes kihallgatást, hogy tisztázzam milyen… izé… értékűnek tartja ön a kérdéses könyvet.

– Ez igazán kedves öntől – felelte az Angyal megfontoltan.

– Ha például – mondta lord Iveldown fátyolos hangon – mondjuk… izé… kétezer fonttal…

Beszédét az Angyal nevetése szakította félbe. Nagyon halk és tartózkodó nevetés volt – nevetés, amitől Lord Iveldown ereiben meghűlt a vér ahogy meghallotta. Ha volt is humor ebben a nevetésben, az Angyal szemén ez nem látszott meg.

– Ha kétszázezret mondott volna – jegyezte most meg az Angyal hűvösen – éppen eltalálta volna azt az összeget, amit kérek.

Hosszú, kínos szünet következett, amelyben a legkisebb nesz is hangos zajnak tetszett volna. Végre is lord Iveldown száraz köhögése törte meg a csöndet, és ez a köhögés most puskaropogásnak tetszett.

– Mennyit mondott? – kérdezte a lord rekedten.

– Kétszázezer fontot mondtam.

A jéghideg kék szemek egy pillanatra sem engedték ki lord Iveldownt sugarukból. Fagyos tekintete úgy fúródott rajta keresztül, mint egy párbajkard… szinte átfúrta a méltóságteljességből emelt válaszfalakat, és úgy tetszett, mintha felszúrta volna hegyére a lord meztelen lelkét, mint tű a lepkét.

– De hiszen – mondta lord Iveldown remegve – ez lehetetlen! Ez zsarolás!

– Attól tartok, hogy az – felelte az Angyal.

– Figyelmeztetem, hogy tanúk előtt ül…

– Minden tanú előtt ugyanezt fogom mondani, akit csak idehoz. Tanúk nem változtatnak semmin. Egy szokványos esetben – igen. Hogyha titkos szerelmi ügyeinek szellőztetésével, vagy bármi más hasonlóval fenyegetném, bíróság elé állíttathatna és az Ön nevén nem is esne csorba. De egy olyan esetben mint a jelenlegi, még a főügyész sem tudná magát megmenteni. Nem közönséges gonosztettekről van szó, hanem haza- és felségárulásról.

Simon leverte a hamut cigarettájáról és a mennyezet felé fújta a füstöt, azután újra lord Iveldownra szegezte tekintetét. Nassen és a másik detektív úgy érezték, mintha jeges szél fújna keresztül a szobán, és libabőrösek lettek. A csúfolódó bohóckodás, amellyel előbb már szinte a gutaütésig kergette őket, teljesen eltűnt az Angyal hangjából és úgy érezték, hogy egészen más ember beszél itt előttük.

– A könyv, amelyről ön említést tett – folytatta az Angyal ugyanazon az egyenletes, szenvtelen hangon, mint ahogy előbb beszélt – Rayt Marius hagyatéka, amelyet rám hagyott. Ez nyilván nem titok ön előtt. Ön azt is nagyon jól tudja, hogy miből lett Rayt Marius milliomos. Vagyonát a háborún és a háború eszközein szerezte, és mindazok a megszámlálhatatlan milliók, amelyekből önt és az önhöz hasonlókat fizette – a háború gyümölcsei voltak. Vérből születtek ezek a pénzek, férfiak, asszonyok és gyermekek pusztultak el és kínoztattak meg ezért a pénzért, amiből önt, lord Iveldown, megfizették.

Lord Iveldown megnyálazta ajkát és kinyitotta száját, hogy beszéljen, de a világos és kegyetlen hang folytatta, s úgy hatolt keresztül a szobán és a lordon, mint egy éles kard.

– Miután birtokába jutottam ennek a könyvnek, hasznát is akarom venni. Azt hiszem, hogy jó ötletem támadt. Meg akarom szervezni a Simon Templar alapítványt, amely egymillió font alaptőkével indul, s ebből ön egyötödrészt tartozik befizetni. Az alapítvány a háborúban megcsonkított és nyomorékká vált férfiak javát fogja szolgálni, segíteni fog olyan asszonyok és gyermekek sorsán, akiknek férje, illetve apja a háborúban elesett, és hozzá fog járulni minden olyan ügyhöz, amely hivatott elősegíteni a békét. El kell ismernie, hogy ez a megtorlás igazságos.

Iveldown ridegsége eltűnt, mintha összezsugorodott volna; szeme olyan benyomást keltett, mintha a lord borzasztóan meg lenne ijedve.

– Maga megőrült! – csattant fel a hangja. – Ilyesmit meg sem tudok hallgatni. Nem is fogom meghallgatni! Még egészen más hangon is fog maga beszélni, mielőtt innen elmegy. Erre esküszöm! Nassen!

A két detektív azonnal felugrott, és különösen Peckham Rózsájának szemében Simon a bosszúállás előre érzett gyönyörét látta felvillanni. Az Angyal elmosolyodott, csak egy kicsit mozdult esőköpenyében, és kezében feltűnt a pisztoly.

– Most még nem, Hóvirág – mondta nyájasan, és a két férfi megállt. – Találkám van valakivel, és már így is túl sokáig tartottak fel. Valamivel később talán több szerencséje lesz velem.

Tekintete visszasiklott lord Iveldown beteges félelemtől eltorzult arcára, amelyre most lassan a tehetetlen düh és bosszúvágy rajzolódott. Egy pillanatra ismét feltűnt az angyali mosoly Templar ajkán.

– A legkisebb kétségem sincs az iránt – folytatta – hogy ön mindent el fog követni meggyilkoltatásom érdekében. De ugyanolyan biztos vagyok abban is, hogy nem fog sikerrel járni. Azt hiszem, meg fogja fizetni a részesedését…

IV.

Simon Templar a szó hétköznapi értelmében sem mély, sem éber alvó nem volt. Úgy aludt mint a macska, a vadállatok teljes ellazulásával, ugyanakkor készen azonnali ébredésre bármilyen kis neszre ami esetleg figyelemre adhat okot. Bömbölő vihar mellett békésen tudott aludni, de egy óvatosan kihúzott fiók súrlódására a legmélyebb álomból azonnal felébredt és cselekvőképes volt. A felébredés pillanatában tökéletesen mozdulatlan maradt – ez olyan trükk volt, amit évekkel korábban tanult, s ami nem egyszer mentette meg életét. Még aki mellette állt, az sem vett volna észre változást a lélegzetén.

Most is mozdulatlanul ébredt, szeme belebámult a sötétbe, és füle felfogta egy halk zaj ismétlődését: valami gumitalp érintését a nappali szoba szőnyegén. Egy egér sem okozhatott volna kevesebb zajt, ha keresztülfut a szőnyegén, de ő kiugrott tőle az ágyból, anélkül, hogy ez hallható lett volna. Mint szellem olvadt egybe a szoba sötétségével, meztelen talpa a legkisebb neszt sem okozta amikor lépett, és keze olyan biztonsággal találta meg azonnal a kilincset, mintha világos lett volna. A legkisebb zaj nélkül nyomta le a kilincset, nyitotta ki az ajtót és suhant át a hallon.

A nappali ajtaja be volt támasztva, mert a nagy sötétségben csak egy vékony résen át szűrődött ki ide-oda imbolygó fény. Óvatosan benyomta az ajtót és benézett. Egy férfi fekete körvonalai rajzolódtak ki a kezében tartott és letompított zseblámpa fénye előtt. A lámpa fényénél sorban nyitogatta az íróasztal fiókjait és mindet átkutatta. Az Angyal foga kivillant, amikor keresztülsiklott az ajtón, és hangtalanul becsukta maga mögött. Mialatt ujja megtalálta az ajtó mellett a villanykapcsolót, megszólalt :

– Jó hajnalt kívánok, Algernon.

A váratlanul támadt fényárban az idegen megfordult. Ugyanakkor Simon megpillantotta kezében a pisztolyt, és hálát adott erkölcstelen isteneinek, hogy nem vette még el kezét a kapcsolóról, mert most hirtelen lekattintotta a villanyt, és a vakító fény után ismét teljes sötétség borult a szobára.

Az Angyal hangja ismét felcsendült a sötétben.

– Úgy, tehát pisztollyal jársz, Algernon? Tudnod kellene, hogy ebben a tiszteletreméltó városban tilos a pisztoly. Látom már, komolyan a lelkedre kell beszélnem, Algernon… igazán, meg is fogom tenni…

A behatoló zseblámpája hirtelen nagy fehér kört vetett az ajtóra, de Simon nem volt benne. Az Angyal nem félt tőle, hogy ebben a lakásban valaki hidegvérűen lelövi – tudta, hogy innen nem tudna kiszökni észrevétlenül – de tisztában volt, mit okozhat egy betörőben – akár szakmabeli, akár nem – egy hirtelen pánik, és hogy ami egy pillanatra látható volt a megforduló behatoló maszkos arcán az nem gyengédség vagy szentimentalizmus volt.

Simon hallotta nehéz lélegzését, és látta, ahogy a fénycsóvát jobbra-balra irányítja. Fél percig halálos bújócskát űztek. Az ajtó őrizetlennek látszott, de valami azt súgta a betörőnek, hogy csapdába lép, ha arrafelé keres menekülést. A fél perc végén idegei felmondták a szolgálatot, és az egyetlen látható egérutat választotta. Rossz sejtelme azonnal valóra vált, mert csontból és izomból álló mázsás súly zuhant a hátára macskaszerű ugrással. Acélos ujjak szorították pisztolyos kezét, egy másik hasonlóan erős kéz torkára kapcsolódott. Rövid ideig a földre zuhanva birkóztak. Simon kicsavarta kezéből a pisztolyt anélkül, hogy egyetlen lövés dördült volna el, és egy akrobata ügyességével rázta le magáról ellenfélét. A következő pillanatban keze elérte a villanykapcsolót és újra világos lett.

A betörő még a földön feküdt, nehezen lélegzett, és onnan nézett fel az Angyalra. Simon a betörő kezéből kicsavart pisztolyt tulajdonosára szegezte.

– Szánalmas vagy, Algernon – jegyezte meg nyájasan. – Csak nem képzelted, hogy végig ura maradsz a helyzetnek? Gyerünk haver… Húzd le azt az ócska harisnyát az arcodról, hadd lássuk, miből áll a képesfeled.

A betörő nem felelt, nem is engedelmeskedett, úgy hogy Simon előrelépett és egyetlen rántással lehúzta róla az álarcot. Ekkor azonban néhány másodpercig mozdulatlanul meredt rá. Azután elkezdett nevetni.

– Mi a mennykő! Hisz ez a jó öreg Hoppy Uniatz!

– Akasszanak fel – lihegte Uniatz – ha ez nem az Angyal!

– Látom, nem feledted el, amikor egyenes ívben repültél ki Rudy ablakából a Mott Streetre. Vagy az az éjszaka, amikor egymás után lelőtted Angie Palettát és Russ Kovarit az Amsterdam Avenuen? És amikor fejedhez vágtam egy széket és bezártalak… Emlékszel?

Uniatz megtapogatta a tarkóját, mintha még mindig feltámadna benne az akkor érzett fájdalom.

– Mondja, mit gondol, szita az én memóriám tán?

Emlékeibe merült, majd egy új gondolat átrendezte egyszerű vonásait ahogy az aggodalom árnya visszatért arcára.

– Akár meg is ölhettem volna! – mondta ijedt hangon.

Az Angyal mosolygott. – Ha tudtam volna, hogy te vagy az álarc mögött, komolyabban vettem volna azt a pisztolyt – ismerte el. – Ejnye, ejnye Hoppy… Hosszú az út a vén New Yorktól idáig. Mi szél fújt erre?

Mr. Uniatz feltápászkodott a földről és megvakarta fejét. – Tudja főnök, a szesztilalmi törvény eltörlése után az üzlet odaát megszűnt. Még lézengtem ott egy ideig, de nem tudtam megkeresni a kenyeret. Akkor hallottam, hogy Londonban hasznomat tudják még venni, hát idejöttem. De az ördögbe is, főnök, a fajankók itt nem tudják hogy mi az igazi gengszterség. Kérdeztem egy mukit, mi lenne ha szereznénk pár varrógépet, azt hitte, megbolondultam.

Uniatz homlokát ráncolta rosszallásában, hogy az angol gengszterek még mindig nincsenek tisztában a gépfegyver használhatóságával.

Simon együttérzően bólogatott, miközben átment az asztalhoz egy cigarettáért. Évekkel ezelőtt hetedrangú gengszterként ismerte meg Hoppy Uniatzot, a híres Bowery-bandában, és sohasem tudott rá olyan utálattal nézni, mint a többi alvilági alakra. Hoppy kiemelkedő vonzereje koponyájának az a rendkívüli keménysége volt, ami többször is megvédte agyát a végzetes sérüléstől, ugyanakkor a csontnak ez az aránytalan vastagsága olyan kevés helyet hagyott a szürkeállomány kifejlődésének, ami még ebben a primitív szakmában is a legalsó rangra kárhoztatta; ugyanakkor Hoppy egyéniségének ez a varázslatos egyszerűsége tette olyan rokonszenvessé az Angyal számára. Simon könnyen el tudta képzelni, hogy Hoppy valami ködös hírre, amely egy Londonban feltámadt banditavilágról szólt, egyenesen átjött az Atlanti Óceánon. De most másra volt kíváncsi.

– Vérzik a szívem érted, Hoppy – mormolta – de miből gondoltad, hogy van valami, amit érdemes tőlem elrabolni?

– Tudja főnök – magyarázkodott Uniatz bocsánatkérőn – az úgy történt, hogy bemutattak egy pasasnak, aki egy másik pasast ismer, akit megzsaroltak és az megbízott, hogy szerezzem vissza azt, amivel zsarolják, és tegyem el láb alól azt, aki zsarolja. Így hát beküldtek a szomszéd lakásba… mondhatom, remek lakás fürdőszobával és minden jóval… úgyhogy már itt voltam napközben, és nem kellett kitennem magam a portás éjszakai kérdéseinek, hogy hová megyek és kit keresek.

Simon elgondolkozva fújta a mennyezet felé a füstöt. Védelmi vonalának ilyen hiányosságát nem vette észre.

– És nem mondták meg a nevemet? – kérdezte.

– Dehogynem. De csak annyit mondtak, hogy egy bizonyos Mr. Templar. Amikor hallottam, éreztem, hogy emlékeim közt valami megmozdul, de eszembe se jutott, hogy ez maga lehetne, őszintén, Angyal, ha csak sejtettem volna, hogy maga az, messze elkerültem volna ezt az ügyet. Fölteszem, hogy erről maga is meg van győződve, nem igaz?

Az Angyal bólintott. Egy ötlete támadt, egyike azon elképzelhetetlen, fölényes technikát igénylő ötleteknek, amelyeknek egyszerű keresztülvihetősége ismét ajkára varázsolta az angyali mosolyt. Már nem is gondolt félbeszakított álmára.

– Innál valamit öregem? – kérdezte.

Hoppy Uniatz füttyentett egyet a foga közt, és gyerekes öröm csillogott arcán. – Főnök – felelte –, mit meg nem tennék én egy italért?

Simon visszatartotta magát a lehetséges dolgok felsorolásától, és óriási mennyiségű whiskyt töltött egy pohárba és megtakarította a szódavizet. Uniatz átvette a poharat, beleszagolt és megelégedetten kortyolta az italt.

– Remélem, nem haragszik rám azért, vezérem – mondta komolyan – amit előbb az itteni fajankókról mondtam. Tudja, hogy magát nem értettem ez alatt. Maga volt odaát New Yorkban és ismeri a dörgést arrafelé. Odaát néha összerúgtuk a patáinkat, de itt erre semmi szükség sincs. Tudja, olyan árván éreztem magam odaát. Az előbbi kis birkózás egészen boldoggá tett. Úgy szeretném, ha együtt dolgozhatnánk, vezérem.

Az Angyal közben lényegesen kevesebb whiskyt kevert meg szódával és Uniatz felé emelte poharát.

– Erről lehet beszélni, Hoppy – mondta. Azután jó két órán át magyarázott a nehézfejű amerikainak.

V.

Teal főfelügyelő éppen akkor érkezett az Angyalhoz, amikor megkésett reggelijét fogyasztotta. Simon Templar reggelije rendszerint megkésett, mert sohase volt barátja a koránkelésnek. De aznap különösen késő volt, mégpedig nem az ő hibájából. Már kétszer félbeszakították, és amikor harmadszor is megszólalt a csengő, végleg letett arról, hogy melegen igya meg a kávéját.

– Mr. Teal van itt, uram – mondta Sam Outrell a házi telefonon.

Az Angyal sóhajtott. – Jó, Sam, küldje föl. – Letette a kagylót és Uniatzhoz fordult, aki összpontosított figyelemmel fogyasztotta óriási mennyiségű pirítósát. – Sajnos, újra el kell tűnnöd, Hoppy – mondta az Angyal. – Majd később viszontlátjuk egymást.

Uniatz lustán fölállt. Ezen a reggelen már annyiszor kellett eltűnnie az Angyal lakásából, amikor mások érkeztek, hogy komolyan kezdett aggódni az állandóan megszakított reggeli miatt, miszerint azt emésztése meg fogja sínyleni. A tányérján lévő pirítós olyan nagy volt, hogy még az ő szájába sem fért bele egyszerre. Hogy további kockázatot már ne vállaljon magára, zsebrevágta az egészet és engedelmesen kiment; és ő volt az első dolog amit Teal meglátott, amikor Simon ajtót nyitott.

– Helló Claud – mondta Uniatz szívélyesen, és elvonult saját területére.

– Hát ez meg kicsoda? – kérdezte a megdöbbent detektív Hoppy után bámulva.

Az Angyal mosolygott. – Egyik barátom – felelte. – Jöjjön beljebb Claud és helyezze magát kényelmetlenbe. Tisztára mint a régi szép időkben!

Teal lassan belépett a lakásba. A Hoppy köszöntésére támadt meglepődés gyorsan eltűnt arcáról, és ismét a lusta, örökké álmosnak látszó, rendíthetetlen nyugalmú detektív lett, amikor a nappali szobában leült, keménykalappal a fején. Megint egészen Teal főfelügyelő volt, aki hivatalos minőségben jelent meg valahol, de emlékezetében ott égett a sok kudarcba fulladt vallatás, amelyben ez az örökké mosolygó fiatalember mindig felülmaradt.

– Mondtam, hogy meg fogom látogatni.

Simon udvariasan bólintott. – Kedves magától, hogy ilyen hamar megtartotta a szavát – mormolta. – Mit gondol, ki fogja megnyerni a derbyt?

Ugyanolyan jól tudta, mint talán maga az állami főügyész, hogy Teal csevegés céljából sohasem látogatta volna meg, de nem neki kellett a csatározást megindítani. Arcán ott csillogott híres mosolya, amelynek fénye alatt Teal előkotort a zsebéből egy összehajtogatott papirost.

– Tudna erről valamit mondani? – kérdezte a detektív.

Mélyen Tisztelt Leo Farwill úrnak, 384, Hanover Square, London W.i.

Tisztelt Uram!

Bizonyára értesült róla, hogy egy olyan könyv birtokába jutottam, amely egyedülálló nemzetközi érdeklődésre tarthat igényt. E műben az ön kiváló neve is szerepel.

Elhatároztam, hogy fejezetenként áruba bocsátom a könyvet, és a befolyó összegeket az általam létesítendő Templar Alapítványnak ajándékozom. Az alapítvány célja, hogy olyan szükséget szenvedő családoknak juttasson anyagi és másnemű támogatást, ahol a családfő elesett, vagy munkaképességétől megfosztatott a múlt világháborúban. Segíteni fogja továbbá a hadirokkantakat és támogatja mindama intézményeket, amelyek egy háború újra való kitörését megakadályozni igyekeznek.

Ama fejezet ára, amelyben önről van szó, kétszázezer font. Ismerve az ön őszinte irodalmi érdeklődését, biztos vagyok benne, hogy ezt az árat elfogadhatónak minősíti; főképpen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy a Templar Alapítvány a maga szerény módján hozzá fog járulni az ön kijelentésének valóra válásához, amely szerint „az ország érett arra, hogy hősök éljenek benne”.

Abban a reményben, hogy csekkjét szombat éjfélig kézhez kapom, úgy érzem, csak hozzásegítem Önt, drága és mélyen tisztelt Leo, hogy sürgős jótékonysági vágyának eleget tehessen.

Teljes tisztelettel: Simon Templar

– Igen világos és rokonszenves, úgy vélem – jegyezte meg az Angyal udvariasan. – No és mi van vele?

Teal visszavette a levelet. – Maga írta alá, ugye?

– Természetesen.

– A maga írása is?

– Kétségkívül.

– Így hát alapos gyanú merülhet föl az iránt, hogy maga írta.

Simon bólintott. – A maga Sherlock Holmes agya remekül tör kitűzött célja felé, Claud! Ilyen bizonyító erejű következtetésekkel szemben tagadásnak semmi értelme sem lenne. Én írtam a levelet.

Teal összehajtotta, és zsebre vágta a levelet. Más emberrel most leszámolt volna, de az Angyallal túl sok csatát vívtak már meg ahhoz, hogy tudja: az Angyal nem vágna vissza támadására, hanem ragyogó agyvelejével és szokásos mosolyával könnyedén elhárítaná azt. Mégis neki kellett támadnia.

– Fölteszem, hogy tudja, miszerint ez zsarolás? – kérdezte Teal egyszerűen.

Az Angyal kissé összevonta szemöldökét. – Fenyegetésekkel csikarok ki pénzt? – kérdezte.

– Ha a törvénykönyv szerint való meghatározást kívánja – felelte Teal konokul – hát igen.

Most jött az ellenfél vívókardjának könnyed villanása, amely támadását hatástalanította.

– Hol van ebben a levélben egyetlen fenyegető szó? – kérdezte az Angyal csodálkozva.

Tealnek torkán akadt a szó. Ezt a csirkefogót, akit könnyebben lehetett elérni Londonban, mint bármelyik más törvénykerülőt, hiába üldözte, mert megfoghatatlanabb volt, mint a lidércfény, még ha ott állt is előtte húsból-vérből. Sorsa fölött érzett minden keserűsége feltámadt Tealban, de magába kellett fojtania.

– A levélben van a fenyegetés – felelte tompán.

Simon megdöbbenve dörzsölte állát. Tealre ez a csodálkozás vérforralón hatott.

– Lehet, hogy elfogult vagyok – jegyezte meg az Angyal –, de én nem látom. Úgy vélem, igen tiszteletteljes hangon írtam, kivéve a végét, ahol Leót keresztnevén szólítottam… de hát a szabadabb elvek korát éljük. Máskülönben a tartózkodó és megható rábeszélés mintaképe lehetne a levél. Van egy könyvem, amelynek egyik fejezete arról a Leóról szól, és feltételezem róla, hogy meg akarja szerezni… hiszen tudja, milyen rekláméhesek ezek a politikusok. Ezért megvételre ajánlom neki, ami kétségkívül nem ütközik a törvénybe.

– Mr. Farwillnek az az álláspontja – felelte Teal – hogy a könyv szóban forgó része szemenszedett hazugságok gyűjteménye.

Simon felhúzta a szemöldökét. – Rossz lehet a lelkiismerete – mormolta. – De azért még nem csukhat le engem. Nem írtam semmit, amiből erre következtethetett volna. Felhívom, mutasson nekem egyetlen fenyegető vagy akárcsak tiszteletlen vagy gyanús szót. Az egész levél hízelgő és szinte alázatos hangon íródott. „Abban a reményben, hogy csekkjét szombat éjfélig kézhez kapom, úgy érzem, csak hozzásegítem sürgős jótékonysági vágyának kielégíthetéséhez.” Lehet, hogy Leo nem is olyan nagy emberbarát, mint amilyennek én tartottam, de remélem, Isten ujját fogja felismerni a levelemben. De hogy magának mi dolga van mindezzel, Claud, azt nem értem.

Teal akkorát nyelt, hogy szinte fuldokolt tőle. – Úgy, szóval nem érti?

– Sajnos nem, Claud. Leo, úgy látszik, hisztériás pillanatban kapta meg a levelet, mert másoknak is megírtam ugyanezt, akik nem így fogták fel. Nézze csak…

Kávéscsészéje mellől tintával kitöltött papírdarabot vett fel, és úgy tartotta, hogy a detektív láthassa rajta az írást. A csekk a City & Continental Banknak aznapi kelettel kétszázezer fontra szólt.

– Sir Barclay Edingham – folytatta –, fél tízkor volt itt ma reggel, és tőle kaptam. Alig várta, hogy kifizethesse az alapítványi összeg ráeső részét. Fél tizenegykor pedig Sir Humboldt Quipp vezérőrnagy járt itt… először méltatlankodott kissé az ár fölött, de azután elment, hogy még egyszer átgondolja az egész ügyet. Biztosra veszem, hogy a végén ő is fizet. Egy-két napon belül így a többi adakozó is jönni fog. Akar velem fogadni, hogy Leo is befut, ha legyőzi ideges állapotát? Beszélnie kellene vele még egyszer, Claud… talán ez rávezeti a kötelesség útjára.

– Semmi köze hozzá, hogy nekem mit kell tennem – tüzeskedett Teal, miközben szeme majd kiugrott üregéből, úgy bámult a csekkre, melyet az Angyal orra alá tartott. Végre felpillantott. – Sir Barclay Edingham adta ezt magának? – ismételte hitetlenül.

Simon bólintott. – És örült, hogy megteheti. Sir Barclay Edinghamnak gyöngéje az irodalom. A lapok, amelyeket eladtam neki, legféltettebben őrzött kincsei közé tartoznak, és nem tudná őket tőle kétszer akkora összegért se visszavásárolni.

Gondosan összehajtotta a csekket és tárcájába rejtette. A detektív kiegyenesedett.

– Hol az a könyv? – kérdezte.

Az Angyal szemöldöke megrándult, és Teal jobban ismerte ezt bárki másnál. Tudta, hogy többet jelent ezer szónál.

– Angliában – felelte az Angyal.

– Még az a jó – jegyezte meg Teal bőszen – mert látni akarom.

Az Angyal fölvett egy cigarettát, levegőbe dobta és elkapta szájával, öngyújtója kattant; és hosszú füstoszlopot fújt ki.

– Igazán? – mormolta érdeklődve.

– Igen! – kiáltotta Teal most már mérgesen. – Még pedig mielőtt innen elmegyek. Nem vagyok nagy műbíráló, de rá fogok jönni, ér-e az a könyv fejezetenként kétszázezer fontot. Majd rájövök, rágalmazó-e a tartalma. No, megmutatja azt a könyvet vagy keressem meg én?

– Hol a házkutatási parancs? – kérdezte Simon rendíthetetlenül.

Teal a fogát vicsorította. – Nincs szükségem házkutatási parancsra. Maga egy gyanú alatt álló személy…

– De csak a maga undorító, örökké gyanakvó fejében, Claud. És közlöm magával, hogy igenis szüksége van házkutatási parancsra. Vagy ha anélkül akarja felforgatni a lakásomat, három-négy erős emberre lesz szüksége. Mert különben megfogom a gallérjánál és nadrágjának ama részénél fogva, amelyen ülni szokott, és túldobom a Ritz-szállón. Nincs bíróság Angliában, amely magának ezért elégtételt szolgáltatna.

Az Angyal mosolygott, de Teal tudta, hogy nem szabad magát ettől a mosolytól megtévesztenie. Nem a jóakarat sugárzott ebből a mosolyból, amelyet még soha máson, mint ezen a karcsú és veszélyes magánzón nem látott. Tudta jól, hogy az Angyal soha nem veszélyesebb, mint amikor mosolyog. Itt bizony nem volt tovább maradása; az Angyal ismét sarokba szorította. A levélben semmiféle fenyegetés nem volt, hiába rohant vele a nagyon tisztelt Leo Farwill a Scotland Yardra. Udvarias levél volt, amibe semmi becsületsértés nem vegyült. Nincs a világnak olyan ügyvédje, aki képes lett volna egy félig-meddig épeszű bíróság előtt bebizonyítani, hogy a gyanú, amely a levélhez fűződött, csupán a hírhedt Templar aláírásából eredt, és mégis jogos volt. Miután pedig a zsarolásnak „ismérve” semmiképpen nem volt bizonyítható, a kérdéses irodalmi műbe való betekintésre ok nem látszott „fennforogni”.

Teal mindezt nagyon jól tudta, és azt is, hogy a teljesen törvényszerű látszat ellenére senki kétszázezer fontot ennek az ördögien okos és a törvényt mindig ügyesen megkerülő fickónak nem ad, ha nem kényszerül rá. Simon Templar pedig mutatóujjával megbökte a főfelügyelő hasát, aki ezt az angyali mozdulatot jól ismerte, és szívből utálta.

– Tele van csúnya ötletekkel és szerencsétlen gondolatokkal – mondta az Angyal – Azt reméltem, hogy távollétem alatt megjavul, de úgy látszik, tévedtem. Mintha megint visszakapta volna régi betegségét, a detektivozist, Claud, és ez fáj nekem. Itt áll előttem lötyögő nagy hasával…

– Nem is lötyög! – feleselt a detektív dühösen.

– Dehogynem lötyög, ha megbököm az ujjammal – mondta az Angyal hűvösen, és már be is akarta mutatni.

Teal félreütötte a kezét. – Idefigyeljen, harsogta Teal – egy ideig talán sikerül még bujkálnia a paragrafusok között…

– Addig bujkálok a paragrafusok közt, amíg nekem jól esik – felelt az Angyal kedvesen. – Ha pedig egyszer mégis belebukom, még mindig idejekorán értem jöhet. Miután pedig most már végleg elrontotta a reggelimet, és tíz perc múlva sürgős találkám van, nem játszhatom tovább magával. Ha legközelebb megint fölébred, nézzen erre, talán többet tudok magának mondani.

Teal főfelügyelő megigazította fején a keménykalapot, és minden erejét összeszedte, hogy dühét úgy-ahogy leplezni tudja.

– Lesz nekem még egy-két mondanivalóm a maga számára – felelte –, és akkor néhány évre nem lesz módja kalandokba bocsátkozni.

– Értesítsen, ha felkészült rá – mormolta az Angyal, és múltszázadbeli udvariassággal nyitotta ki Teal előtt az előszobaajtót.

Néhány perccel később széles karimájú puhakalapját erősen jobb szemére húzva, bekopogott a szomszéd lakásba. – Gyerünk Hoppy – szólt be – elég sokáig késlekedtünk…

Uniatz sajnálkozva tette le a whiskys üveget, és vette a kalapját. A ház Stratton Street-i kijáratán át távoztak, és amikor kiléptek, egy kopott és ósdi túrakocsi haladt el előttük a gyalogjáró mentén. Simon érezte, hogy valamilyen szélroham elkapja a kalapját, és a levegőbe hajítja: a kattanás, amely a széllel együtt járt, úgyszólván beleolvadt a városi zajba, nem volt erős hangú, és más alig hallhatta.

VI.

Simon fölvette a kalapját, és elgondolkozva porolta le. A golyó szakította lyuk pont a közepén fúródott át, csak a magasságot tévesztette el a célzó. A támadás őszintén meglepte. Azt hitte, hogy amíg a Házasságának titka birtokában van, életét nem fenyegeti veszély, mert bár az ellenfél mindent el fog követni, hogy magát a művet megszerezze, testi épségére mindenképpen ügyelni fognak. Uniatz felé fordult és megdöbbenve látta, hogy az pisztolyával éppen célba veszi az elrobogó kocsit. Elkapta a pisztolyt és kabátja alá rejtette.

– Te istenverte bolond! – szólt rá. – Mit gondolsz, hol a csodában vagy?

Uniatz megvakarta a kobakját és körülnézett. – Azt hiszem, a Stratton Streeten, főnök. Vagy talán tévedek? Még nem ismerem ki jól magamat ebben a városban. Miért szedte el tőlem a stukkert? Könnyen eltalálhattam volna azt a csirkefogót.

Az Angyal sóhajtott. Csoda folytán az utca éppen üres volt, és senki nem vette észre a gengsztervilág rövid virágzását.

– Mert hogyha lelőtted volna azt a csirkefogót, mind a ketten zár alá kerültünk volna, mielőtt észreveszed magad – oktatta tömören, miközben a pisztolyt gondosan visszacsúsztatta a tulajdonos hátsó zsebébe. – Tartsd a stukkeredet jól begombolva, míg nem mondom, hogy vedd elő, és igyekezz mindig emlékezni arra, hogy az Atlanti Óceánnak melyik oldalán vagy.

Mialatt Simon előhozta a garázsból kocsiját és beültek, Uniatz sértett hallgatásba merült. Az óvilág szokásai idegenek voltak számára, és agya nem tudta felfogni azokat. Egy alak rálőtt a másikra és ez nem lőhet vissza anélkül, hogy bezárjak érte: az Isten szerelmére, micsoda lehetetlen világ volt ez az angliai?! Húsz percig rágódott ezen Uniatz, mialatt Simon Templar a legnagyobb iramban vezette a Hirondelt a londoni forgalmon át délnyugati irányban. Simon is törte valamin a fejét, és hajlandó volt a kérdést Uniatz-cal megvitatni.

– Mondd, Hoppy – kérdezte –, ha valaki olyan papírok birtokába jut, amelyekkel zsarolhat és a vesztedet okozhatná, például megszerezné az aláírt vallomásodat egy gyilkosságról, vagy ilyesmi. Mit tennél ezzel kapcsolatban?

– Ez egyszerű, főnök: eltenném láb alól.

– Attól félek, hogy megtennéd – felelte az Angyal. – De tegyük fel, hogy kiirtod, attól a papírok még mindig megvannak valahol, és most már azt sem tudnád, hol keressed.

Ez nem jutott Uniatznak eszébe. Egy ideig tűnődött a kérdésen, de azután felderült az ábrázata, és így szólt:

– No, vezérem, rájöttem. Először eltenném láb alól, és azután megkeresném a papírokat.

– És hol keresnéd? – kérdezte azt Angyal.

– A pasi zsebében – felelte Uniatz azonnal.

– De tegyük fel, hogy nincsenek ott.

Hoppy sóhajtott. A gondolkodás sohasem tartozott erős oldalai közé, egyike volt ama ritka dolgoknak, amelyektől fejfájást kapott. A Hirondel egy teherautó és egy autóbusz között suhant el, úgy, hogy egyik oldalon sem lehetett volna közéje tenni valakinek a kisujját, anélkül, hogy le ne vitte volna.

– Azt hiszem, Hoppy – folytatta az Angyal – így kell gondolkoznod: „Tegyük fel, hogy kiirtom a pasit. Tegyük fel, hogy a papírokat nem hordja a zsebében. Erre az egyik legjobb mód azt kérdezni, hogy kinek állt érdekében a pasi halála. Ennek kinyomozására pedig a legegyszerűbb, ha az ember átnézi a levelezését és mindazt, amit nála találni lehet.” Ha pedig mindezt átgondolod, Hoppy, rá kell jönnöd, hogy ha elteszed láb alól, a hekusok megtalálják a szóban forgó papírokat és ez nem válnék hasznodra.

Két-három mérföldnyit robogtak, mire Uniatz mindezt átgondolta. Végre is rándított egyet vállán.

– Azt hiszem, mégse kell kiirtani azt a pasit. Mi a véleménye, vezérem?

Simon közben tisztába jött azzal, hogy hiba volt tőle, amikor sérthetetlenségét olyan biztosra vette. Úgy látszik ez még akkor se állt fönn, ha ellenfelei nem tudhatták, hogy mi a sorsa a Házassága titká-nak. Ha leszámította azt, hogy lord Iveldown esetleg teljesen megbokrosodott, a sikerült merénylet azt jelentette, hogy ellenfelei vagy valami sátáni fortélyra jöttek rá, vagy pedig, hogy éppolyan bárgyúak, mint Hoppy Uniatz.

Áttekintette ellenfeleinek számát. Eredetileg öten voltak, és első perctől kezdve tisztában volt azzal, hogy csak egy szerény százalék fogja megadni magát ellenállás nélkül. Sir Barclay Edingham már fizetett. Sir Humboldt Quipp vezérőrnagy bizonyára fog fizetni. A tényleg ellenkezők tehát hárman voltak: lord Iveldown, aki már kimutatta foga fehérét, egy bizonyos Mr. Neville Yorkland, országgyűlési képviselő, akivel most akart az Angyal találkozni, és talán Leo Farwill, aki még bármely irányba hajolhatott. De bármennyire is nemkívánatos személyek voltak mindhárman, annyira tökfejűeknek nem tartotta őket. Viszont sátáni fortélyt sem tett fel róluk az Angyal. De most úgy látszott, hogy ezen a ponton revideálnia kell álláspontját. Végre pedig nem volt szabad megfeledkeznie Teal főfelügyelőről sem, akiről tudta, hogy reggeli beszélgetésük még egyáltalán nem hárította el a veszélyt feje felöl. Arra gondolt, hogy néha félrevezette Tealt. Nem mindig árulta el neki minden titkát, ahogy Teal szerette volna. Néha biz’ alaposan becsapta. Így volt ma reggel is, amikor azt mondta, hogy tíz perc múlva találkoznia kell valakivel. A tény az volt, hogy az Angyal csak este találkozott, de már olyan régen készült a szabadban tölteni egy napot, hogy eszébe sem jutott a Scotland Yard kedvéért lemondani róla. Véletlen és majdnem céltalan hazugság volt, amelynek jelentőségét azonban az Angyal sem láthatta előre.

Teal egész nap törte fejét az ügyön, és délután úja tárgyalt Leo Farwillal. Jelentését a tiszteletreméltó politikus azonban olyan módon fogadta, ami csöppet sem nyugtatta meg Tealt. Este bement a helyettes főügyészhez.

– Valami átkozottul furcsa dolog készül megint, uram – jelentette összegezve egésznapi fejtörését.

A helyettes főügyész szipákolt, ami Tealt majdnem annyira bosszantotta, mint Templar ujjának böködése.

– A magam egyszerű módján erre már én is rájöttem – felelte az ügyész gúnyosan. – Adott Farwill valami újabb támpontot?

– Semmit – felelt Teal – és éppen ez az, ami bánt. Ha szidta volna a rendőrséget és fenyegetőzött volna, hogy szóvá teszi kudarcainkat a parlamentben, jobban érezném magam. Effélét vártam, de nem így történt. Úgy bezárkózott, mint csiga a házába.

– Azt akarja mondani: szinte sajnálta, hogy egyáltalában szólt a levélről a rendőrségnek?

Teal bólintott. – Így látszott. Ezt már máskor is tapasztaltam, ha az Angyal volt munkában. Akiket az Angyal kiszemel, először nekigyürkőznek, de azután gyorsan visszavonulnak. Vagy fizetnek, vagy igyekeznek a saját szakállukra megvívni harcukat az Angyallal. A mi segítségünket nem kérik.

– És még mindig nincs halvány sejtelme se, hogy tisztességes és köztiszteletnek örvendő emberek… nyilvánosan szereplő férfiak, mint Farwill… miért húzódnak vissza, mint a megvert kutyák, ha ez az ember ír nekik egy levelet? – kérdezte a helyettes főügyész hidegen.

A detektív zavarában egyik öltönygombját csavargatta. – Halvány fogalmam már van, uram – felelt elvörösödve. – Sőt többet is tudok már, mint egy halvány sejtést. Tudom, miért félnek az Angyaltól. Zsarolásról van szó.

– Hát akkor most már biztosan elhiszem, hogy megfejtette a rejtélyt – felelt az ügyész megint gúnyosan.

– Már így is többet tettem, mint bárki ebben az épületben – vágott vissza Teal hevesen. – Nyilván zsarolásról van szó, de ez még nem segít rajtunk. Nem tudjuk bebizonyítani. Amikor Templar elé tartottam a levelét, a szemembe nevetett. És igaza volt. Nincs abban egyetlen zsaroló szó se. Kivéve, ha az ember tudja, hogy mi van abban a könyvben, amiről ír.

– Amit viszont nem sikerült megtalálnia – felelt az ügyész.

– Nem sikerült – ismerte el Teal –, miután nem vagyok csodatevő, és ezt soha nem is állítottam magamról.

A helyettes főügyész tollat vett kezébe. – Akar egy házkutatási parancsot?… Ezért viselkedik ilyen hisztériásan? – kérdezte jeges hangon.

Teal nyelt egyet. – Igen, kérek egy házkutatási parancsot! – tört ki belőle kihívóan. – Tudom, mi lesz a vége. Ha odamegyek, a könyv addig vagy eltűnt, vagy átváltozott Gyermekmesékké. Edingham és Quipp pedig meg fognak rá esküdni, hogy soha másról, mint gyerekmesékről, nem is volt szó. Láttam én már ilyet, meg azt is, amikor az Angyal egy vitán felül álló bűntettet egy vitán felül álló alibivé változtatott tíz másodperc alatt. Felkészültem rá, hogy ez ismétlődjék. Meg hogy olyan mesét fog eljuttatni az újságokhoz, amin két hónapig fog az egész világ röhögni az én terhemre. Mégis kérem a házkutatási parancsot!

– Gondoskodom róla, hogy fél órán belül megkapja – döntött a helyettes főügyész hűvösen. – Többi megjegyzését pedig majd annak alapján fogjuk letárgyalni, hogy mit végez.

– Köszönöm – felelt Teal, és kiment a szobából. Főnökének utolsó megjegyzése kellemetlenül hatott rá.

VII.

– Urak – jelentette be Mr. Uniatz büszkeségtől dagadó mellel – ez itt a haverem, Mr. Orconi. Magunk közt Véres Peti-nek hívjuk. Ő az, akit ajánlok. Majd ő elvégzi, amit kell…

Templar élvezte az ügyet. Karrierje során rengeteg helyen megfordult, vidáman hagyta magát sorsa által egyik kalandjának örvényéből a másikba sodorni, azonban eddig soha nem került ilyen csodálatos tárgyalásra, ahol a saját ünnepélyes meggyilkolásában kellett segédkeznie. Zsebre vágott kézzel nézte a tárgyalás másik két résztvevőjét.

– Örvendek a szerencsének – szólalt meg a tökéletes gengszter-kiejtést utánozva, amit jóval kellemetlenebb és veszélyesebb helyeken tanult mint a légkondicionált mozik.

Mr. Neville Yorkland, országgyűlési képviselő, nyakkendőjét igazgatta, és zavartan nézett a szoba túlsó sarkába. Zömök, formátlan emberke volt, az úri földműves és egy műkedvelő művész kereszteződésének látszott. Fején lobogó sörényt viselt.

– Nos – mondta –, üljünk le. Térjünk a tárgyra. Nem akarok sok időt vesztegetni.

Leo Farwill bólintott. Ő is olyan széles volt, mint Yorkland, de magasabb, és nem fontoskodott annyira. Fekete szemöldöke és bajusza majdnem egyforma méretű volt, amitől arca mulatságosan egyenlő részekre oszlott.

– Kitűnő ötlet – mondta. – Remek. Talán innánk is valamit, Mr.… izé… Orconi?

– Nevezzen Petinek – ajánlotta az Angyal nyájasan –, és lássuk az italait.

Talán jelképes volt, hogy egy asztal két oldalán ültek Farwill könyvtárszobájában: Hoppy Uniatz az Angyal mellett, és Yorkland a másik oldalon Farwill mellett.

Utóbbi négy pohár sherryt töltött ki.

– Mr.… izé… Uniatz értésünkre adta, hogy ön… izé… egy gengszter, Mr. Orconi.

– Peti – javította ki az Angyal italát szürcsölve.

– Izé… Peti – helyesbített Farwill szemmel látható undorral.

Simon udvariasan bólintott. – Ez igaz. Ha valaki kellemetlenkedik magának, meg kell találnia azt, aki ezt megszünteti.

– Hogyne! – visszhangzott Hoppy Uniatz, egy hajtásra elintézve a pohár italt – majd mi megszüntetjük.

Farwill ragyogó arccal tolta eléjük a szivartartót. – Fölteszem, hogy Mr. Uniatz már elmondta önnek az ügy alapvető részleteit.

– Hoppy elmondta, hogy mit akarnak, ha azt érti – felelt az Angyal, lehúzva Corona-szivarjáról a papírgyűrűt. – Ez a Templar nevű alak akadékoskodik, és maga el akarja tetetni láb alól.

– Ez… izé… kissé durván van kifejezve – dörmögte Leo. – Bár az igaz, hogy nem érdemes az ügy tárgyalásába diplomatikus finomságokat vinni. Meg kell mondanom, hogy az ügy… mondhatnám… országos jelentőségű.

– Óriási horderejű – duplázott rá Neville Yorkland. – Világraszóló szerencsétlenség lehet belőle. A legnagyobb óvatosság ajánlatos. Tapintat. Titoktartás. Minden eshetőségre számítani kell.

– Éppen ezt akartam mondani – folytatta Farwill – minden eshetőségre. A kényszerhelyzetre való tekintettel a rendes utat nem választhatjuk, de érezze magát úgy, mint egy nem hivatalos titkosrendőr: saját kockázat, önálló harc, és ha rosszul sül el valami, a megbízói megtagadják. A helyzet olyan embert igényel, aki tud magára vigyázni, aki megfelelő ellenérték fejében életét is kockára teszi, aki… aki…

– Értem – vágott közbe az Angyal. – Ez a Templar nevű alak akadékoskodik, és maga el akarja tetetni láb alól.

Farwill összeszorította ajkát. – A fejlemények folytán úgy érzem, hogy sem elismerni, sem megcáfolni nem áll módomban, amit mondott – jelentette ki sok évi parlamenti gyakorlattal. – Az első kérdés az, megfelel-e maga a követelményeknek…

– Marhaság – vágott közbe az Angyal tömören. – Maguknak olyan ember kell, mint én. Meddig kerülgetik még a forró kását, és mikor térnek végre a tárgyra?

Farwill kétségbeesetten nézett Yorklandra, mintha a vezérszónoktól várna segítséget. Yorkland ujjait egymás körül forgatta.

– Jó lesz – mormolta. – Megfelelőnek látszik, Mr. Uniatz is ajánlja. Voltam Amerikában, ezek ilyenek. Határozzunk.

– Igen – ismerte el Farwill lehangoltan, mintha a legmélyebb érzéseit sértené. – Határoznunk kell. – Mély lélegzetet vett, hogy nagyobb beszédbe kezdjen. – Nos, Mr. Orconi… izé… a nagy vonalakkal nyilván tisztában van. Azt a könyvet, amiről Mr. Uniatz már említést tett, vissza kell szerezni, akár fortéllyal, akár erőszakkal. Semminek nem szabad az ügy sikeres lebonyolítását akadályoznia. Ha munka közben úgy látja, hogy erőszakot kell alkalmazni vagy éppen elő kell segíteni Templar elhalálozását, akkor emberséges meggondolások által nem szabad magát befolyásoltatnia. Azt ajánlom, állapodjunk meg ezért kétszáz fontban.

Simon kiegyenesedett ültében és harsányan nevetett.

– Mondja, olyannak látszom én, mint egy zöldfülű?

Farwill újabb beszédbe kezdett, és hosszan vitáztak, amit azonban nem érdemes részletezni. A parlamenti oldalon hosszú kerek mondatok hangzottak el, amelyektől az Angyal majd elaludt. De mivel ráért, és az ügy mulattatta, hagyta Farwillt beszélni. Hoppy Uniatz azonban csöndesen elszenderült. Hosszas vita után kétezer fontban egyeztek meg, és az Angyal felhajtotta az ötödik pohár sherryt.

– Jól van, fiúk – mormolta. – Elkapjuk azt a pasast.

– Hogyne – visszhangzott Uniatz egy horkanással felébredve. Elkapjuk.

Yorkland izgett-mozgott székén, begombolta és megint kigombolta kabátját, s végre fölállt. – Nagyon helyes – suttogta. – Ez tehát meglenne, örülök, hogy megegyeztünk. Nekem vissza kell sietnem a városba. Máris megkéstem. Fontos megbeszélések. – Nyugtalan tekintete társára tévedt. – A rám eső részt majd odaadom, Farwill.

Leo bólintott. – Persze, persze. A részleteket rám bízhatja. – Magához húzta a csiszolt sherrys üveget és nem tüntetően, de határozottan bedugaszolta. – Azt hiszem, köszönettel tartozunk Mr. Uniatznak az… izé… közvetítésért.

Simon Templar közömbösen nézett rá második szivarja füstjén át. – Többel tartoznak, bajtársak – jegyezte meg.

Farwill köhintett. – Azt hittem, hogy az… izé… tiszteletdíj akkor fizetendő, ha a megbízásnak… izé… eleget tettek.

– A fele – ismerte el az Angyal kedvesen. – Első fele most fizetendő. Volt már dolgom politikusokkal. Annyit ígérnek a foglalkozásuk révén, hogy nem emlékezhetnek mindenre.

– Bizony – segített Hoppy Uniatz szívből helyeselve. – Rendeléskor fizetendő, ez a szabály ebben az üzletben.

Farwill nehézkesen vette elő tárcáját, de az abban duzzadó bankók jelezték, hogy számított ilyenfajta kérésre. Leszámolta a pénzt. Nos, hát mondta sóhajtva – ez is megvolna.

– Küldök egy csekket ma este, Farwill – jegyezte meg Yorkland. – Köszönöm. Igazán, most már mennem kell. Bocsásson meg. Viszontlátásra.

– A sokat parolázó ember gyakorlott módján fogott kezet mindenkivel, és egy perc múlva hallatszott, hogy autója elindul.

Az Angyal befelé mosolygott. A pénz felét átadta Hoppy Uniatznak, másik felét zsebre vágta. Nem volt nagy összeg az Angyal forgalmához képest, de bizonyos körülmények közt ötszáz ugyanolyan örömet okozott neki, mint ötezer. Nemcsak a pénz összege számított, a játszma is, amelyben szerezte.

De még nem végzett el mindent, amiért jött. Még egy kérdést meg kellett oldania, és most rátért arra is.

– A munkát elintézettnek tekintheti, Leókám.

– Hogyne, mondhatni, a pasas meghalt és el is temették, – tette hozzá Uniatz.

– Nagyszerű – felelte Farwill – izé… nagyszerű. – Már majdnem sikerült elvennie a sherrys üveget, amikor Simon hosszú karja utána nyúlt. Farwill megrezzent és szeme kitágult.

– Nem rossz ital, Leo – jegyezte meg az Angyal, s kiürítve poharát, újra töltött. Szivarjának hüvelyknyi hamuját a szőnyegre verte, és egyik lábát föltette a csiszolt asztalra. Így képzelte el magának Véres Petit. – Ami ezt a Templart illeti… tegyük föl, hogy ki kell irtanom…

– Kiirtani? – kérdezte Farwill kétszínűen. – Izé… igen… hogyne. Feltéve, hogy meg kell ölnie. – Szeme nyugtalanul járt körben. – Magának akkor persze vigyáznia kell önmagára.

– Á, hülyeség – vetette oda az Angyal. – Tudok magamra vigyázni. Nem erre gondoltam. Úgy értem, tegyük föl, hogy kiirtom, de akkor nincs mód a könyvet megkapni, és még a végén a hekusok kezébe kerülhet.

Farwill végre el tudta húzni az üveget, és szórakozott mozdulatokkal elzárta. Azután Templar felé fordult, és kezét hátul összekulcsolta. – A mi szempontunkból a kérdés leegyszerűsödik – felelte.

Az Angyal ujjai közt forgatta szivarját és anélkül, hogy arcán látni lehetett volna, újra az őt érdeklő kérdés megoldása felé tört. – Hogyan? – kérdezte szűkszavún.

– Az Angyalnak van egy… izé… bajtársa – felelte Farwill – egy fiatal hölgy. Úgy értesültünk, hogy mindenben legbensőbb bizalmasa; így hát majd tőle fogjuk megtudni, hová rejtette az Angyal a könyvet, ha a férfi már… izé… nem lesz. A hölggyel valószínűleg… izé… könnyebben lehet majd szót érteni.

Egy hamudarab hullott le az Angyal szivarjáról és hagyott poros csíkot maga után a kabátján, de a szempillája sem rebbent. – Értem – mondta.

A magyarázat egyszerűsége letaglózó erővel csapta homlokon, és nem értette, miért nem jutott eddig eszébe. Tökéletesen és kegyetlenül következetes volt: róla mindenki tudta, milyen okos és mennyire kezében tartja a dolgok irányítását; de ha egyszer… izé… nem lenne már, a vonalvezetés egy magányos lány kezébe kerülne. A probléma vitatatlanul leegyszerűsödne. Egy ősi játék kisiskolás szintjére, aminek kegyetlen lehetőségeire hidegen borzongott meg a gerince. Azonnal látnia kellett volna, amikor a golyó keresztülfúródott kalapján, hogy ellenfelei se nem bokrosodtak meg, sem pedig nem olyan bárgyúak, hanem valóban sátáni fortéllyal eszelték ki tervüket, amelyre ő nem jött rá.

– Ez igazán remek ötlet – jegyezte meg az Angyal lágyan – szóval, ha eltettük láb alól ezt a Templart, akkor a szívszerelmére vetjük magunkat.

– Izé… igen – ismerte el Farwill, elnézve a szoba másik sarkába, mintha nem is erre a kérdésre felelne. – Ha szükséges… izé… igen.

– Hogyne – csiripelt Uniatz ragyogó arccal – majd elkapjuk a libát is.

Az Angyal egyetlen jéghideg tekintete elhallgattatta. Hangja még lágyabb lett, amikor újra megszólalt, amit azonban Farwill nem vehetett észre. – Kinek jutott eszébe ez a remek ötlet? – kérdezte.

– Együtt eszeltük ki – felelte Farwill. – Amikor ilyen nagy a baj, az ember nem lehet érzékeny. Az indítványt egyhangúan fogadtuk el. Tény, hogy más irányból is történtek már lépések az illető Templar ellen… Ezt talán már előbb kellett volna mondanom, tudniillik van a szövetségünknek még egy tagja, aki – sajnos – nem lehetett személyesen jelen a mai tárgyaláson. De minden pillanatban várom, mert ő is mindenáron meg akar magával ismerkedni. Ez az úr már komoly lépéseket tett… izé… a közös cél felé.

Az Angyal összehúzta kissé a szemét, és úgy kérdezte: – Ki ez az úr?

Farwill éppen felelni akart, de még mielőtt a szokásos „izé”-vel kezdhette volna, egy autó állt meg a kapu előtt, és már lépések is hangzottak a hallban, amelynek ajtajában most megjelent az inas és bejelentette: – Lord Iveldown.

VIII.

Simon Templar szivarja időközben kialudt. Gondosan letette a hamutartóba, és elővette cigarettatárcáját. Le kell szögezni, hogy még csak a szempillája sem rebbent meg ebben a pillanatban, habár tudta, hogy a játéknak vége.

– Örülök, hogy látom, Iveldown – kiáltott fel Farwill. – Yorkland, – sajnos – nem tudott tovább várni, de maga hál’istennek még idejében érkezett, hogy bemutathassam új… izé… megbízottunkat: Mr. Orconi…

Farwill hangja elakadt. Egyszerre észrevette, hogy a többi nem figyel rá, és valami nincs rendben. Az ajtó már becsukódott a visszavonuló inas mögött, lord Iveldown és Nassen pedig tátott szájjal bámultak az Angyalra, mintha kísértetet látnának. Ahogy ott megmerevedve álltak, – leesett áll, kidülledt szem és egyre vörösödő arcszín, – nagyon hasonlítottak egymásra, mintha akár egymás tükörképei lennének. Úgy néztek ki mint két héjából kiesett borsószem amik még mindig azt próbálják felmérni, hogy mi találta el őket; s Farwill rájuk nézett, majd az Angyalra és ismét a két újonnan érkezettre. Értelmetlenül.

– Hát maguknak mi a bajuk? – kérdezte, és erre a hangra lord Iveldown lassan és kínosan életre kelt a merevségéből. Villogó csiptetője mögül ránézett a házigazdára és úgy kérdezte: – Ez… ez… az amerikai gengszter, akiről beszélt?

– Ezt adták… izé… tudtomra – felelte Farwill magához térve. – Mr. Uniatznak köszönhetjük a közvetítést. Úgy értesültem, hogy komoly hírnévnek örvend az alvilági szakmában… izé… Pittsburghban. Csak nem akarja azt mondani, hogy már ismerik egymást?

Őlordsága nagyot nyelt. – Maga nagyzoló, felfuvalkodott szamár! – mondta.

Simon Templar mosolyogva állt föl székéből. Végre láthatott két politikust, akik őszintén szembe mondták egymásnak egymásról a véleményüket, amelynek gyönyörűsége tiltakozott a megszakítás ellen, de közben a saját szerepéről sem feledkezhetett meg. – Nézd csak, Hóvirág! – mormolta barátságosan. – Üdvözlöm lordságodat.

Farwill visszanyerte önuralmát. – Maguk tehát már ismerik egymást? – motyogta kedélyeskedve. – Azt hittem…

– Tudja maga, hogy ez kicsoda? – kérdezte Iveldown bőszen.

Farwill a fejét rázta, és az Angyal bátorítóan mosolygott. – Mondja meg neki, Ivelswivel – súgta – ne hagyja bizonytalanságban.

– Az Angyal személyesen! – robbant ki Iveldown.

Vannak pillanatok amikor még egy ilyen tehetséges elbeszélő zsenialitása is megtorpan a Simon Templar áldozatában kiváltott hatás megfelelő ábrázolásában. Farwill térde megroggyant, arca zöldes színűvé változott, de egész kötetre való jelző sem lenne elég, ha pontosan le akarnánk írni, hogy mi mindent váltott ki a házigazdából Iveldown közlése. Az Angyal pedig csak mosolygott, és cigarettára gyújtott.

– Persze, hogy ismerjük egymást – jegyezte meg Simon. – Leóval éppen önről beszéltünk, mylord. Remélem, nem maga az a jómadár, aki el akart tétetni láb alól, hogy csak Patricia Holmmal álljanak szemben? Talán bíz’ a maga kis Hóvirágja akart ma reggel merényletet elkövetni ellenem, aminek következtében szép új kalapom lényegesen szellősebbé vált? Kénytelen leszek a számlájukhoz öt fontot hozzácsapni, hogy újat vehessek. Ötletüknek másik fele azonban majd külön számla tárgyát képezi.

Farwill arca a zöld színből szürkébe váltott át. – Úgy látszik, hogy hibát követtem el – mondta remegve.

– Egy megbocsátható tévedés – felelte az Angyal nagylelkűen. – Elvégre magát Hoppy Uniatz egyszerűen félrevezette, és ön ezáltal távolról sem követett el olyan nagy hibát, mint Iveldown bajtárs.

Szeme sarkából figyelte Nassent, és annak egy kis kézmozdulatára most hátsó zsebéhez kapott, megfeledkezve arról, hogy erre a tréfára még csak pisztolyát sem hozta magával. De még ha lett volna is nála pisztoly, megkésett volna, mert Nassen keze a kabátzsebében volt, amelynek hosszúkás kidudorodása félreérthetetlenül mutatta Simonnak, hogy mit tart benne. Körülnézett, és rögtön rájött mindennek az okára: még Hoppy Uniatz lassú agya is felfogta végre a helyzetet, és lassú, de rendszeres módján arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy valami nincsen rendben, ösztönösen pisztolyáért nyúlt, de a karosszék megakadályozta a mozdulat véghezvitelében, úgyhogy Nassen megelőzte. Most úgy ült ott, hogy még mindig zsebe körül babrált, Iveldown magándetektívjére bámult, és megvető undor tükröződött arcán.

– Sajnálom, vezérem – morogta panaszosan – ez az alak megelőzött.

– Sose bánd – felelte az Angyal – az én hibám.

Iveldown most előrelépett, és megszólalt: – Lehetett volna a tévedésnek rosszabb vége is. Fő, hogy kezünk közt van az Angyal… Yorkland hol van?

– Azt hiszem, el lehet érni. Amikor jött, közölte velem, hogy lady Bredonhoz kell mennie Camberleyba.

– Hívja fel – utasította Iveldown. Kezét dörzsölve sétált fel-alá a szobában, mialatt Farwill telefonált. Állandóan szemmel tartotta az Angyalt, de tekintetük nem találkozott. Simon Templar sohasem követte el azt a hibát, hogy rossz időben használja fel a félemlítő tekintetét: e pillanatban Iveldownnak a legkisebb oka sem volt félni. Az Angyal tudta, hogy ez a gyönge, méltóságteljes és önző ember minden félelmét sátáni bosszúvággyá változtatta át.

– Milyen üzenetet hagyjak hátra – kérdezte Farwill másik kezével befogva a kagylót.

– Mondja meg, hogy azt üzenjük: megvan az emberünk – felelt Iveldown.

Az Angyal füstkarikákat eregetett. – Nagyon biztos ebben, öregem? – jegyezte meg. – De Hóvirág úgy látszik, nem örül túlságosan a saját pisztolyának. Fél, hogy még elsülhet, és lyukat szakít szép, új ünneplőöltönyébe. Ezért pedig a papától verést fog kapni.

Nassen a dühtől elfehéredve nézett rá. – Adják át nekem, majd én beszédre bírom.

Az Angyal fölnevetett. – Csak akkor, ha hasbeszélővé változik – felelte. – Mert különben egy lyukas centet sem tennék fel a maga sikerére. Most nem egy lánnyal áll szemben, hanem egy férfival… ha ugyan van fogalma arról, hogy az micsoda.

Lord Iveldown eddig oldalt állt, és maga elé bámult, de most felpillantott, és tekintetük találkozott. Simon Templar minden gondolatát visszatükröződni látta ebben a tekintetben, és most tudta, hogy sorsa egy könyörtelen, bosszúvágyó és kiszámíthatatlan ember kezében van, aki rosszabb a hivatásos gyilkosoknál, mert gyönge, és minden cselekedetét félelem diktálja.

– Lehetett volna a tévedésnek rosszabb vége is – ismételte Iveldown.

– A maga helyében máson törném a fejemet – jegyezte meg az Angyal. – Ma már péntek este van, és az idő nem áll meg. Holnap éjfélig meg kell kapnom az adományát a Templar alapítványhoz… Ugyanígy a magáét is, Leó. És csak annyit mondok, hogy akármit tesznek és akárhogyan fenyeget Hóvirág, sőt akár élek, akár meghaltam, ha nem kapom meg a csekkjeiket addig az időpontig, Teal főfelügyelő valaminek a birtokába jut, aminél jobban nem vágyódik semmire. Akkor elolvashatja azt, amibe ma reggel nem engedtem neki betekintést.

– De közben mindenesetre itt van maga a kezünk között – felelt lord Iveldown éppoly nyugodtan, ami meglepő ellentétben állt arcának ideges rángatózásával. A házigazdához fordult. – Farwill, nekünk most azonnal Londonba kell mennünk. Miss Holm bizonyára ég a vágytól, hogy újságot halljon tőlem.

– Nagy humorérzéke van őnagyságának – jegyezte meg az Angyal, de ő maga is hallotta, menynyire tompa a hangja.

Iveldown vállat vont. – Majd meglátjuk. Azt hiszem, könnyű lesz jobb belátásra bírni – felelte, és az Angyal erre kissé megborzongott.

– Meg sem fogja magukat hallgatni – felelte, de tudta, hogy hazudik.

Úgy látszik, lord Iveldown is tudta ezt, mert rá se hederített. Válasz nélkül megfordult, és kiadta utasításait: – Nassen, maga itt marad és vigyáz erre a két alakra. Ha Mr. Yorkland megérkezik, magyarázza meg neki a fejleményeket, és bízza rá, hogy legjobb belátása szerint cselekedjék. Farwill, valamilyen ürüggyel távolítsa el ma éjjelre a személyzetét. Ez sok bonyodalmat hárít el, ha Nassen kénytelen lenne erőszakot alkalmazni. Az első ajtót nyitva hagyjuk, hogy Yorkland be tudjon jönni…

– Vigyázzanak, hogy meg ne hűljenek – szólt utánuk búcsúzóul az Angyal. Végigszívta cigarettáját, és hallotta, amikor lord Iveldown kocsija elindul.

Attól a pillanattól kezdve, hogy Iveldown belépett, nem becsülte le a veszélyt, amelyben forgott. Igaz ugyan, hogy könnyebb tízezer ember halálát egy tollvonással elrendelni, mint egyetlen ember meggyilkolására a parancsot adni, de Simon tudta, hogy lord Iveldown ezt már évekkel ezelőtt megtette, és az utolsó két nap kétségbeesése újra eljuttatta eddig a pontig. És valami azt súgta az Angyalnak, hogy „Peckham Rózsája” készséges eszköz lenne ehhez a parancshoz. Újabb cigarettára gyújtott, és egy macska hangtalan lépéseivel mérte föl a szobát. – Mulatságos – gondolta – milyen gyorsan és könnyen kerülhet egy kalandor a halál árnyékába. – Tudta, hogy a rémregények és filmek gyilkosait lélektanilag mennyire hibásan állítják be a legtöbben. Gyilkosságokat ritkán követnek el úgy és azért, mint a filmekben. Súlyos, nagytekintélyű, petyhüdt és halálra rémült férfiak álltak a gyilkosságok mögött, olyanok mint lord Iveldown vagy Leo Farwill vagy Neville Yorkland. És bár Simon Templar sokszor szembenézett a meggyilkoltatás gondolatával, bőszítette volna, ha ilyenek részéről éri a halál. Ezeknek Patriciával kapcsolatban sem lennének lelkiismereti furdalásaik. Állandóan ezen járt az esze, a saját veszélyével nem is törődött. Vad tehetetlenség kínozta idegeit, mialatt az idő múlt. Farwill és Iveldown kocsijának hetvenöt mérföldet kellett megtennie, és minden perccel kevesebb remény volt rá, hogy utolérheti őket, bármilyen remekül hajtja is a Hirondelt.

Hoppy Uniatzra pillantott, aki meggörbülve ült a székében, ökölbe szorította kezét, és szemrebbenés nélkül gyűlölködve nézte Nassent. Az ő agyában semmi másnak nem volt helye, minthogy miként lehetne innen kimenekülni. – No – mordult föl – mikor startolunk?

– Majd szólok – felelte Nassen.

Az Angyal eldobta cigarettáját és másikra gyújtott. Nassen egyedül volt, ők ketten, és nem jutott eszébe, hogy a Hoppy pisztolyát elvegye. Ha Hoppynak csak egyetlen pillanat ideje lenne az előhúzásra… ha Nassen figyelmét csak egy pillanatra el lehetne vonni…

– Milyen érzés ura lenni a helyzetnek, Hóvirág? – kérdezte. – Nem dobbantja meg élénkebben kis szívét? Képzelje csak el, hogy Hoppy és én egyszerre elhatározzuk a cselekvést, és egy időben ugrunk magának…

– Szeretném, ha megpróbálnák – felelte Nassen. – Legalább volna mentségem. – Hideg határozottsággal beszélt, ami egy pillanatra elállította még az Angyal lélegzetét is. Megállt Nassen előtt, és látta, hogy csak egy lehetőség van: Nassen nem téveszthette őt el, de Hoppy Uniatznak közben alkalma volt pisztolyát elővenni. És akkor Hoppynak módjában lesz továbbjutni.

– Ugye tudja, hogy ez gyilkosság lenne, Hóvirág? – kérdezte lassan, szemrebbenés nélkül.

– Igazán? – kérdezte Nassen. – Amit tudok magukról, az csak annyi, hogy két fegyveres betörő, akiket tetten értek. A priuszuk a Scotland Yardnál megteszi majd a többit. Ne felejtsék el, hogy kinek a házában vannak.

Abbahagyta, mert egy kocsi fényeit látta bevillanni az ablakon és az autó megállt a kapu előtt. Csengő szólt, azután a kapu nyikorgott, s a külső zajokból a jövevény minden lépését követni lehetett.

Az Angyal észrevette a megnyílt lehetőséget: Nassen figyelme elterelődött, mert ő is a külső zajokra figyelt. Simon ökle irgalmatlan erővel vágódott Nassen álla alá, mielőtt az észbe kaphatott volna. Hóvirág soha nem jött rá pontosan, hogy mi is történt tulajdonképpen. A testi erőszaknak durvább módjaival szemben nem voltak megfelelő tapasztalatai, és később is csak arra emlékezett, hogy egy csontos ököl meglepő gyorsasággal úszott a levegőn keresztül arca felé, éppen amikor ő kinyitotta száját. Helyette már az ököl csukta be ismét és olyan reccsenés hallatszott, mintha állkapcsának egyes szilánkjai egyenesen az agyvelejéig fúródtak volna. Ezen túl pedig már nem volt semmi, csak nagy feketeség, amely dinamók zúgásával telt meg…

Simon elkapta, és óvatosan lecsúsztatta a földre. Ugyanakkor pisztolyát is elvette. E pillanatban az ajtó kitárult, és Neville Yorkland sietett be.

– Helló – kiáltotta – mi történt? Megkaptam lord Iveldown üzenetét. Azt mondta, hogy megvan az emberünk. – Szeme megakadt a földön fekvő Nassenen. – Úgy… látom… ez…

Az Angyal kiegyenesedett, és irgalmatlan fény gyulladt ki kék szemében.

– Ez az alak, igen – mondta Véres Peti kiejtésével. – Hoppy és én csak azt vártuk, hogy maga megérkezzék… vissza kell mennünk Londonba… lord Iveldown vár ránk.

IX.

Patricia Holm az Angyalt várta, mikor a telefon megszólalt, és újabb fordulatok bekövetkezését jelezte. – Az a detektív van itt újra, miss – mondta Sam Outrell rekedten – Mr. Teal. Van vele még egy másik detektív is. Nem is várták meg, hogy megkérdezzem, fölmehetnek-e.

A lánynak elállt a szívverése. Azután nyugodtan felelte: Rendben van, Sam. Köszönöm. Mondja ezt meg Mr. Templarnak, mihelyt meglátja, ha közben nem mentek volna el.

Letette a kagylót és cigarettára gyújtott; keze nyugodt volt, de szíve gyorsabban dobogott. Ahhoz már túl régen dolgozott Templarral, hogy pánik vegyen rajta erőt, de tudta, hogy most neki kell cselekednie. Az Angyal nem tért vissza, nem is küldött üzenetet, neki viszont fogalma sem volt róla, miként alakult az ügy időközben. Az biztos volt, hogy Teal főfelügyelő nem jön ugyanaznap másodszor egy másik detektív kíséretében csak éppen beszélgetni. A könyv, Házasságának titka, ott feküdt az asztalon… Patricia felvette… Gyorsan és nyugodtan át kellett gondolnia, mit tegyen… Mit tenne az Angyal az ő helyében. Amikor Nassen jött, otthagyta az asztalon. De Teal, az más volt. Az előszoba-csengő már megszólalt, és ő még mindig nem tudott dönteni. A nyitott könyvszekrény egyik polcára más könyvek közé gyorsan beállította. Másra már nem volt idő, de érezte, hogy amit tett, nem volt helyes.

Teal főfelügyelő ezt nem tudhatta. Szokásosan álmos szemével nézte a küszöbön álló karcsú, szép lányt, aki még az ő hidegvérű és befolyásolhatatlan gondolatai közt is mesebeli hercegnőként szerepelt. Meg tudta érteni, hogy ez a királynői jelenség éppen a kalózok királyával társult, és most belenézett kék szemébe, amely annyira elképesztően hasonlított az Angyaléra, és Simon Templar sokszor látott üdvözlő, acélos tekintetére emlékeztette.

– Jó estét, miss Holm – üdvözölte álmosan. – Engem ugye ismer, ez pedig Barrow őrmester. Parancsunk van, hogy kutassuk át ezt a lakást.

Odanyújtotta a papirost. A lány megnézte, aztán visszaadta.

– Mr. Templar nincs itthon – felelt hűvösen. – Nem lenne jobb, ha később visszajönnének?

– Nem hiszem – felelte Teal, és belépett az előszobába.

Patricia betette az ajtót, és követte a két detektívet a nappali szobába.

Teal levette keménykalapját, és az asztalra tette… ez volt az egyetlen engedmény, amit a lány jelenlétének tett.

– Itt mindjárt el is kezdhetjük – fordult Barrowhoz. – Először menjen végig a szokásos helyeken.

– Ne adjak kölcsön egy porszívót? – kérdezte Patricia előzékenyen. – Vagy ezúttal talán az agyukat akarják használni?

– Megkíséreljük – válaszolt Teal. Elfogultabb volt, mint amennyire önmaga előtt is beismerte. A helyettes főügyész búcsúszavai még mindig fülében csengtek, és különben is olyan embernek érezte magát, akit a sors vértanúságra ítélt. Hivatása teljesítése közben állandóan ki volt téve „angyali” tiszteletlenségeknek, utána pedig kénytelen volt a főügyész megjegyzéseit elszenvedni.

Patricia csak állt és nézte, hogyan halad a házkutatás. Bordái alatt gőzkalapács dobolt. Rémült reménytelenséggel ébredt annak tudatára, hogy a házkutatás eredményes lesz. Most nem húzgálták ki kapkodva a fiókokat, mint Nassen és társa tették. Alapos, rendszeres, gyakorlott módon haladtak pontról-pontra. Barrow már a könyvszekrényhez ért, ahol a könyveket egyenként kivette, föllapozta és belenézett.

Mit tenne az Angyal? Patricia nem tudta. Arca nyugodt volt, majdnem természetellenesen nyugodt. De szívdobogásán alig bírt uralkodni. A hálószobában volt egy pisztoly. Ha átmehetne és kézbe kaphatná… De ilyesmit az Angyal sohasem tenne. Tealnak szabályos parancsa volt, és jogosan cselekedett. Mindennemű erőszak csak súlyosbítaná a helyzetet.

Barrow a könyvszekrény második polcánál tartott. Már a felét átnézte. Már be is fejezte. A könyvek az első két polcból halomban feküdtek a földön. Most ért a harmadik polchoz.

Mit tenne az Angyal? Bárcsak megérkezne! Ha most kinyílna az ajtó, és ismét láthatná, mosolyogva és kiszámíthatatlanul, azonnal átvéve a helyzet fölött az uralmat! Bizonyára azonnal kitalálna valami vad és váratlan dolgot, ami mindent a feje tetejére állítana, hogy a végén gúnyosan böködje meg Teal dagadó mellényét. Erről meg volt győződve, csak azt nem tudta, hogy ez mi lenne. Csak annyit tudott, hogy az Angyal még soha játszmát nem veszített el, valahogyan lehetetlen, de bűvészi módon, mindig megnyerte a legkétségbeejtőbb helyzetekben is csatáit.

Barrow hozzáfogott a harmadik polchoz.

Az asztalon ott állt a sör és a pohár, amit Simonnak odakészített. A pohár, amely fölött szeme villanna egyet, mialatt iszik, hogy a két detektív ne vegye észre. Keze gépiesen nyúlt az üvegért és úgy kérdezte: – Nem akarnak valamit inni?

– Nem, köszönjük, miss Holm – felelte Teal jól nevelten, anélkül, hogy ránézett volna.

Patricia közben kinyitotta az üveget, és most elképzelte, hogy az Angyal az asztal másik oldalán áll és neki tölt. – Engedjék meg, hogy én igyak – mondta. A teli pohár a kezében volt, és ivott belőle. Sohasem szerette a sört és akaratlanul elfintorította arcát…

Teal egy hörgést és egy reccsenést hallott maga mögött és megfordult. A pohár cserepekben feküdt az asztalon, a sör végigfolyt rajta és a szőnyegen, a lány pedig torkához kapva, imbolyogva állt előtte rémülettől kitágult szemmel.

– Mi történt? – szólt rá.

A lány megrázta fejét és nehezen lélegzett, mielőtt szóhoz jutott.

– Úgy éget – suttogta. – Itt belül… volt benne valami… amit úgy látszik… Simonnak szántak…

Patricia térde megrogyott, és végigzuhant a padlón.

Teal meglepő gyorsasággal rohant melléje. A lány meggörnyedt, és lélegzete sípolva tört elő fogai közül. Újra beszélni próbált, de nem tudott szóhoz jutni. Teal felemelte, és lefektette a pamlagra. – Gyorsan telefonáljon – szólt oda Barrownak szokatlan keménységgel. – Ne bámészkodjék. Hívja a mentőket…

Dühösen nézett alárendeltjére. Víz… ez volt a legfontosabb. Hígítani a mérget, akármi is volt. Kisietett a szobából.

Patricia látta, hogy kimegy. Barrow őrmester a telefonnál volt, háttal hozzá. A könyvespolc csak három yardra volt tőle. Ahogy ott rángatózott, egy-két mozdulattal több vagy kevesebb észre sem vevődhetett. Óvatosságra semmi szükség sem volt, csak gyorsaságra. Megfordult, és kirántotta a Házasságának titká-t a polcról, és a már átnézett könyvhalomba dugta a földön.

– Köszönöm – hangzott Teal álmos hangja. Ott állt az ajtóban. Diadalmas csillogás a szemében. És még csak víz sem volt nála.

Patricia azonnal tisztába jött vele, hogy ki sem ment. Úgy látszik, ő is tudott gyorsan gondolkozni.

Barrow bambán bámult főnökére.

– Visszavonhatja a mentőknek adott értesítést – mondta Teal.

Patricia nézte, hogyan megy oda a könyvhalomhoz és keresi ki a kérdéses könyvet. Most világosan tudta, hogy a játszma elveszett.

Teal kissé remegő kézzel nyitotta ki a könyvet. A siker tudata idegessé tette… Ez a tünet őt magát is meglepte. Most jött csak rá, hogy ő maga sem remélte ezt a sikert. Annyi kudarcos ügye volt már az Angyallal kapcsolatban, hogy végleg megrögződött benne a hit a sikertelenségben. Még most sem tudta egészen elhinni, hogy a csoda valóra vált.

Kézzel írott könyv volt, ezt első pillanatra látta. Rendszeretőn az első lapra esett a pillantása, amelyen egy levelet látott.

Villa Philoméne,

Nice

Kedves Mr. Templar!

Már jó ideje, hogy nem találkoztunk, de azért biztos vagyok benne, hogy nem feledkezett meg rólam. Ámbár annakidején sok bosszúságot okozott, engedje meg, hogy ezúttal elismerjem; ön az egyetlen ember, aki két alkalommal is sikeresen keresztezte a terveimet, és sikeresen elkerülte bosszúhadjárataimat. Ez az oka annak, hogy – miután megmondták, milyen kevés időm van már hátra – elküldjem önnek őszinte nagyrabecsülésem jeléül ezt a kis könyvet, amely emlékirataimnak első kötete.

Mint hadfelszerelési gyárak legfőbb vezetőjének s ellenőrének, módomban volt a nagy keresletre való tekintettel angol férfiakkal összekerülni, akikkel szerencsémre barátibb alapon lehetett dolgozni, mint Önnel. Ebben a kötetben, amely Angliával való kapcsolataimról szól az utolsó világháború előtt és alatt, részletes és okmányokkal alátámasztott adatokat fog találni néhány esetre, amelyekben néhány közismert honfitársa távolról sem viseltetett tevékenységem iránt olyan gyűlölködő és üzletszerűtlen érzésekkel, mint ön.

Ennek az ajándéknak persze nemcsak az a célja, hogy honfitársai iránt érzett elfogultságát eloszlassam.

Egyidejűleg jelen levelem és könyvem elküldésével a könyvben említett uraknak megfelelő leveleket küldök, amelyek arról értesítik őket, kinek a kezébe került ez a könyv. Ha elolvassa a könyv tartalmát, tisztában lesz vele, milyen érzéseket válthat ki belőlük az értesítésem.

Annak alapján, amit önről tudok, biztosra veszem, hogy egy ilyen egyedülálló alkalmat fel fog használni bizonyos kényszerhatások alkalmazására, amelyeket ön gonosztettek büntetésének szokott tekinteni.

Ezért remélem, hogy halálom után rendkívül mulatságos vetélkedés fog keletkezni, amelyről a nemzetközi diplomácia körül szerzett tapasztalataim alapján nyugodtan feltehetem, hogy óriási méretekét fog ölteni. Talán megérti, kedves Mr. Templar, hogy nem lehet rossz néven venni tőlem, ha búcsúzóul azon reményemnek adok kifejezést, miszerint a kérdéses urak vagy megbízottaik sikerrel fognak járni ott, ahol az én igyekezetem kudarcba fulladt.

Őszinte híve: Rayt Marius.

Teal meglepve nézett föl a levélből, és azután szó nélkül újra kezdte olvasni. Patricia egy kis sóhajjal fölállt, végigsimított ruháján, és haját igazgatta. Barrow őrmester egyik lábáról a másikra állt, és összehasonlította karóráját a kandalló párkányán álló órával… Negyedik napja érkezik későn vacsorára, úgyhogy feleségétől sem veheti rossz néven, ha lassanként gyanakvással fogadja mentegetőzéseit.

Teal a levél közepéig jutott a második olvasásban, mikor a telefon megszólalt. Egy pillanatig tétovázott, azután intett a lánynak. – Fölveheti.

Patricia fölvette a kagylót. – Két úr van itt, akik látni akarják önt, miss – mondta Sam Outrell – lord Iveldown és Mr. Farwill.

– Küldje föl őket – mondta a lány vakmerően. Fogalma sem volt róla, hogy mit akarnak tőle, de már nem törődött semmivel.

– Lord Iveldown és a belügyminiszter vannak úton fölfelé – fordult Tealhez, amikor visszatette a kagylót. – Úgy látszik, itt ma népgyűlés lesz.

A detektív pislogva és kétkedve nézett rá: nem tudta, vajon ugratja-e a lány, vagy pedig újabb csapdát készít elő. Megint olvasni kezdte a levelet, de már csak félig figyelt oda. Éppen másodszor fejezte be, amikor az előszoba csengője megszólalt. Becsukta a könyvet és úgy fordult, hogy lássa, mi történik az előszobában.

– …anélkül, hogy előre bejelentettük volna magunkat, miss Holm – hallotta lord Iveldown hangját, amikor az belépett. – De a dolog rendkívül sürgős. – Most pedig megpillantotta Tealt, és szava elakadt. – De teljesen magánjellegű – tette hozzá. – Nem tudtam, hogy vendégei vannak.

– Úgy látszik, ez még nem nyílt titok a városban – felelt a lány gúnyosan. Félrelépett, hogy betegye az ajtót, s ugyanakkor Teal és Farwill megpillantották egymást. Egy kis ideig halálos csönd volt, azután Farwill köhintett.

– …Izé… felügyelő… – mondta méltóságosan – remélem… izé… nem zavarjuk.

– Nem, uram, – felelte Teal, kíváncsian pillantva rá. Azután hozzátette: – Remélem örülni fog, ha közlöm, uram, hogy megtaláltuk, amit kerestünk.

Farwill a bajuszához kapott, és arca fakószürke lett – …Izé… persze – mondta rekedten. – …Izé… nagyszerű… izé… amit kerestünk. Az a könyv…

– Maga olvasta? – kérdezte Iveldown ingerülten.

– Csak az első oldalt, mylord – felelte Teal. – Ez egy levél, amely bevezeti az egészet, de azt hiszem, hogy ez itt az a könyv, amit kerestünk.

Álmos, kék szeme állandóan a belügyminiszteren függött és érezte, hogy van valami a levegőben, amit nem ért. Amit pedig nem értett, az bosszantotta. Amikor másodszor olvasta a levelet, nem tudott teljesen odafigyelni és így nem volt teljesen tisztában vele, mit is jelentettek a szokatlanul fogalmazott mondatok. Csak azt tudta, hogy a diadal kezében van és hogy valami ismeretlen oknál fogva Leo Farwill, aki eredetileg a nyomra vezette, most nem osztja lelkesedését.

– Hadd lássam azt a könyvet – mondta Farwill, és Teal szinte hipnotizáltan engedte, hogy kivegye kezéből. Rögtön utána azonban borzasztó félelem fogta el, amelynek okát nem tudta volna megmondani; mintha a könyv egyszerre semmivé változott volna a kezében.

Farwill kinyitotta a könyvet és elolvasta az első oldalon talált levelet. – …Izé… látom – mondta. – Látom, látom.

– Mr. Farwill azt akarta mondani – lépett közbe lord Iveldown – hogy különös okból jöttünk ide, remélve, hogy itt találjuk, felügyelő. Súlyos nemzetközi bonyodalmak…

– Pontosan – vágott közbe Farwill. – A kérdés életbevágó. – Hóna alá csapta a könyvet. – Érthető, hogy teljesen a magam kezébe veszem ezt az ügyet, felügyelő. Kérem, hogy kísérjen el bennünket a Scotland Yardra, ahol a továbbiakat meg fogjuk a főügyész úrnak magyarázni. Olyan államérdekek forognak kockán, amelyek… izé… és az ön igyekezetét, még ha nem is járt kellő eredménnyel, megfelelőn el fogjuk ismerni…

Egy kilincsnek a halk kattanása mindenkit arra késztetett, hogy az ajtó felé forduljon, és Patricia halkan felkiáltott.

– Nocsak, nocsak, nocsak! – mondta egy mosolygó férfi, aki ott állt az ajtóban. – Ez nagy öröm, Leo… Csak azt szeretném tudni, hogyan tudja mindezt a szép szónoklatot így kívülről elmondani.

Az Angyal állt előttük.

X.

Zsebre vágott kézzel állt ott, szájában cigaretta izzott, kócos volt, mert hatvan mérföldes óránkénti sebességgel száguldott be, és Hoppy Uniatz ott állt mellette. Aszerint, hogy ki mit tudott a kérdéses ügyről, különböző érzésekkel nézett rá. Az Angyal egyformán mosolygott mindannyiukra, és közelebb lépett.

– Halló, Pat – mormolta. – Nem tudtam, hogy vendégül látod az egész Yacht Clubot. Miért nem szóltál? – Kék szeme megakadt a könyvön, amelyet Farwill a hóna alatt szorongatott. – Látom, Leo, végre maga is az irodalom felé fordult. Mindig tudtam, hogy erre sor fog kerülni.

Azt állítani, hogy Farwill és Iveldown úgy néztek rá, mintha szellemet látnának, enyhe kifejezés lenne. Úgy meredtek rá mintha szilárd megtestesülése lenne mindannak a kísértetnek és lidércnek amik valaha is egy eszelős rémálmaiban felbukkantak. Gőgös felfuvalkodottságuk lelohadt, mint amikor az ember luftballonba gombostűt szúr, és úgy tűnt hogy az összes levegő egyenesen dülledt szemükbe ment. Arcuk betegesen sápadt, ami azt sejtette, hogy lélekben egy olyan hajó fedélzetén vannak, ami épp az üvöltő viharok összes haragjával néz szembe.

Farwill találta meg először a hangját; illetve ez a hang most csak egy haldokló béka brekegésének tetszett, de mégis szavak jöttek ki a száján.

– Felügyelő – mondta – tartóztassa le ezt az embert.

Teal álmos szeme felnyílt egy kissé, és a kísértés fénye villant meg benne. Úgy látszott, mégsem akarják teljesen megfosztani a diadaltól. Szerencséje visszatért.

– Úgyis akartam – mondta, és elindult az Angyal felé.

– Milyen vád alapján? – kérdezte az Angyal.

– Még mindig ugyanannak a vádnak az alapján – felelte Teal rendíthetetlenül. – Zsarolás.

Az Angyal bólintott. – Látom – és vállat vont. – Hát persze… Semmilyen játék sem tarthat örökké, de elég jól szórakoztunk mostanáig. – Szeme gonoszul csillogott, de a közeledő Teal ezt nem vette azonnal észre. – Szenzációs ügy lesz belőle… hadd vázoljam kissé maga előtt.

Minden különösebb figyelmeztetés nélkül oldalt lépett és Farwell arca felé emelte kezét, amitől az ösztönösen védekezőn maga elé kapta karját, mire Simon gyors mozdulattal elkapta a Házasságának titkát, mielőtt a földre eshetett volna.

Barrow és Teal egy időben ugrottak feléje, de az Angyal már hátra is lépett, a pisztoly mögé, ami varázsütésre jelent meg Mr. Uniatz kezében, aki most nem volt akadályoztatva az előrántásban.

– Vissza nyavalyások! – ugatta Hoppy izgatottan, és a két detektív önkéntelenül megállt.

A két politikus, egyformán lemondva minden figyelemfelkeltő megmozdulásról hátrébb lépett. Addig hátráltak amíg a szoba lehetőségei ezt lehetővé tették.

– Tegye meg a kötelességét, felügyelő – mondta a belügyminiszter remegve. – Megparancsolom, hogy tartóztassa le ezeket az embereket!

– Ne parancsolja meg egy derék embernek, hogy öngyilkos legyen – mondta az Angyal. – Senkinek sem lesz bántódása, ha néhány percig rendesen viselkednek mindannyian. Elvégre engem akarnak letartóztatni, legalább hadd legyen meg a hozzávaló szórakozásunk. A főtárgyalás nagy pillanata az lesz, amikor az államügyész ebből a könyvből fog részleteket felolvasni, és így főpróbát akarok tartani.

Lapozott a könyvben és gyorsan megtalálta, amit keresett.

– Itt van például egy ízes kis falat, amely étvágyat fog csinálni mindenkinek, aki hallja. Ennek is köze van azokhoz az életbevágó államérdekekhez, amelyeket Leo előbb említett. „Május 15-én együtt ebédeltem Farwillal, a hadügyminisztérium államtitkárával. Hajlandó volt elismerni, hogy az Aix-la-Chapelle-i incidens alkalmas arra, hogy elmérgesítse a viszonyt Franciaország és Németország között. Amikor a neki ígért összeget ötvenezer fontra emeltem, hajlandónak mutatkozott, hogy ajánlatomat a kormány elé terjessze…

– Állj! – kiáltotta Farwill élesen. – Hazugság!

Az Angyal becsukta a könyvet és letette. A mosoly lassan visszatért arcára.

– Akkor én nem lennék ilyen izgatott a maga helyében – mondta mosolyogva. – De persze, mindez csak egy tréfa. És azt hiszem, már túlzottan sokáig is űztük.

Hosszú szünet következett; majd Lord Iveldown megköszörülte a torkát.

– Természetesen – válaszolt rekedt hangon – csak tréfa.

– Csak tréfa – felelte Farwill kongó hangon. …Izé… természetesen.

Simon kipöckölte cigarettacsikkjét a nyitott ablakon, és a forgalom zaja beszűrődött a hirtelen támadt csöndbe.

– Mégpedig nem is a legízlésesebb fajtából – mormolta az Angyal. Tekintete a megkövülten bámuló Teal főfelügyelőre esett. A jelenlévő személyek közül nem tűnt a legboldogabbnak. Azt sem lehetett volna róla állítani, hogy tökéletesen érti mi is történik itt előtte. De egy belső hang azt súgta neki, hogy valami nincs rendben. Mintha a győzelem észrevétlenül lassan kicsúszott volna a kezéből. Nem tudta még elképzelni, miként történik ez, de már túl sokszor voltak hasonló tapasztalatai ahhoz, hogy a tüneteket félre ne ismerje.

– Mi az ördög ez a tréfa? – kérdezte.

– Leo majd elmondja magának – felelt az Angyal.

Farwill megnyalta ajkát. – Én… izé… az volt a tréfa… annyira… izé… bolondos, hogy én… izé… tudja felügyelő, amikor Mr. Templar ajánlatot tett nekünk, hogy ezt… izé… az irodalmi művet megvegyük, én… izé… ismerve az ő megátalkodott jellemét… izé… azt hittem, mulatságos lesz, ha megtréfáljuk egy kicsit… izé… az ön segítségével.

– Miközben maguk természetesen még mindig meg akarják venni egy-egy fejezetét – vágott közbe Simon.

– …Izé… Igen – felelt Farwill – meg akarjuk venni… izé… természetesen.

– Azonnal – szólt közbe lord Iveldown, és előhúzta csekk-könyvét.

– …Izé… természetesen – tette hozzá Farwill előhúzva töltőtollát – azonnal.

– Kétszázezer font volt, ugye, Mr. Templar? – kérdezte lord Iveldown.

Az Angyal fejét rázta. – Az ár kissé emelkedett azóta – felelt. – Most már kétszázötvenezer… Egy új kalapra is szükségem van, és a Templar Alapítvány igazán nem költhet ilyesmire.

Teal felügyelő szédült, és a vér zúgott fejében. Nézte, ahogy átadják az Angyalnak a csekkeket, és tudatára ébredt annak, hogy sohasem fogja megtudni, miért kapta Templar. Csak azt tudta, hogy Simon Templar visszatért, és bármi megtörténhet.

A búcsúszavak, amelyekkel az Angyal kiterelte a társaságot, semmivel sem járultak hozzá felvilágosításához.

– Hogy el ne felejtsem, Leo, figyelmeztesse Nevillet, küldje el adományát. Ha azonnal hazahajt, még ott találja; vár magára. Őrt áll Peckham Rózsája mellett egy hatalmas mordállyal a kezében, és Isten tudja miért, de azt hiszi, hogy Hóvirág – az én vagyok.

– Sir Humboldt Quipp volt itt, és ezt a csekket hagyta itt – mondta Patricia Holm bizonytalanul. Simon átvette, és gyűjteményéhez tette. Rendezte az öt értékes papírszeletet, és Leo Farwillét tette a tetejére. Azután ezt az egyet különvette, és összevont szemöldökkel sokáig nézte.

– Attól tartok, hogy túl könnyen engedtük ki Leót a csávából – mondta. – Ha arra gondolok, milyen cifra mulatság lett volna Tealt még tovább ugratni, mialatt a belügyminisztert a szeme láttára a markunkban tartjuk, sajnálom, hogy nem szereztem a Templar Alapítvány számára többet. – De azután felderült az arca. – Hiába, az élet különben rettentő unalmas lenne.

Magasabb pénzügyi politika

I.

Egy szép korahajnali órán Simon Templar a Barnyard Club ajtaján cigarettázva kilépett a Bond Streetre, és mélyet lélegzett a friss éjszakai levegőből. Egészséges, napbarnított arca igazán nem tett olyan benyomást, mintha most jönne egy füstös, rossz levegőjű, éjszakai klubhelyiségből. Kék szeme szokásos módján csillogott, és kissé hányaveti mosoly ült ajkán, mintha a nap még csak most kezdődnék. Pedig nem forgatott elméjében semmi különöset. Csakhogy Simon Templar mindig készen volt arra, hogy valami megkezdődjék a nap és az éjszaka bármely órájában. A lényeg csak az volt, hogy kaland legyen.

Hoppy Uniatz ott állt mellette testreszabott szmokingjában, és ingmellében gyémántgombok csillogtak. Óriásit ásított, és eltaposta szivarja végét. Egyáltalán nem volt olyan romantikus hajlamú, mint az Angyal, és őszintén rosszkedvűnek látszott.

– Mondja, vezérem – jegyezte meg aprólékoskodóan – ezt nevezik Londonban éjszakai életnek?

– Attól félek, hogy ezt – felelt az Angyal.

Uniatz megvetően kiköpött az aszfaltra. – Pfuj! – mondta undorodva. – Ez embertelenség. Egyszerre csak megbolondulnak és az összes poharakat összeszedik, mert fél egy van. Két ruppót fizettünk fejenként, hogy bejussunk. Azután ötöt egy pohár limonádéért, amiben egy gyűszűnyi gin volt. És mindezért egy háromtagú zenekar játszik; még csak revüt sem mutatnak be. A sok hülye angol pedig itt ül és ezt beveszi! Ha valaki megpróbálta volna New Yorkban, – még amikor szesztilalom volt is –, két perc alatt szitává lőtték volna. Mr. Uniatz sóhajtott, és akaratlanul is arra a látszólag egyetlen lehetséges következtetésre jutott, amire jóval korábban már más filozófusok is rájöttek előtte: – Mondjuk lehet hogy azok a srácok nem is emberek…

– Elfelejted, hogy ez egy szabad ország, Hoppy – mormolta az Angyal. Új cigarettára gyújtott, és az ég felé fújta a füstöt. Néhány esőcsepp pottyant az arcára, s emiatt körülnézett egy taxi után. Mintha csak a sors minden óhaját teljesíteni akarná, a Burlington Gardens felől épp egy taxi fordult be a sarkon, és feléjük zötyögött. Amikor azonban tizenöt yardnyira volt tőlük, az Angyal meglátta, hogy zászlója le van csapva. Bosszúsan vállat vont. Ez a csalódás csak betetőzte a reménytelen est szürke hangulatát.

– Jobb lesz, ha elindulunk – mondta az Angyal.

A Piccadilly felé fordultak, de alighogy elindultak, az autómotor zúgása elhalt mögöttük, mert a kocsi megállt a Barnyard Club előtt.

Az Angyal karon ragadta Hoppyt. – Állj – mondta – a szerencse forgandó; úgy látszik, mégse kell megáznunk.

Visszasétáltak a kocsiig, amelynek belseje most világos volt, és egy lányt láttak bent ülni, aki kézitáskájában kotorászott.

– Sajnos, nincs aprópénzem – hallatszott a lány hangja, egy mély és kellemes hang.

A sofőr morogva mászott ki üléséből. Kigombolta felöltőjét, kabátját, mellényét és ingét, majd lassan és kínosan keresgélni kezdett különböző és megállapíthatatlan helyeken, ahol londoni taxisofőrök titkos aprópénz-tartalékjaikat hordják. Végre előhúzott egy csomó aprópénzt, és a lámpa alá tartotta kezét, mire közömbös hangon megszólalt: – Sajnálom miss, nekem sincs elég.

– Majd bent váltok – mondta a lány.

De Simon Templar másképp gondolta. Amíg a sofőr vetkőzött addig ötlött fel benne, és mindig is opportunista volt. Tetszett neki a lány hangja és karcsú alakja, a mód, ahogy a ruháit hordja, és ez kezdetnek elég is volt.

– Bocsánat – lépett közelebb – talán segíthetnék?

A lány fölpillantott és az Angyal most látta először az arcát világosan. Keskeny volt és ovális, csinosan pisze orral és könnyen nevető szájjal. Sötétbarna haja sima és egyenes volt a fodros végekig, és mint sötétségből font lágy dicsfény keretezte az arcát. Barna szemei csillogtak, és e pillanatban az Angyal nem tudta, vajon tényleg jól látja, hogy a barna szemekben hirtelen félelem villan meg.

– Csak egy fontot szeretnénk felváltani – mondta a lány.

Az Angyal elvette a bankjegyet és megfelelő értékű váltópénzt csúsztatott a lány tenyerébe. A lány kifizette a sofőrt, aki az aprópénzt ismét ruhái alatt, ismeretlen vidéken temette el. A lány éppen meg akarta köszönni az Angyal szívességét, és eltűnni amikor az Angyal más gondolatai előbukkantak.

– Ön ide be akar menni? – kérdezte és a bankjeggyel a Barnyard Club bejárata felé mutatott. – Hoppy és én nem voltunk elragadtatva a helytől. És látom, kispárnát sem hozott magával.

– Minek nekem ide kispárna?

– Kényelmesebb. Bent már mindenki alszik – magyarázta az Angyal –, de a vezetőség nem oszt szét kispárnákat a vendégek közt. Pillanatnyilag csak arról gondoskodnak, hogy szükség legyen rá.

A barna szem kutatva és egy üldözött személy gyanakvásával nézett a férfira; és újra fölvillant a félelem fénye… Vagy talán csak az Angyal képzelte így?

– Köszönöm, hogy kisegített… Jó éjszakát – mondta a lány egy lélegzetre, és faképnél hagyta az Angyalt, aki tanácstalan mosollyal bámult utána, amíg csak a klub ajtaja be nem zárult mögötte.

Simon megigazította a kalapját, és lemondóan megfordult hogy birtokba vegye a köhögő taxit, ami egyetlen vigasza maradt; ahogy fordult, egy kéz nehezedett a vállára.

– Ismeri azt a lányt? – kérdezte egy álmos hang.

– Egyelőre még nem, Claud – felelt az Angyal sajnálkozva. – Igyekeztem vele megismerkedni, de ő nem osztozott ebben az óhajomban. Vannak az életnek titokzatos furcsaságai.

Claud Eustace Teal főfelügyelő félig lehunyt szemmel vizsgálta az Angyalt, melyeknek álmatag mivolta csak tettetés volt. Kövér keze lecsúszott az Angyal válláról, hogy elvegye tőle a bankjegyet, amelyet még kezében tartott. Az Angyal szemöldöke egy alig észrevehető ráncot vont homlokára.

– Ugye nem haragszik, ha közelebbről megvizsgálom ezt? – kérdezte Teal.

Tulajdonképpen nem is kérdés volt, hanem szinte parancsoló kívánság, és az Angyal csak most vette észre, hogy Teal széles alakja mögül még egy keménykalap kandikál elő, amely egy másik detektívhez tartozik. Az Angyal gyorsan hátrafordult, és az utcán ellenkező irányban szintén két keménykalapos alakot látott egy kapualj árnyékában állni.

Anélkül, hogy híresen éles füle észrevette volna, az utca benépesült.

Az Angyal halántékán a lüktetés egy gondolatnyit erősödött. És miközben mélyet szippantott cigarettájából, és a füstöt lassú gomolyagban eresztette ki az esős levegőre, megállapította, hogy az éjszaka – úgy látszik – mégsem okoz neki csalódást. Még nem tudta, mit nyújthat neki, de azt tudta, hogy Teal, és a másik három ember nem véletlenül találkoztak itt össze a Bond Streeten hajnali két órakor, – talán csak azért, mert meg akarják állapítani, hogy a londoni éjszakai élet még mindig olyan unalmas-e, mint ahogy ez köztudomású volt.

Simon Templart kezdték a fejlemények érdekelni.

– Mi a baja ennek a bankjegynek? – kérdezte elgondolkozva.

Teal fölegyenesedett – eddig az autó fényszórója elé hajolt a bankjeggyel – és összehajtogatva az egyfontost, becsúsztatta pénztárcájába.

– Ugye nem haragszik, ha maga helyett én veszem közelebbi vizsgálat alá? – mondta éppoly határozott hangon.

– Sose zavartassa magát – mormolta az Angyal könnyelműen, nem törődve a font vesztességgel. – Gyűjti? Van még nálam néhány, ha parancsolja.

A detektív begombolta kabátját és a két ember felé pillantott, akik a szomszéd kapu aljában álltak. Anélkül, hogy beszélgetésüket félbeszakították volna, főnökük pillantására közelebb léptek.

– Csodálkozom magán, Angyal – mondta Teal, s némi gúnyos mellékíz érződött hangjában – hogy a maga korában ilyesmin kapjuk rajta. Először lát talán effajta kézimunkát?

– Kedvelem – felelt az Angyal lassan. – Hiszen ismer, Claud… A tömeggyártmány sohasem tartozott kedvelt dolgaim közé. Az egyéni művészi kivitel iránt mindig nagy előszeretettel viseltettem…

– Éppen jókor érkeztem, hogy rajtacsípjem – mondta a detektív mogorván. – A maga hírhedtsége mellett nem sok jó nézett volna ki abból, ha igyekszik továbbítani ezt a kézzel rajzolt bankjegyet. – Most hirtelen az elmulasztott alkalom sajnálkozó fénye gyulladt ki Teal szemében. – Ha erre előbb gondoltam volna, talán nem siettem volna annyira, hogy elvegyem magától – tette hozzá sajnálkozva.

Az Angyal mosolygott, de a mosoly csak az ajkain jelent meg. – Magának néha rendkívül kedves ötletei vannak, drága vén madár – felelte szívélyesen. – Még visszaadhatja. Látom, hozott magával néhányat az iskolai mintadetektívek közül.

– Most más dolgom van – felelte Teal. Elfordult, de még visszaszólt: – Ha még akarok magától kérdezni valamit ebben az ügyben, tudom, hogy hol találhatom meg.

Eltűnt a klub bejáratán át. Kísérője követte, és a két másik irányból érkező detektív is feltűnés nélkül utánuk ment. A hosszú évek alatt szerzett gyakorlat gépiességével mozogtak, és az utca ismét üres lett.

Simon mélyet szippantott cigarettájából, tekintete még a detektívek mögött bezárult ajtón függött, azután eldobta a cigarettáját és eltaposta. Az est nem maradt adósa, szolgált némi váratlan eseménnyel… Most ott állt zsebre vágott kézzel – zsebe könnyű volt, miután érmetartalmát a hamis bankjegyért odaadta – és egyszerre újra maga előtt látta a bájos arcot, melyen a félelem árnyéka suhant át, de pillanatnyilag nem tudta, mit tehetne a lány érdekében.

Egyszerre csak borzalmas lárma verte föl az éjszakai csöndet: az ókori időkből itt felejtett taxi, ami a kalandlehetőséget szállította, el akart indulni. Simon megfordult. Évek óta bolondnak tartották; most már igazán késő lett volna az ellenkezőjét bebizonyítani bárki előtt is. Arcán elragadó angyali mosoly ült, amikor a sofőrhöz fordult: – Sokszor kap a kocsija ilyen rohamokat, testvér? – kérdezte.

– Igen, uram – felelte a sofőr. – Meg akarja talán venni?

– Éppen ezt akarom – vágta rá a Angyal.

II.

A sofőr vigyorogva nézett az Angyalra. – Csak nem? – kérdezte tétován.

– De, meg akarom venni a kocsiját – felelte az Angyal. – Régi példányokat gyűjtök egy múzeum számára. Mi az ára?

– Ötszáz font, uram és már viheti is – felelte a büszke tulajdonos, és nevetett saját tréfáján.

Simon kivette a pénztárcáját, és leszámolta a ropogó bankjegyeket. A sofőr üveges szemmel nézte a pénzt, kimászott a kocsiból, és kétkedve nézett az Angyalra. – Remélem… remélem, nem akar becsapni, uram? – kérdezte.

Simon összehajtotta a bankjegyeket, és a kezébe csúsztatta. – Csak vigye be reggel a bankba, ha nem bízik bennem – ajánlotta, és még egy bankjegyet vett elő. – Eladja egy ötösért a kalapját és a sapkáját?

– Boldogan, uram! – felelte a sofőr gyorsan kigombolva a nagykabátot – még az ingemet és nadrágomat is megkaphatja.

Az Angyal ott állt, és nézte a boldog sofőrt, amint vetkőzik, és akkor Hoppy Uniatz szólalt meg: – Hát ez micsoda tréfa, vezérem? – kérdezte.

– Még sokat kell fejlődnöd, mire megérted, Hoppy – felelt jóságosan.

Felvette a sofőr nagykabátját, nyaka köré csavarta leírhatatlan sálját, és mindezt olyan gyorsan, mintha cirkuszi gyorsöltöző lenne. Az üres utcán senki sem láthatta őket. Fekete puhakalapját Hoppy markába nyomta, és feltette a sofőr ellenzős sapkáját. Egy pillanatra Hoppy meglátta a sötét bőrű, éles vonású kalózarcot, a mosoly közben kivillanó fehér fogakat, és ismét átsuhant agyán, hogy az Angyal előtt nincs akadály.

– Sajnos, most nem vehetsz részt a mókában – fordult hozzá az Angyal – más munkát adok.

Itt van egy cím: 26, Abbot’s Yard, Chelsea. Legjobb lesz, ha taxival mész, de nem ezzel. Egyenesen oda menj, és érezd magad otthon. Találsz egy üveg skót whiskyt a kamrában, itt vannak a kulcsok. Lesz itt még nagy móka ma éjjel.

– Így már jó, főnök – felelt Uniatz engedelmesen. Átvette a kulcsokat. Zsebre vágta, és minden további szó vesztegetése nélkül elindult a Piccadilly irányában. Túlzás lenne azt állítani, hogy tisztában volt az új események összefüggésével, de annyit megértett, hogy valami új kaland kezdődik, amiben részt vehet, és ez neki elég volt. Agyában csak annyi fért el, hogy enni, aludni, inni jó, néha egy kis lövöldözés sem árt, és az Angyalnak tökéletes engedelmességgel tartozik. Ha az Angyalnak arra volt szüksége, hogy ő Chelsea-be menjen, és ott ellássa egy üveg skót whiskynek a baját, szívesen megtette… Ment, hátra sem nézve, és így nem láthatta, hogy az Angyal beül a taxiba, és múzeumi példányával elindul. Persze azt se láthatta, ami valamivel később történt a Bond Streeten.

Teal főfelügyelő kijött a Barnyard Clubból és szétnézett az utcán.

– Maga és Henderson hazamehetnek – mondta két emberének – ma éjszaka nincs már magukra szükségem.

Feltartotta kezét, hogy egy arra döcögő taxit megállítson, és a másik két emberhez fordult, akiket harmadik detektívje kísért ki a klubból. – Beszállni! – parancsolt röviden.

Rosszkedvű volt, mert a tervezett rajtaütés nem járt a várt eredménnyel, de remélte, hogy a kihallgatás során még előbbre jut. A sofőrt utasította, hogy hajtson a Cannon Row-i rendőrőrszobára. Aztán ő is beszállt a kis ülésre, szembe foglyaival.

A taxi recsegve-ropogva elindult, Teal pedig előhúzta nagy ezüst zsebóráját és számolgatni kezdte, mennyit alhat még ma éjjel. A másik detektív körmét nézegette, a két fogoly pedig csöndben volt. – Az egyik a lány volt, akinek a bankjegyét Templar felváltotta, a másik pedig egy sötét, piros arcú férfi, akinek ingmellében ódivatú, nagy, négyszögletes smaragdgombok villogtak. Teal gondolataiba merült: az ügy ma éjjel vagy megoldódik, vagy egy év múlva sem lesz elintézve. De őt ez nemigen érdekelte. Egyszerű ügyről volt szó: valaki egy nyomot adott, gépiesen utánajártak, elfogták a bűnösöket, és jöhet a következő eset. Detektívregény-írók nem ilyen ügyekkel foglalkoznak. Egészen más volt, ha olyan ember gabalyodott bele az ügybe, mint az Angyal… Ennél a gondolatnál Teal arca is elsötétült, de most a taxi, amely már az utolsó métereknél egyre lassabban döcögött, teljesen leállt, mintha végelgyengülésben akarna kimúlni. Teal körülnézett, hogy hol is járnak tulajdonképpen. A sofőr kimászott üléséből, felhajtotta a motorház fedelét, és igazgatni kezdett valamit a gépen. Sötét, keskeny utcában voltak, Teal nem tudta volna megmondani a nevét, mert nem figyelt rá, hogy merre vezet a sofőr. Most kidugta fejét az ablakon.

– Mi a baj?

– Még nem t’om – morogta a sofőr, és tovább birizgálta őskori gépét.

Teal néhány percig csöndben várt, azután emberéhez fordult: – Nézze meg, talál-e valahol egy másik taxit, Durham – mondta – nem üldögélhetünk itt egész éjjel.

A másik detektív kiszállt a kocsiból és körülnézett. Az utca kevéssé volt bizalomgerjesztő, és sehol más taxinak még csak nyoma sem volt. Durham odament a sofőrhöz, aki úgy hajolt gépe fölé, mintha sose akarna többé kiegyenesedni.

– Hol van a legközelebbi taxiállomás? – kérdezte a detektív.

– A Victoria állomás a legközelebbi, amiről tudok, körülbelül tíz perc gyalog – mondta a sofőr. – Egy pillanat, uram… talán most fog menni. – Hirtelen becsukta a gépet, már bent is ült a kormánykeréknél, és a kocsi jobban ment, mint ahogy Durham őrmester képzelte volna.

Amikor a dühöngő Teal főfelügyelő később kérdőre vonta, nem tudta megmagyarázni, miként történhetett, hogy a sofőr – alighogy fölegyenesedett – már a helyén ült. Gyorsabb volt bármely más taxisofőrnél, akit Durham valaha is látott. Durham semmi esetre sem számíthatott rá, hogy lemarad. Pedig ez történt. Éppen ki akarta nyitni ajtaját a kocsinak, hogy visszaszálljon, amikor a kilincset kirántotta valami a kezéből, és tátott szájjal bámult a tovarobogó kocsi után, amelyről csak annyit tudott még megállapítani, hogy hátsó lámpája nem égett. Így a számát sem tudta elolvasni. Bár később Teal megmagyarázta neki, hogy ezzel sem értek volna célt.

Egyelőre azonban Teal főfelügyelő még nem tartott itt. A kocsi lökésszerű indulása foglyainak karjai közé lódította, és már messze jártak, mire visszabillent, és felrántotta a belső ablakot, amely elválasztotta a sofőrtől. Ez sem ment könnyen, de végre sikerült.

– Maga hülye! – ordította a motor zakatolását túlharsogva. – Otthagyta az egyik utast!

– Mi a’? – kérdezte a sofőr hátrafordulva, és nem csökkentette a sebességet.

– Ott hagyta az egyik utast, maga átkozott idióta! – üvöltötte Teal dühösen.

– Mit hattam ottand? – kiabált a sofőr, olyan élesen véve egy kanyart, hogy a kocsi két keréken futott.

Teal feltápászkodott a sarokból, ahová a kanyar folytán esett, és keresztüldugta fejét az ablakon.

– Álljon meg! – ordította magánkívül.

A sofőr fejét rázta, és még élesebben kanyarodott.

– Később dumáljon, uram, – mondta. – Kissé nagyot hallok.

Teal teljesen elvesztette önuralmát. Galléron ragadta a sofőrt és kegyetlenül megrázta. – Állj, azt mondtam! – üvöltötte a sofőr fülébe. – Álljon meg, vagy kitekerem a nyakát!

– Mi baja a nyakammal? – kérdezte a sofőr.

Ezer átok tolult a detektív ajkára, amely mind a sofőrrel és annak őseivel volt kapcsolatban. De ebben a pillanatban valami gyanús zajt hallott maga mögött, és hirtelen hátrafordult. Férfi foglya fel akarta használni a váratlan alkalmat, és Teal éppen jókor fordult meg, hogy kivédjen egy fejének szánt irgalmatlan ütést. A most következő harc rövid volt és egyoldalú. Teal egyrészt eléggé fel volt amúgy is bosszantva, másrészt elég tapasztalatot szerzett ellenszegülő foglyok körül. Hat másodperc alatt a kocsiban lévő egyik vaskapaszkodóhoz bilincselte a férfi egyik kezét, és a biztonság kedvéért ugyanezt tette a másik oldalon a lánnyal. Azután visszafordult a sofőr felé, mert a hat másodperces harc alatt dühe még nem lohadt le.

De a taxi most hirtelen lassított, megállt és Tealben benne szorult mindaz a szidalom, amit a sofőr fejére akart zúdítani, mert az szó nélkül ráborult a kormánykerékre, és karjába temette arcát. Válla remegett, és Teal nem akart hinni a fülének: zokogás tört föl a sofőrülés felől.

– Hé – mondta Teal bizonytalanul.

A sofőr nem mozdult.

Teal kezdte kényelmetlenül érezni magát. Végigfutott gondolatban mindazon, amit mondott: hát olyan túlzottan durva lett volna? Talán a sofőr valóban nagyot hallott. Talán éppen a nyakával kapcsolatban különösen érzékeny volt. Teal nem akart igazságtalan lenni.

– Hé! – mondta hangosabban. – Mi a baj?

Újabb zokogás volt a válasz. Tealnek kezdett melege lenni. Erre vonatkozóan nem tanult az elsősegélynyújtással kapcsolatban semmit. Nem tudta, mit tegyen. Valahol olvasta, hogy hisztériás nőkre legjobban megnyugtató határozottsággal lehet hatni.

– Hé! – kiabálta most már. – Üljön föl!

A sofőr nem ült föl. Teal torkát köszörülte. Két foglyára pillantott, de azok biztonságban voltak. A bánat sújtotta sofőrnek e pillanatban nagyobb szüksége volt rá, és elvégre a Cannon Rowra is el akart jutni, hogy befejezhesse az éjjeli munkát.

Kinyitotta az ajtót és lelépett az úttestre.

És pontosan abban a pillanatban, amikor Teal főfelügyelő lába földet ért, újabb váratlan fordulat következett. Ez a fordulat később alapvetően akadályozta abban, hogy Durham őrmesterrel szemben elég szigorú legyen. Alighogy kint volt a kocsiból, a sofőr megkésve bár, de teljesítette parancsát, fölült, sőt többet tett ennél. Egyidejűleg adott a kocsinak gázt és engedte föl a kuplungot, úgyhogy a kocsi csörömpölve elindult, otthagyva az őrülten kiáltozó Tealt.

III.

Simon Templar a Lower Sloane Streetig hajtott, mielőtt újra megállt. Akkor kiszállt, kinyitotta a kocsiajtót, és látva a férfi bizonytalanul csillogó tekintetét, rájött, mennyire fölösleges teher a további romantikus fejleményeknél a kocsirakomány fele.

– Azt hiszem, öregem, maga nem jön velünk tovább – mondta.

Elővett egy kulcsot a kulcscsomóján, kinyitotta a bilincset, kivezette a mélyen fellélegző férfit, és odahúzta a legközelebbi utcai rácshoz. A bilincset ahhoz csatolta, visszament a kocsihoz, és rámosolygott a lányra.

– Úgy vélem, kényelmesebben ülne itt eme ékszer nélkül? – Ugyanazzal a kulccsal kinyitotta a lány bilincsét is, és aztán a férfi másik kezét is a rácshoz rögzítette.

– Azt gondolom, maga lesz a vigaszdíj, Theobald – jegyezte meg, és gyorsan kivette a smaragdot az ingmellből. – Ugye nem haragszik, ha ezt kikölcsönzöm? Van egy barátom, aki ilyen régiségeket gyűjt.

Még csak egyszer állt meg a Sloane Squaren, hogy a hátsó lámpát ismét meggyújtsa, azután a csörömpölő taxin Abbot’s Yard felé hajtott. Könnyek folytak végig az arcán, és teste még néha megrázkódott, amit Teal annyira félreértett, és zokogásnak tartott.

Tíz perccel később a rozoga taxi megállt az Abbot’s Yard 26. előtt. Bárki más húsz mérföldnyire hajtott volna Londontól, és ott egy mezőn eltemette volna a taxit, hogy minden közösséget megtagadhasson vele. De Simon Templar ennél sokkal találékonyabb volt. Jól tudta, hogy ha egy detektív fölismerné a kocsit Abbot’s Yardban, őt magát ott keresnék utoljára.

A lány kiszállt, és bizonytalanul nézett rá.

Az Angyal a kapura mutatott. – Néha itt szoktam lakni – magyarázta. – Miért csodálkozik? Egy-egy taxisofőr talán nem lehet egyúttal művész is? Én például buja aktképeket festek gépolaj-festékkel a motorhengerekre. Azt hiszem, ez hihetetlenül modern.

Abbot’s Yard ugyanis Chelseaban, a King’s Road mellett művésztelep volt, ahol az Angyal a huszonhatos szám alatti kis műtermében húzódott meg néha, mert ezen a vidéken semmi sem keltett nagyobb feltűnést – a művészeknek több szabad, mint másoknak.

Mialatt karjánál fogva felvezette a lányt a keskeny és sötét lépcsőn, érezte, hogy az remeg. Ezen nem csodálkozott. A műteremből hamis énekszó szűrődött ki, és az Angyal elvigyorodott. Beengedte a lányt, követte és újra bezárta az ajtót. Rosszallóan nézett Uniatzra.

– Látom, a whiskyt megtaláltad – jegyezte meg.

– Hogyne – felelte Uniatz kissé bizonytalanul felállva, de azért illedelmesen meghajolt. – Ott volt a kamrában, vezérem, ahogy mondta.

Az Angyal sóhajtott. – Soha többé nem lesz ott. – Ledobta a sofőrkabátot meg a sapkát. A lány most végre megismerte a szoba fényében, és Templar látta, hogy szeme csodálkozóan kitágul. – Ez a lókötő itt Mr. Hoppy Uniatz, drágám, egészen használható ember. Ha tudnám a maga nevét, kölcsönös volna a bemutatkozás.

– Én Annette Vickery vagyok – felelte a lány. – De én viszont nem tudom, hogy maga kicsoda.

– Az én nevem Simon Templar. Általában úgy hívnak: az Angyal.

Egy pillanatra elállt a lány lélegzete, azután úgy nézett rá, mintha most látná először. Simon zsebre vágott kézzel, nyurgán és sötétbőrűn, veszélyesen és mégis barátságosan állt előtte, és mosolyogva szívta cigarettáját. A füst egyenesen vékony oszlopban szállt fölfelé a szeme mellett és meg kell mondani, hogy élvezte a helyzetet.

– No de hát – mondta végre – nem vagyok emberevő, ámbár lehet, hogy hallott ilyen irányú pletykát is. Miért nem foglal helyet, hogy tovább beszélgethessünk ?

A lány lassan leült. – A kispárnákról? – kérdezte halványan mosolyogva.

Templar elnevette magát. – Akármiről – felelte.

Hoppyt kiküldte kávét főzni, és megkínálta a lányt cigarettával. Huszonkét-huszonhárom évesnél nem lehetett idősebb, azt most jól látta. – Mondtam, hogy a Barnyard Club nem magának való hely – szólt, önmagának is odahúzva egy széket. – Miért nem hallgatott rám?

– Nem értettem a tanácsát.

Az Angyal egyszerre felfogta hogy a lány azt hitte: ő tudott a rajtaütésről. De arca változatlan maradt.

– Most már érti?

A lány vállat vont. – Csak azt nem, hogy miért vesződött ennyit a megmentésemmel.

– Annak hosszú a meséje – felelte jókedvűen az Angyal. – Kérdezze meg Teal főfelügyelőt egyszer… talán többet tud mondani. Valahogy mindig kereszteződnek az útjaink. De ha azt hiszi, hogy tartozik ezért nekem valamivel, attól tartok, hogy igaza van.

Újra látta a lány szemében felcsillanni a félelmet, ámbár tudta, hogy a lány nem tőle fél, amire nem is lehetett semmi oka. Mégis félt.

– Maga… meg is szokott embereket ölni? – kérdezte a lány hosszú szünet múlva.

A kérdés oly elképesztőn nyíltszívű volt, hogy nevetni szeretett volna rajta… De uralkodott magán.

– Néha, szerencsétlen helyzetekben ez is megesik – felelte, és csak a szemén látszott, hogy mulat kissé a kérdésen. – Miért? Van valaki, aki útjában áll? Hoppy Uniatz majd elintézi, ha én nem érnék rá.

– És mi az, amiért megölnek valakit?

– Áraink különbözőek – felelte, és igyekezett komolyságát megőrizni. – Van, akit ingyen, de többnyire egy százas a díjtétel…

– Nem így értettem! Ha például egy ember tulajdonképpen nem rossz, csak hibát követett el, és rossz társaságba keveredett…

Simon bólintott és fölállt. – Maga igazán aranyos! Úgy látszik, hallott rólam egyet-mást és most meg van ijedve. Nézze, fiam, miért nem bízik bennem? Elvégre csak most szedtem ki a rendőrség kezéből, és holnapra tűvé teszik Londont maga után. Hiszen csak azzal kellene megfenyegetnem, hogy kiteszem az utcára, ha nem engedelmeskedik… nem kell ide életveszélyes fenyegetés. De ugye erről én egy szót se mondtam? – Az Angyal mosolygott, és e mosoly sugarai alatt már nagyvilágibb nők vértezete is viaszként olvadt el. – Szeretném, ha mindent szépen elmondana. Mi történik itt?

A lány egy percig hallgatott. – Nem tudom. – Beszéd közben a férfi szemébe nézett, és Simon tudta, hogy nem akarja félrevezetni. Várt tovább, és a lány folytatta. – A rossz társaságba keveredett fiú az öcsém. Higgye el, alapjában véve nem rossz fiú. Nem tudom, miként történhetett, mert nem volt rá szüksége… hisz olyan okos. Már középiskolás korában úgy rajzolt és festett, mint egy kész művész. Mindenki nagy jövőt jósolt neki. Egy kicsit sokat ivott, és nem volt könnyen kezelhető, de ezt mind a fiatalsága rovására lehet írni. Tizennyolc hónappal vagyok idősebb, mint ő. Néhány barátját nem szeretem. Ezeknek tagja volt az a férfi is, akit velem együtt fogtak el.

– Hogy hívják?

– Kenneth Jarving… Azt hiszem, hízelgett Timnek, de én nem szeretem. Próbált nekem udvarolni, Tim legjobb barátja lett… és… akkor… Timet elfogták pénzhamisítás miatt. Kiderült, hogy Jarving az egész idő alatt tudott róla, ő volt a banda feje, de a rendőrség nem tudta elfogni.

– Elragadó barát – felelt az Angyal elgondolkozva.

Hoppy Uniatz bevitte a kávét, és miután letette az asztalra, hangtalanul megállt. Annette Vickery rá sem hederítve folytatta: – Timet persze becsukták. Azt hiszem, valóban méltányosak akartak lenni, mert csak tizennyolc hónapot kapott. Azt mondták, szemlátomást áldozata egy idősebb és tapasztaltabb csirkefogónak. Talán be sem csukták volna, ha megmondja, hol találhatják Jarvinget, akire tulajdonképpen a foguk fájt. De ezt Tim nem akarta megtenni, és megesküdött rá, hogy sohase bocsátja meg nekem, ha ilyesmit teszek. Azt hiszem, nem lett volna szabad szót fogadnom neki, de annyira a lelkemre beszélt… és féltem. Nem tudhattam, hogy a többi miként bosszulja meg magát Timen, ha Jarving kézre kerül. Így hát Timnek ülnie kellett.

– Mikor volt ez?

– Három hete szabadult ki. Jó magaviselete miatt a büntetés egy részét elengedték. Erről csak én tudtam. Jarving hiába kért, hogy hozzam őket össze, mindenáron távol akartam tartani tőle Timet, aki megígérte, hogy nem keveredik többé ilyen társaságba. Munkát kapott egy nyomdában, Dulwich-ban, a Kiszabadult Foglyokat Segélyező Bizottság révén. Szabadidejében újra elkezdett rajzolni, és igyekezett rendesen élni. Bíztam benne, hogy ez sikerül is, még most is hiszem. De az az egyfontos bankjegy, amit maga felváltott, egy része annak a pénznek, amit tegnap adott nekem, mert tartozott valamivel. Azt mondta, hogy sikerült néhány doboztervet eladnia egy áruháznak.

Az Angyal letette cigarettáját és kávét töltött. – Értem. De ez még mindig nem magyarázza meg, hogy mit keresett maga a Barnyard Clubban, és miért fogták el?

– Ez az, amit én sem értek. Csak igyekszem mindent elmondani, ami történt. Jarving ma este felhívott, és kérdezte, láthatna-e. Szabadkoztam, mert nem akartam vele találkozni, de mégis rávett azzal, hogy Timnek nagy baja lehet belőle, ha nem megyek. Ő kért meg, hogy találkozzunk a Barnyard Clubban. Így hát elmentem.

– És mi volt az a nagy baj?

– Éppen mesélni kezdte, amikor a rendőrség beállított. Azt kérdezte, hol találkozhatna Timmel. Nem akartam megmondani. Így szólt: „Nézze, nem akarom megint bajba keverni a fivérét. Nekem nincs is semmi közöm az egészhez. Másvalaki akar vele találkozni.” Én nem akartam elhinni, de akkor átadta az illető nevét és címét, hogy továbbítsam Timhez. Erősködött, hogy Timnek okvetlenül oda kell mennie.

– Láthatnám azt a nevet és címet?

A lány kézitáskájából kivett egy darab papirost, és Simon átvette. De alighogy rápillantott a papírra, minden lustasága, jókedve, türelmes nyugalma, amellyel eddig hallgatta a történetet, eltűnt, és helyet adott megdöbbenésének.

– Ez az? – kérdezte, és a lány úgy találta, hogy világos kék szemében egyszerre csak nincs semmi gúnyolódás, hanem inkább valami hallatlan erő, amilyent még sohasem látott.

– Igen, ez az – válaszolt kissé ijedten. – Sohase hallottam még ezt a nevet…

– Én igen. – Az Angyal mosolygott. Már ismét nyugodt volt, mert tudta, hogy milyen cél felé kell haladnia. Megint a papírra pillantott, amelynek révén már szinte legendás szerencséje ismét egy hallatlanul érdekes nyomra vezette. A papíron ez állt:

Ivar Nordsten Hawk Lodge, St. George’s Hill, Weybridge.

– Szeretném tudni, miért akar Európa egyik leggazdagabb embere minden áron találkozni a fivérével? – jegyezte meg. – Azt hiszem, hogy a fivérének meg kell majd látogatnia, hogy erre rájöjjünk.

Újra látta a félelmet fölvillanni a lány szemében. – De…

Az Angyal nevetett és fejét rázta. Hoppy Uniatzra mutatott. – Ez itt a fivére, drágám. Nem lesznek meg benne az igazi Timothy művészi képességei, de ügyes ember, ha baj van, és kölcsönadom magának ingyen és bérmentve. Hát te mit szólsz hozzá?

– Máris benne vagyok – felelte Uniatz.

IV.

A nap már magasan járt az égen, amikor Annette Vickery másnap fölébredt, és a kies vidék, amelyre ablakából kilátott, alig tette hihetővé, hogy még húsz mérföldnyire sincsenek Londontól. Az Angyal Hirondeljén utazott oda, miután előbb telefonált valakinek Weybridgebe, és amikor megérkeztek egy kis ház elé, az ablakok ki voltak világítva. Egy durcás hangú férfi a legkisebb csodálkozást sem mutatva afölött, hogy gazdája hajnali négy órakor két vendéggel érkezik meg, garázsba vitte a kocsit. Whisky, szendvics, meg gőzölgő kávé várta őket a nappali szobában, és az Angyal elvigyorodott.

– Orace már megszokott – magyarázta. – Ha felhívnám és azt mondanám neki, hogy három éhes oroszlánnal és egy elrabolt püspökkel érkezem, még csak a szempillája sem rebbenne.

A kissé sántikáló Orace most reggel egy csésze teával jelent meg.

– Szép időnk van, miss – köszönt.

A csészét letette az éjjeli szekrényre, és harciasan nézett rá – óriási fókabajusza volt, amely lehetetlenné tette annak megállapítását, mikor mosolyog.

– A fürdője kész – mondta, mint hogyha egy lusta újoncot kellene a gyakorlótéren rendreutasítani. – A reggeli pedig egy-két perc múlva meglesz.

Húsz perc múlva leért a reggelihez és ott találta az Angyalt kávéja és újságja mellett, míg Hoppy Uniatz a pirítósokkal igyekezett elkészülni. Simon tojást meg vékony szalonnát kínált és megjegyezte: – A tojás már talán kissé kihűlt, dehát erről nem tehetünk, mert ha Orace azt mondja, hogy „reggeli egy perc múlva”, akkor már harminc másodperc alatt kész. Lemérheti stopperrel. Egy pirítóst is megmentettem magának Hoppy elől. Hogy érzi magát?

– Remekül – felelt a lány, és nekifogott a reggelinek, amelyet kitűnő étvággyal fogyasztott el. Közben a nagy franciaajtón át kipillantott az étkezőből a vidékre, amit már a hálószobájából is látott ébredésnél, ahol a reggeli napfényt a fák árnyéka csíkozta, és így szólt: – Hol vagyok? Vagy van valaki, aki nem ezt kérdezi, ha itt fölébred?

Az Angyal mosolygott: – Van, aki a mamája után sír. – Hátratolta a székét, és hüvelykujjának körméhez veregette a cigarettát. – Ez Szent György dombja. Nem fogja elhinni, hogy különösebb sietség nélkül fél óra alatt be tudok innen hajtani a Piccadilly Circusra. Azért vettem meg ezt a házat, mert nem ismerek helyet, amely a fővároshoz közelebb Londont jobban el tudná feledtetni az emberrel. De akadnak még egyéb előnyei is. Hogy el ne felejtsem, van az újságban olyasmi, ami mulattatni fogja.

Átnyújtotta az újságot, és egy hírt mutatott benne. Rövid hír volt mellékes helyen arról, hogy a Scotland Yard detektívjei a Bond Street-i Barnyard Clubból egy férfit és egy nőt elvittek „kihallgatásra”.

– Persze az eseményeknek az a része, amelybe már bekapcsolódtam, későn következett be ahhoz, hogy közölni tudják – tette hozzá az Angyal. – De azt hiszem, hogy később sem fog a közönség erről hallani egy szót se. Ha van valami Anglia történelmében, amit Claud Eustace Teal mindenáron el akar sikkasztani a köztudomás elől, hát a ma éjjeli móka az. De az se baj, ha valami kitudódik… Maga csak annyi időre marad Nordstennél, amíg a fivérét bemutatja és aztán eltűnik. Ha azután valaki kérdezősködni találna, Tim nem fog tudni semmiről. Ugye Hoppy?

– Semmiről, vezérem – felelte Uniatz, és fejét rázta. – Én semmiről nem tudok semmit.

– De mi lett Jardinggal? – vetette közbe a lány.

– Jarding azóta már hűvösön van – felelt az Angyal meggyőződéssel. – Ha az első ember, aki rátalált, nem volt rendőr – bár valószínű, hogy kora hajnalban az volt –, rendőri segítség nélkül az is aligha tudta megszabadítani karpereceitől, így hát a dolognak ez a része tökéletesen rendben van.

A lány befejezte a reggelizést, megitta a kávét amit Simon töltött neki, és azután rágyújtott az odakínált cigarettára.

– Uralkodjék végre az idegességén, fiam – mondta az Angyal. Szeretném, ha mielőbb indulhatnánk.

Egy pillanatra elfogta a lányt a félelem, ha arra gondolt, hogy ennek a békés háznak védelmét el kell hagynia. De akkor magán érezte Simon kék szemének átható pillantását és mosolyogni kezdett. – Rendben van, Don Q – mondta – mit kell tehát tennem?

– A maga feladata egyszerű. Átmegy Hawk Lodgeba és bemutatja Hoppyt, mintha a fivére lenne. Nem hiszem, hogy ott tartják. Én pedig a szomszéd sarkon várok magára, és kocsin visszahozom ide. A többi már Hoppy gyászmenete… illetve az lesz, ha nem tudja idejében kabátujjából elővarázsolni a szükséges ólmot.

A lány Uniatzra nézett, és a pillanat töredéke alatt egy pisztoly meredt rá, amelyet Hoppy érthetetlen gyorsasággal varázsolt elő. – Gyors volt, vagy gyors volt? – kérdezte méltatlankodva.

– Azt hiszem, gyors volt – felelt a lány elismerően.

– És tudok-e vele lőni? – kérdezte incselkedve Uniatz, olyan mosolyt villantva ami felfedte az összes aranyfogát. – És látott már olyan embert aki egy golyóval eltalál két feldobott csészét?

– Igen, már látott – felelt az Angyal gyorsan félrehúzva Hoppy elől a csészéket. – Az Isten szerelmére, tedd el a stukkert és figyelj ide. Téged Tim Vickerynek hívnak. Megértetted?

– Hogyne. Tim Vickery a nevem.

– Te egy művész vagy.

– Mi a fene vagyok? – tiltakozott Uniatz. – Tudja főnök hogy nem megy nekem ez a finomkodás…

– Nem is kell menjen. Ez csak a foglalkozásod. Amerikában nevelkedtél, ez megmagyarázza amerikai kiejtésedet, de valójában angol vagy. Tizenöt hónappal ezelőtt…

– Mondja, vezérem – kérdezte Uniatz könyörögve –, nem lehetnék inkább szeszcsempész? Tudja, egy a híres, nagy gengsztervezérek közül. Avval a smaragd gombbal, amit a múlt éjjel kaptam magától, remekül hatnék.

Simon mélyet lélegzett. – Azt mondtam, hogy művész vagy – szólt hajthatatlanul. – Ebben a történetben szeszcsempészek nem is fordulnak elő. Tizenöt hónappal ezelőtt elfogtak bankóhamisítás miatt…

– Mondja vezérem – kérdezte Uniatz, akinek agya képtelen volt az új fogalmak ilyen tömegét felfogni –, mi is volt az a finomkodó dolog, amit előbb mondott a foglalkozásomnak?

Az Angyal sóhajtott és felállt. Egy-két percig fel-alá járt a szobában, szívta cigarettáját és lebámult a földre. Aztán hirtelen megfordult. – Ördögbe is – mondta – én magam leszek Tim Vickery.

– De hisz ez az én nevem – panaszkodott Hoppy.

– Kölcsönveszem – felelte Simon röviden. – Nem hiszem, hogy neked jól állna. – A lányra nézett. – Azért akartam Hoppyt belevonni a dologba, mert azt hittem, hogy a munka fontosabbik részét kívülről kell majd intézni, de most nem vagyok ebben biztos. Nagy különbség nincs, de attól félek, hogy a benti rész túlmegy Hoppy felfogóképességén. Kész az indulásra? Még valamit mutatni akarok, és egy telefont is el kell intéznem.

A hallon át a könyvtárszobába vezette, és fölvette a telefont. Néhány másodperc múlva már összekapcsolták egy londoni számmal. – Halló, Pat – mondta, – gondoltam, hogy már visszaérkeztél. Jól érezted magad?… Nagyszerű. Én itt vagyok Weybridgeben. Most figyelj szívem: eléred a legközelebbi vonatot?… Nagyszerű. Távollétedben sok új dalt tanultunk, és egy hölgyikét is kimentettünk egyből-másból, most pedig már indulunk. Hoppy és Orace itt maradnak, így hát neked újfent át kell venni a vonalvezetést… Nem, semmi életveszély; de Claud Eustace a közeljövőben fog egy kicsit fújni rám… Jól van kislányom. Ha megjössz, a bajbajutott hölgyike mindent el fog mondani. Viszontlátásra, drágám. – Letette a kagylót, és mosolyogva fordult hátra. – Meg fog ismerkedni Patricia Holmmal – mondta – ami ritka kitüntetés. Ha megérkezik, mondjon el neki mindent az elejétől odáig, hogy felvettem a fivére nevét. Érti? Ha valami baj lesz, akár Isten, akár Teal főfelügyelő részéről, Pat jobban rendbe hozza, mind bárki más, akit ismerek.

A lány bólintott. – Mindent el fogok intézni.

– Ha erről nem lennék meggyőződve, nem hagynám magát itt – felelte, és odament az íróasztal mellett álló nyitott könyvszekrényhez. – No, itt van, amit mutatni akartam. Ha valami baj történik, és Pat nincs itt, ezt kell tennie. Oracenak is megmondom.

Az egész könyvállvány kifordult – jól olajozott sarkokon – a helyéből és most egy átjárószerű helyiség tűnt föl.

– Ez nem egy átjáró – magyarázta az Angyal újra bezárva – hanem csak egy szűk hely két fal között. Magam építettem. Mind a két fal olyan tömör, hogy kopogtatás révén sem lehet rájönni semmire. Van benne egy karosszék és néhány folyóirat, remekül szellőzik, de azért lehetőleg ne dohányozzék. Így kell kinyitni. Ha a szobaajtók be vannak csukva, ki kell húzni ezt a fiókot, amíg nem kattan, és azután a második fogantyút… – Megmutatta a több kombinált zárból álló szerkezetet, amelyet ő állított össze. – Még egy dolgot ne felejtsen el – tette hozzá. – Ma éjjel hívjon fel, vagy hívasson fel Pattel, mintha ő maga volna. Úgy beszéljen, mintha Timet hívná, mert lehet, hogy lehallgatják a beszélgetést. De gondosan ügyeljen mindenre, amit akkor mondok. Ha valamire szükségem lesz, módját ejtem a közlésének.

Uniatz, aki szivarját rágva, hangtalanul nézte az előkészületeket, megköszörülte torkát és egyszer csak megszólalt, mert már a reggeli befejezése óta nem hagyta nyugodni valami.

– Mondja, vezérem – szakította most félbe az Angyalt – mi a baj az én kiejtésemmel?

– Semmi a világon – felelt az Angyal. – Egy füles éjjeli edényre emlékeztet, amelyik a párját hívogatja. – A lány vállára tette a kezét. – Ha készen van, mehetünk is.

Fákkal szegélyezett sétányon mentek át a dombon és egy idő múlva a lány megszólalt: – Miért vesz magára ennyi bonyodalmat?

A férfi nevetett. – Hallotta, hogy én törvényen kívül állok? Egy törvényen kívül álló pedig bonyodalmas módon szerzi meg a megélhetéséhez szükséges pénzt. Még nem áll rendelkezésünkre sok nyom, de ha olyan jómadár, mint Ivar Nordsten, odáig leereszkedik, hogy érintkezésbe lép egy elítélt pénzhamisítóval, ez rögtön felkelti az érdeklődésemet. De másról is van szó. Ha valami nagyobb bűnügyről tudnék bizonyító adatokat szerezni Teal számára, talán inkább kibírja a maga elvesztését.

Negyedórás séta után Hawk Lodge kapujánál voltak. Rövid kerti út végén a ház elé értek, egy nagy újbarokk stílusban épült luxusvilla elé, amelynek függőkertjei déli irányban gyönyörű kilátást nyújtottak a dombról.

Egy ősz hajú, komor inas, akinek beszédén idegen kiejtés érződött, átvette neveiket.

– Miss Vickery és Mr. Vickery? Szíveskedjenek várni.

Az óriási hallban hagyta őket, és az egyik ajtón át eltűnt. Néhány pillanat múlva visszatért.

– Mr. Nordsten nem kívánja ma látni Miss Vickeryt – mondta – csak Mr. Vickeryt kéreti.

Simon bólintott, és a lányra mosolygott. – Jól van, húgom – mormolta –, köszönöm, hogy idehoztál, és vigyázz magadra. – Egész természetesen megcsókolta, és a lány újra megindult kifelé a kertből. Nagyon magányosnak érezte magát.

V.

– Foglaljon helyet, Mr. Vickery – mondta Nordsten barátságosan. – Örülök, hogy végre meg tudtuk találni. Kér egy szivart?

Nagy mahagóni íróasztal mögött ült egy könyvtárszobában, amelynek falai teljesen könyvespolcokkal voltak burkolva, mintha az ember nem is egy híres nemzetközi pénzember, hanem valami egyetemi tanár szobájában lett volna. Nordsten széles vállú, magas férfi volt, és kopasz fejének csak hátsó részét vette körül félkörben szürke haj. Kiejtésén alig lehetett a skandináv eredetet megérezni, és csak sápadt, kék szemének villanásán, vagy nagy, fehér kezének rövid, erőteljes mozdulatain érződhetett, hogy ahol mások százasokban játszanak, ott ő milliók fölött uralkodik.

– Köszönöm – mondta Simon, és kivett egy szivart. A szivargyűrűt rajta hagyta, és mindenképp igyekezett úgy viselkedni, ahogy ez Tim Vickerytől várható volt.

– Öregebbnek látszik, mint ahogy mondták – szólt Nordsten, és tüzet adott.

Az Angyal vállat vont. – Fogházélet nem fiatalít – felelte.

– Bizony, bizony – mondta Nordsten, és igyekezett mosolyogni. – Röviddel ezelőtt még szép reményű fiatalember volt. Mindenkinek jó véleménye volt önről. Ha tovább tanul, nagysikerű művész lett volna magából. De maga nem így tett. Kiváló tehetségét bankjegyhamisításra fordította, ami által kétségkívül gyorsabban lehet sok pénzhez jutni, mint a művészet törvényes módú kiaknázása révén. Ezért bezárták. Nem jutott arra a következtetésre, hogy a gyors kereset néha nem is olyan gyors, mint amilyennek látszik?

Simon elfintorította arcát. – Csak ezért hivatott?

– Nem. Arra gondoltam, hogy milyen kár és vétek, ha ekkora tehetség ilyen kevés jövedelmű területen elkallódik. Ha volna valaki, aki ügyesen vezérelné, aki készítményeit úgy tudná piacra vinni, hogy még a gyanú árnyéka sem fér hozzá, ugye egészen más helyzet alakulna?

Simon nem felelt, és Nordsten folytatta: – Ha még egyszer lehetősége nyílnék a tehetségét hasonló módon érvényesíteni, de lényegesen nagyobb haszon mellett, semmit sem kockáztatva…

Az Angyal sóhajtott, azaz mélyet lélegzett, mert nagy kaland szagát érezte. – Nem értem – mondta makacsul, és Nordsten hirtelen határozott fejmozdulattal ránézett.

– Hát akkor érthetőbb leszek. Dolgozhatna számomra, Vickery. Fényesen meg fogom érte fizetni. Gazdagabb lesz, mint ahogy csak álmodhatta is. Ki akarja használni ezt a lehetőséget vagy nem?

Simon fejét rázta. Ami ezúttal fáradságába került. – Túlontúl kockázatos – felelte, de hanghordozásában nem volt semmi meggyőződés.

– Megígértem, hogy a kockázatot kizárom – felelt Nordsten türelmetlenül. – Idefigyeljen… akar keresni százezer fontot?

Az Angyal mélyen hallgatott. Száját kinyitotta, mintha beszélni akarna, de csak bámult a pénzmágnásra, mint ahogy ez a valódi Tim Vickeryről elképzelhető lett volna. Nem is kellett különösebb színjátszó képesség hozzá, mert az ügy olyan mértékben meglepte, hogy alig akarta elhinni.

– Mit kell tennem? – kérdezte végre.

– Megmutatom. – Nordsten felállt és kinyitotta az ajtót. Keresztülmentek a hallon, és egy széles tölgyfalépcsőn haladtak lefelé, mialatt az Angyal arcán visszafojtott mosoly fénye látszott. Ha meggondolja, hogy mindezt egy humoros ötletnek köszönheti, amellyel beült a rozoga taxi sofőrülésére, nevetni szeretett volna. Hiába, kalandok csak kalandoroknak teremnek!

Leérve egy vastag szőnyegű, hosszú folyosón mentek végig, amelynek végén Nordsten ajtót nyitott ki. Egy kis előszobába léptek, melyből három ajtó nyílt. Nordsten a jobb oldalit kinyitotta, és Simont bevezette. Elég széles szoba volt; ablakai a lankára nyíltak, amelyet az Angyal jövetelekor a függőkertek alatt megfigyelt. Itt is szőnyeg borította a földet. Két karosszéket látott, a többi berendezés azonban szokatlan volt. Simon lassan áttekintette, és felfogta az egyes darabok célját. Minden volt itt, ami egy tökéletes vésnöki műhelyben, és egy kis nyomdában kellhetett. Zöld lámpaernyős rajzasztalon egy csomó fémlemezt látott, különböző maró- és edzőtintákat, az egyik sarokban pedig egy legmodernebb kézi prés állt. Másik sarokban láda számra állt a különböző méretű papír. Villamos fűtőkészüléket is vett észre.

– Azt hiszem, mindent megtalál itt, amire szüksége lehet – mondta Nordsten – de ha még valamire szüksége lesz, azonnal megkapja, ha szól.

Simon megnedvesítette ajkát. – Mit kell lemásolnom? – kérdezte.

Nordsten odament a rajzasztalhoz, és felvett egy kis köteg papírost, ami ott feküdt.

– Ezekből kell annyit készíteni, amennyit csak bír – felelte. – Az egyik könnyebben fog menni, a másik nehezebben. Talán jobb lesz, ha a legkönnyebbel kezdi. Nehéz munka, de ne siessen annyira, hogy ne tudjon tökéleteset végezni. Százezer fontot kap mindentől függetlenül. Azonkívül pedig ötvenezer fontot minden lemezért, amelyet megelégedésemre befejez. Olybá vehetem, hogy ajánlatomat elfogadja?

Az Angyal bólintott. A kezében lévő papírok részvények voltak, Olasz Nemzeti Kötvények, Norvég Nemzeti Kötvények, Argentin Konverziós Kötvények, teljes gyűjteménye az összes aranyalapon álló nagy nemzeti papíroknak.

– Rendben van – mondta – hétfőn hozzáfogok.

A pénzmágnás fejét rázta. – Ha úgy határoz, hogy elfogadja ajánlatomat, azonnal hozzá kell fognia. Mindent elrendeztem, hogy tökéletes kényelemben élhessen a munkahelyén. A szomszéd szoba hálószoba, és a harmadik ajtó szemben a fürdőszobába nyílik. Bármire szüksége van kényelme szempontjából, egy-két órán belül megkapja.

– De hát a nővérem…

– Írhat neki, vagy felhívhatja telefonon. A hálószobájában van egy mellékállomás. Természetesen nem fogja megmondani neki, hogy mit csinál, de feltételezem, hogy könnyen megmagyarázza, miért van itt.

– Össze kéne hasonlítsam a papírt…

– Már össze van hasonlítva. Tulajdonképpen az eredeti papírból vannak itt ívek – mutatott Nordsten a ládákban áltó papírra. – A vegyszerek és tinták legnagyobb része is ugyanaz, amit az eredeti nyomdákban használnak; csak egyet nem tudtam megszerezni: – az eredeti lemezeket, mert azokat természetesen összetörték. Ezért van szükségem magára. Megkezdi a munkát?

Volt valami a hangjában, amitől Simon egy másodpercig farkasszemet nézett vele, de aztán eszébe jutott, hogy ő tulajdonképpen Tim Vickery, és így meghunyászkodott.

– Igen – felelte – vállalom.

Ivar Nordsten mosolygott, és így szólt: – Valóban, ez az egyetlen értelmes elhatározás. No, Vickery, magára hagyom, hogy megtegye előkészületeit. A kandalló mellett a csengő, s hívására azonnal megjelenik az inas. Volna kedve velem vacsorázni?

– Köszönöm – felelte az Angyal.

Alighogy házigazdája magára hagyta, a kandallóba dobta szivarját és cigarettára gyújtott. Később még egyre. Fél óráig sétált fel-alá, hogy átgondolja helyzetét, és most világosan látta, hogy az a Tim Vickery, aki nem fogadta volna el az ajánlatot, soha élve a villát el nem hagyta volna. Ez kiérződött Nordsten hangjából. Farzsebéhez kapott, és megállapította, hogy a pisztolya megvan. Most tehát tudta, hogy Nordsten egy tucat különböző nemzeti kötvényt akar nagyban hamisíttatni, de nem értette még egészen, hogy miért. Csak azért, hogy a hamis kötvényeket áruba bocsássa és még több pénze legyen?… Nem, ez lehetetlen volt. Jól ismerte Nordsten nevét eddig is, tudta, hogy általában őt tartják a Papírkirálynak, aki egy svédországi gyárból indult el, hogy meghódítsa a világot, megszerezze magának az egyedüli tulajdonjogot vagy a részvénytöbbséget Skandinávia, Németország, Belgium, Franciaország, Svájc és Hollandia összes papírgyára fölött, úgyhogy Európának több mint fele az általa gyártott papírt használta. Nemrég kapcsolta be konszernjébe Ausztria és Dánia gyárait, és a Brit Birodalom papír-előállításában is egyre nagyobb mértékben szerepelt a Nordsten-féle tőke. Azt rebesgették, hogy most Kanada és az Egyesült Államok felé fordult és hatalmát már annyira kiterjesztette, hogy előreláthatólag egy-két év múlva mindent és mindenkit a kezében tart, ahol papírt egyáltalán használnak. Vagyonát csillagászati számokban lehetett csak kifejezni. Erről az Ivar Nordstenről Annette Vickery eddig nem hallott. Igaz, hogy a szürke polgárféle a pénzügyi mágnásokról rendszerint nem hall addig, amíg saját hibájukból meg nem jelennek a büntetőbíróság előtt.

Már egy óra felé járt az idő, és ő még mindig azon törte fejét, vajon mire kell Nordstennek a sok hamisított kötvény, amikor a komor inas bevitte kitűnő hideg ebédjét, és megkérdezte, hogy mit óhajt inni. Simon egy üveg Liebfraumilch-et kért, s gyorsan meg is kapta.

– Mr. Nordsten szólt, kérdezzem meg, nem óhajt-e küldeni a nővérének levelet – mondta az inas, amikor bevitte a bort.

Simon gyorsan átgondolta helyzetét. Nyilvánvaló, elvárták tőle, hogy valami módon értesítse „nővérét” az ügyek alakulásáról, viszont saját házát mégsem hívhatta fel.

– Ha vár néhány pillanatig, írok egy rövid levelet – felelte.

Néhány általános mondatot firkantott egy jegyzetkönyvből kitépett papírlapra, és megcímezte miss Annette Vickerynek egy észak londoni kitalált címre.

Fél háromkor az inas újra megjelent, kivitte az ebédtálcát és megkérdezte, parancsol-e még valamit. Kis idő múlva az Angyal átment a rajzasztalhoz, rajzszeggel fölerősítette az egyik mintakötvényt, ráfeszített egy másolópapírt, és néhány vonalat kezdett keresztülmásolni. Tudta, hogy valamilyen munkát fel kell mutatnia estére.

Két órája dolgozott, amikor a komor inas bevitte a teáját. Az Angyal töltött magának egy csészével, és a cigarettával együtt odavitte az ablakhoz. Más gondja is volt még: Teal főfelügyelő időközben olyan mérges lehetett már, hogy valószínűleg közel állt a megpukkadáshoz. Ha nem is lehetett elolvasni a taxi rendszámát, és senki biztosan nem állíthatta, hogy a titokzatos taxisofőr az Angyal volt, – Teal beszélt vele a Bond Streeten néhány perccel a különös események kezdete előtt – és Simon nagyon jól ismerte Teal örökké gyanakvó természetét. Ez még fokozta a már amúgy is elég nagyszámú bonyodalmat, de az Angyal e pillanatban nem tudott rajta segíteni. A műteremben elég rossz levegő volt, és az ablak melletti szép zöld táj csábította Simont. Ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy megmozgassa kissé ernyedt tagjait, és a friss levegőn szellőztesse agyát. Nem tudta elképzelni, hogy ez ellen Ivar Nordstennek mi kifogása lehetne. Odament az ajtóhoz, hogy kinyissa, de szívverése egy pillanatra elállt: az ajtó be volt zárva. Csak most kezdte felfogni teljes mértékben, miért volt Ivar Nordstennek eddig mindenben sikere.

VI.

– Egyre különösebb – jegyezte meg az Angyal, és visszaült karosszékébe, hogy tovább törje a fejét.

Most már tisztában volt vele, hogy Nordsten nem csak akkor nem engedte volna el, ha ajánlatát visszautasítja, de így sem fogja őt kiengedni innen, miután titkát tudja. Dühösen ismerte fel, hogy Nordsten szempontjából az ő itt-tartózkodásának csak egyetlen módon lehet vége. Újabb cigarettára gyújtott – már két hamutartó tele volt az eldobott csutkákkal – és visszasétált az ablakhoz. Kinyitotta az egyik ablakot, és kihajolt. Amikor körülnézett, egy fekete hajú férfit látott, aki éppen akkor fordult be a ház sarkán, és felpillantott. Simon alig tudta megállni, hogy jókedvűen ne integessen neki, mire a férfi azonnal eltűnt, de egy perc múlva az Angyal háta mögött kinyílt az ajtó, és a komor inas jelent meg.

– Parancsol valamit Mr. Vickery? – kérdezte.

Simon megfordult és az ablakpárkányra könyökölve maga is kérdést tett föl: – Honnan tudja?

– Azt hittem, hogy mozogni hallottam önt.

Simon bólintott. – Igen, az ajtót ki akartam nyitni, de be van zárva.

Az inas arca mozdulatlan maradt. – Mr. Nordsten parancsára zártuk be, mert nem engedi, hogy bárki rajtam kívül ide beléphessen. Mit óhajt uram?

– Elfogyott a cigarettám – mondta az Angyal, csak hogy mondjon valamit – tudna szerezni?

Miután az inas elment, Simon megvizsgálta az ablakot, és megtalálta a vékony villanyvezetéket, amely – úgy látszik – az ablak nyitásakor valahol a házban csengőjelzést adott. Ivar Nordsten körültekintését most már egészen nagyra taksálta.

Hat órakor az inas újra megjelent – karján esti öltözék, és minden, ami hozzá tartozik egy előkelő angol házban. – Simon megfürdött, átöltözött – az öltönyt mintha rászabták volna – és háromnegyed hétkor az inas felvezette a könyvtárszobába, mintha csak különösen nagy tiszteletnek örvendő vendégről lenne szó. Nordsten már várta, mellén széles külföldi rendjelet jelző szalag díszlett, és mosolyogva ment a vendége elé.

– Örülök, hogy Trusaneff eltalálta a megfelelő méretet – mondta, végignézve az Angyalon. – Martinit parancsol vagy sherryt?

Simon Templar emlékezetében ez volt a legkínosabb vacsorák egyike. Az óriási faburkolatú ebédlőben ketten vacsoráztak, a világítást kizárólag gyertyák szolgáltatták, mindkettejük mögött egy-egy mozdulatlan inas állt, aki tányérjukat váltotta, és minden óhajukat tekintetükön leste el. A Trusaneff nevű komor inas ott állt a terem végén, és felügyelt a kiszolgálásra. Nordsten oly fesztelenül csevegett, mintha észre sem venné, mennyire visszhangzik beszéde az óriási üres teremben. A beszélgetés érdekes volt, de semmilyen irányban tájékozást Simonnak nem nyújtott. Az egyetlen érdekes megjegyzés az volt, amikor üzletemberek módszereiről beszélt:

– Sokszor mondják, hogy üzletemberek könyörtelenül járnak el. De elvégre a magas pénzügyi politika egy bizonyos fajtája a háborúnak, háborúban pedig mindenki a leghathatósabb fegyvereket használja, és nem törődik vele, milyen érzelmeket vált ez ki az ellenfélből.

Mikor az Angyal ismét hálószobájában volt – ahová az inas gondosan visszakísérte, hogy megkérdezze tőle, mit parancsol reggelire –, egy tanulsággal okosabb volt, (amelyet ugyan bizonyos fokig már addig is tudott): egy ember, aki egyetlen vendég kedvéért ilyen „felhajtást” csinál, és ennyire hisz az erősebb győzelmében, nem ismer akadályt, ha végső célja felé tör.

Levetette cipőjét, kabátját, gallérját, nyakkendőjét és kemény ingét. Végre harisnyáját is lehúzta, s mezítláb, nadrágban és trikóingben sétált fel-alá, miközben cigarettáját szívta. Egyszerre csak tudatára ébredt annak, hogy lépései a szőnyegen nem hallhatóak, és most szinte öntudatlanul kivette fehér mellényéből azt a kis betörő-szerszámkészletet, amelyet mindig magánál hordott. A lámpát eloltotta, és várt, amíg az előszobaajtó alatt a résen átszűrődő fény elaludt. Utána még fél óráig várt, és akkor fogott munkához. Tisztában volt vele, hogy esetleg az ablakokhoz hasonló gondossággal itt is villamos jelzőkészülék van elhelyezve, de ezt a kockázatot vállalnia kellett, és vállalkozó kedvét Ivar Nordsten kitűnő italai is fokozták kissé. Munka közben időről-időre megállt és lélegzetét visszafojtva hallgatózott, de semmi nesz nem jelezte, mintha tevékenységét észrevették volna. Végre sikerült az ajtót hangtalanul kinyitnia, és kisiklott a sötét, csendes folyosóra. Kezébe rejtett zseblámpájával egy pillanatra végigvilágított a folyosón és a falakon, de azután ez is elaludt, és mint egy szellem olvadt bele a ház sötét hangtalanságába.

Célja, már amennyire erről egyáltalán szó lehetett, a könyvtárszoba volt, ahol vacsora előtt az étvágygerjesztő italokat felszolgálták. Ha a házban kutatni akart, a kutatást ott kellett elkezdenie. Rendíthetetlen derűlátásával hitt benne, hogy kutatása eredményre fog vezetni.

Elért a lépcsőhöz, és megállt hallgatózni. Sápadt kék fény szűrődött valahonnan felülről egy ablakon át a lépcsőkre, de alig oszlatta el a sötétséget. Furcsa, nehéz szag ütötte meg érzékeny orrát, és egy pillanatig mélyen beszívta a levegőt, mint éjjeli portyán a ragadozó, de nem tudta a szagot semmivel sem azonosítani, és így rálépett az első lépcsőfokra.

E pillanatban különös karcolós hangot hallott. Mintha valaki könnyű lépésekkel, de szöges cipőben parketten haladna végig. De csak egy-két lépést tett, azután megállt, majd újra hallatszott, azután megint mély csönd borult a házra.

Simon mozdulatlanul figyelt, teljesen összeolvadva a ház sötétségével, és olyan csendben volt, hogy a vér lüktetését is hallotta saját ereiben. Most arra gondolt, hogy biztosabb helyek is vannak számára, mint Ivar Nordsten háza éjféltájt. Egy pillanatig feltámadt benne a vágy kényelmes ágya után, amely háta mögött várta, de miután a karcoló hang nem ismétlődött, végre is mosolyogva elindult. Ha egy egér, amely keresztülfutott a szobán, megállíthatja – jutott eszébe – akkor soha nem érhet célt…

Végre felért a hallba. Az alig észlelhető fény, ami a lépcsőházi ablakon át beszűrődött, elég volt ahhoz, hogy zseblámpája segítsége nélkül eljusson a könyvtárajtóig. Óvatosan lenyomta a kilincset, és akkor újra hallotta a karcolást. Villámgyorsan megfordult és zseblámpája felvillant. De azonnal rájött, hogy elveszítette uralmát az idegei fölött. Jobb keze már megmarkolta hátsó zsebében a pisztolyt, hogy ha a karcoló hang embertől ered, megadja rá a kellő feleletet.

A zseblámpa nem adott kellő fényt, de az egyik távolabbi sarokban valami fekete árnyék gubbasztott, és sárga szempár nézett bele a vékony fénycsóvába. Élete egyik legboldogabb pillanata volt, amikor bent volt a könyvtárszobában, és az ajtó becsukódott mögötte.

Zseblámpáját égve hagyta, elővett egy cigarettát és rágyújtott. Bármi az a sárga szemű, fekete árny, idegeit egy kis nikotinnal és pihenéssel rendbe kellett hoznia, mielőtt újra szembenéz vele. A zseblámpa fénye ráesett a teljesen összehúzott függönyökre, és így vakmerő mozdulattal meggyújtotta a villanyt.

Vizsgálni kezdte a szobát. A sok kutatást végzett ember hatodik ösztönével jó helyen keresett, bár nem tudta, hogy mit.

Meztelen lábujja visszalökte a szőnyeg végét, amely kissé felgöngyölődött, és hirtelen egy tölgyfa csapóajtó fogantyúja tűnt elő a parkettben. Könnyen nyílt. Alatta vasalt kőlap tűnt elő, amelyben vaskarika volt. Tétovázás nélkül felnyitotta azt is, amihez minden erejére szüksége volt. Lenézett a fekete sötétségbe, amiből furcsa, csoszogó mozgás hangzott föl. Bár a hideg futkározott a hátán, leirányította zseblámpájának sugarát, és tíz lábbal maga alatt egy arcot látott, amely ismerősnek tűnt előtte. A következő pillanatban szinte megfagyott a vér ereiben, mert az arc – most végre megismerte – Ivar Nordstené volt.

VII.

Nem volt egészen ugyanaz. Az orr kevésbé volt uralkodó, a szem nem csillogott úgy, mint Nordstené, de a hasonlatosság feltűnő volt. Az Angyal úgy meghökkent, hogy alig tudott természetes hangján beszélni.

– Halló, napsugár – mondta végül. – Hát maga kicsoda?

Az illető küszködött, amíg ajka végre szavakat tudott formálni. – Jó, jó – mondta rekedtes suttogással – már megszoktam. Nem tudsz többé megkínozni.

– Ki maga? – ismételte Simon a kérdést.

– Én vagyok te – mondta a férfi rekedten. – Most már tudom végre… rájöttem: én vagyok Nordsten.

Az Angyal idegei még ezt is kibírták. Most már tudta, hogy a nyom, amelyen haladt, furcsább irányba vezeti, mint ahogy álmodni merte volna. Kíváncsi volt az ügy végére.

– Azért vagyok itt, hogy segítsek, hájfejű! – mondta. – Halljuk, mi ez az egész itt?

Alulról furcsa, sikongó nevetés tört föl, amely megborzongatta még az Angyalt is. – Rajtam segíteni? Ha-ha! Úgy, ahogy két éve tetted!? Életben tartani, hogy a kellő pillanatban haljak meg. Tudom. Ha-ha-ha-haha! – A vad hahota hirtelen riadt suttogássá halkult. – Meddig még? Meddig még?

– Figyeljen ide – mondta az Angyal sürgetően. – Én… – Hirtelen elhallgatott, és maga is figyelni kezdett, mert újra hallatszott a karcoló hang, de most mintha a könyvtár ajtaján hangzanék. Egy pillanatig olyan sűrű volt utána a csend, hogy vágni lehetett volna, és a levegő hirtelen megtelt villamossággal. Azután falrengető, velőtrázó, vad ordítás tört fel, amelytől elállt Simon lélegzete. Értelmetlenül bámult le a csapóajtón, és látta, hogy a Nordstenre hasonlító férfi arca halottfehér lesz.

– Ne, ne, ne, ne! – zokogta. – Ne most! Még ne! Nem így értettem! Nem készültem föl rá! Én nem vagyok…

Simon úgy érezte, hogy minden haja szála égnek áll. Egész erejét összeszedve felemelkedett, visszaeresztette a csapóajtót, miközben leszólt: – Később majd még lenézek. – Egy pillanat alatt visszaillesztette a faburkolatot, és ráhajtotta a szőnyeget. Akármilyen kíváncsi volt, először végeznie kellett a sárgaszemű, fekete árnyékkal, és mivel az előbbi förtelmes kiáltástól valószínűleg amúgy is mindenki felébredt a házban, nem törődött többé azzal, hogy felfedezik-e. Pisztolyt markolva odament az ajtóhoz, és oltotta a lámpát. El nem lehet képzelni, milyen belső erőfeszítésbe került neki kinyitni az ajtót, amikor tudta, hogy az ajtón túl ismeretlen szörny vár rá. De megtette. Idegei egyszerre olyanok voltak, mint az acélkötelek, amikor hirtelen felrántotta az ajtót, és várta a következőket. Valami puha és mégis nehéz dolog süvített el mellette, és valamivel mögötte ért földet. Ugyanaz a karcoló hang hallatszott, mint előbb, és orra újra felfogta azt a furcsa, vadállatszagot, ami már egyszer megcsapta, amikor a lépcsőn elindult. A sötétben tisztán hallotta, hogyan igyekszik röptében fékezni a fenevad a sima parketten, és így ösztönösen feléje rúgott. Lábujjhegye valami prémes, izmos dologba ütközött, és újra velőtrázó ordítás hangzott. Simon felemelte a pisztolyt, de mintha forró vassal ütöttek volna az alsókarjára. A pisztoly kiesett kezéből. Forró, bűzös lehelet csapta meg arcát, és Simon öklével valami puhába ütött bele. Azután lezuhant a köpködő, karmoló fenevad súlya alatt, és fülébe hatolt a velőtrázó morgás. Véletlen szerencse folytán keze elkapta a vadállat torkát és ezáltal az egy-két másodpercig tartó ellenállás által mentette meg életét.

– Sheba!

A villany felgyulladt a hallban, és az Angyal futó lépéseket hallott. Soha ilyen hálás semmiért nem volt. Egy ütés érte a feketepárducot, amely otthagyta áldozatát, és szembefordult új támadójával. Simon felhasználta az alkalmat és villámgyorsan felállt.

Vissza! – kiáltotta Nordsten dühösen, és újra a párduc felé suhintott. Megdöbbentő és vakmerő mutatvány következett, amilyent Simon még soha nem látott. Nordsten lépésről-lépésre közelítette meg a fenevadat, és a drótvégű, sokágú korbáccsal nagyokat húzott fejére és hátára. A párduc állandóan hátrált. Szemlátomást nem volt szelídített állat, és Nordsten csak vakmerősége és kegyetlensége által uralkodott rajta. A párduc sárga szeme borzalmas gyűlöletet lövellt Nordsten felé, mancsával és fogával a korbács felé kapkodott, de irgalmatlan ütései elől állandóan hátrált. Nordsten arcán sem szánalom, sem félelem nem látszott. A hall egyik sarkába hátráltatta a vadállatot, és azután még vagy féltucat ütést mért rá, amíg az állat mozdulatlanul össze nem kuporodott. Akkor megfordult, és nyers, gyanakvó hangon így szólt: – Szerencséje van, hogy még él, Vickery.

Simon arra gondolt, hogy még soha pénzembert nem látott, aki pizsamában és házi kabátban is ennyire uralkodó jelenség lett volna. Bólintott, és zsebkendőjével a szivárgó vért törölte felkarmolt alsókarjáról.

– Erre már én is rájöttem – felelt könnyedén. – Még más ilyen kedves háziállattal is rendelkezik?

– Mit keresett itt? – kérdezte Nordsten éles hangon.

Simonnak egyszerre eszébe jutott, hogy hiszen őt még mindig Tim Vickerynek tartják. – Megszomjaztam – magyarázkodott – és nem akartam csöngetni, mivel tudtam, hogy a személyzet már alszik. Elindultam, hogy keressek valami italt, de félúton megtámadott ez a vadállat…

Nordsten sápadt arca elfordult és Simon követve pillantását, meglátta a komor inast, aki a lépcsőn állt és revolvert tartott kezében.

– Elfelejtette bezárni az ajtót, Trusaneff? – kérdezte Nordsten hidegen.

Az inas megnedvesítette ajkát. – Nem, uram…

– Mégsem volt bezárva – felelt az Angyal merészen.

Nordsten először az inasra nézett hosszan, azután az Angyalra. Majd hirtelen megfordult, és bement a könyvtárszobába, ahol felgyújtotta a villanyt. Meglátta a pisztolyt a szőnyegen és felvette.

– Ez a magáé?

– Igen – felelte Simon. – Én… én mindig hordok magamnál ilyet és… amikor a vadállat felém ugrott…

– Értem. – Nordsten az Angyal karjára pillantott. – Be kell kötni a karját. Trusaneff majd ellátja. Bocsásson meg. – Úgy beszélt, mintha szavaival az egész ügy le is lenne zárva, és az Angyal azon vette észre magát, hogy a könyvtárszoba ajtaja becsukódott, és ő egyedül maradt az inassal.

– Erre kérném, Mr. Vickery – mondta az inas.

Simon elővette a cigarettatárcáját, és elgondolkozva ment keresztül a hallon. Eszébe jutott, hogy Nordsten látszólag feledékenységből nem adta vissza a pisztolyát, amikor úgyszólván kizárta a könyvtárszobából, és most úgy érezte, kellemesebb lenne, ha milliomos házigazdája nem lett volna ilyen tüntetően feledékeny. Arra is gondolt, hogy sem Annette, sem Patricia nem hívták fel telefonon, pedig üzenetet kellett volna kapnia tőlük. Ezt azonban Teal rovására írta, akiről feltehető volt, hogy távollétében a lányok ellen jár el. De az is lehet, hogy telefonáltak, és Nordsten, vagy szolgaszemélyzete nem adta át az üzenetet. Arról is meg volt győződve, hogy a levelet, amit Annettenek küldött, elolvasták, mielőtt továbbították. Őszinte csodálattal adózott Ivar Nordsten „körültekintésének”.

– Vickery! – csendült fel Nordsten hangja. – Az Angyal megállt, és látta, hogy a pénzember ott áll a lépcső alján a hallban. – Szeretnék még egy pillanatig beszélni magával, ha a karjától ráér.

Mivel a karseb kétségkívül várhatott, Simon mosolyogva fordult vissza. – Természetesen. – Újra lement, míg Trusaneff fennmaradt a lépcsőfordulóban, és Simon egyedül haladt át a hallon.

Amikor belépett a könyvtárszobába, Nordsten az íróasztal mellett állt, és a párduc ott feküdt a lábánál. Simon azonnal látta, hogy a szőnyeg vissza volt hajtva a csapóajtóról, és Nordsten kezében tartotta az Angyal pisztolyát. Azonnal tisztában volt vele, hogy mennyire gondatlanul járt el, de arcán más, mint természetes csodálkozás nem látszott.

– Maga azt mondta, hogy Sheba akkor támadta meg, amikor a lépcsőn ment le, és maga ide menekült be előle – szólt Nordsten furcsa lágyságú hangon.

– Így is van – felelte Simon.

– Magyarázatot tud akkor adni erre? – Nordsten lemutatott a földre, és Simon cigarettacsutkát látott a csapóajtó mellett… Azét, amelyet idegeinek megnyugtatására szívott el a sötétben. Akkor dobhatta el, amikor a vadállat első üvöltését hallotta, de néhány hamunyom is látszott körülötte.

– Nem értem – mondta, tökéletesen megjátszva a döbbent csodálkozást.

Nordsten le nem vette róla tekintetét. – Személyzetem közül senki nem dohányzik, én pedig csak szivarozom.

– Mégse tudom, hogy miért von éppen engem kérdőre? – felelte az Angyal.

– Tényleg Vickery a neve?

– Persze.

Nordsten néhány pillanatig éles tekintettel rámeredt. – Hazudik – mondta végre halálos nyugalommal.

Simon nem felelt, mert tudta, hogy erre nem volt mit felelnie. Nem ismert el semmit, hanem tovább is oly értelmetlenül nézett Nordstenra, mint ahogy a valódi Tim Vickery tette volna. De belül tudta, hogy már csak gépiesen folyat egy játszmát, amely tulajdonképp véget ér. Ami legjobban meglepte, az Nordsten önuralma volt. Olyan nyugodt volt, mint bármilyen üzleti tárgyalás alatt lehetett, szinte azt lehetett hinni, hogy várta a fejleményeket, és kész az ellen-sakkhúzásokat megtenni, amit az Angyal, visszaemlékezve a csapóajtó alatt lévő szerencsétlen alakra, igen valószínűnek tartott.

Nordsten most csak ennyit mondott: – Nem hittem, hogy ilyen gyorsan bekövetkezik – szólt, de mintha csak önmagához beszélne. Hangja halk volt és szinte gyermekes. Azután közömbös, szinte üres tekintettel újra az Angyalra pillantott, és a pisztoly kissé fölemelkedett kezében. Nyissa ki a csapóajtót, Vickery, kérem – mondta.

Simon egy pillanatig tétovázott, de a pisztoly egyenesen rá volt irányítva, és Nordsten túlontúl messze állt ahhoz, hogy megtámadhassa. Minden erejét összeszedve, újra felnyitotta a csapóajtót.

– Micsoda móka ez? – mormolta az Angyal. – Most mit csinálunk? Mozgatjuk a fülünket és úgy teszünk, mintha nyulak lennénk?

Nordsten nem vett róla tudomást, hanem lekiabált a csapóajtón: – Erik!

Egy pillanatig csönd volt, azután valami mozgás hallatszott lentről, az előbbi férfi jelent meg, aki annyira hasonlított Nordstenhez, és egy létraszerű alkotmányon elkezdett fölfelé mászni, amíg föl nem ért a szobába. Látszott rajta, hogy mindez komoly megerőltetésébe kerül, és amikor végre fölért, az Angyal még jobban meglepődött a két férfi hasonlatosságán. Az egyetlen különbséget a szörnyű fogságban töltött évek tették, amelyek letörölhetetlenül rányomták bélyegüket Erik arcára. Különben még alakjuk is majdnem egyforma volt. A szerencsétlen megpillantotta a feketepárducot és megtántorodott. Kezével nyakához kapott. De azután uralkodott magán.

– Rendben van – mondta megremegve kissé – nem félek többé. Nem akarom, hogy félni láss. De amikor előbb kinyitottad az ajtót és ez a dög üvöltött, egy pillanatra megfeledkeztem róla. Most már nem félek. Egy csöppet sem félek, légy átkozott!

Nordsten könyörtelen pillantása az Angyalra tévedt. – Úgy… tehát előbb kinyitotta már a csapóajtót – jegyezte meg.

– Lehet – felelte az Angyal csöndesen. Tekintete kerülte Nordsten szemét, és csak odavetve válaszolt. Állandóan Erikre nézett, és ahhoz is beszélt, igyekezve megbolygatott agyrendszerébe némi világosságot juttatni. – Én szóltam le előbb magának, Erik. Nem a bátyja, Ivar. Én voltam az.

Erik üres tekintettel bámult rá, míg Nordsten közelebb ment az ajtóhoz. A nagy feketepárduc felállt és nyújtózkodott. Követte őt, állandóan ráfüggesztve fenyegető, ferde szemét. Nordsten hirtelen jobb kezébe kapta a korbácsot és hangja élesen csendült: – Sheba! – Irgalmatlan ütést mért a vadállatra, és újra felkiáltott: – Ülj!

Új meg új ütések érték az állatot, mintha pisztolylövések dördültek volna, és ekkor – Simon soha nem fogja elfelejteni, amit látott – az állat váratlanul legyőzte a korbácstól való félelmét, vérszomja felülkerekedett benne, és teste, mint kilőtt ébenfagolyó lendült neki. Az Angyal azt várta, hogy végzetes, de kemény harc következik, az állat azonban nem feléje és Erik felé ugrott, amint Nordsten akarta volna, hanem kínzójára vetette magát, és csak egyetlen rémült kiáltás tört fel torkából, mielőtt a végletekig feldühödött fenevad kitöltötte volna rajta bosszúját.

VIII.

– Mondja – érdeklődött Uniatz, miután néhány óráig furdalta oldalát a kíváncsiság – egy füles éjjeli olyan tárgy…

– Nem, az nem olyan tárgy – felelte Patricia Holm sietve. – Az egy madárfajta.

– Hogy-hogy egy madár? – vigyorodott el Hoppy. – Megjegyzem, mindjárt tudtam, hogy nem lehet az, amire gondoltam.

Patricia sóhajtott. – Csak tudnám, hogy mi az ördögnek töri a fejét füles edényen?

– Tudja, az úgy volt, hogy mielőtt az Angyal elment, mindenféle szerepet akart rám osztani, és közbe egy megjegyzést tett: hogyhát a kiejtésem egy füles éjjelire emlékezteti, amelyik a párját hívogatja…

– Bizonyára fülemülét akart mondani, Hoppy – felelt a lány kedvesen.

Patricia cigarettára gyújtott, odament az ablakhoz és kibámult a sötétedő estébe. Annette Vickery utána nézett, és újra megállapította, hogy az Angyal társa elragadóan szép. Ezért féltékenynek kellett volna rá lennie, de Patricia Holm megértő nyugalma, és bizalmat gerjesztő barátsága még saját szépségének is elvette élét, és a várakozás szinte tűrhetetlenül hosszúra nyúló óráit elviselhetővé tette.

Dél felé érkezett. – Patricia vagyok – mondta, és ezzel a bemutatkozást el is intézte. Végighallgatta az előző éjszaka történetét; és a végén felnevetett. – Rémesnek tarthatja az ilyet, de én már megszoktam. Reggel kíváncsi voltam, hogy mi történt Simonnal, amikor odamentem és a lakást üresen találtam. De ő mindig bolond volt… azt hiszem, erre már maga is rájött. Mi volna, ha innánk egy sherryt, gyermekem? Gondolja, hogy ez jót tenne magának?

– Úgy beszél, mint egy férfi – felelte Annette.

Ez bóknak volt szánva és Patricia mosolygott.

– Ha úgy beszélek, mint egy Angyal, ez természetes.

Rendíthetetlenül hitt az Angyalban és sikerében; ha volt is kétsége, ez nem látszott rajta. Orace kitűnő hideg ebédet tálalt fel. Később fürödtek a kis kerti úszómedencében, nyugszékben napoztak, és teáztak. Az idő szinte elrepült, és most Patricia ott állt az ablaknál. Nézte a kertre ereszkedő sötétséget. Orace jelentette, hogy a vacsora tálalva van. Mire felálltak az asztaltól, koromsötét volt.

– Azt hiszem, most telefonálhatnánk – szólt végre Patricia.

Körülbelül kilenc óra volt, és majdnem azonnal megszólalt a drót másik végén egy férfihang. – Beszélhetnék Mr. Vickeryvel? – kérdezte a lány.

– Ki beszél ott?

– A nővére.

– Megnézem, kisasszony. Szíveskedjék tartani a vonalat.

A lány várt, és a férfi rövid idő múlva visszatért. Mr. Vickerynek nagyon fontos megbeszélése van Mr. Nordstennel és nem lehet zavarni. Átadhatok valami üzenetet?

– Mikor lesz vége a megbeszélésnek?

– Nem tudom, kisasszony.

– Később újra telefonálok – felelt Patricia, és letette a kagylót.

Szótlanul cigarettázva ült az íróasztal székben, amíg végre Hoppy Uniatz egy pillanatra abba nem hagyta a whisky-ivást és meg nem szólalt: – No – kérdezte kedveskedve – kit tettek el láb alól?

– Most nem beszélhettem vele – felelte Patricia –, mielőtt lefekszünk, még egyszer felhívjuk. Nem pókereznénk egy kicsit?

– Emlékszem – kezdett Uniatz mesélni – hogy egyszer nagy pókerparti volt a Harmincadik utcában. Az egyiknek éppen négy bubija volt…

A tekintetek, amelyek érték, egy afrikai orrszarvú bőrén is keresztülszúrtak volna, de Hoppyt nem tudták a mesélésben megzavarni. A lányok dohányoztak és semmitmondó beszélgetést folytattak, s Uniatz, aki végre észrevette, hogy anekdotáit nem fogadják a kellő tisztelettel, hallgatásba burkolózott, kiment a szobából. Egy kis idő múlva visszatért egy új whiskys üveggel, amelyet sikerült Orace örökké éber szeme elől elcsenni. Fél tizenkettőkor Patricia újra felhívta Hawk Lodge-ot.

– Mr. Vickery már lefeküdt, kisasszony – felelt az inas udvariasan. – Nagyon fáradt volt, és azt parancsolta, hogy ne keltsék fel. Írt önnek egy levelet, kisasszony, amelyet éppen az előbb adtam fel. Holnap reggel meg fogja kapni.

– Köszönöm – felelt Patricia lassan, és letette a kagylót. Annettehez fordult és így szólt: – Nincs szerencsénk. Nem tehetünk mást, mint hogy várunk reggelig, amikor híreket kapunk. A magam részéről álmos vagyok.

– Ön nagyon bátor – mondta Annette, keresztüllátva Patricia álarcán, amire Hoppy Uniatz sohasem lett volna képes.

Patricia felnevetett, és magához vonta Annettet. – Drágám, ha maga is olyan régen ismerné az Angyalt, mint én, leszokott volna róla, hogy féljen. Láttam én őt már olyan kalandokba keveredni, amikhez képest a mostani csak bolhacsípésnek tetszik. Őt már ilyennek teremtette az Úristen…

Még tovább beszélt volna, de akkor megszólalt a hátsó bejárati csengő. Annette felpillantott, és egy pillanatra még Uniatz is megfeledkezett az italról. De Patricia csak fejét rázta. – Simon sohasem csöngetne – mondta.

Hallgatóztak és már hallották is Orace egyenlőtlen lépéseit a hallon keresztül. A bejárati ajtó kinyílt, és más lépések csoszogása hallatszott a küszöbön. Egy hang Templar iránt érdeklődött.

– Mr. Templar nincs itthon – felelte Orace elutasítóan.

– Majd megvárjuk – felelte a hang rendíthetetlenül.

– Hát a fene mire való!? – felelt Orace harciasan. – Itt nem fognak várakozni…

Verekedés hangjai szűrődtek be, és Uniatz, aki ha máshoz nem is, de ehhez kitűnően értett, meglepő gyorsasággal ugrott fel, és kapott hátsó zsebéhez. Patricia magához rántotta Annettet. – Gyorsan a könyvszekrény mögé! – parancsolta. – Hoppy, ne nyissa ki az ajtót, különben nem tudjuk a titkos rekeszt kinyitni.

Gyorsan bezárta Annettet, meggyőződött róla, hogy minden ismét a helyén van, azután megragadta Hoppy csuklóját és miközben ő maga nyúlt a kilincshez, rászólt: – Tegye el azt a pisztolyt, hülye. Ez csak súlyosbítaná a helyzetet.

Hoppynak leesett az álla. – Dehát…

– Semmi dehát! – vágott vissza Patricia, erélyes suttogással. – Tegye vissza azt az átkozott vacakot a zsebébe és bízza rám a többit.

Félrelökte, és kinyitotta az ajtót. A hallban Orace vad, de reménytelenül egyoldalú tusakodásban vergődött Teal főfelügyelő és egy másik detektív karjai közt. Egyik lába éppen telibe találta Teal jobb sípcsontját, ami a derék főfelügyelőből mérges kiáltást váltott ki. Patricia hűvös hangja vágott közéjük: – Jó estét… izé… Uraim.

A harc abbamaradt, és Orace kipirulva, remegő fókabajusszal állt előtte.

– Minden rendben van, miss – jelentette vitézül – csak egy percig várjon még, amíg ezeket a fölösleges kenyérpusztítókat ki nem rúgom…

– Attól félek, hogy akkor is visszajönnének – jegyezte meg Patricia sajnálkozva. – Olyanok, mint a legyek… Ha egyszer betévednek a házba, nem lehet őket többé kikergetni. Nyughassék Orace és engedje, hogy beszéljek velük. Hogy van Mr. Teal?

Teal dühösen pillantott Oracera, felvette földre hullott keménykalapját, és úgy látszott, mintha nem egészen könnyen tudna uralkodni a hangján: – Jó estét, miss Holm. Házkutatási parancsom van…

– Úgy látszik, gyűjti – mormolta Patricia bájosan. – Jöjjön beljebb és mondja el, miről van már megint szó.

Visszafordult, bement a szobába, és Teal a másik detektívvel együtt követte. Teal első pillantásra felfedezte Uniatzot, és haragos tekintete most rátapadt. Sajnos, Teal e percben semmi jóakarattal a férfinem iránt nem viseltetett, és Uniatz különben is előző alkalommal nem a legelőnyösebben mutatkozott be neki.

– Magát már láttam valahol – vetette oda Teal. – Hogy hívják?

– Tim Vickerynek – felelte Hoppy azonnal, diadalmas arcot vágva.

– Igazán? – csapott le rá a detektív. – Maga a pénzhamisító?

Oly barátságtalanul nézett Hoppyra, hogy az jobbnak találta visszamenekülni a whiskys üveghez. Valahogy ezt nem épp így tanította az Angyal, gondolkoznia kellett a dolgon, és ez mindig komoly fájdalmat okozott a fejében. – Én nem vagyok hamisító – tiltakozott – én egy kis tündér vagyok.

– Micsoda? – harsogta Teal.

– Szeszcsempész – felelt Uniatz gyorsan nyelve egyet. – Úgy értem, odaát ez volt a foglalkozásom. A kiejtésem olyan, mint egy fülemüléé…

Teal főfelügyelő minden erejével igyekezett nyugalmát megőrizni. Bárcsak mestere lehetne annak a művészetnek, hogy hogyan őrizze meg nyugalmát, amikor megint azt az üres fecsegést kellett hallgatnia, amit – úgy látszik – nem csak az Angyal űzött, hanem társait is megfertőzte, mint egy rosszindulatú fertőzés. Különben újra kicsúszik a győzelem a kezéből, mint már olyan sokszor, ha az Angyallal került szemben. Hiszen ez az ember itt előtte, akinek a torkán úgy csúszott le a whisky, mint másnak a tej, nem volt az Angyal, bár a beszédmodora ugyanaz; csak mögötte az ember nem ugyanaz. Egy évszázadban kettő olyan, mint az Angyal, nem is volt lehetséges. A föld nem élné túl. Tealnek különben is világosan szeme előtt volt a célja, és a whiskys ember még közelebb vitte hozzá.

– Szóval magát Vickerynek hívják? – kérdezte, és igyekezett tőle telhetően a szokott álmos hangján beszélni. Uniatz, miután Patriciára nézett, bólintott. – Akkor hogy van az – vetette oda Teal hirtelen a kérdést – hogy amikor miss Holm negyed órával ezelőtt felhívta magát, azt felelték, hogy már ágyban fekszik és alszik?

Uniatz kitátotta a száját, de mivel rájött, hogy okos dolog úgysem jönne ki rajta, inkább beledugott valamit, és várta a további eseményeket. Amit beledugott, az a whiskys üveg nyílása volt, és most lázasan kortyolta az italt. Patricia beszélt helyette.

– Az tévedés volt – magyarázta. – Mr. Vickery éppen egy-két perccel azután, hogy telefonáltam, ért ide.

– Így van – helyeselt Uniatz gyorsan, megragadva a kibúvó-alkalmat, aminek következtében néhány csöpp a drága nedűből végigfolyt nyakkendőjén. – Alighogy ő telefonál, én már itt vagyok.

Teal vészjóslóan nézett rá. – Hogy lehet akkor az – csapott le újra – hogy a kapu előtt álló emberem nem látta magát, míg én a telefonközpontban voltam?

– A hátsó ajtón jöttem be – felelt Hoppy ragyogóan.

– De a hátsó kapunál álló emberem se látta ám – vágott rá Teal főfelügyelő.

Hoppy Uniatz leült a legközelebbi székbe, és visszavonult a további vitától. Agya nem tudta követni az ilyen gyors fordulatokat, neheztelve érezte, hogy túl akarnak járni az eszén, bár ő minden tőle telhetőt megtett… de hát semmit sem akartak neki elhinni.

– Egyre mulatságosabb – folytatta Teal maró gúnnyal. – Mielőtt eljöttem Londonból, egy másik Tim Vickeryt hoztak be kihallgatásra, akit azóta még ki sem engedtek. – Tekintete visszasiklott Patricia Holmra. – Szeretnék egy pillantást vetni arra a harmadik Tim Vickeryre, aki Hawk Lodgeban alszik – jegyezte meg. – De ha az Angyal nincs itthon, könnyen ki tudom találni, hogy hol tartózkodik!

– Csak találgasson zavartalanul – felelt Patricia, ahogy az Angyal tette volna, de szíve hevesen dobogott.

– Még annál is többet teszek – felelte a detektív bőszen. Sarkon fordult, és kiment a szobából. Hangtalan társa követte. Patricia kikísérte őket a kijáratig. A kapu előtt egy rendőrautó állt, és Teal megállt mellette, két nevet kiáltva. Rövid idő múlva két nagykabátos férfi lépett elő a sötétből.

– Maguk ketten itt maradnak – parancsolta Teal – házon belül. Senkit ne engedjenek onnan ki, de aki közben jönni találna, amíg távol vagyok, az se hagyhatja el többé a házat. Nemsokára visszajövök.

Beszállt a kocsiba, és néma kísérője a volán mellé ült. A következő pillanatban a kocsi elindult, és Teal sietett baljós célja felé.

IX.

Ivar Nordsten halott volt. Valószínűleg már halott volt, mielőtt Simon Templar elrántotta a kezéből a kihullott pisztolyt a párduc mancsai alól, és keresztüllőtte két golyóval a vadállat szívét. Ott feküdt a sima parketten, közel az ajtóhoz, egy halom véres össze-vissza tépett hústömeg, amelyre nem volt jó ránézni. A megdühödött fenevad hihetetlen gyorsasággal állt bosszút. Most az is ott feküdt mellette.

Az Angyal hideg tekintettel egyenesedett fel, és Erik felé pillantott. A férfi mozdulatlanul bámulta a halott párduc és a felismerhetetlenségig szétroncsolt Ivar Nordsten földi maradványait, s a kifejezéstelen téboly eltűnt szeméből. Ádámcsutkája ide-oda mozgott, míg nagyokat nyelt, és könnyei végigfolytak pergamensárga arcán.

Az előcsarnokból lépések hallatszottak, és Simonnak eszébe jutottak a lövések. Ezeket még csak lehetett volna a korbács csattanásainak felfogni, de a párduc vad morgó üvöltése után beállott halálos csönd feltétlenül magyarázatra szorult. Hirtelen kinyitotta az ajtót, és mögéje állt. Azután Nordsten hangját utánozva kiszólt: – Trusaneff!

Az inas belépett a szobába. Az Angyal látta, ahogy megáll és Erikre bámul, halkan betette a gyanútlan férfi mögött az ajtót, csövénél fogva fölemelte a pisztolyt, és agyával nagyot ütött a fejére. Azután nyugodtan elővette cigarettatárcáját, mert éppen semmi oka nem volt rá, hogy mást tegyen. Biztos volt benne, hogy Nordstennek ezen az egy inason kívül bizalmasa nem volt, hát további érdeklődéstől nem kellett tartania. A személyzet többi tagja valószínűleg nem aludt a közelben. Rágyújtott cigarettájára és megint a milliomos foglyára pillantott.

– Erik – mondta megnyugtató hangon. A férfi nem mozdult. Simon hozzálépett és vállára tette a kezét. – Erik – ismételte, és a könnyáztatta arc most feléje fordult. – Ivar a fivére volt?

– Igen.

Az Angyal szótlanul bólogatott, és elfordult. Leült az íróasztal előtt álló karosszékbe és elgondolkozva pöfékelt. Ivar Nordsten halálával – úgy érezte, – a világ nem veszített semmit. Sőt talán annyi hasznot is hozott, hogy a megrázkódtatás visszaadta Eriknek a józan eszét. A szerencsétlen ember tekintetén most értelem látszott és bánat: remélni lehetett, hogy a kérdésekre kielégítő választ fog adhatni… Márpedig volt mit kérdezni. Tapintatosan várt, amíg cigarettáját végig nem szívta, azután felállt, megkereste zseblámpáját, és lement a földalatti börtönbe. Kis, téglafalú pincehelyiség volt, amelynek a csapóajtó volt egyetlen kijárata. Talán tizenkét lépésnyi átmérőjében a vaságy és a kis asztal mellett nem sok mozgási szabadságot engedett. Az asztalkán ételmaradékot látott és viaszgyertya cseppeket. Az asztal alatt a földön cserépkancsó állt bögrével. A fal egyik oldalán magasan szellőztető szerkezet volt, mégis alig bírta elviselni a pince rossz levegőjét. Boldog volt, amikor ismét fent lehetett a szobában.

Amikor felért, látta, hogy Erik az egyik függönyt levette az ablakról, és ráborította bátyja holttestére. Most ott ült az egyik karosszékben, kezére támasztotta arcát, és értelmesen pillantott az Angyal felé.

– Bocsásson meg – mondta –, de azt hiszem, előbb nem egészen értettem meg, amikor szólt hozzám.

Simon halványan elmosolyodott, és újabb cigarettát vett elő. – Ezt igazán nem vehetem rossz néven – felelte. – Ha én két évet töltöttem volna ebben a patkánylyukban, talán magam is kissé megkergültem volna.

A férfi bólintott. Tekintete önkéntelenül a függönnyel letakart halom felé tévedt, azután az Angyalra pillantott. – Ivar mindig nagyon okos volt – mondta –, mintha magyarázatot keresne a sok átélt szörnyűségre. – De őt csak eredmények érdekelték. A cél nála mindig szentesítette az eszközöket. Egyeduralma a papírpiacon szélhámosságokon és könyörtelen üzleti játszmákon épült. És minden pillanatban kész volt szembenézni a felfedeztetéssel. Ezért tartott engem itt lent. Ha szükséges, így akart egy balesetet megjátszatni, és kibújni a felelősségre vonás alól. Én lettem volna az, akit hullaként itt hagyott volna, ő pedig új életet akart kezdeni.

– Nagyon gyűlölte magát?

– Nem hiszem. Nem volt rá semmi oka. Csak rögeszmés volt. Én tökéletes eszköz voltam elképzelésében, így hát meggondolás nélkül fel akart használni. Saját hatalmával és eredményeivel szemben semmi más nem érdekelte.

Az Angyal körülbelül ilyennek képzelte Ivar Nordstent, de még valamit akart tudni.

– Mit gondoltak az emberek, hogy maga hová lett? – kérdezte.

– A vitorlásom felfordult a Sogne Fjordban. Azt hitték, rajta voltam, de holttestemet soha nem találták meg. Ivar mesélte.

Az Angyal egy-két percig szótlanul cigarettázott, és felbámult a mennyezetre. Azután így szólt: – Mit akar most tenni?

Erik vállat vont. – Honnan tudjam? Még nem volt időm ezen gondolkozni. Két évig halott voltam. Mindez… – Kézmozdulata fejezte be a félbehagyott mondatot, de az Angyal megértette. Részvéttel bólintott feléje, és éppen tovább alkart beszélni, amikor a telefon megszólalt. Simon egy pillanatig tétovázott, és nyugodtan ajkához emelte cigarettáját, de azután szokott vakmerőségével felemelte a kagylót.

– Halló? – szólalt meg egy lányhang. – Beszélhetnék…

– Pat! – Az Angyal hirtelen kiegyenesedett és mosolygott. – Nem tudtam megérteni, miért nem hallok rólad?

– Már kétszer hívtalak, de…

– Gondoltam, édes öregem – felelte az Angyal gyorsan. Felfedezte a lány hangjában az aggodalom remegését, és tekintete megkeményedett.

– Ne törődjünk most mindezzel. Annyi mesélnivalóm van számodra, de azt hiszem, most te akarsz nekem valamit mondani. Halljuk.

– Teal volt itt, – mondta a lány. – Úton van Hawk Lodge felé. Nincs semmi bajod, fiúkám?

Templar felnevetett, és nevetésében benne volt mindaz a nemtörődömség és gondtalan könnyelműség, ami akkor csengett legszebben, ha mindenhonnan baj és veszedelem környékezte. – Remekül vagyok – felelte. – De ha még Claud Eustacet is látom, a mennyországban fogom magam érezni. Vedd el Hoppytól a whiskyt szívem, és tedd számomra félre. Viszontlátásra!

Letette a kagylót, fölállt, egy hamutartóba dobta cigarettáját, amely legalább hetven hüvelyknyire volt tőle, és amelybe halálos pontossággal beletalált, azután az élő Nordstenhez fordult: – Idefigyeljen Erik… előbb meg akartam már mondani magának, hogy ki vagyok… Gondolja, hogy most megérti?

A férfi bólintott.

– Nevem Simon Templar, általában az Angyal néven ismernek. Ha csak két éve tüntette el magát Ivar, hallania kellett rólam.

Erik gyors lélegzetvétele elég válasz volt. Az Angyal tovább beszélt, hangjában rábeszélőképességének minden fegyvere hatásosan benne csengett, miközben igyekezett Nordstenbe tervét beleverni.

– Azért vagyok itt, mert az hitték rólam, hogy Vickery vagyok. Azért állítottam magamról, hogy Vickery vagyok, mert Ivar ezt a Vickeryt valami titokzatos munkára akarta felhasználni, és én rá akartam jönni, hogy ez micsoda. Mindezt Vickery nővérétől tudtam, akit múlt éjjel kimentettem a rendőrség kezei közül Londonban. Ha nem kerülök ide, Ivar valószínűleg nem halt volna meg, de egy szép napon magát tette volna el láb alól. Ha ebből a szemszögből nézi a dolgot, maga ebben a pillanatban szabad, él, és ugyanezért a rendőrség, amely épp úton van errefelé, engem fog elfogni.

– Az egész dolog kissé zavaros számomra, és nem értem még egészen – felelte Erik Nordsten – de azt tudom, hogy többel tartozom magának, mint amennyit valaha is vissza tudok fizetni.

– A legközelebbi fél órára elég, ha ennyit ért – felelt az Angyal. – És igenis vissza tudja fizetni, sőt egyúttal önmagának is megfelelő elégtételt szerezhet.

Volt a hangjában valami világos erő, valami sürgetés, amitől a másik férfi felállt, és az Angyal most vállon ragadta, amikor szembeállította önmagával.

– Én törvényen kívül élek, Erik – folytatta – ezt talán tudja. De végeredményében soha még ártatlan embernek nem ártottam. Ezt is tudnia kell. Teal főfelügyelő, aki úton van ide, szintén tudja ezt, de kénytelen a kötelességét teljesíteni. Ezért fizetik. Azonkívül csúnya, gyanakvó természete van: alig lát meg valahol, mindenért engem tesz felelőssé, úgyhogy, ha ide belép és meglátja a fivére holttestét, feltétlenül gyilkosságért vonat felelősségre. És mindez annyi bonyodalommal járna.

– De én megmondhatom neki…

– Hogy nem az én hibámból történt. Tudom. De ezzel még nem volna elintézve, amit a múlt éjszaka csináltam. Azt akarom, hogy ennél többet mondjon. Maga olyan, mint Nordsten… akarom mondani, maga Nordsten, csak a keresztneve más. Néhány napi jó táplálkozás és szabad mozgás után nem akad senki, aki a különbséget maga és Ivar közt fel tudja fedezni. Sőt, azt hiszem, hogy nem is nagyon sok ember került Ivar közelébe, akinek egyáltalában módja lenne különbségeket meglátni, ő arra tartotta magát, hogy esetleg a helyébe lépjen. No, itt az alkalom, hogy megtegye.

Erik Nordstennek egy pillanatra elállt a lélegzete. – Úgy érti…

– Úgy értem, hogy maga Nordsten! Eleget szenvedett érte. És előre megfizetett minden földi bűnért. Magát mindenki halottnak tartja két éve. Most megnyílt maga előtt egy másik élet, csak bele kell helyezkednie. Folytathatja az ő munkáját becsületes alapon, vagy abbahagyhatja, és eladhatja az egészet, ahogyan tetszik. Minden segítséget, amire szüksége van, megadok. Nordsten, aki azt hitte, hogy én Vickery vagyok, azért vett engem ide, mert Vickery zseniális pénzhamisító, és nemzeti kötvényeket akart vele hamisíttatni. Feltételezem, hogy letétbe akarta helyezni a hamis kötvényeket bankokban, amiért ezáltal pénzt szerezhetett volna újabb üzletekhez. No hát én nem fogok magának hamisítani… nem is lennék rá képes… de szívesen adok magának kölcsön pénzt, és részesedem a hasznából. Mindezért csak annyit tegyen meg, hogy hogy mindenre esküdjön meg, amit el lehet képzelni, hogy tegnap éjjel két órakor a Bond Streeten találkozott velem, és egyenesen idehozott, ahol azóta is a vendége vagyok. Ezzel fizethet meg a szolgálataimért, Ivar, és pontosan harminc másodperce van arra, hogy elhatározza.

X.

Claud Eustace Teal főfelügyelő változatlan haraggal érkezett meg Hawk Lodgeba, és addig tartotta ujját a csengőn, amíg ki nem nyitották az ajtót. Már csak azért is dühös volt, mert nem találtak azonnal oda a zegzugos villanegyed utcáin át. Viszont már néhány másodperc múlva kinyitották az ajtót, és Teal köszönés nélkül elment az inas mellett.

– Mr. Vickeryt szeretném látni – mondta, és az inas visszafordult az ajtóból.

– Az én nevem Vickery, uram – felelte.

A detektív arca elvörösödött, szeme kidülledt, mintha egész fejét egy kis levegőpumpával felfújnák, és egészben olyan benyomást keltett, mintha azonnal darabokra akarna repedni mérgében. Végre megszólalt, de hangja inkább recsegésnek tetszett:

– Micsoda?

– Vickery, – uram – felelte az inas. – Az én nevem Vickery.

Teal most közelről megnézte. – A maga neve Trusaneff, három évig ült a pankhursti fogházban súlyos testi sértéssel egybekötött rablásért.

– Igenis, uram – felelte az inas tisztelettel. – Mindazonáltal megváltoztattam a nevem Vickeryre.

Teal pillantása egy másik emberre siklott, aki a hall túlsó végében ácsorgott. – Talán bizony az ő neve is Vickery? – kérdezte dühösen.

Az inas körülnézett, és azután bólintott. – Igen uram, az ő neve is Vickery.

– Hány Vickery van még ebben a házban? – kiáltotta Teal, miközben azt hitte, hogy azonnal megbolondul.

– Öt, uram – felelte az inas rendíthetetlenül. – Mindenkit Vickerynek hívnak ebben a házban Mr. Nordsten kivételével. Még a konyhalányt is – tette hozzá sóhajtva. – Bizony, ez elég sok zavart okoz.

Teal úgy érezte, hogy forog körülötte a világ.

– Mr. Nordstent szeretném látni – jelentette ki csikorgó hangon.

A komor inas meghajolt. – Erre parancsoljon, uram.

A dühös detektívet a könyvtárszoba felé vezette, és mire beléptek, két férfit látott szivarozva ülni. Egyik a sápadt és fáradtnak látszó Ivar Nordsten volt (Teal legalábbis látásból vagy képekről minden fontos vagy híres embert ismert, hát könnyen felismerhette ezt is), a másikat pedig igazán nem volt nehéz megismerni.

– Jó estét kívánok, uram – mondta Teal udvariasan Nordsten felé. Azután az Angyalra pillantott. – Felteszem, hogy maga is Vickery.

Az Angyal mosolygott. – Claud – mondta bűnbánóan –, azt hiszem, hogy az orránál fogva vezettük magát.

– Orromnál fogva vezettek? – ismételte Teal szárazon. – Igen, azt hiszem, ezt tették.

– Látja, Claud – magyarázta Simon nyíltszívűen – amikor hallottam, hogy úton van errefelé, és egy Vickery nevű alakot keres, azt gondoltam, megfizethetetlen móka, ha ide beesik és Vickeryk által megfertőzött házat talál. Már előre magam előtt láttam türelmes békapofáját…

– Igazán? – Teal hangja egyszerre megtelt minden visszafojtott indulattal. – No, ez csöppet se érdekel. Amit tudni akarok, csak annyi, hogy maga személy szerint miért vette fel a Vickery nevet?

Nordsten megköszörülte a torkát. – Felteszem – jegyezte meg hűvösen – hogy ön azon a véleményen van, miszerint jogában van ide betörni, és így viselkedni, Mr.… izé…

– Teal a nevem, uram – felelte a detektív. – Teal főfelügyelő.

– Mindenre felügyel – jegyezte meg az Angyal –, gázórákra, városi csatornákra, tyúkketrecekre…

– A Scotland Yardtól jövök – mondta Teal szinte kiabálva.

– Ahol a skótok a frissen mosott fehérneműket akasztják ki száradni – magyarázta Simon.

Teal gallérja megfeszült a nyakán, Nordsten bólintott.

– Mindez nem akadályozza meg önt abban, hogy tisztességes módon végezze a dolgát – jegyezte meg. – Mi ez az egész felhajtás itt?

– Ez az ember – mondta a detektív, dühös pillantást vetve az Angyalra – közismert, megrögzött bűnöző. Igazi neve Simon Templar, és azt szeretném tudni, mit keres ebben a házban Vickery álnév alatt.

– Ezt könnyen megmondhatom – felelte Nordsten. – Mr. Templar régi, meghitt barátom. Ismerem a hírnevét, habár nem ragadtatnám magam soha el annyira, hogy megrögzött bűnözőnek nevezzem. Mindenesetre közismert, és a cselédség sohasem tud hallgatni. Azt hiszem ő túlozza a pletyka erejét, de bármikor jön hozzám, hogy vendégem legyen néhány napra, mindig ragaszkodik hozzá, miszerint Vickery álnév alatt szerepeljen, ami által megkímélődik mindenféle kellemetlenségtől.

– És mióta van ezúttal önnél, uram? – kérdezte Teal.

– Múlt éjszaka óta… jobban mondva talán tegnap reggel óta.

– Vissza tudna emlékezni a pontos időre?

– Néhány perccel két óra után lehetett. A Bond Streeten találkoztam vele, éppen jött ki a Barnyard Clubból. Elég későn hajtattam haza egy vacsoráról, és meghívtam Mr. Templart, hogy jöjjön el ide.

Be kell vallani, hogy Teal főfelügyelőt még soha nem vágta egy bokszoló öszvér gyomron. De ha ez megtörténik, épp olyan arcot vágott volna, mint amilyent most vágott. Szótlanul bámult Nordstenre. Kétszer próbált megszólalni, de torka mintha kiszáradt volna, úgy hogy csak harmadszorra sikerült szavakat kipréselni rajta.

– Azt mondja – kérdezte – hogy tegnap hajnalban két órakor találkozott a Bond Streeten Templarral, és egyenesen idehozta?

– Persze – felelt Nordsten – miért ne?

Teal nem tudott mit felelni. Hogy miért nem? Talán azért, mert délután jelentkezett egy taxisofőr, aki fényképekről felismerni vélte Templart, és azt állította, hogy az illető ötszáz fontért megvette a taxiját, felsőkabátját és sapkáját röviddel két óra után. Igaz, még azt is hozzátette, hogy az illető a taxit egy múzeum számára vásárolta.

– Volt vele egy taxi? – kérdezte Teal izzadva.

– Valóban – felelt Nordsten kissé meglepődve. – Éppen akkor vette, hogy egy múzeumnak ajándékozza. Előbb el kellett vinnünk egy garázsba, mielőtt idehajtottunk.

– Hogy a csudába jött erre rá, Claud? – vetette közbe az Angyal őszinte csodálattal.

Teal húsos öklén megfeszült a bőr. – Hogyan jöttem rá? – vetette oda, és megköszörülte a torkát. – Annyi mindent szeretett volna felelni. Hogyan jött rá? Nem jutott szóhoz. Hiszen igaz, senki nem tudta a kérdéses taxi rendszámát megállapítani, amivel múlt éjszaka az összes bajok kezdődtek, hisz a hátsó lámpa nem égett. Az is igaz, hogy senki nem tudta volna felismerni a kérdéses taxit, mivel az a rendes, háború előtti ócska kocsi volt. Az is igaz, hogy senki nem tudta a sofőr személyazonosságát megállapítani. De azért a véletleneknek is volt határa. Az Angyal találkozott Teallel a klub előtt, és látta, hogy oda bemegy. Az Angyal vásárolt egy taxit. Teal rövid idővel később egy taxiban hihetetlen élmények forgatagába került, amelyek az Angyal ördögi ötletességére vallottak. Hogy honnan jött rá? Teal üveges szemmel bámul az Angyalra. Hol találhatott bíróságot, amely bizonyítékul fogadja el Simon mosolyát? Ebből most az udvarias gúny sugárzott feléje. Teal ismét Nordsten felé fordult:

– Mennyi ideje lehetett birtokában a kérdéses taxi? – kérdezte.

– Legfeljebb néhány perce – felelte Nordsten. – Amikor a Bond Streeten hajtottam végig, ott állt mellette, és mutatta a sofőrt, aki éppen elballagott. Akkor mesélte, hogy mi történt.

– Volt önnel valaki?

– A sofőröm.

– Tudja, hogy az inasa egy elítélt bűnöző?

Nordsten felhúzta a szemöldökét. – Nem látom az összefüggést, de természetesen ismerem az inasom múltját. Történetesen érdekel, hogy bűnözők meg tudnak-e javulni… Bár nem tudom, hogy önnek ehhez mi köze van. – Erik nagyon fáradt volt, de hangjának és kezének idegessége e pillanatban a felgyülemlő türelmetlen harag jeleként hatott. – Ha mindebből azt vehetem ki, hogy a vallomásomra van szüksége egy bűnügyben, felügyelő úr – jegyezte meg kissé csípősen –, rendelkezésre állok a megfelelő helyen. Fölteszem, hogy a nevem elég garancia, ha megesküszöm a vallomásomra.

Simon Templar leverte szivarja hamuját, és felállt karosszékéből. Selyem házikabát volt rajta, amely eltakarta hiányos öltözékét, és angyalian mosolygott a detektívre. – Valahogy úgy érzem – mormolta –, hogy rossz nyomon jár Claud. Legyen sportember, és ismerje el, hogy hibázott. Látogasson meg egyszer, és akkor az egész ügyet újra megbeszéljük. Talán tudok magának mutatni egy csapóajtót a szőnyeg alatt a padlóban, egy sötét pincét, amelyben két hulla fekszik…

– Bár magáé lenne az egyik – felelt Teal szenvedélyes gyűlölettel.

– Mert éppen testekről beszélünk – jegyezte meg az Angyal – azt hiszem, kisded pocakja megint nőtt. Ha megbököm az ujjammal…

– Meg ne tegye! – ordította a tajtékzó detektív.

Az Angyal sóhajtott. – Attól tartok, hogy ma éjjel kissé durcás hangulatban van, Eustace – mondta szemrehányóan. – No de sebaj. Mindegyikünknek vannak rossz percei, és egy megfelelő adag ricinusolaj kitűnően segít mindezen… Térjünk nyugovóra.

Udvariasan az ajtó felé kísérte a detektívet, és mivel más utasítást nem kapott, a szótlan Barrow őrmester csatlakozott a menethez. Teal nem tudott ellenkezni. Teal főfelügyelő, bármilyen szemszögből nézte is a dolgot, nem talált más kivezető utat. És lelke mélyén semmire nem vágyott jobban, minthogy elmehessen. Szerette volna kipihenni magát, évszázadokig ülni – rágógumi a szájában, és jeges tömlő a homlokán, – fejét törve azon, miként történt mindez. Úgy távozott, mint egy vert hadvezér.

– Vigyázzon a lépcsőn – mondta az Angyal udvariasan a kapunál.

– Jó, jó – felelte a detektív fogcsikorgatva. – Tudok magamra vigyázni. Jó lesz, ha maga is vigyáz magára. Nem fogja ezt örökké így folytathatni. Egy szép napon rajta fogom csípni egy hamis alibin. Egy szép napon olyan helyre fogom magát vinni, ahonnan nem tér vissza egykönnyen. Egy szép napon…

– Viszont fogjuk egymást látni – mondta az Angyal vontatottan, és becsukta a kaput.

Megfordult, és ránézett Trusaneffra, az inasra, aki előjött, amikor a könyvtárszoba ajtaja megnyílt. Zsebre vágott kézzel állt meg előtte. – Látom, jól játszotta a szerepét, Trockij.

– Igen, uram – felelt az inas gyilkos tekintettel.

Simon elgondolkozva mosolygott, és jobb keze kissé megmozdult a házikabát zsebében. – Remélem, hogy ezt a leckét megjegyzi magának – folytatta kegyes hangon. – A Vickery-tréfának vége. De a többi, az megy tovább. Bármelyik pillanatban távozhat, és máshol vállalhat munkát. De maga az egyetlen ember a világon, aki tudja, hogy Ivar Nordsten személye körül csere történt. Ha tehát ez bármikor kiderül, tudni fogom, kit vonjak érte felelősségre. Tudja, hogy ki vagyok?! Kezemben tartom az örök hallgatáshoz vezető kapu kulcsát.

Visszament a könyvtárszobába. Erik Nordsten felpillantott, amikor belépett. – Jó voltam? – kérdezte.

– Remek volt – felelt az Angyal, és mosolyogva nyújtózkodott. – Azt hiszem, megelégelte a mai élményeket. Felejtsük el az egészet. Egy forró fürdő, nyugodtan átaludt éjszaka, tiszta fehérneműben és ágyban új embert fog csinálni magából. Csakugyan új ember is lesz… Még egy dologra kérem, amit holnap legyen szíves megcsinálni.

– Éspedig?

– Van egy rendkívül csinos gyerek a házamban, akit valóban Vickerynek hívnak, s aki ebbe az egész ügybe belevitt, ha még nem feledte el, amit előbb meséltem. Az országból még csak elég könnyen ki tudom csempészni, de azután meg is kell élnie valamiből. Egyik svédországi irodájában találhatna számára munkát; csak egy szavába kerül. Úgy emlékszem, azt mondta Claud Eustacenak, érdekli a bűnözők jó útra térése. Ebből a szempontból kitűnő lehetőség nyílik most.

Erik bólintott.

– Azt hiszem, könnyű lesz elintézni. – Felállt, megrázkódott a szokatlan selyem holmiban, amit Simon talált számára Nordsten ruhásszekrényében, és két hihetetlen, szörnyű év után először mosolygott. – De azt hiszem, a maga jó útra térésére nincs semmi remény.

– Teal megígérte, hogy kísérletet tesz ebben az irányban – felelt az Angyal jámborul.

Az alibi művészete

I.

Claud Eustace Teal főfelügyelő lehámozta rágógumijáról az ezüstpapírt, és kék szeme álmatagon, kifejezéstelenül bámult keresztül az asztalon rózsaszín, pufók arcából.

– Természetes, hogy értem az álláspontját – mondta egyszerűen. – Nem vagyok hülye. Tudom, hogy soha nem tett semmit, amit rosszalhatnék, ha egyszerű néző lennék. Tudom, hogy mindazok az emberek, akiket kirabolt, és… – az álmos tekintet egy pillanatra megkeményedett – megölt, a sorsukat megérdemelték. De tudom azt is, hogy szigorúan véve maga a legveszélyesebb, megrögzött bűnöző, aki szabadlábon futkos. Én pedig rendőrtiszt vagyok, és az a feladatom, hogy a dolgokat szigorúan vegyem.

– Például bezárat egy szerencsétlen kocsmárost, mert tiltott időben kiszolgált egy pohár sört, mialatt egy másik, aki egyszer millió fontos csalást követett el, kibújik a paragrafusok közül – jegyezte meg Simon Templar.

A detektív bólintott. – Ilyen a feladatom – mondta – és maga ezt tudja.

Az Angyal mosolygott. – Tudom, Claud – mormolta – de éppen ez az egyetlen ok, amiért bűnügyi pályára mentem.

– Ez, és a pénz, amit rajta keres – felelt a detektív kissé gúnyos hangon.

– Úgy van, a pénz is szerepet játszik – ismerte el Simon szemérmetlenül.

Teal sóhajtott. Elméjében felködlött sok vereség emléke, együtt azzal a tudattal, hogy Templar a mai vacsora árát bizonyára szintén valamilyen kalózkodáson szerzett pénzből fizeti ki, amihez az a zavaró körülmény is hozzájárult, hogy rendkívül élvezte ezt a vacsorát. Éppen felelni akart valamit, de ebben a pillanatban pincér lépett az asztalukhoz.

A krónikás itt megakad és tétovázik, érzi, hogy az utolsó szavak után bővebben kellene foglalkozni a pincér élet- és jellemrajzával, mert megérdemli. Már neve is figyelemreméltó: Bassanio Quinquapotti. Foglalkozni kellene még lelke rezdüléseivel is, hiszen azáltal, hogy az asztalhoz lépett, öt millió arany-fontnak és az Angyal egyik legjövedelmezőbb kalandjának vált hírnökévé, sőt egyúttal Teal egyik legnagyobb csalódásának lett okozója. Mindennek szemmel tartásával e sorok írója lázadozik az ellen, hogy egyszerűen csak annyit írjon: „egy pincér lépett az asztalhoz”, de hát a kiadók türelmetlensége nem tűr kitérőket.

– Bocsánat uram – mondta a pincér (jól jegyezzük meg: a Bassanio Quinquapotti névre hallgatott) – ugyebár ön Mr. Teal?

– Úgy van – felelt a detektív.

– A telefonhoz hívják, uram – mondta a pincér, Bassanio Quinquapotti.

Teal felállt az asztaltól, nem is sejtve, milyen csalódásteli kalandok elé megy. Az Angyal cigarettára gyújtott, és utána nézett.

Egyike volt ama ritka alkalmaknak, amikor az Angyal lelkiismeretét semmi sem terhelte. Teal főfelügyelő rövid türelmi időt élvezett. Ilyenkor az Angyal meghívta Tealt egy vacsorára, amit utóbbi csak gyanakodva fogadott el. De aztán mind a kettő sajnálta, ha a kellemes estének vége volt.

Teal bepréselte magát a telefonfülkébe, és úgy érezte magát, mintha vágóhídra vinnék. Felvette a kagylót. – Teal beszél – mondta.

Helyettesének ismerős hangja csendült fel. Mondat mondatot követett. Teal egyre izgatottabb lett. Az aludttej felforrt ereiben. Mire a jelentés véget ért, haragja nem ismert határt.

– Na jó – mondta végre – majd visszahívom.

Letette a kagylót, és kihömpölygött a fülkéből. Haragvó gyanúval nézte az Angyal arcát, amely feléje fordult, mialatt az asztalok közt visszament helyére. Sötét bőre, csinos arca, merész csillogású szeme egy Erzsébet-korabeli kalózkapitányra emlékeztetett. Csak a szakáll hiányzott. Ártatlan mosolya a legveszélyesebb gondolatokat tudta rejtegetni. Teal visszaemlékezett a sok kudarcra és bosszúságra, amit mindig ez a mosoly kísért. Leült ismét Templarral szembe.

– Köszönöm a remek vacsorát, Angyal – mondta.

Simon füstkarikákat eregetett. – Én is jól éreztem magam ma este. Vegye csekély jóvátételül mindama estékért, amikor nem voltunk ilyen rózsás hangulatban. Sokszor úgy érzem, hogy ikerlelkeink bárcsak megszabadulnának a detectivitis-rohamoktól, amelyek néha magára jönnek…

– Kár, hogy a társaság többi része hiányzik ma este – jegyezte meg Teal bizonyos mértékig homályos rövidséggel.

Az Angyal felhúzta szemöldökét. – Tessék?

– Például, hol van az amerikai gengszter, akivel együtt szokott járni… mi is a neve?

– Hoppy Uniatz? Elment egy bokszmérkőzésre, mert a küzdelemben egyik régi amerikai pajtása is részt vesz.

– Úgy? – Teal friss rágógumit vett elő. – Nyilván nem ment oda egyedül.

– Azt hiszem barátja menedzserének társaságából is volt velük még néhány barát.

Teal bólintott. Egyre jobban érezte, hogy történik valami, hogy megkezdődött egy ügy, és minden önuralmára szüksége volt, amikor a rágógumit lassú mozdulattal szájába dugta.

– És mi van a barátnőjével… Patricia Holmmal? – kérdezte lassan.

– Nagyestélyi díszben jött fel elköszönni, mert holmi Mayfair-orgiára ment, ahol isznak és táncolnak reggelig. Máskülönben egészen normális.

– Bizonyára jól mulat – jegyezte meg Teal.

– Gondolom egy halom fiatalember lesz halálra taposva a rohamban, amikor felbukkan – vallotta be Simon.

– De biztosan elég túlélő lesz hogy legyen aki bizonygatja, miszerint éjfél utánig együtt voltak, vagy látta valaki mással üldögélni.

Simon fölült. Már percek óta figyelte, hogy a detektív visszatérése óta mennyire megváltozott. Az utolsó kérdés megerősítette gyanúját és kék szemét Tealre szegezve megszólalt: – Claud! Azt hiszem, valamit forgat az agyában.

– Sok mindent – felelt Teal. – És maga jól tudja, hogy mit. Bizonyára egész este nevet befelé rajtam, és azon töri a fejét, van-e határa mindannak, amit lenyelek magától. De mondja meg végre… miután eleget mulatott rajtam… miből gondolja, hogy ezúttal sem törik bele a bicskája?

– Claud! – Az Angyal hangjában ugratás csengett. – Nem ivott túl sok brandyt? Még kihányja az epéjét. Hát ez…

– Ne törődjön az epémmel! – sziszegte Teal a fogai közt. – Másról beszéljen. De mielőtt belefog, figyelmeztetem, hogy ezt az alibijét ízekre boncolom és megsemmisítem, ha addig élek is!

Simon felhúzta szemöldökét. – Alibimet?

– Úgy van.

– Nem tudom, miről beszél.

– Nem? – Teal azt hitte felrobban, és a szó úgy pattant ki száján, mint egy túltöltött üveg dugója. – A kincset érő alibikről beszélek, amelyekről Uniatz és Patricia Holm számára gondoskodott, sőt talán mind a többi barátja számára is. Arról az alibiről beszélek, amelyhez saját személyét illetően engem használt fel.

– Mi a csudáról beszél maga? – kérdezte az Angyal türelmesen.

Teal mély lélegzetet vett. – Arról – mondta és öt év minden szemrehányása kicsendült hangjából – milyen okos volt hét órától kezdve velem vacsorázni éppen ma, amikor a brightoni országúton fél órával ezelőtt egy halott embert találtak és rajta a maga jelét.

II.

Simon mereven bámult rá. Azonnal felötlött agyában, hogy milyen szédületes lehetőséget engedett el, amellyel élethosszig bosszanthatta volna Tealt, amihez még a kezét se kellett volna kinyújtania. Egy bűntény, amellyel megvádolják, pedig abban olyan ártatlan, mint egy ma született eszkimó. Ráadásul ezüsttálcán kínálják eléje a tökéletes alibit. Azonban túlságosan őszintén érdekelték az ügy részletei.

– Ismételje, amit mondott – ajánlotta Templar.

– Úgy történt, ahogy hallotta – felelte a detektív. Most magán a sor. Várom a dajkamesét, tudja, hogy kedvelem. Talán öngyilkossá lett az illető és meg akarván magát tréfálni, nyakára kötött egy cédulát, amelyen a maga hírhedt rajza látható? Vagy talán az abesszin császár követte el maga helyett, esetleg a török szultán? Bármit akar mesélni, meghallgatom!

Szerzőnek már többször a szemére vetették, hogy Teal nem úgy viselkedik, mint egy normális detektív. De hát nyílt rá szegénynek alkalma, ezekben a történetekben valaha is? Mindig az Angyal mosolyával áll szemben, hát természetes, ha úgy viselkedik, mint aki már sokszor megégette magát, és fél a tűztől. Ez nem az ő hibája volt, de az Angyal mindezt igen jól tudta.

– Várjon csak egy kicsit, maga díjnyertes hájfej – felelte Simon tökéletes kedvességgel. – Én nem öltem meg azt a mukit…

– Ezt tudom – válaszolt Teal gúnyosan. – Itt ült egész idő alatt, és velem beszélgetett. Az az ember éppen csak meghalt egy kicsit. A maga képét rajzolta fel egy papírra, és amikor ránézett, szívszélhűdést kapott.

– Maga is éppen annyit tud, mint én, Claud – mondta az Angyal lustán húzva a szavakat. – Nekem az a gyanúm, hogy valami aljas gazember ki akar velem babrálni.

– Igazán? No, ha ezt az aljas gazembert keresném…

– Az én címemre jönne. – Simon elnyomta cigarettáját, kiitta italát, pénzt tett az asztalra a számlája mellé. – Hát itt vagyok. Maga rám fogja a gyilkosságot, és tökéletes alibivel szolgál. Maga eszelte ki az egészet, azt hiszem. Miért nem folytatja hát a játékot? Le vagyok tartóztatva?

Teal lenyelt egy darab rágógumit. – Ha majd többet tudok erről a gyilkosságról, azonnal le fogom tartóztatni. Tudom, hol találhatom meg…

Az Angyal mosolygott. – Mintha ezeket a szavakat már hallottam volna a múltban is – mondta. – De aztán a fejlemények nem egészen a maga várakozása szerint alakultak. Az én sakkhúzásaim olyan kiszámíthatatlanok. Miért kockáztat újra? Hadd tartóztassam le önmagamat. A kocsim kint áll a vendéglő előtt és még előttünk áll az egész éjszaka. Menjünk és próbáljunk többet kinyomozni erről a gyilkosságról, amelyet én követtem el.

Felállt. Ki tudja, miért, de Teal is felállt. Agyába valami sanda kis gyanú fészkelte be magát. Hány hasonló jelenetet élt már át?! Ha korán fog meghalni, ennek köszönheti majd. Hányszor volt már az Angyal bűnös, amikor kétség nem fért hozzá; az eredmény pedig egy mosoly volt, amely dühítően ártatlannak látszott, és az Angyal szemében gúny – ezeket nem tárhatta bizonyítékul a bíróság elé. De ezúttal a mosoly valahogy átkozottul igazinak tetszett, bár most sem hitt benne. Teal már ott tartott, hogy bármit mondott vagy tett Simon Templar, azt eredeti formájában elfogadni nem volt szabad. Mégis ez a kétely, ami most támadt benne, befurakodott agyába és a lelkébe. Szótlanul követte az Angyalt, s ő maga sem értette, miért teszi.

– Honnan jött a hír? – kérdezte az Angyal, miközben beült a Hirondel kormánya mögé.

– Horley – felelte Teal röviden, és hozzátette: – Tudhatná.

Az Angyal nem válaszolt, ami megint csak szokatlan volt. A csillogó kocsi lélegzet elállító vakmerőséggel vágtatott keresztül a londoni forgalmon. Simon a kocsi öngyújtóján új cigarettára gyújtott, fél kézben tartotta a volánt, miközben a sebességmérő hetven körül ugrált. Gépiesen vezetett, és gondolatai közben egészen máshol jártak. Már sokszor csodálkozott rajta, miért nem használják fel az alvilág tagjai az ő hírhedt jelét alibiként, de mindig arra az eredményre lyukadt ki, hogy nem merik felhívni magukra az ő figyelmét. Aki ezt ma éjjel mégis meg merte kockáztatni, vagy nagyon biztonságban érezte magát, vagy roppantul meggondolatlan volt. Szemében kemény fény gyulladt ki: ezzel az alakkal le fog számolni!

Mivel az Angyal nagyon kíváncsi volt, meg különben is versenypályának tekintett minden országutat, harmincöt perc múlva a horley-i rendőrségen voltak. Az úton Teal elfelejtette rágni a gumiját, fogta keménykalapját, de azért most elég nyugodtan szállt ki a kocsiból.

A bejáratnál álló rendőr, amikor meghallotta Teal nevét, útbaigazította őket: – A felügyelő úr szobájában vannak, uram.

Simon Teal nyomán belépett egy kopár hivatali szobába, ahol hárman feketekávét ittak. Az egyiken azonnal látszott, hogy ő a felügyelő. A második ősz volt, csiptetőt hordott, és nyilván a rendőrorvos lehetett. A harmadik egyenruhás, motoros járőr volt.

– Gondoltam inkább rögtön lejövök – mondta Teal szűkszavúan.

A felügyelő, mint valamennyi vidéki rendőrtiszt, utálta, ha a Scotland Yard közreműködését igénybe kellett vennie, de mint szükséges rosszat, mégis elfogadta. Éppoly kurtán bólintott, és a motoros járőrre mutatott. – Ő majd mindent elmond.

– Nincs sok elmondanivalóm, uram – szólt most a rendőr, levéve sapkáját. – Innen két mérföldnyire a Balcombe felé vezető úton hazafelé mentem, amikor két embert láttam, akik egy holttestet akartak egy kocsiba beemelni. Azt mondták, itt látták feküdni az úton, és azt hitték, hogy talán egy előző kocsi gázolta talán el, de amikor közelebbről megnéztem, rögtön láttam, hogy lelőtték. Segítettem nekik beemelni és idekísértem őket a rendőrségre.

– Hány órakor volt ez? – kérdezte Teal.

– Fél tizenegykor uram, és háromnegyed tizenegykor már itt is voltunk.

– Hogyan lőtték le?

Most az orvos felelt: – Hátulról lőtték a fejét keresztül, egészen közelről, valószínűleg pisztollyal. A halál azonnal beállt.

– Úgy hallom, hogy az Angyal jelét találták a holttesten – jegyezte meg Teal, ide-oda tologatva szájában a rágógumit. – Mikor fedezték fel?

A felügyelő papírjai közt turkált. – Amikor a zsebeit átkutattuk. Szivarzsebében találtuk. – Elővette a papirost és átnyújtotta. Teal kisimította. Noteszlap volt, amelynek egyik oldalára ceruzával egyszerű vonalakból összeállított alakot rajzoltak. Fejét dicsfény övezte. Teal néhány pillanatig nézte a rajzot, azután hátrafordult és az Angyal felé nyújtotta.

– Felteszem, hogy ezt nem maga rajzolta.

A szobában lévő többi férfi megnémult az értetlenségtől, mert Simont az első pillanattól kezdve Teal Scotland Yard-beli segédjének nézték. Teal rájuk pillantott, és rendíthetetlen egykedvűséggel mondta: – Ez itt az Angyal.

A csodálkozás moraja hangzott fel a három férfi részéről, de Teal savanykás hangon ábrándította ki őket: – Nem, én nem követtem el semmi különöset. Egész este velem volt. Hét óra óta egy pillanatra sem tűnt el a szemem elől.

– De hisz ez lehetetlen! – tört ki a rendőrorvosból. – A holttest még meleg volt, amikor láttam, és így legfeljebb három órája lehetett halott!

– El voltam készülve ilyesmire – jegyezte meg a detektív keserű hangon.

Simon visszatette a papirost a felügyelő asztalára. Furcsa érzés volt erre a rajzra nézni. Nem ő rajzolta, de az ő jele volt. Olyan közismertté vált az utóbbi időben, hogy ő már alig használhatta, mégpedig abból az okból, amelyet Teal figyelmen kívül hagyott: bárhol találtak egy ilyen kis rajzot, mindig ugyanazt az embert keresték. De jelképes ereje megmaradt. Ez a gyerekes, feje körül dicsfénykört hordó rajzocska jelentette a könyörtelen és gyors igazságszolgáltatást, ahol a törvény késlekedett. Eddig illetéktelenül nem használta senki.

A három ember kérdőn bámult rá, mintha nem is hivatalos közegek lettek volna, hanem szenzációéhes közönség egy bűnügyi főtárgyaláson. Az Angyal pillantása fagyos nyugalommal szegeződött rájuk.

– Ki volt az az ember? – kérdezte.

A felügyelő nem felelt azonnal, de miután a Teal pillantása biztatta, válaszolt: – Spanyol útlevele volt, és úgy látszik, semmit nem loptak el tőle. A neve… már megvan… Enrique. Manuel Enrique. Harminc éves, lakóhelye Madrid.

– Foglalkozása?

A felügyelő ismét írásai fölé hajolt. – Pilóta – felelte.

Simon cigarettát vett elő, és pillantása elgondolkozva siklott vissza a rajzra, amelyet nem ő készített. – Kik voltak azok, akik felszedték az úton?

A felügyelő ismét tétovázott, de Teal újra intett, hogy felelhet. A felügyelő összeszorította ajkát és nem tudta elfojtani bosszúságát. Ha rajta múlt volna, az Angyal már biztos zár alatt tartózkodnék, nem pedig keresztkérdésekkel zaklatná őt. Olyan arcot vágott, miközben felelt, mint az a vegetáriánus, akinek emberhúst nyomnak a foga közé. Felvett az asztalról egy ív papirost, és arról olvasta:

– Sir Hugo Renway, March House-ból. A March House-birtok Betfieldben van Folkestone mellett. A másik férfi Sir Renway sofőrje volt: John Kellard.

– Felteszem, hogy nem maradtak sokáig, ugye?

A felügyelő úgy dőlt hátra székében, hogy az megreccsent. – Azt hiszi, hogy le kellett volna őket tartóztatnom? – kérdezte támadó hangon.

A doktor igyekezett békítően közbelépni, és így szólt: – Sir Hugo békebíró és állandó kincstári alkalmazott.

– Aki cilindert és kamáslit hord? – kérdezte az Angyal álmos hangon.

– Cilinder nem volt rajta.

Az Angyal elmosolyodott, és Teal azonnal kényelmetlenül érezte magát. Korábbi bizonytalansága és sanda gyanúja nőttön-nőtt.

– No, Claud – jegyezte meg az Angyal – haladunk. Először letartóztattam magam és lejöttem ide magával, és most változatlanul kész vagyok a munkáját folytatni. Helyezzem magam vád alá?

Kutassam át a zsebeimet? Zárjam be magam egy börtöncellába? Vagy mit parancsol?

– Majd meggondolom, és értesítem – felelt a főfelügyelő haragosan.

– Tartson diétát, ne egyen mást, csak halat, és ne erőltesse túl az agyvelejét – ajánlotta az Angyal.

Eltaposta cigarettacsutkáját, begombolta kabátját, kék szeme visszatévedt Tealre, és így szólt: – Újra mondom, fogalmam sincs, ki ez a Manuel Enrique nevű jómadár, kivéve, amit most hallottam róla. Nem várom magától, hogy higgyen nekem, mert ehhez nem elég intelligens. De véletlenül ez az igazság. Lelkiismeretem olyan tiszta, mint a maga inge, mielőtt fölvette…

– Hazudik! – kiáltott rá a főfelügyelő.

– Kérem, magának jobban kell tudni, hogy mi újság a fehérneműje körül. De másról aztán nem is tud semmit. Maga nem detektív… maga egy házigalamb. Ha egy ügy kétséges, rá kell fogni az Angyalra… Ez a maga jelszava. No, Claud, még ez egyszer leveszem válláról a gondokat. Megkeresem az emberét. Aki illetéktelenül használja a védjegyemet, azzal én már eleve harcban állok. Különben is jót fog magának tenni ez a lecke. Majd aztán jön hozzám csúszva ezen a nagy zsíros hasán…

Teal hisztériás kiáltással tiltakozott, és félreütötte a barna mutatóujjat, amely hirtelen megdöfte büszkén hordott tekintélyét. – Ne tegye ezt!

– …és bocsánatot kér tőlem – mondta az Angyal.

Teal főfelügyelő minden kézzelfogható bizonyíték és következetes elgondolás ellenére úgy érezte egy pillanatig, hogy nem szeretne annak a bőrében lenni, aki illetéktelenül meg akarta személyesíteni az Angyalt.

III.

March House Simon Templar részletes térképeinek egyike szerint (mert az egész országról részletes térképei voltak) körülbelül harminc holdon elterülő kis úri birtok volt Betfield falu és a tenger között. Délen a sziklás tengerpart határolta, és kis részben egy másodrendű műút, amely Betfieldből a sokkal fontosabb Folkestoneba vezetett és északnyugatnak fordult. Másnap este az Angyal vacsora előtt fél óráig tanulmányozta a térképet egy pohár sherry mellett. Pontosan emlékezetébe véste a terepet. Régi elve volt, hogy eléje kell menni a veszélynek, vagy ahogy a nép szája mondja, szarvánál kapni el a bikát, s most is úgy határozott, hogy elmegy March Houseba, és közelről megszemléli az egész helyszínt, amely gyanús volt előtte.

– De miből gondolod, hogy Renwaynek bármi köze is lenne ehhez a dologhoz? – kérdezte Patricia Holm.

– A cilinder és a kamásli – felelte Simon méltóságosan. Azután elmosolyodott. – Sajnos, nekem nincs olyan gyermeki hitem, mint a rendőröknek, kislány, akik úgy, mint Claud Eustace, a külsőt már a tisztesség zálogának tekintik. Az én aljas és alvilági meggyőződésem szerint épp fordítva van. Ez a Hugo ilyen embernek látszik. A rajz, amit a holttestnél találtak, kissé bizonytalan vonalakból áll: mintha robogó autóban rajzolták volna… Tudom, hogy ez csak egy lehetőség száz közül, de végeredményben egy lehetőség. Más nyomunk pedig égen-földön nincs.

Hoppy Uniatz ilyen messzemenő következtetéseket nem értett meg soha. De amit mindig és gyorsan megértett, az a közvetlen cselekvés parancsoló hatalma volt. Egy pillanatra letette a gines poharat, és így szólt: – Magával megyek, főnök.

– Gondolod, hogy ez neked való? – kérdezte az Angyal.

– Nem tudom – vallotta be Hoppy nyíltan. – Betörést még nem csináltam soha. Kellenek ahhoz ezek a jelmezek?

Patricia értetlenül nézett rá. – Micsoda jelmezek?

– Hát a cilinder meg a kamásli – felelte Hoppy Uniatz.

Az Angyal tenyerébe temette arcát.

Hat órával később a Hirondel megállt egy dús lombú szilfa alatt, ahol az országút March House északnyugati határát érintette. Simon magával vitte Hoppyt, mert nem tudhatta, nem lesz-e szüksége egy ilyen rámenős segítőtársra, akit másra amúgy sem lehetett használni. Kiszállt, leszerelte a pótkereket, és kinyitotta a szerszámosládát. Hoppy értetlenül bámult rá.

– Ez lesz a dolgod – mondta az Angyal hízelgő hangon. – Te egy szerencsétlen autós vagy, akinek defektje volt, és most a kerékkel bajlódik.

Uniatz értetlenül pislogott. – Ez is egy része a betörésnek? – kérdezte.

– Persze – felelte az Angyal szemrebbenés nélkül. – Talán ez a legfontosabb része. Sohasem tudhatod, mikor jön erre valami csendőr, és ha itt lát az úton egy elhagyott kocsit, azonnal gyanút fog.

Hoppy hátranyúlt pisztolyos zsebéhez és bólintott. – Oké, vezérem, értem már. Ha jön a csöndér, míg maga távol lesz, majd ellátom a baját.

– Semmi ilyesmit nem teszel – felelt az Angyal mérgesen. – Ebben az országban tilos rendőröket megölni. Mást nem teszel, mint hogy ügyesen utánzol egy embert, aki kereket cserél. Meg aztán beszélgetni is fogsz vele. Mesélj neki érzelmesen a kis asszonykáról, aki vár otthon az urára. Keltsd fel benne az otthon utáni vágyat, hogy annál gyorsabban továbbmenjen. És semmi esetre se lásd el a baját.

– Oké, vezérem – felelte Hoppy alkalmazkodóan – el fogom intézni.

– Isten legyen neked irgalmas, ha nem így lesz – felelt az Angyal, és otthagyta.

March Houset erős, nyolc láb magas deszkakerítés határolta, ami fölött hajlított vastartókon három sor szögesdrót futott. Kevésbé tapasztalt és elszánt bűnözőket, mint az Angyal, elriaszthatott volna, és Simon is időt veszített volna, míg keresztüljut rajta, ha nem állt volna meg előrelátóan épp a terebélyes fa alatt. De a kocsi sárhányójáról el tudta érni az egyik lehajló ágat, és úgy lendítette magát fel a fára, mintha Tarzan lett volna a nagypapája. A sötétben nem találta meg könnyen útját a fa lombjai között, de azért többé-kevésbé halkan keresztüljutott, és egy másik lehajló ágon leereszkedett a sövényen belül a földre. Körülnézett. Fiatal fák és bokrok vették körül, néhol öregebb fákat is látott, hasonlókat ahhoz, amelyiken bejött, és a félhold, amely néha kibújt a vonuló felhők közül, távolabb egy szabadabb térséget világított meg. Ettől a térségtől cserjés választotta el. A ház is körülbelül abban az irányban lehetett – legalább is a térkép szerint – és mosolyogva saját őrültségén, elindult a cserjés felé. Ahogy előrement, egy madár ijedten felsikongott, más állatok is életjelt adtak, de semmiféle drótakadályba vagy csapdába nem ütközött. A tisztás, amelyet előbb látni vélt, messzebb volt, mint gondolta volna. Végre megértette, hogy miért: a cserjét egyetlen sor magas fa egészítette ki – körülbelül húsz yardnyira lehetett most ettől – és ez a fal árnyékot vetve feléje, azt a benyomást keltette, mintha sohasem jönne közelebb. Amikor közel ért, látta, hogy a sövény körülbelül hat láb magas. Tisztán láthatott most mindent, mert a túlsó oldalon csak néhány yardnyira hirtelen fények gyulladtak ki a sövény mögött. Először még azt hitte, hogy a hold süt oda, de a fény egyre erősödött, és ösztönösen a legközelebbi fa védő sötétsége alá bújt. Már előbb hallott valami zümmögő zajt, amely most egyre erősödött. Először azt hitte, hogy talán az országúton közeledik egy autó, amelynek motorzúgása ide hallatszik, de már olyan erős volt a motorzúgás, hogy nem lehetett félreismerni. Ez a zúgás most hirtelen elhallgatott. A sövény mögötti világosság magyarázatát most már tisztán láthatta, mert fölágaskodva keresztüllátott a csalit fölött: két sor fénycsóva ontotta a világosságot, és visszaemlékezve régebbi időkre, egyszerre felismerte, hogy gyapothalmok, amelyeket petróleummal vagy parafinnal itattak át. Látta a férfi árnyékát, aki meggyújtotta. Két sorban hat-hat kis máglya égett, közrefogva egy északnyugatról délkeletre húzódó földcsíkot, amely körülbelül kétszáz yard hosszú lehetett. A mező további része elveszett a sötétségben. Feje fölött most erős szélroham zúgott el, mintha egy óriási madár szárnysuhogása lett volna, és valóban, amikor feltekintett, egy nagy, fekete, kereszt alakú árnyék repült el feje fölött, majdnem érintve a fák tetejét, hogy azután földet érjen a máglyasorok között, egyszer erősen odaütődve a földhöz. Majdnem ugyanabban a pillanatban már kezdtek is elaludni a fények. Egymás után oltották el…

– Soha többé nem fogom szídni Szerencse őnagyságát – mesélte később az Angyal Patricia Holmnak – mert tucatszám okozza ugyan a kisebb bosszúságokat és kellemetlenségeket a kis hölgy, néha azonban sokszorosan jóvá teszi ezt, nagy ajándékot csúsztatva a kezedbe. Igaz, hogy ez csak egyszer vagy kétszer történik meg az életben.

Ha negyed órával előbb érkezik, ki tudja, mennyi bonyodalomnak teszi ki magát, anélkül, hogy bármit használt volna az ügynek. Negyed órával később pedig semmit nem látott volna. A véletlenen múlt, hogy épp a legalkalmasabb pillanatban érkezett. Az utolsó fénycsóva világánál látta, hogy egy ember nekiveti magát a repülőgép farkának és gurítani kezdi a sötétség felé. Néhány pillanat múlva a pilóta is csatlakozott hozzá, akit pilótasapkában, szélvédő szemüvegben és bőrkabátban nem lehetett felismerni. Valószínűleg egy jól elrejtett hangárba tolták a gépet, azután ismét sötétség borult az események színhelyére.

Simon mélyet lélegzett és kilépett a fa védőárnyékából. Minden bűn közül, amellyel megvádolta volna a cilinder és a kamásli mögé rejtőző Sir Hugo Renwayt, a közönséges csempészés volt a legutolsó. De mindig elérhető maradt új ötletek számára. Mindenesetre közelebbi vizsgálat tárgyává kellett tenni March Houset, a fekvését, és talán mutatkozó különlegességeit. Az Angyal elhatározta, hogy azonnal hozzá is fog ehhez. A repülőgép kétségkívül a Csatornán jött keresztül, és mivel a birtok leért a tengerig, a landolás pedig rendkívül rövid időt vett igénybe, nem kellett, hogy bárki észrevegye a repülőgép jöttét. De ha valaki végignézte a landolást, mégpedig egy békebíró és kincstári tisztviselő vidéki kúriáján, okvetlenül gyanút kellett, hogy fogjon.

Ebben a történetünk számára döntő fontosságú pillanatban a hold megint előbújt, hogy leintegessen az álmát alvó földnek, és Simon Templar, aki már a legkülönbözőbb dolgoknak köszönhette életét, kezdve egy kinyíló ablakon s végezve egy elejtett cigarettán, ezúttal a földdel flörtölő holdnak és egy nyuszinak köszönhette életét. A nyuszi egy pillanattal a hold után jelent meg a színen, és mivel az Angyal mozdulatlan volt, nem vette észre. A fény vonzotta a szomszéd mezőn, arrafelé iramodott, hogy közelebbről szemlélje a furcsa jelenséget. Simon szeme sarkából figyelte a kis állatot és amikor megmozdult, lába alatt egy levél zörrent, úgyhogy a nyuszi, amely egy pillanatra megállt a sövény előtt, újra nekiiramodott. Egy kis rés felé rohant, amelyet a sövény közt látott, és amelyet már Simon is kiszemelt magának, hogy azon bújjék keresztül. A nyúl holtan terült el. Egy szemvillanásnyi kék fénylés okozta, amitől a nyuszi hátrabukott, és holtan terült el a holdfényben.

IV.

Simon lábával meglökdöste: kétségkívül a leghalottabb nyuszi volt az egész Kent grófságban. Egészen kis zseblámpát vett elő, és óvatosan közelebbről megvizsgálta a sövényt. Izzó vörösrézhuzalok vonultak hat hüvelyknyi távolságban egymás fölött keresztül a sövényen, és ha nem állt volna meg, hogy figyelje a nyuszit, menthetetlenül hozzájuk ért volna. Az Angyal végigsimított homlokán és körülnézett, de ezúttal nem ismételhette meg tarzani mutatványát, mert hasonló vezetékek vonultak végig a fák ágai közt is, úgyhogy gumikesztyű és szigetelt drótvágó nélkül meg sem lehetett közelíteni. Most már biztos volt benne, hogy mindenütt ugyanilyen magasfeszültséggel töltött drótok védték a leszállópályát.

Húsz perccel később egy másik fáról ismét kiszökkent az országútra, és ott találta Hoppy Uniatzot a kocsi hágcsóján ülve.

– Nini, vezérem – állt föl Uniatz, abbahagyva eredménytelen fejtörését – elvégezte a dolgát?

Simon a fejét rázta, cigarettára gyújtott és így szólt: – Egyelőre nem. Egy nyuszi megállított. – Mosolyogva látta Uniatz megdöbbent ábrázatát. – Sose törődj vele, Hoppy. Jövőre mindent elmesélek. Menjünk vissza Londonba.

Beült a kormánykerék mögé, és Uniatz hátrapillantva, szintén beült. Amikor Simon indított, köhintett egyet. – Vezérem – mondta Uniatz tétovázva, – tisztességes dolog, ha a csendőrt itt hagyjuk?

– Micsodát hagyunk itt? – kérdezte az Angyal.

– A csendőrt – felelte Uniatz.

Simon ismét leállította a kocsit, és rábámult. – Miről beszélsz? – kérdezte.

– Tudja vezérem – magyarázta Uniatz, mintha Einstein az elemi számtanszabályokat kellene hogy elmagyarázza valakinek – egy ideig még csak eljátszogattam a kerékkel, de azután visszatettem a helyére. Leültem és vártam a csendőrt. Rövid idő múlva karikázik is erre a kerékpárján. „Hé, apus” mondja, „mi a csudát csinál itt?”. Mondtam neki, hogy defektet foltozok. „Jó, de mire vár itt?” kérdezte. Én persze visszaemlékeztem mindarra, amit maga mondott nekem, és ezt feleltem: „Az asszonykára gondolok, aki otthon van, és várja az uracskáját”. „Maga egy nagy marha” felelte a csendőr „és részeg is”.

– És erre mit csináltál?

– Tudja vezérem, felfortyantam és bedörgöltem neki egyet az állkapcsára.

– És ehhez mit szólt?

– Nem szól az egyelőre semmit, vezérem. – Uniatz nikotinsárga hüvelykujjával hátrabökött a sötét éjszakába. Befektettem szépen a bokrok közé, és otthagytam. Azért kérdezem hogy rendben van-e, ha most itt hagyjuk.

Simon Templar hosszan küzdött indulataival, mert ha engedett volna nekik, a következő percben valószínűleg egy hosszabb időre elnémított Uniatz feküdt volna a bokorban az alvó csendőr mellett. Végre azonban győzedelmeskedett magán.

– Azt hiszem, itt hagyjuk – mondta végre. – Már rosszabb nem lehet az ügy.

Visszahajtott Londonba, és útközben átgondolta mindazt, amire rájött. Megint egy példa, amikor az egy százalékos valószínűséggel bíró nyom hajmeresztő kalandok sorozatát nyitotta meg, és a megtestesült ördög olyan állású férfi bőrébe bújt, mint amilyen Sir Hugo Renway volt. Az Angyal ismét igazolva látta örökös gyanakvását, amellyel ilyen emberek iránt viseltetett. A csempészésnek csak két fajtája létezett, amelynél a haszon elég nagy, a büntetés pedig elég súlyos volt ahhoz, hogy ilyen messzemenő óvintézkedéseket, továbbá a Brighton Roadon talált pilóta halálát, és magasfeszültségű árammal megtöltött drótok lefektetését megokolttá tegye. Bármilyen furcsa, meg kell mondani, hogy az Angyal messze volt attól, hogy az események valódi okát kitalálja.

A Hoppy Uniatz által leütött csendőr csak további bonyodalmat jelentett, de nem várta volna, hogy oly gyorsan éri ezért a felelősségre vonás, ahogyan történt. Hajnali háromnegyed négykor vitte garázsba a Hirondelt, és azután a Piccadillyn lévő lakására ment. Az álmos éjjeli portás, aki rögtön felvitte őket, új ember volt, akit az Angyal még nem tudott kellőképpen „beszervezni”. Nem vette észre, hogy a portás a szokásosnál sokkal nagyobb kíváncsisággal nézi őt, és így mit sem sejtve ballagott végig a folyosón lakása felé. Hoppy ment utána, és az Angyal éppen be akarta tenni a kulcsát az előszobazárba, amikor egy túlontúl ismerős hang szólalt meg mögötte: – Megengedi, hogy én is bemenjek?

Az Angyal megfordult, és két embert látott, akik elzárták a visszavonulás útját a folyosó felé. Szíve kissé gyorsabban kezdett dobogni. Hoppy ösztönösen hátsó zsebéhez kapott, de Simon azonnal csuklón ragadta és mosolyogva mondta:

– Tudja, hogy mindig szívesen látott vendég nálam, Claud, de néha hihetetlenül bohém szokásokat vesz fel a látogatás idejét illetően.

Kinyitotta az ajtót, és bevezette a társaságot a nappali szobába, miközben kalapját ügyes röpítéssel a fogasra dobta, amikor keresztülment a hallon. Cigarettára gyújtott, és rendíthetetlenül mosolygott. – No, fiúk, mi a tréfa ezúttal? – kérdezte. – Ellopta valaki az Oxford Street északi részét, és engem gyanúsítanak vele vagy csak azért jöttek, hogy zsoltárokat énekeljünk?

– Hol volt ma éjjel? – kérdezte Teal, és modora nem olyan emberre vallott, aki azért jött, hogy zsoltárokat énekeljen.

Az Angyal mosolyogva fújta ki a füstöt, és így szólt: – Kocsmázni voltam Andrew Volsteaddel és lady Astorral, és Hoppy utánunk hozta a szódavizet.

Teal még csak el sem mosolyodott. – Ha van egy másik alibije – mondta – szívesen meghallgatom. De ennél lényegesen jobbnak kell lennie.

– Maga kezd bogaras lenni – mondta az Angyal – régi időkben az ilyen történeteken napokig tudott derülni. Úgy látszik, túlságosan belemélyed ebbe a detektív-foglalkozásba… Hát jó: nem kocsmázni voltunk, hanem szőrszálakat hasogattunk a Szent Pál katedrális tetején, és gombostűket kerestünk a szénavásártelep boglyái közt.

– Más mondanivalója nincs? – kérdezte Teal nyersen.

– Egyelőre emellett maradok – felelte az Angyal nyugodtan. – De mi köze magának mindehhez?

– Ide figyeljen – sziszegte Teal. – Ma éjjel fél tizenkettőkor a brookslandi Hawker-gyár őrét leütötték, feltörték az egyik hangárt, és elloptak egy repülőgépet. – Simon leverte a cigaretta hamuját, és agya egy elektromos motor gyorsaságával kezdett forogni. Mindebből azonban arcán nem látszott semmi. – Egészen szép teljesítmény – jegyezte meg a detektívre pillantva –, de miből gondolja, hogy érdekelve vagyok?

– Nem kell gondolnom…

– Tudom, Claud. Elég, ha bogáncsot rág és füleit mozgatja.

– Nem kell gondolnom – ismételte Teal mogorván – ha otthagyja a kézjegyét.

Az Angyal valamivel följebb húzta egyik szemöldökét. – Mit mond?

– Amikor az őr felébredt, egy darab papiros volt gombostűvel a ruhájához tűzve. A papíron rajz volt… ugyanaz a rajz, amit a halott pilóta, Manuel Enrique zsebében találtak a múlt éjjel. A maga védjegye.

– Úristen! – kiáltotta az Angyal.

A detektív kék szeme kemény lett és fényes, mint a porcelán. Ajka pedig olyan keskeny lett, mint egy kés éle.

– Felteszem, hogy tud magyarázatot adni minderre.

– Természetesen – felelt az Angyal gyorsan.

– Ugyanaz az aljas gazember, aki a Brighton Roadon múlt éjjel jogtalanul használta jelemet…

– Más alibije nincs ezúttal? – kérdezte Teal.

Az Angyal látta, hogy a detektív már alig tud magán uralkodni, és angyali bocsánatkérést erőltetve mosolygó arcára, megjegyezte: – Még valamit elfelejtettem. A Szent Pál katedrálisból a Szénavásártér felé vezető úton pont féltizenkettőkor a Lex-garázsnál megálltam a Piccadillyn és kihoztam a kocsimat. Csak most jut eszembe, hogy a két időpont egybeesik.

Teal pislogott, és biztonsága kissé alábbszállt.

– Azt várja, hogy ezt elhiggyem?

– Persze nem – felelte az Angyal – nem elég intelligens, hogy mindezt felfogja. De meggyőződhet róla. Menjen a garázshoz és állapítsa meg. A feljegyzések ott mutatni fogják mikor hajtottam ki a garázsból. Az éjjeli személyzet emlékezni fog rám. Menjen és kérdezze meg. De ha mást nem akar, akkor indulok aludni.

– Még várhat egy kicsit – felelte Teal. – Nem csak fél tizenkettő az az időpont, amiről el kell hogy számoljon.

Az Angyal mosolygott. – Hát még mi?

– Magát nagyon érdekelte múlt éjjel Sir Hugo Renway. Ezért figyelmeztettem a rendőrséget, hogy tartsa szemmel a birtokot. Elég jól ismerem a módszereit, és elképzeltem, hogy odamegy. Ma hajnalban fél kettőkor egy rendőr kerékpározott arra; látta a maga kocsiját, és őt.

– Kit? Uniatzot? Láttál te rendőrt, Hoppy?

Uniatz, aki a pohárszékkel bajlódott, amelyet egy drótdarabbal ki akart nyitni, megfordult. – Igen, vezérem – felelte.

– Ugye! – tört ki Teal.

– Tegnap láttam egyet – igyekezett Hoppy helyesbíteni, miközben az Angyal kék szeme villámokat szórt rá. – A szénavásártéren.

Teal főfelügyelő még most sem pukkadt meg mérgében. Erre úgy látszik az emberi szervezet nem képes. Mindenesetre közel járt hozzá, és vörösödő szemmel nézett az Angyalra. – Azt a rendőrt is leütötték – folytatta – és amikor felébredt…

– …feltörve találta a kertkaput, és March Houset ellopták – mormolta Simon. – Tudom. A tolvaj repülőgépen repült el vele.

– …azonnal a legközelebbi rendőrszobáról telefonált nekem. A másik dolog, amit tudni szeretnék, hogy abban az időben mit csinált?

– Körbe-körbe kocsikáztam a Regent’s Parkban. Félmillió fontot fizetek magának, ha be tudja bizonyítani, hogy nem így van.

A detektív akkorát harapott rágógumijára, hogy állkapcsa szinte belereccsent. – Azt hiszi, hogy tökéletes bolondot tud csinálni belőlem? – ordította.

Simon fejét rázta. – No azt nem – felelt – csak nem fogom tökéletesíteni Isten teremtményeit?

A krónikás már előbb utalt arra, hogy az emberi szervezet a megpukkadásra nem képes. De Teal most legalábbis lélekben feladta az önuralmával folytatott további harcot, és olyasmit tett, amit eddig még soha nem merészelt. – Hát jó – mondta rekedten – eleget hallottam ma éjszakára. A többit majd elmondhatja a bíróság előtt. Letartóztatom magát hivatali közeg megtámadása, betörés, szándékos emberölés címén.

V.

Simon elnyomta cigarettacsutkáját. Szíve ha nem is sokkal, de valamivel gyorsabban vert. Furcsa, mennyire meglepte Teal kitörése. De még furcsább, hogy ez mégsem találta készületlenül. Talán szíve legmélyén mindig tudta, hogy ez egyszer be fog következni. A Teal-ugratás sem tarthat örökké. Elég sokáig tartott már, de végre Teal is csak ember volt. Most sem volt több bizonyíték az Angyal ellen, mint máskor, de Simon lélektani ismeretek birtokában megértette, hogy Tealnek végleg elfogyott a türelme. Teal helyében ő is így cselekedett volna.

A detektív tovább beszélt, és egyre fenyegetőbb magatartást öltött. – Figyelmeztetem, hogy bármit mond ettől a perctől kezdve, jegyzőkönyvbe lesz véve, és felhasználható maga ellen a bíróságon.

Az Angyal mosolygott és megértette. Teal helyén ő is így tett volna, de hát ő nem volt Teal helyén. – Ha bolondját akarja járni, Claud, nem gátolhatom meg. – És ugyanabban a pillanatban ökle mint az ágyúból kilőtt golyó csapódott Teal főfelügyelő álla és tokája közé.

A detektív arca egy pillanatig megdöbbenést és mulatságosan ható csodálkozást mutatott, de azután helyt adott egy álmos arckifejezésnek, amely kivételesen valódi volt. Teal lába összecsukódott alatta, szépen lefeküdt a földre és elaludt.

Teal kísérője előre ugrott, és kinyitotta száját: lehetséges, hogy az az örökké néma ember, e kivételes alkalomból meg is akart szólalni, de Simon erre nem adott neki időt. A detektív elkapta Simon csuklóját, amelyet Simon előzékenyen átengedett neki. De azután bal lábát biztonságosan elhelyezte a detektív gyomrán, s miközben hátravetette magát, lábát erőteljesen fölfelé lendítette és a csuklóját lefelé rántotta. A derék ember szép ívben átvitorlázott a levegőn a feje fölött és enyhe puffanással ért az Angyal mögött földet. Az Angyal máris megfordult, és lovaglóülésben elhelyezkedett a mellén. Összeszorította a detektív gallérját, mégpedig olyan szakértő módon, hogy az két-három másodperc alatt elvesztette eszméletét. Ebben a fogásban régi gyakorlata volt, és mivel Barrow őrmester ellenállasa már amúgy is gyengült az esés következtében, Templar a dolga végeztével már fel is állt. Uniatz mozdulatlanul meredt a jelenetre, pisztolyát készenlétben tartva.

– Hozz egy törülközőt a fürdőszobából, Hoppy – parancsolta az Angyal – és a Mindenható nevében kérlek tedd el azt az átkozott zsebágyút. Hányszor mondjam még neked, hogy ez kíméleti időszak rendőrök részére?

Mialatt várt, gondosan megbilincselte a két detektívet – saját bilincseikkel – és amikor megérkezett a törülköző, csíkokra tépte, aztán mindkét foglyának száját fölpöckölte.

– Vedd a kalapodat – mondta, amikor elkészült – elutazunk.

Uniatz engedelmesen követte. Ha gyengék is voltak kissé az agybéli képességei, annyit tudott, hogy a rendőrséggel folytatott tettleges nézeteltérések után a legelőnyösebb messze utazni.

Amikor a Berkeley Square-re befordultak, kissé tétovázott, és megérintette az Angyal karját.

– Hová megyünk, vezérem? – kérdezte. – Nem erre van a garázs.

– Erre van az a garázs, ahová megyünk – felelte az Angyal.

A Hirondelt ezúttal nem használhatta. A nagy vörös, sárga csíkos versenykocsit mindenki ismerte, és mivel Teal, ha kiszabadul, azonnal ennek a kocsinak a leírását fogja körbetelefonálni, Simon a tartalék kocsiját akarta igénybe venni, amelyet más garázsban és más név alatt tartott már hetek óta. Előrelátását az események most igazolták.

Hogy ellenőrizték-e már az összes Londonból kivezető utakat vagy nem, azt sohase tudta meg. Tény, hogy elhagyta Londont – összes eddigi sebességi rekordját megdöntve, pedig még el is került egy-két különösen kényes helyet, ahol könnyen megcsíphették volna. A Byfleest Roadon a Vickers-gyár előtt szállt ki kocsijából, mert tudta, hogy a különböző ott várakozó kocsik közt egy további kocsi napokig nem fog feltűnni. Egy kis ligeten vágott át, és mire kivilágosodott, már a házában volt. Tudta, hogy Teal ott is kerestetni fogja, de átmenetileg volt némi ideje, és néhány nélkülözhetetlen tárgyat akart magához venni.

A konyhából zaj szűrődött ki, amikor belépett az előszobába, és a következő pillanatban Orace harcias fókabajszú arca jelent meg. Simon odadobta neki kalapját és mosolygott. – Hogy állunk a reggelivel, Orace? – kérdezte.

– Egy perc – felelte Orace közömbös hangon, és eltűnt.

Miközben a szalonnát, tojást, aranybarna pirítóst és gőzölgő kávét fogyasztotta, amelyet Orace a jelzett idő alatt előteremtett, az Angyal agya lázasan dolgozott. Tealtól csak átmenetileg szabadult meg. A következő lehetőségek álltak előtte: kényszermunka egy fegyintézetben, vagy végleges szökés… Egyikhez sem volt kedve. De volt még egy harmadik mód is, amelyen hosszabban elgondolkozott, és már a cigarettánál tartott, amikor még mindig azt forgatta agyában. Egyszerre csak Uniatz közbeszólt:

– Vezérem, tudnak a hekusok erről a házról?

– Bizony, tudnak – jegyezte meg ámulattal az Angyal – de most már ne erőltesd tovább ilyen eredményesen az agyadat, mert még túlerőlteted, márpedig azt akarom, hogy rám figyelj. – Csöngetett, és a belépő inashoz fordult: – Orace, félek, hogy Claud Eustace újra a nyomunkban van.

– Igenis uram – felelte Orace nyugodtan.

– Kissé több részvétet mutathatna – jegyezte meg Simon panaszosan. – A vádak egyike szándékos emberölés.

– Ön az oka, hogy mindig ilyen dolgokba keveredik – vágott vissza Orace rendíthetetlenül.

Az Angyal sóhajtott. – Azt hiszem, igaza van. És Hoppynak az a véleménye, hogy oldjunk kereket.

Orace arckifejezése nem változott, csak lelógó bajusza rándult egyet. – Ha tud várni egy percig, uram, önnel tartok.

Simon elnevette magát, felállt, és megveregette Orace vállát. – Nagyon köszönöm, vén bolond, de erre nincs szükségem. Látja, Hoppynak nincs igaza. És magának ezt tudnia kellene annyi év tapasztalat után, mert Teal ugyan tudja, hogy ez a ház az enyém; de azt is tudja, miszerint én tudom, hogy ő azt tudja. Hoppy azt ajánlja, hogy szedjük a sátorfánkat és tűnjünk el innen; de elfelejti, hogy Teal épp ezt várja tőlünk. Lehet, hogy a hekusok ide is benéznek, de Teal valószínűleg nem lesz velük, és inkább terhelő adatokat fognak itt keresni, mint engem vagy Hoppyt. Ezért nem is lesz belőlük soha nagy detektív, úgyhogy Hoppy nyugodtan elbújhat a titkos szobarekeszbe, amelyről még nem tudnak. Legjobb lesz, ha te Hoppy mindjárt be is vonulsz új lakosztályodba, Orace majd visz be neked ételt-italt és legalább tudom, hol találhatlak meg, ha szükségem van rád.

Már éppen be akarta zárni Hoppyt a könyvszekrény mögötti titkos rekeszbe, amikor Hoppy kiszólt: – Vezérem, én itt szomjan fogok halni várakozás közben.

– Ha úgy látom, hogy sokáig kell itt vámod – felelt az Angyal megnyugtatóan – meghagyom Oracenak, hogy vezessen egy csövet be hozzád, amelyen át különböző italokat eregethet. Akkor csak oda kell tartanod a szádat, és így sokkal olcsóbb, mintha üvegekben vesszük.

Bezárta a titkos rekeszt és visszafordult Oracehoz: – A maga helyzete nem veszélyes: maga ellen nincs semmi vád. Az egyetlen dolog, amit tennie kell, hogy miss Holmmal érintkezésbe lép, és elmondja neki a legújabb fejleményeket. Mondja meg, hogy maradjon kapcsolatban. Lesz itt még többféle mulatságos fejlemény, mielőtt a kaland véget ér.

– Jobb lenne, ha ön is bebújna a titkos rekeszbe, uram – ajánlotta Orace. – Majd én mindennek utánanézek.

Az Angyal fejét rázta. – Azt nem intézheti el, amit nekem kell most csinálnom – mondta barátságosan. – De még valamit elmondhatok magának, ami talán most kissé érthetetlenül hangzik. Adja tovább miss Holmnak, és emlékezzék rá maga is, ha ez a kaland balul akarna elsülni. Folkestone mellett Betfieldben van egy kis birtok, amelyet March Housenak hívnak, és a tulajdonosa Sir Hugo Renway. Tegnap éjjel ez a gazember megölt egy spanyol pilótát, Manuel Enriquet a Brighton Roadon, és az áldozat zsebébe tette az én védjegyemet. Ma éjjel pedig ugyanez a csirkefogó ellopott egy repülőgépet a Hawker-gyárból, és a leütött éjjeliőrön ismét otthagyta az én védjegyemet. És ma hajnalban egy repülőgép, amely lehet, hogy ugyanaz, de lehet más is, a March House egyik rétjén szállt le. Ott voltam és láttam. Néhány órával ezelőtt Claud Eustace Teal mind a két bűncselekményért engem akart felelősségre vonni. Ártatlan vagyok mind a kettőben, de Teal nem akarja elhinni. Ha úgy vesszük, érthető, de én a végére akarok járni, hogy miért kötött belém ez a Renway. Egy dolgot különösen jegyezzen meg Orace, ami összefogja az egész ügyet. No, mi az Orace?

– Repülőgép – vágta rá Orace.

Simon hátba vágta. – Te mondád, Horátio. Csodálatos agyveleje újra eltalálta. Repülőgép kell ide. Végére kell járnunk, ahogy a püspök mondta a színésznőnek. És így elő fogom hozni az öreg légimadarat, és csupa véletlenségből éppen March House rétjén kényszerleszállást hajtok végre…

Az előszobaajtó csengője váratlanul közbeszólt.

– Itt a küldöttség, amelyet vártam. Adja át nekik szeretetteljes üdvözletemet, Orace és kínálja meg őket a robbantó cigarettákkal. Viszontlátásra!

Két ugrással az ablaknál volt, és kiugrott rajta. Orace nézte, ahogy eltűnik a kert végében, és azután nyugodtan elindult, hogy elől kinyissa az ajtót.

VI.

Sir Hugo Renway ezen a reggelen nem gondolt hivatalára. Kertészével kártékony rovarokról beszélgetett, miközben esze máshol járt.

Nagy darab, keskeny ajkú, hátra simított ősz hajú, enyhén kancsal férfi volt. Bár valójában e testi hiba folytán nem tudott másnak a szemébe nézni, sikerült azt a benyomást keltenie, hogy csak azért nem teszi, mert nem érdemes. Most is így nézett el a kertész mellett, miközben gondterhelt agya végsőkig feszítette idegeit. Egy repülőgépmotor zúgása, amely a Csatorna felől jött, meglepő összhangban állt gondolataival. A zúgás hirtelen megszűnt, miután egyszer-kétszer lökésszerűen fölberregett. Renway átkozta azt a hülyét, akinek meg kellett halnia, pedig milyen nagy szüksége lenne rá. A repülőgép majdnem súrolta a háztetőt, és Renway a szakmabeli érdeklődésével figyelte imbolygását. Most hirtelen, mintha összeszedte volna magát a gép – vagy talán megpillantott valamit a vezetője – sima lesiklásba kezdett, és a rózsakert mögött elterülő nyílt mezőre szállt le.

Renway tekintetével követte a gépet, amíg csak meg nem állt. Azonnal látta, hogy a repülés tökéletes mestere ül a kormány mögött. A kis mező pokoli nehézségeket rejtett magában leszállás szempontjából, és még olyan pilóta sem ért rendszerint simán földet, aki jól ismerte a terepet; hát még, aki most látta először. Ilyen volt Enrique. És Renway tudta, hogy ő ezt a klasszist soha nem fogja elérni. Hirtelen lehajolt a virágaihoz, mert észrevette, hogy a pilóta feléje tart.

– Borzasztóan sajnálom – mondta a pilóta – de sajnos kényszerleszállást kellett végrehajtanom az ön területén.

Renway egy pillanatig ránézett: veszedelmesen merészvonalú szája volt, és ha mosolygott, vakítóan fehér fogak villantak elő. Enrique mosolyára emlékeztette. – Látom – mondta Renway, és újra virágainak vizsgálatába merült.

Hangja gőgös volt, és az Angyal szerette volna fejbe vágni egy szerszámmal, de uralkodott magán. – Borzasztón sajnálom – ismételte. – Az olajnyomás hirtelen legyengült, és ott kellett földet érnem, ahol lehetett. Nem hiszem, hogy valamiben kárt okoztam volna. Ha útba tudna igazítani a falu felé, gondoskodnék róla, hogy a gép minél előbb újra fel tudjon szállni.

– Majd valaki a személyzetből útbaigazítja. – Renway gőgösen sandítva pillantott fel, és a kertész felé nézett, aki éppen kezét törölgette egy befejezett munka után.

– Rendkívül kegyes öntől – mondta az Angyal, de ekkor sajnálatos baleset történt. Kezében egy kis bőröndöt tartott, amelyet magával vitt a repülőgépből, és ez úgy látszik, nem volt elég jól bezárva, mert e pillanatban kinyílt, és ahelyett, hogy ing, harisnya, pizsama, borotvaszerszám és egyéb holmi potyogott volna ki belőle, kis négyszögletes fémdobozok gurultak szerteszéjjel. Mindegyiken címke volt, amely jelezte, hogy köhögés elleni cukorka van benne, de az egyik kis doboz kinyílt, és hófehér por hullott ki belőle. Simon térdre bukott, és idegesen, bizonytalan kézzel igyekezett mindent újra besöpörni a táskába, a kihullott fehér port ügyetlenül vissza akarta söpörni kis tartójába, és amikor Renway megérintette vállát, idegesen ugrott fel.

– Bocsássa meg a kíváncsiságomat – mondta Renway váratlan közvetlenséggel – de igen furcsa poggyásza van.

Simon idegesen fölnevetett. – Utazó ügynöke vagyok egy… izé… különleges szabadalmakkal foglalkozó gyógyszergyárnak…

– Értem. – Renway újra a repülőgép felé nézett, azután megint az Angyalra pillantott, mialatt az végleg bezárta a kis táskát.

– Igazán sajnálom, hegy ennyire zavarom önt – jegyezte meg az Angyal.

– Egyáltalában nem – felelte Renway kiszáradt torokkal. Váratlanul olyan ötlete támadt, amelytől ő maga is megriadt egy pillanatig, de a kínálkozó alkalom olyan rendkívüli volt, hogy nem tudott ellenállni. – Sőt, a sofőröm is elhajthat Folkestoneba, hogy megtegye a szükséges intézkedéseket, míg ön itt marad nálam. Adjon neki pontos utasításokat, hisz az ilyesmit úgyse lehet olyan gyorsan elintézni. A hatóságokat is értesíteni kell… – A pilótára nézett az utolsó szavaknál, és megfigyelte, hogy annak ajka idegesen megrándult.

– Ezt semmiképpen sem fogadhatom el – fogadkozott Simon. – Már így is túlságosan igénybevettem a kedvességét…

– Szót se érdemel – udvariaskodott Renway, állandóan szemmel tartva az idegent. Most már biztos volt a dolgában, a pilóta képtelen volt zavarát elrejteni, s így nagyobb határozottsággal folytatta:

– Semmi zavart nem okoz, és a sofőrömnek úgysincs más dolga. Amellett a kényszerleszállás bizonyosan erősen igénybe vette az idegeit, és egy jó ital nem fog ártani. Jöjjön föl a házba kedves barátom, és engedje meg, hogy megkínáljam valamivel.

Karon fogta az Angyalt. Barátságos meghívásának nehéz lett volna ellenszegülni, még ha Simon akart volna is. Keskeny sziklaösvényen át a teniszpályához értek, azon túl pedig egy széles teraszon keresztül padozatig leérő nyitott franciaajtóhoz, amelyeken át a könyvtárszobába léptek.

– Cigarettát vagy szivart parancsol?

Simon cigarettát vett ki és rágyújtott, mialatt Renway csöngetett.

– Foglaljon helyet, Mr.… izé…

– Tombs.

– Foglaljon helyet, Mr. Tombs.

Az Angyal leült. Renway a belépő inastól italokat rendelt, utána pedig az egyik ablakhoz állt, és kitekintve a kertre elég hamisan dúdolni kezdett.

Az inas egy tálcán különféle italokat hozott be, letette és kiment. Renway odalépett az asztalhoz, és két pohárba whiskyt töltött. – Szódával?

– Köszönöm, igen.

Renway szódát töltött és átnyújtotta az italt Simonnak. Azután, éppen amikor ajkához akarta emelni a poharat, megjegyezte: – Remélem, nem hiszi, hogy egy pillanatig is elhittem meséjét a szabadalmazott gyógyszerekről?

– Nem? – kérdezte az Angyal kitérően.

– Persze, hogy nem. Első pillantásra megismerem a kokaint.

Simon, aki az összes dobozt gondosan bórsavval töltötte meg, mosolyogni szeretett volna. Ehelyett azonban ijedten pillantott le a széke mellé állított kis táskára, azután pedig kemény arckifejezést öltött magára.

– Sose féljen – folytatta Renway – nem szaladok a rendőrségre. Semmi közöm hozzá. Csak azon csodálkozom, hogy olyan ember, mint maga… okos, merész, kitűnő pilóta… miért pocsékolja az idejét egy ilyen vékonypénzű ügyre.

Simon megnyálazta ajkát. – Nem olyan vékonypénzű. És mi mást csinálhatnék? Világháborús repülőtiszteknek manapság nincs semmi keresetük. Elég baj, hogy így kell kockáztatnom az életemet, de hát valamiből csak élnem kell.

– Egy milliót sohasem fog keresni rajta.

– Ha tud valami mást, amivel egy milliót kereshetek, szívesen megteszem azt is.

Renway megitta whiskyjét, és letette a poharat. Hirtelen a siker lélegzetelállító érzése fogta el. Szinte hihetetlen volt, hogy a szó legszorosabb értelmében a derűs égből pottyanjon le ilyen szerencsés ajándék.

– Holnap reggel – mondta – egy repülőgép indul Croydonból Párizsba. Körülbelül tíz tonna aranyat visz, ami pontosan hárommillió fontnak felel meg. Le kell lőni a Csatorna fölött a repülőgépet, és el kell venni az aranyat. Ha elég merész, azt hiszem, magának sikerül.

VII.

Simon Templarnak most nem kellett komédiáznia. Elképedése hamisítatlan és valódi volt. Gondolatban újra meghajolt a Szerencse előtt, amely ennyire kitüntette, összes bonyolult előkészülete, amelyet egy halvány gyanúra tett meg – mert bízott szerencséjében –, most igazolódott. És ahelyett, rövid ideig körülnézzen March Houseban és utána távozzék, olyan ügy nyomára bukkant, amelyet hidegvérrel alig lehetett felfogni.

– Ezt lehetetlen végrehajtani – mondta, amikor szóhoz jutott.

– Néhány ember végre tudja hajtani, akiknek érdemes részt venni a kalandban, és részt kérni a hárommillió fontos nyereségből – felelte Renway. – Minden adat együtt van. Semmi más nem hiányzik, csak egy tökéletes pilóta.

– Úgy hiszem, ez kellett volna hogy az első dolog legyen.

– Volt is – Renway újra ivott – de az illető szerencsétlenül járt. Mást keresni már nem volt idő, és én azon voltam, hogy magam kíséreljem meg. De én messze vagyok a tökéletes pilótától, harci készségem sincs, és így esetleg elrontottam volna az egészet. Maga nem rontaná el.

Simonnak most, ahogy igyekezett felfogni a bizonytalanul ide-oda pillantó kancsal szem tekintetét, egyszerre az jutott eszébe, hogy Renway őrült. Az adatok alapján, amelyeknek birtokába jutott, nehéz volt a következtetéseit függetlenül ettől a felismeréstől levonni. Tény, hogy volt egy pilóta, valószínűleg Manuel Enrique, aki meghalt a Brighton Roadon. Derült égből új pilóta szállt alá, és húsz perc leforgása alatt felajánlották neki a megüresedett állást.

– Magának nem csak pilótára van szüksége – jegyezte meg az Angyal gépiesen, miközben összegezte a tényeket – hanem egy elsőrendű vadászgépre is, felszerelt géppuskával és minden tartozékkal.

– Az is van – felelt Renway – a múlt éjjel szereztem meg a Hawker-gyárból. Egészen új típus, a cseh kormány számára készítették. A példány, amelyet elloptam, már volt próbarepülésen, és géppuskával is felszerelték. Három dob lövedéket is szereztem hozzá. Magam repültem ide vele… az első éjjeli leszállás volt életemben.

Nem is sikerült tökéletesen – gondolta Simon visszaemlékezve –, és tovább szőtte gondolatait: miután a régi pilóta nem volt már meg, a tervről viszont, amelyre a banda szövetkezett, nem akartak lemondani, Renway személyesen készült repülni. Az éjszakai leszállás úgy látszik – erősen igénybe vette Renway idegeit, mert nyilván rájött, mennyire alatta marad Enrique képességeinek. Renway számára, aki a paranoiás őrültek szokása szerint önmagát tartotta a teremtés netovábbjának, borzasztó csalódást okozhatott ez a felismerés. Simon tudta, hogy az effajta őrülteknek az önkritika teljes hiánya szokta vesztüket okozni.

– Igazán? – kérdezte az Angyal hitetlenkedő csodálatnak éppen azon a hangján, amelyet Renway elvárt tőle.

– Természetesen.

– Kezdetnek nem is rossz – jegyezte meg Simon újabb cigarettára gyújtva. – De az aranyszállító-gép pilótái is fel lesznek fegyverezve… Érintkezésben állnak rádió útján a szárazföldi őrséggel…

– Mi értelme annak? – kérdezte Renway nyugodtan – Most nincs háború, és alapjában véve nem várják, hogy megtámadják őket. Látnak egy másik repülőgépet, amely utoléri őket és kész… Hiszen egyike a legforgalmasabb légi útvonalaknak. Akkor maga lecsap rájuk, és a maga képességei számára könnyű préda lesz a kereskedelmi gép. Másodpercek alatt végezhet velük, mielőtt idejük lenne a rádión jeleket leadni. Márpedig alig hogy az ő rádiójuk elhallgat, én kezdem az adást. Van egy rövidhullámú leadóm itt a házban, és a Csatorna fölötti repülőgépek összes jelzéseinek birtokában vagyok. Croydonban mindaddig nem fogják tudni, hogy mi történt, amíg rá nem jönnek, hogy a gép meg sem érkezett.

Az Angyal kifújta a füstöt, és megállapította magában, hogy amennyiben Renway bolond, körültekintő és rendszeres őrültséggel áldatott meg.

– Nem csak a levegőben van forgalom – jegyezte meg Simon – lent a vízen is. Tegyük fel, hogy egy hajó látja, mi történt.

Renway türelmetlen mozdulatot tett. – Olyan kérdések fölött áll meg, amelyeket én már hónapokkal előbb tisztáztam. – Tudok még olyan akadályokról is, amelyekre maga nem is gondol. A Csatornán például egész idő alatt, amíg a repülőgép át nem repül, külön motorcsónakok fognak cirkálni Franciaország és az angol partok között. Egyik vagy másik bizonyára látja, hogy mi történik odafent. A maga dolga lesz gépfegyvertűzzel távol tartani őket, amíg az aranyat biztonságba nem vittük.

– Hát ezt hogyan akarja véghezvinni? – kérdezte az Angyal. – Tíz tonna aranyat nem lehet egy lelőtt repülőgépből öt perc alatt kiemelni.

– Arról is történt gondoskodás – felelte Renway – maga csak törődjék a saját dolgával. Vállalja?

Simon egy pillanatig gondolkodott, azután bólintott. – Benne vagyok – felelt.

– Akkor szükségtelen, hogy a sofőrömet elküldjem – jegyezte meg Renway.

– És mi lesz az én gépemmel? – kérdezte az Angyal.

– Itt tarthatja, amíg vissza nem jön. Be vagyok én erre rendezkedve, és majd az egyik szerelőm kijavítja a gépet.

Egy pillanatra az Angyal szeme felvillant, mert a legbárgyúbb szerelő is pillanatok alatt felfedezhette, hogy a gépnek nincs semmi baja. De azért mindjárt feltalálta magát. – Ez igazán nagyon kedves öntől.

Renway fölvette az Angyal kis táskáját, és egy nagy beépített széfhez vitte a szoba végében. Oda bezárta, és azután kezét dörzsölve visszajött. – A… izé… mintái, biztonságban lesznek, amíg szüksége nem lesz rájuk megint. Van kedve kimenni és ellátni a gépét?

A kerten át visszasétáltak a kis mezőre, ahol az Angyal leszállt. Simon örömmel érezte hátsózsebében pisztolya súlyát, mert nem tudta magát biztonságban Renway mellett, akinek agya megszűnt a rendes kerékvágásban dolgozni. Renway szokott szenvtelen hangján beszélgetett tovább:

– Öt perccel azután, hogy a kérdéses gép elhagyja Croydont, tudni fogom az indulási időt és a gép számát. Lesz ideje bőven megvárni a levegőben.

A rét túlsó végén egy nagy csűr volt, amelynek egyik falához az ismert sövényfal támaszkodott. Renway egy kis ajtón kopogtatott, mire az három hüvelyknyire kinyílt, de amikor az illető megismerte Renwayt, egészen kinyitotta az ajtót. Simon első pillantásra meglátta a nagy szürke Hawker vadászgépet, amelyet éppen most festett át egy ember másféle szürkére, eltüntetve a szárnyakról is a rájuk festett jelzést. Csak a nemzetiség jelzését hagyták rajta, ami az Angyalnak újra eszébe juttatta, mennyire nem fantasztikus álmot él át, hanem a legmerészebb valóságot. Az egyik sarokban benzines kannák álltak, a másikban szerszámpad. Látta a lőszertartókat. Mellettük furcsa körte alakú, fába burkolt tárgyak feküdtek. A következő pillanatban rájött, hogy ezek bombák. Hüvelykujjával arrafelé bökve, meg is jegyezte: – Ezek a kísérő motorosok számára vannak?

Renway bólintott.

Simon a szájában lógó cigaretta mellől, melyre itt nem gyújthatott rá, megkérdezte: – Nem túlságosan kockázatos mindezt itt tartani, ahová bárki bejöhet?

– Kétféle személyzetem van: bizalmiak és közönséges kézimunkások. Az első fajtával nincs kockázat, habár Enrique – sajnos – szerencsétlenül járt… Egy pillanatig hallgatott, és pillantása összeakadt az Angyaléval. Azután egy nagy zúgó gépre mutatott, amely jobb kéz felől be volt ágyazva a földbe. – A második fajta személyzet úgy tudja, hogy ebben a csűrben nincs más, mint a birtok villanyvilágítását szolgáltató transzformátor. Az ajtók zárva vannak, és semmi okuk rá, hogy kíváncsiskodjanak. Ezek holnapra mind szabadnapot kapnak.

Az Angyal abbahagyta a kérdezősködést, hogy gyanússá ne váljék: egy közönséges, kissé kalandorszerű pilótától több körültekintést Renway igazán nem várhatott. Az Angyal őszinte elismeréssel adózott a „Kincstári Medve” bűnügyi szakértelmének. Végignézte, amíg a két mechanikus az ő gépét is begurította a hangárba, és azután visszaindultak Renwayyel a ház felé.

– Nekem most dolgom lesz – jegyezte meg Renway elővéve az óráját – de magának közben alkalma nyílik megismerkedni a társaság többi tagjával.

Másik bejáraton át léptek be a házba, és egy alacsony, hosszú, sötét folyosón mentek végig. Végre egy sötét faburkolatú szobába értek, amelyet ólomba foglalt ablakok világítottak meg. Simon gépiesen lekapta fejét, de azután rájött, hogy éppen elfér a mennyezet alatt, ha egyenesen áll. A szobában biliárdasztal állt, és nagy, nyitott kandalló, de látszott rajta, hogy sohasem használják.

– March House a szó legszorosabb értelmében építészeti lomtár – magyarázta Renway. – Most a legrégibb részben vagyunk, amelyet még a XV. században építhettek. Véletlenül bukkantam rá… – és ezzel a faburkolatnak egy részét titokzatos gombnyomásra felnyitotta… Simon nem láthatta, miként. A mögötte föltáruló résben Renway villanyt gyújtott. – …Nem is tudom, hová vezetett ez a folyosó eredetileg. – Most falépcsőkön haladtak lefelé. – Most a pincehelyiségbe vezet. Azelőtt volt egy rendes lejárat a pincébe a konyha felől, de azt befalaztattam.

A lépcsők alján keskeny, kövezett alagút nyílt, amelyben Renway újabb villanyt gyújtott. Fejük néha majdnem beleütközött a mennyezetet tartó keresztfákba, amelyeket leszámítva, természetes mészbarlangban jártak.

Simon Templar, aki több titkos ajtót, helyiséget, átjárót és földalatti útvesztőt látott, mint bármely más élő ember, soha nem tudott leküzdeni egy kamaszos borzongást, ha ilyen kalandba keveredett. Lelkesen követte Renwayt, de amellett jól vigyázott, mert egyre inkább felismerte, hogy Sir Hugo Renway okosabb és óvatosabb volt, mint ahogy először hitte. Vigyázott, hogy véletlenül csapdába ne vezessék, ahová menthetetlenül beleesik, hogy ott sínylődjék, amíg éhség és szomjúság meg nem öli.

Körülbelül tizenöt yard után Renway hirtelen derékszögben fordult el és mindjárt eltűnt. Simon rendkívül óvatosan követte, de amikor ő is túljutott a sarkon, egy elég széles, kövezett szobába került, amelyet villany világított. A szoba túlsó végén ágysor állt, a földön szőnyeg feküdt és a szoba közepén faasztal meg több szék, az egyik sarokban pedig két mosdó. A szoba lakói közül négyen az asztalnál ültek és kártyáztak, az ötödik gombot varrt föl a ruhájára, a hatodik pedig újságot olvasott. Valamennyi a bejárat felé fordult. Az Angyal mindenesetre a hátsó zsebében tartotta kezét.

– Urak – mondta Renway magas orrhangon – ez Mr.… izé… Tombs, aki Enrique helyére lép.

A rájuk irányuló szemek még csak meg sem rebbentek. Renway most bemutatta a banda tagjait az Angyalnak: – Ez Mr. Petrowitz, ez Mr. Jeddy…, Mr. Pargo… – és így elmondott hat nevet. Simon végignézve a társaságon, megállapította, hogy ennél csúnyább gengszterbandát ő még sehol nem látott együtt, de legkevésbé egy angol arisztokrata háza alatt. Tekintete az újságra esett, amelyet a hatodik férfi letett – vastagon szedett első címe így szólt:

AZ ANGYAL ELLOPOTT EGY FELFEGYVERZETT REPÜLŐGÉPET.

Most jutott csak eszébe, hogy új munkaadójának tulajdonképpen még a nevét sem tudja hivatalosan. – Maga az Angyal? – kérdezte.

Renway laposat pislogott. – Igen – felelte.

VIII.

Karórája szerint Simon Templar tizennyolc órát töltött a titkos pincében. A való élettől teljesen el voltak zárva, nappali fény nem szűrődött le, semmit sem hallottak, és csak időről-időre ment az emberek egyike oda egy kis szekrényhez, amely a sarokban állt, hogy egy kis kenyeret és sajtot vágjon magának, vagy egy kis sört igyék. A kártyázók közül az egyik felállt, lefeküdt az ágyra, és horkolva aludni kezdett. A másik összerakta a kártyákat és az Angyal felé pillantott. – Beszállna?

Simon elfoglalta a megürült helyet, és magához vett egy kis rakás zsetont. Hogy unalmát elűzze, két órán keresztül játszott velük, és öt zsetont veszített.

– Ez ötszáz fontot jelent – jegyezte meg Pargo, papírra jegyezve.

– Nincs nálam ötszáz font – jegyezte meg az Angyal.

– Nekünk sincs – mondta –, de holnapután már lesz.

Simon elragadtatás nélkül nézte a borotválatlan pofákat. Csupa bűnügyi nyilvántartóba való arc volt, még a gengsztertársadalomnak is a legalját képviselhették. Csak Isten tudhatta, hol szedte őket Renway össze, sem az Angyal, sem Teal soha nem jöttek rá.

Aki az újságot olvasta, most végleg letette a lapot, és csatlakozott az alvók táborához. Simon felhasználta az alkalmat, hogy megismerje a legutóbbi eseményeket. Többé-kevésbé azt olvasta, amit várt. De egy alcím különösen megkapta: „SCOTLAND YARD MUNKÁBAN” és ezen elmosolyodott. Mi az, hogy munkában!… E percben már úgy ugrált az egész Scotland Yard, mint egy fiatal és egészséges bolha. Látni szerette volna most Teal barátja arcát.

– Oltsátok el azokat az átkozott villanyokat – mordult fel egy hang az egyik ágyról. Simon kinyújtózkodott a maga kemény ágyán, és a sötétben szőtte tovább gondolatait, mialatt a hortyogó kórus teljes erővel rázendített. Egy idő múlva ő maga is elaludt.

Amikor felébredt, ismét égett a villany, és a többi már kabátját vette fel, vagy forró teát ivott. Egymás után tűntek el az alagútban, és Simon, miután hidegvízzel meglocsolta az arcát, és megállapította, hogy fél öt van (csak azt nem lehetett tudni hogy reggel vagy délután) csatlakozott a többihez. Amikor fölért a biliárdszobába, megállapította, hogy még sötét van. Renway könnyű felöltőben ott állt a titkos ajtónál, és amikor az Angyal kilépett, bólintott feléje. – No, hogy van? – kérdezte.

Simon megvárta, amíg a többi hat ember már a túlsó kijárathoz ért. – Válogatottabb társaságban is megfordultam már – mormolta.

Renway – úgy látszik – nem hallotta a választ, egy titkos kapcsolón tartotta a kezét és a rejtett ajtó hirtelen bezárult.

– Most valamivel többet is meg kell tudnia a terv felépítéséből – mondta az Angyalnak.

Amikor elhagyták a házat, egy kacskaringós ösvényen haladtak magas fű közt, amíg csak a parti sziklákhoz nem értek. Ott azután egy még keskenyebb, zegzugos ösvényre tértek, és már fele úton voltak, amikor az előttük haladó emberek zseblámpáinak fénye hirtelen eltűnt. Éppen figyelmeztetni akarta Renwayt, amikor ez karjának érintésével megállította. – Erre! – Renway zseblámpája egy szűk hasadékra mutatott és Simon hirtelen azon vette észre magát, hogy a kincstár nemes tisztviselője négykézláb mászik tovább. Az Angyal ugyanúgy követte, de egy perc múlva már újra kiegyenesedett. Előtte megint ott voltak a többinek zseblámpái. Most lépcsőzetes ösvényen haladtak tovább lefelé, amíg sötét vízhez nem értek. Simon rájött, hogy egy mély, természetes kút szélén áll. A többinek lámpái egymás után eltünedeztek. Az Angyal fa és fém ütődő hangjait hallotta.

– Csak víz alatt lehet a tenger felől ide bejutni – magyarázta Renway –, egészen alacsony vízállás mellett látható is a bejárat a tenger felől, de ebben az időszakban mindig fedve van. – Renway most végigvilágított, és Simon néhány lépésnyire karcsú, fekete, orsószerű testet látott lebegni a vízen: Renway tengeralattjáróval is rendelkezett.

– Hát ezt meg honnan szedte? – kérdezte az Angyal.

– Nyilvános árverésen vásároltam egy francia filmtársaságtól hat hónappal ezelőtt – felelte Renway.

– És ki vezeti?

– Petrowitz… A háború alatt tengeralattjáró-tiszt volt. A banda többi tagját be kellett tanítani. Sokkal nehezebb volt torpedókat szerezni, pedig hát minden eshetőségre számítva, erre is szükségünk van. De végre ez is sikerült.

Az Angyalnak még csak szempillája sem rezzent. – Értem – mondta nyugodtan. – Az aranyat erre a kis szépségre veszik föl. Azután leszállnak a tenger alá, és senki többé nem látja meg magukat. És valahol Dél-Amerika táján…

– Ide visszajövünk – vágott közbe Renway – bizonyos okoknál fogva ezen a helyen sokkal kevésbé keresnek valamit, mint bárhol másutt.

Simon ezt elismerte.

– Értesülésem szerint az arany nyolc órakor hagyja el Croydont – jegyezte meg Renway. – Talán most megnézi a gépét… Nekem még egy-két dolgot meg kell beszélnem Petrowitz-cal.

Az Angyal ugyan csöppet sem volt kíváncsi a repülőgépére, de annál inkább más dolgokra. Renway zseblámpájának segítségével gyorsan visszatalált a zegzugos ösvényeken, és mialatt a ház felé haladt, elgondolta, hogy Renway a detektív rémregény minden kellékét összesűrítette ebbe a bűnügybe: árammal töltött drótcsapdák, elrabolt repülőgép éjjeli leszállással, bombák, titkos ajtók, rejtett kutak, tengeralattjáró és borotválatlan gengszterek. Mindezt azonban távolról sem találta olyan szórakoztatónak, mintha egy könyvben olvasta volna. Simon mindig állította, hogy a legveszélyesebb bűnöző az a fajta, amelyik a detektívregények ötleteit igyekszik valóra váltani. Sir Hugo Renway ezen a téren felülmúlta az Angyal legmerészebb elképzeléseit is.

Mire a könyvtárszobába ért, már derengeni kezdett. Egyenesen a széfhez ment. Letérdelt eléje, és elővette kis, zsebben hordható betörőkészletét, amely a technika legutolsó vívmányai szerint készült. Sajnos azonban ugyanez illett a széfre is. De a széf változtatható ötletek nélkül és mozdulatlanul kénytelen volt tűrni, hogy az Angyal állandóan változtassa kinyitási kísérleteinek módszereit, és húsz perc múlva az ajtó kinyílt. Először gondosan visszacsavarta a ruhába szerszámait, és zsebre vágta. Azután a széfet kezdte vizsgálni. Elég terhelő adatot szedett ugyan már össze March Houseban, aminek nyomán akár egész kis hadsereget fel lehetett volna akasztani, de még egy-két részlet hiányzott. Az egyik hasznos tárgyat azonnal megtalálta egy halom levél közt: Sir Hugo Renwaynek címezték, és Manuel Enrique írta alá. Simon zsebre vágta. Egy dobozban nagy mennyiségű bankjegyet és váltót talált: ez ugyan nem volt terhelő adat, de olyasmi, amit Simon Templar mindig szívesen talált, és éppen kiemelte az egészet, amikor háta mögött az ajtó kilincse megcsikordult. Szempillantás alatt zsebre gyűrte a pénzt, visszatolta a dobozt, becsukta a széfet, és a legközelebbi függöny mögé ugrott. Renway már be is lépett. Odament a széfhez, és elővette a kulcsot mellényzsebéből. Az ajtó kinyílt, alighogy hozzáért. Egy pillanatig rémült mozdulatlanságba merevedett, azután előrántotta a dobozt, amelyet üresen talált.

Simon hangtalanul előlépett a függöny mögül, úgy, hogy Renway és az ajtó közé került. – Sose kiáltson apuskám! – mondta.

IX.

Renway szembetalálta magát az Angyal pisztolyával, és amúgy is sápadt arca még halványabb lett. – Ó, hát maga az – sziszegte.

– Bizony én – felelte az Angyal. – Jöjjön ide, Hugo… szeretném megnézni, mit hord magánál. – Gyors mozdulattal benyúlt Renway belsőzsebébe, és megtalálta a másik dolgot, amit keresett. Jegyzőkönyv volt, amelyről első pillantásra látni lehetett, hogy a lapokat, amelyeken az Angyal védjegye szerepelt, onnan tépték ki. Renway – úgy látszik – tökéletes biztonságban érezte magát, hogy magánál hordta.

– Nini! – mondta az Angyal megelégedetten. – Lépjen megint vissza, Hugo, mialatt megállapítom, hogy mennyire kompromittálta magát. – Ő maga is hátralépett, és még annyi ideje sem volt, hogy felfogja, mi történik: egy térd hátulról megnyomta a térdét, egy barna kar a válla fölött átnyúlt és elkapta csuklóját, úgy, hogy pisztolyát nem tudta használni, és mielőtt megfordulhatott volna, egy másik barna kar a nyaka köré fonódott. Pisztolyát kénytelen volt elejteni, és akkor teljesen elengedte magát. Hátranyúlt támadója térdéhez, és hátravetette magát, úgyhogy mindketten lezuhantak. A szorítás a csuklóján és nyakán engedett. Simon egy pillanatra beletérdelt támadója gyomrába, azután felugrott és hátralépett. De ekkor már Renway pisztolya irányult rá. Simon Templar, aki tudta, mi a különbség a biztos halál és egy sportszerű lehetőség között, gyorsan felrántotta a kezét.

– Oké, fiúk – mondta – most mit játszunk?

Renway mutatóujja veszedelmesen játszott a pisztoly ravaszával. – Maga őrült – sziszegte.

– Elismerem – felelte az Angyal – az ember ne menjen hátrafelé, ha nincs hátul szeme.

Renway fölvette a noteszt, amelyet Simon verekedés közben elejtett, és ismét zsebrevágta. Az Angyal agya olyan gyorsan dolgozott, hogy szinte hallani lehetett a kerekek zúgását. Enrique levele nála volt, a pénz is. Renwaynek nem lehetett oka mást feltenni, mint egy közönséges rablást. A notesz elvétele nem kellett, hogy okvetlenül gyanút keltsen. Simon megértette, hogy ha Renway közönséges rabláson kívül másra is gyanút fog, csak egyetlen helyzetben fogja elhagyni March Houset: vízszintes némaságban. Ennek a szemmel tartásával kellett irányítania az eseményeket. Kivette zsebéből a pénzt, meg a váltókat, és az asztalra dobta. – Itt van – mondta megvetően. – Kvittek vagyunk?

Renway bandzsító tekintete végigsiklott rajta. – Azt hiszi, hogy mindig ilyen könnyen szabadulhat? – kérdezte oktatón.

– Nem mindig – felelte az Angyal –, de nem hiszem, hogy e pillanatban átadhatna a rendőrségnek. Túl sokat tudok magáról.

A következő pillanatban már tudta, hogy hibázott. Renway Petrowitzhoz fordult, aki gyomrát simogatta. – Túl sokat tud – ismételte Renway.

– Azt hiszem, hogy ezek után nem hagynak felszállni – jegyezte meg Simon merészen.

Renway idegesen megrándult, és így szólt: – Természetesen nem, Mr. Tombs.

– Adja át nekem – mondta Petrowitz – vasléceket kötök a lábára, és kilövöm egy torpedócsövön. Azontúl már nem fog beszélni.

Renway átgondolta az ajánlatot, és megrázta fejét. – Egyelőre ne tudjon róla a többi. Kétség vagy félelem a többinél veszélyessé válhat. Visszamehet a pincébe, utána pedig Enrique útjára léphet.

Simon mosolygott. – Igazán aranyos magától, Hugo – jegyezte meg.

– Remélem, tovább is meg lesz elégedve – válaszolt Renway, és még többet is akart mondani, de akkor megszólalt a telefon, és Renway leült az íróasztalhoz. Halló… igen… itt az beszél. – Jegyzetpapírt húzott oda, és ceruzát vett elő. A pisztolyt keze ügyében tartva, jegyezni kezdte: – Igen, G-EZQX. Hét órakor… igen… köszönöm. – Egy pillanatig elgondolkozva ült, azután egy gombot nyomott meg és beleszólt az asztalon álló mikrofonba: – Kellard? Megváltozik az időpont. Hét órakor a Hawker álljon kint, és legyen befűtve. – Újra felvette a pisztolyt, és felállt az asztal mellől. – Egy órával korábban indulnak – szólt oda Petrowitznak – nincs veszteni való időnk.

– Most maga fog repülni? – kérdezte a másik.

– Igen –, mondta Renway ellentmondást nem tűrő hangon. Pisztolyával az ajtó felé mutatott. – Petrowitz majd vezet, Mr. Tombs.

Simon egészen barátságosnak találta most már a billiárdszobát, és majdnem azt ajánlotta, tegyék félre vitájukat és játszanak egy kicsit. De Renway már ki is nyitotta a titkos ajtót, és Simon elindult lefelé a lépcsőn, mialatt az ajtó bezárult mögötte.

Az Angyal leült a lépcsőre, rágyújtott egy cigarettára, és azon gondolkozott, vajon ha mindazt a pincét, amelyikbe már bezárták – hogy később megöljék –, egymás alá tennék, keresztül érne-e az alagút Angliától a föld szemben lévő pontjáig. Viszont más esetekben nem voltak olyan előzékenyek hozzá, mint most, hogy még csak át se kutassák zsebeit. Elővette zseb-betörőkészletét, és eszébe jutott, hogy Renway meg fog pukkadni, ha rájön, hogy ilyen elemi óvintézkedésről is megfeledkezett. A következő órák mindenesetre veszélyeket rejtettek, és ha nem siet innen kiszabadulni, az aranygép ellen sikerülhet a támadás. Alig fogott hozzá az ajtó közelebbi vizsgálatához, amikor megállapította, hogy az golyóálló páncéllal van bélelve.

Negyed hétkor kezdett a munkába (ahogyan világító karórája mutatta) és öt perccel hét után ért ki. Át kellett magát fúrnia tizenkét hüvelyknyi erős téglafalon, és ehhez csak egy kis csavarhúzó állt rendelkezésére mindaddig, amíg kampós vasával keresztül nem ért, és bele nem tudott akaszkodni a fúrt lyuk körül lévő téglákba. Valószínűleg sem Renway, sem Petrowitz nem kételkedtek abban, hogy a páncélozott ajtón nem lehet kijutni. Most fáradt volt, izzadt, és kezén a bütyökről helyenként levált a bőr a sietős munkában, de nem tétovázott. Végigrohant a hosszú folyosón, és az egész házon átbarangolva, végre megtalálta a könyvtárszobát. Senki sem keresztezte az útját, hiszen Renway a személyzetet eltávolította, a banda pedig már kint volt a vízen. De ha valaki mégis útjába akad, Simon röviden végzett volna vele. Végre beért a könyvtárszobába és az ablakon kipillantva látta, hogyan emelkedik a Hawker-gép éppen a levegőbe. Nyugodtan cigarettára gyújtott és figyelte a gép emelkedését. Azután leült az íróasztalhoz és fölvette a telefont. – Croydon 2720 – kiáltotta a kagylóba, kívülről tudván a repülőtér telefonszámát. A válasz gyorsan megjött. – Sajnálom… vonalzavar van.

– Akkor kérem a croydoni rendőrséget.

– Sajnos, azt sem tudom kapcsolni. Croydon el van zárva. Úgy látszik, minden vonal rossz.

Simon ajkába harapott. – Akkor kérem a Scotland Yardot. – Előre tudta itt is a választ, és egyszerre rájött, hogy még mindig nem becsülte meg eléggé Sir Hugo Renwayt. Még ilyen irányban is előrelátó volt, és az összes telefonvonalakat szétrombolta, hogy valaki ne keresztezhesse a terveit. Az Angyal füstkarikákat fújt a mennyezet felé, és átgondolta a különböző lehetőségeket: tegyen fel mindent becsületszavára, vagy próbáljon meggyőzni egy hitetlenkedő hallgatóságot mindarról, amit itt megtudott? Bármit kísérelne meg, a szállítógép régen kint lenne már a Csatorna fölött. De egy lehetőség még nyílt. Emlékezett Renway végső szavaira: „Ne tudjon róla a többi” és már be is kapcsolta a mikrofont. – Kellard? – szólt bele. Itt Tombs. Hozza ki a gépemet és melegítse be.

– Igenis uram – mondta a mechanikus meglepetés nélkül. Simon úgy érezte, mintha nagy kő esett volna le szívéről. Lehet, hogy így is a biztos halálba rohan, de a pincében sem várt rá más, és legalább tesz valamit. Természetesen még hátra volt a rádióállomás, de azt biztosan jól elrejtették, és fél óráig is tartana, amíg meg nem találná. Utolsó pillanatban még Patriciára gondolt. Fölvette a telefont, és saját Szent György-dombi számát kérte. Tíz másodperc múlva Orace hangja szólalt meg (úgy látszik, sohasem aludt). – Elmentek – magyarázta Orace – Miss Holm azt mondta, hogy Cornwall Houseban alszik. Itt senki sem izgul.

Simon egy másik számot hívott. – Halló, drágám – mondta, és az „angyali” hang talán még ilyen bársonyos nem volt – remekül vagyok. Nincs semmi baj. Megint hangyák futkosnak Claud Eustace Teal agyvelejében… dehát ezt már régebben ismertük. Mindent elintézek. Ne törődj vele, hogyan, drágám. Egészen nagy ügy. Figyelj jól ide: emlékszel egy alakra, akit George Wynnisnek hívnak? Már említettem előtted… Nos, a címe South Audley Street 366. Tíz óra előtt sohasem kel föl, és kétezer fontnál kevesebb soha sincs a zsebében. Hívd magaddal Hoppyt, és emeljétek el ezt az összeget. És figyelj ide: hagyd ott a jelemet!

– Megőrültél – mondta a lány és nevetett.

– Igen is, meg nem is – felelte Simon. – Ezúttal tökéletes alibim van, és minél több pénzt akarok összeszedni, mielőtt négy deszka közé csomagolnak. – Hangja olyan jókedvű volt, hogy nem lehetett szó szerint venni, amit mond. – Isten áldjon meg, gyermekem. Viszontlátásra.

Letette a kagylót, hátradőlt székében, és utolsót szippantott cigarettájából. Ezúttal aztán tökéletes alibije lesz. Claud Eustacenak lesz min törni a fejét. Azután elővette zsebéből szemüvegét, és ebben a pillanatban árnyék esett az íróasztalra. Simon felpillantott, és egy széles, rózsaszínbőrű, kékszemű arcba pillantott, amelyet keménykalap koronázott. Teal főfelügyelő állt előtte.

X.

Simon lelkesedéssel ugrott föl.

– Claud! – kiáltott – sohasem hittem volna, hogy egyszer még boldog leszek, ha megpillantom ezt az óriási pocakját.

– Gondoltam, hogy itt találom – felelte a detektív.

– Belépett, de csak annyira, hogy Barrow őrmesternek is módot nyújtson a franciaajtón át való belépésre. Azután megfelelő távolságban maradt.

– Úgy látszik, a Scotland Yardban már következtetéssel is dolgoznak – jegyezte meg Simon.

Teal bólintott. – Tudtam, hogy Renway érdekli, és azt is tudtam, hogy már előbb is volt itt egyszer. Akkor tudniillik, amikor Uniatz leütötte a rendőrt. Eszembe jutott, hogy magára csak az vallana, ha ide visszatérne.

– Hát megtesszük, ami tőlünk telik – mormolta Simon – de ezúttal aztán olyan fontos dolgot kell magának mondanom, mint még soha.

– Nekem nincs más mondanivalóm, mint legutóbb – jegyezte meg a főfelügyelő. – Le fogom tartóztatni, Angyal.

Simon megkerülte az asztalt. – De ezúttal komoly a dolog.

– Bizony, komoly – jegyezte meg Teal rendíthetetlenül. Kihúzta jobb kezét a zsebéből, és a kezében egy pisztoly csillogott. – Nem szeretném, ha használnom kellene, de akkor is elviszem magát, ha ez a legutolsó dolog, amit az életben teszek.

– Bizony, ez lesz a legutolsó dolog, amit maga tesz! – válaszolta az Angyal. – Idefigyeljen, maga nagy darab mamlasz. Le akar engem tartóztatni, mert bele vagyok keveredve Hoppy Uniatz rendőrleütési ügyébe? Bűnös vagyok. De maga le akar tartóztatni azért is, amiért Manuel Enriquet meggyilkoltam, és amiért elloptam egy repülőgépet a Hawker gyárból! Duplán ártatlan vagyok. Ezt akartam magának bebizonyítani. Ez az egyetlen dolog a világon, amiért nem lehetnék boldogabb, ha a maga zsíros, vörös képét viszontláttam volna. Meg akarom magának mondani, hogy kit kell letartóztatnia!

– Tudom én, hogy kit kell letartóztatnom! – felelte Teal rendíthetetlenül.

– Igazán? Azt is tudja, hogy most az ő házában áll?

Teal pislogott, azután szeme lassan kitágult és végre szája is megnyílt. – Renway? – kérdezte és gúnyos hitetlenséggel mosolygott. – Ez az új alibije?

– Ez az új alibim – felelte az Angyal gyorsan és nyugodtan. – És jó lesz, ha idehallgat. Tudta maga azt, hogy Renway lopta el a Hawker-gyárból a repülőgépet?

– Nem tudtam, és most sem tudom még.

– Idehozta, és itt szállt le vele. Az én szemem láttára. Menjen ki a rétre és nézze meg a nyomokat a fűben, ahol leszállt, ha olyan bamba, hogy nem hisz nekem. Tudta maga azt is, hogy van neki egy tengeralattjárója a sziklák között, amelyen torpedók is vannak?

– Tudom-e…

– Tudta-e, hogy a banda, amely a tengeralattjárót kezeli, itt alszik a ház alatt hónapok óta egy titkos pincehelyiségben? Tudta-e, hogy ennél válogatottabb csirkefogókat együtt én még egész Angliában nem láttam?

– Tudtam-e…

– Tudta-e, hogy hárommillió arany van úton Croydonból Párizsba repülőgépen, mialatt maga itt szőrszálhasogató kérdéseket tesz föl, és Renway mindent elkövetett annak az érdekében, hogy lelőhesse a gépet? Ilyen bűnüggyel a Scotland Yardnak se volt még dolga, legalábbis amióta én együtt andalgok a tisztelt társasággal.

A detektív nyelt egy nagyot. Volt valami vad komorság az Angyal hangjában, amit nem lehetett félreismerni. Akarva, nem akarva, oda kellett hallgatnia erre a minden képzeletet felülmúlóan hihetetlen történetre, pedig úgy érezte, hogy bolondot csinál magából.

– Persze, mindezt nem tudtam – vágta vissza Teal – de ki fogja mindezt bebizonyítani? Einstein vagy Renway személyesen?

– Renway személyesen – felelte az Angyal bőszen. – De még erre sincs szükség. Tudja-e, hogy ez az aranyrakomány a G-EZQX jelű repülőgépen hét órakor elindult Croydonból? – Odanyújtotta a jegyzetpapírt az íróasztalról. – Tudja-e, hogy ez Renway kézírása, vagy pedig előbb meg akarja kérdezni az írásszakértőket?

Teal a papírra pillantott, és így szólt: – Mindegy, hogy az ő írása-e, vagy maga hamisította, mert kincstári alkalmazott lévén, Renwaynek joga van mindezt tudni.

– Igazán? És úgy látszik, arra is tökéletesen joga volt, hogy Manuel Enriquet ismerje, és ne szóljon erről egy szót se, amikor bevitte maguknak a horley-i rendőrségre?

– Ki mondja, hogy ismerte Enriquet?

Az Angyal mosolygott. – Nem én, Claud. Ha én mondanám, maga az ellenkezőjéről rögtön meg lenne győződve. Itt van… ez mondja. – Zsebéből kivette a levelet és odanyújtotta. – De lehet, hogy ezt is hamisítottam…

– Kizárva nincs – felelte Teal közömbösen, de kék szeme egészen furcsa tekintettel függött Simon arcán.

– Jöjjön sétálni, Claud – ajánlotta az Angyal udvariasan, és mondja azt, hogy ezt is hamisítottam.

Nyugodtan az ajtó felé fordult – Teal pisztolya ellenére – és Isten tudja miért, Teal követte. Az egész idő alatt meg volt róla győződve, hogy bolondot csinál magából. Barrow őrmester követte Tealt, mert ez volt a feladata, és mert mindenképpen bolond volt, elégszer mondta már neki Teal ahhoz, hogy elhiggye.

A billiárdszobában Simon megmutatta a lyukat, amelyet fúrt, a titkos ajtót, amelyet sikerült kinyitnia a megfelelő titkos rugók segítségével, és a lépcsőket, amelyek levezettek a föld alá.

– Itt lakott a banda és a rendes személyzet nem is tudott minderről. Meglátja lent az ágyaikat. Ide zárt be engem, amikor rájöttek, hogy ki vagyok. Ezen a lyukon jöttem ki éppen az előbb.

Teal néhány pillanatig hallgatott, és aztán nem az volt a legjellegzetesebb, amit mondott, hanem amit tett: zsebre vágta a pisztolyt, és szinte segélykérően nézett az Angyalra. Senki sem fogja soha megtudni, mibe került ez neki. Tény, hogy Teal főfelügyelő sportember volt, és a vereséget is el tudta viselni. – Mit tud még? – kérdezte.

– A tengeralattjáró kint van a Csatornán, és várja a lelőtt repülőgépet. Renway fent úszik a levegőben a Hawker-gépen, töltött gépfegyverek közt, hogy lelője az aranygépet. Bombákat is vitt, hogy ledobja a motorosokra, amelyek esetleg alulról követik a croydoni gépet. Minden telefonvonalat, amely Croydon felé vezet, elvágtak, úgyszintén azokat is, amelyek London és a tenger felé bonyolítják le a forgalmat. A házban van valahol egy rádióadó, amelyet még nem tudtam megtalálni, és amelynek folytatnia kell a jelzéseket, ha a lelőtt repülőgép elhallgat. Nincs lehetőség arra, hogy idejében figyelmeztetést küldjünk bárhová.

Teal rózsaszínű arca meglepőn sápadt lett. – Nem tehetünk semmit? – kérdezte.

– Egy dolgot igen. – felelte az Angyal. – A réten kint talán látott egy Tiger Moth gépet, amelyet éppen bemelegítenek. Az enyém! Azon a gépen jöttem, de az másik történet. Ha megengedi, felszállok, és megkísérlem Renwayt lehozni. Ne mondja, hogy ez öngyilkosság lehet, mert úgyis tudom. De gyilkosság a kereskedelmi repülőgép embereivel szemben, ha nem teszem meg.

A detektív egy pillanatig nem felelt, lebámult a padlóra és kerülte az Angyal kemény, kék szemét. – Nem tarthatom vissza – felelt végre, és Simon mosolygott.

– Viszont annyit megtehet, hogy megfeledkezik Hoppy rendőrleütési ügyéről – mondta. Eszébe jutott a George Wynnis-ügy. – És legközelebb, ha azt mondom, hogy valami aljas gazember visszaélt a jelemmel, Claud – tette hozzá – ne legyen olyan bamba, hogy nem hisz nekem.

Mutatóujjával a szokásos kellemetlen módon megbökte Teal hasát, és mosolyogva elindult.

Már a gépében ült, amikor visszapillantott, és látta, hogy Teal ott áll a ház teraszán és nézi. Integetett, azután bekapcsolta a motort és végigzúgva a réten, felszállt közvetlenül a fák előtt. Elég késő volt, és gyors csavarokkal röppent az ég felé. Észak felől gépet látott közeledni, és tudta, hogy ez a kereskedelmi gép, amelyre Renway vár; kinézett a tenger felé, és megpillantotta Renway gépét, amely a Csatorna fölött keringett hatezer láb magasságban a felhőtlen égen.

Renway! Az Angyal gyorsított, és tovább emelkedett. Renway gépfegyvereivel szemben a párbajt kizárólag fölényes repülőtechnikájával kellett megvívnia. Hangosan felnevetett, ördögi kalóznevetés volt, kék szeme csillogott, foga kivillant. Renway! Aki bitorolta az ő nevét! Aki megölte Enriquet, rátéve az Angyal jelét! Aki ellopott egy repülőgépet és otthagyta az Angyal jelét! Ez a túltáplált, kancsal, idegbeteg, lúdtalpas, sárgabőrű, nagyképű alak, akiben elég szemtelenség volt azt állítani magáról, hogy… ő… az Angyal!

Simon már ötezer láb magasan emelkedett. Fél mérfölddel alatta repült a kereskedelmi gép – kilencven mérföldes óránkénti sebességgel – és Simon sasszeme meglátta a betűket: G-EZQX. Ő már száznyolcvan mérföldnyi sebesen repült, és csak most jutott eszébe, hogy Renway bizonyára észrevette közeledtét. Talán már akkor látta, amikor felszállt birtokáról. És talán gyanítja is, hogy valami nincsen rendben. Simon kíváncsi volt, mikor éri az első támadás, és ebben a pillanatban már érte is. Gépe billent egyet, és bal szárnyán keresztül szabálytalan, pontozott vonalat szakított az első golyózápor, amelyet a Hawker-gép fegyverei zúdítottak rá. Megrántotta a magassági kormányt, és szinte nyílegyenesen tört fölfelé.

XI.

Renway utána vetette magát, Simon most ide-oda cikázott, hogy sose kerüljön a Hawker orra elé. A rövid villanás-sorozatok jelezték, hogy Renway állandóan tüzel. De hol messze jobbra, hol messze balra zúgtak el a golyók a Moth mellett. Az Angyal mosolygott. Repülőgépet vezetni nem könnyű dolog, és Renway nemigen értett hozzá. Ez volt az egyetlen előnye Simonnak vele szemben. Simon hirtelen lefelé vágta a kormányt, úgy, hogy Renway gépe épp csak hogy elcsúszott az ő kormánya mögött. Renway azonnal utánaeredt, de az Angyal már esés közben fordult, hogy szembetalálkozzék vele, és egy pillanatig úgy látszott, mintha összeütköznének. Az utolsó töredék-másodpercig Simon megtartotta az irányt, azután csak egy gondolatnyit emelkedett, úgyhogy gépének kerekei majdnem súrolták a Hawker fedélzetét. Hátrapillantott, és Renway gépét bizonytalanul imbolyogva pillantotta meg. Azonnal fordult, és süvítő zuhanásban rontott rá a Hawkerra. Le… le… A süvítés egyre élesebb hangú lett, ahogy a gyorsaságmérő óránként háromszáz-háromszázhúsz mérföldre emelkedett. Simon állandóan felkészült rá, hogy gépének szárnyai leszakadnak. A Tiger Moth nem volt ilyen repülésre építve, nem harci akrobatikára készült. Az Angyal látta, hogy a Hawker menekülni igyekszik, Renway halott halvány arcát is felismerte, amikor az rémülten hátrapillantott. A Hawker most hihetetlen gyorsasággal tört felfelé és feléje, a Moth viszont olyan elképesztően zuhant lefelé, hogy Simonnak minden vér kiszaladt a fejéből. De a szárnyak állták a próbát. Amikor elzúgott a Hawker fölött, és visszapillantott, látta, hogy a Hawker igyekszik ismét felfelé szállni, és ezért Simon azonnal ismét üldözőbe vette. Ez volt egyetlen fegyvere a Hawker géppuskáival szemben. Zuhanni, fordulni, föléje kerülni, és újra zuhanni. A Moth kerekeivel levinni a Hawker felső szárnyát, és addig üldözni a Hawkert, amíg Renway idegei fel nem mondják a szolgálatot. Az Angyal úgy repült, ahogy még soha életében. Olyan dolgokat művelt, amelyeket nem lehetett elhinni. Még kevésbé végrehajtani. De neki sikerült. Olyan szögekben repült neki a Hawkernek, hogy minden pillanatban biztosra vehette az összeütközést, és olyan iramot diktált, amilyent még soha egy Tiger Moth gép ki nem bírt. Neki még ez is sikerült. Ha Renway csak félig olyan jól repült volna, mint Simon, már rég eldőlt volna a harc. Renway gépfegyverei még negyvenöt fokos szögben való elferdítés esetén sem kaphatták céltáblául maguk elé az Angyal gépét, és mire megfordult, a cél már rég eltűnt. És idegei minden kísérletnél jobban és jobban felmondták a szolgálatot. A magasságból egyre veszített ebben az idegölő harcban. Az ellenfél mintha fejébe vette volna, hogy addig üldözi, amíg mindketten lángba borulva le nem zuhannak.

Az Angyal kegyetlenül mosolygott, és újra zuhant. Most már tudta, hogy győzni fog. A Hawker megint bizonytalanul imbolygott, egyre többet veszített magasságából ha menekülni akart, és kísérletei, hogy felülkerekedjék, egyre gyengébbek lettek. Renway most hátrafordult, öklét rázta fenyegetőn az Angyal felé, Simon látta, hogy szája kinyílik és képzeletében hallotta dühös ordítását, amelyet a gépek zúgása és a szél természetesen elnyelt. Elképzelte, mi megy végbe Renwayben, halálos félelmét, a rettegést, szinte látta izzadt homlokát és újra zuhant. A Moth kerekei majdnem levitték Renway pilótasapkáját a fejéről. Renway, ez a nyavalyás senkiházi, aki Angyalnak merte magát nevezni!! Most hirtelen eszébe jutott: körülnéz hogy mi más történik még a levegőben. Észrevette, hogy ők ketten már a tenger fölött járnak, a kereskedelmi gép pedig most hagyta el az utolsó sziklákat a parton. Ezt Renwaynek is észre kellett vennie, mert hirtelen arrafelé vetette magát, és gépfegyverei ropogni kezdtek. Simon úgy csapott lefelé, mint az Istennyila. A szél majd levitte a fejét. Soha még ilyen légnyomás arcát nem érte, de ő csak egyre lejjebb és lejjebb vágtatott Renway után, miközben a kereskedelmi gép ijedten fordult el. Keze-lába olyan nyugodtan dolgozott, mintha a Hirondelben sétakocsikázna, és idegzete halálos nyugalomban és tökéletesen szolgálta célját. Ajkára szinte ráfagyott a mosoly. Lejjebb, egyre lejjebb és most hirtelen meglátta a kereskedelmi gépet, amely felfelé szállt, és rájött, hogy Renway célt tévesztett. Még lejjebb. Miközben Renway már felfelé kezdett loholni. Most kell végezni, mielőtt Renway újra géppuskái elé kaphatja az aranygépet. Érezte, hogy gépe pillanatokon belül fel fogja mondani a szolgálatot. Lehetetlen, hogy mindezt kibírja. Egyszerre csak szárnyait valahol hátul hagyja. Elvégre mindennek van határa. Most úgy repült a Hawker felé, hogy ha lett volna nála géppuska, egy pillanat alatt végezhet vele.

– Reccs! A Moth megbillent, a föld forogni kezdett alatta. Minden erejét össze kellett szednie, hogy újra hatalmába kerítse a gépet. Jobbra-balra kipillantott… szárnyai még megvoltak. Gépe megint nyugodtan és egyenletesen helyezkedett el a levegőben, és Simonnak már arra is volt ideje, hogy lepillantson. A Hawker ötszáz lábbal alatta zuhant lefelé, farka és kormánya össze volt zúzva, mintha egy óriási ököl odaütött volna, darabok váltak le róla, és gondolatban látta, ahogy Renway ide-oda rángatja a kormányt, amely hasznavehetetlenné vált. Egy másodpercig szinte sajnálta. Hiszen elvégre őrült volt… És ha gyilkolni akart, nem éppen a legkellemesebb halál jutott neki osztályrészül. De azután a Hawker bombái jutottak eszébe, és rájött, hogy a halál elég gyorsan be fog következni. Igaz, hogy ha a Hawker vízbe esik, a bombák nem robbannak, de olyan közel volt a sziklákhoz… E pillanatban egyike azon levegőrétegeknek, amelyeket minden pilóta jól ismer, felkapta a Hawkert, továbbsöpörte kissé, és azután levágta a fehér sziklák közé. A becsapódás pillanatában narancs- és lilasugarú láng szárnyalt fel, és a géproncs ezer darabra csapódott széjjel.

Simon Templar sherryjét kóstolgatta, és cigarettára gyújtott.

– Azután már minden könnyű volt – mesélte. – Leszálltam valahogyan a vízre, és egy motoros felszedett. A sziklák közt találkoztam Teallel, és megmutattam neki az óriási kút bejáratát. Úgy helyezkedtünk el a keskeny sziklaösvényen, hogy amikor a tengeralattjáró személyzete, – amely meglátta Renway gépének sorsát, és azonnal rájött, hogy valami balul ütött ki – visszaérkezve kijött, egyenként elfoghattuk őket. Hisz ketten el se fértek egymás mellett.

Patricia Holm egy pillanatig hallgatott. – De majdnem lyukat kaptál a bőrödbe – mondta.

– Egészen mással kerültem én ki ebből a kalandból, édes öregem – jegyezte meg az Angyal. – Mielőtt eltávoztam, újra kinyitottam a széfet, és Renway összes pénzét ismét zsebre gyűrtem. Kint van az egész egy dobozban a kocsimban.

Hoppy Uniatz egy pillanatig hallgatott. Kétséges, mennyit értett meg az egész ügyből, de őt csak egy dolog érdekelte:

– Vezérem – kérdezte – ez annyit jelent, hogy nem fognak lecsukni, amiért leütöttem a rendőrt?

Az Angyal mosolygott. – Azt hiszem, ebben biztos lehetsz, Hoppy.

Uniatz whiskyért nyúlt, és elragadtatva kiáltott fel: – Ez remek! Hogyan csinálta?

Simon Patricia szemébe nézett, és felsóhajtott. Azután elnevette magát.

– Megkértem Claudot, felejtse el a mamája kedvéért. Dehát most halljuk a te történetedet. Hogyan áll a Wynnis-ügy?

Ebben a pillanatban megszólalt az előszobacsengő, és a következő percben Orace bevezette a vendéget. Simon felugrott:

– Claud! – kiáltotta. – Éppen magáról beszeltünk! Hoppynak a maga kedves mamájáról mesélek.

Teal besétált a szobába, kék szeme majdnem csukva volt, mintha minden pillanatban el akarna aludni, de mindezt csak színlelte.

– Igazán? – kérdezte és hangja idegesen csengett. – No de nem azért jöttem ki ide Londonból, hogy a mamámról halljak. Inkább azt szeretném tudni, mit tud egy emberről, akit Wynnisnek hívnak, és akit ma reggel fél kilenckor a lakásán megtámadtak…

Table of Contents

Mr. Teal lecsúszik

A Templar-alapítvány

Előszó

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Magasabb pénzügyi politika

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Az alibi művészete

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.