Előszó

Az Angyallal először a késő 1970-es években találkoztam. 1978 szeptembere és 1979 márciusa között mohón bámultam minden egyes epizódját Az Angyal Visszatérésének vasárnap esténként, ezzel idegesítve szüleimet – akiknek át kellett ütemezni a fürdési időpontokat – de sokkal elviselhetőbbé téve a másnapi iskolakezdést. Kilenc éves voltam.

Mindig is telhetetlen könyvfaló voltam, így amikor felfedeztem hogy egyik bátyámnak volt pár könyve egy bizonyos Angyal nevű figuráról, borítékolható volt hogy a fent nevezett irodalom utat fog találni az ő könyvespolcáról az enyémre (és attól fogva ott is maradt… bocs Andy!). Azoknak a könyveknek az egyike volt a Mr. Teal meglepődik.

Szóval talán ezért is imádtam mindig ezt a könyvet. Végül is ez indított az összes többi Angyal könyv felkutatására, az Angyal klubhoz való csatlakozásra, Leslie Charterissel való találkozásra, és végül ennek az újrakiadás-sorozatnak a szerkesztésére.

Nem, azt hiszem több ennél. Részben a különleges módon tizenöt történet felölelése a több mint hatvannyolcezer szó árnyékában. Tizenöt Angyal kaland! Egy könyvben! Nem csodálom hogy a kilenc éves önmagam boldog volt… Meg a helyszín(ek). Ezek klasszikus angliai Angyal kalandok, még mielőtt az Angyal utazni kezdett volna; Simon, Patricia és gyakrabban mint nem, a jó öreg Claud Estace szereplésével – és talán az a tény, hogy ez a kötet immunis maradt arra az átnevezés-hullámra, amitől az összes többi korai Angyal kötet szenvedett.

Nem, még ennél is több.

Ez a kötet Leslie Charteris és az Angyal figyelemre méltóan termékeny időszakában került kiadásra; Az Angyal menekül 1932 szeptemberében került kiadásra, Az Angyal beavatkozik 1933 januárjában, ez pedig egy hónappal később követte. Három könyv egy fél éven belül. Charteris éhes volt: piacot talált a munkájára, és kész volt a legtöbbet kihozni belőle.

Az itt szereplő tizenöt történet igazából 1932 végén került először kiadásra egy mára már megszűnt, Empire News című vasárnapi lapban. Az irodalmi rovat szerkesztője, Bill McElroy keresett valakit, aki hetente rövid történeteket írna az újságnak, és H.W. Shirley Long, aki akkoriban Raymond Savage, Charteris ügynökének az asszisztenseként dolgozott, meggyőzte McElroyt, hogy az Angyal, és Leslie Charteris az ember erre a munkára. Gyorsan szerződtették őket, és abban az évben augusztus és november között Charteris hetente írt egy Angyal-történetet.

Ez a könyv, és unokatestvére – Az ördögi repülőgép – különleges, mert bár Charteris kacérkodott teljes hosszúságú regényekkel, novellákkal, és rövid történetekkel, nem igazán sűrített később ilyen sok Angyal kalandot ilyen kevés szóba.

Ezek a történetek az Angyal és Leslie Charteris legjobbját mutatják: tizenöt elbeszélés tele Angyali csínytevéssel, mindegyik megtervezve és kivitelezve egy maréknyi oldalon. Rengeteg a való életből merített ihletet: Sir Joseph Whipplethwaite (Az eltűnt szerződés) az akkori kormány miniszteréről, Sir Samuel Hoare-ről lett mintázva, A londoni háziúr arról a háziúrról lett mintázva, akivel Charteris édesanyjának gondjai akadtak. A Tisztességes szeszcsempész-ben pedig először találkozunk Peter Quentinnel. Peter új belépő az Angyal ügyeibe, és jónéhány későbbi kalandjában felbukkan ismét.

Ez volt Charteris tizenötödik könyve, tizenegyedik az Angyalról. Huszonöt éves volt amikor ez először kiadásra került. Micsoda egyedülálló termékenység – még ma is, az internet korában, nehezen találnánk bárki huszonöt évest, aki ilyen sokat, ilyen sikeresen írt. Gyakran gondolom, hogy írói tehetsége elkerülte a figyelmet; teljes hosszúságú regényei tisztességes thrillerek, feszes jelenetekkel és csodálatos karakterekkel. Számára pedig aztán megfordulni, és ilyen aprólékosan kidolgozott élvezetes rövid történeteket (és néhány esetben nagyon rövid történeteket) szállítani, a nagy mesélő és író jele.

Ez már inkább.

Olvastam és újraolvastam az Angyal kalandjait. Persze, mostanra már elavultak, de a karakterek minősége, és az írói stílus átragyogja. Csak ne vegyék őket túl komolyan – ez móka, életigenlő és a valóságtól elrugaszkodó szórakoztatás egy nagy mesemondótól.

Ian Dickerson

Agymunka

A „Szerencsés Fred” néven ismert Mr. Jormannak bánata volt. Szomorú történettel állított be társához.

– Egészen közönséges munkának látszott, Meyer. Az Alexandrában akadtam össze vele. Szemlátomást érdeklődött a lovak iránt, és olyan kedves, ártatlan képe volt. Alig meséltem el neki, hogy külön megbízatásom van Newmarket részéről, és arra céloztam, hogy talán részt venne ő is benne, már felém is tolt egy tízest az asztalon. No, aztán odamentem a telefonhoz, és amikor visszatértem, közöltem vele, hogy a ló, amire fogadtunk, három az egyhez nyert. Majdnem sírt a boldogságtól, vállamra borulva. Azonnal ki is fizettem neki készpénzben a harminc fontot… harminc valódi fontot húzott ki a zsebemből… de én ezt akkor nem bántam. Láttam hogy horogra akadt. Úgy nézte a bankjegyeket, amiket tőlem kapott, mintha minden álma egyszerre teljesült volna. És rendeltem neki még egy italt, és elkezdtem mesélni a nap igazi nagy fogadási üzletéről. „Igazán nem helyes tőlem, hogy beavatom ebbe az üzletbe” – így szóltam hozzá –, „de olyan nagy örömet okoz ha láthatom, hogy ilyen fiatal sportrajongó, mint maga, nyer némi pénzt a lóversenyen. A ló, amelyikről beszélek, kétszer körülrohan a pályán, jóformán mielőtt a többi észrevenné, hogy a verseny megkezdődött. Megeszem a kalapomat, ha kevesebbet fizet, mint egyre ötöt”.

– No és?

– A fickó megnézte a tárcáját, és megállapította, hogy azzal együtt, amit nyert, alig száz font van a zsebében, ami igazán nem elég, ha biztos fogadás kínálkozik öt az egyre. „De ha megbocsát egy percre, átugranék a bankomba, itt van a sarkon túl, és hoznék ötszáz fontot, hogy fogadja meg számomra.” Így szólt, és elrohant a pénzért…

– És sohase tért vissza – fejezte be a másik a mondatot. Kisebb volt társánál, és most olyan arcot vágott, mintha egyetemi matematika-tanár lenne, akinek egy gyerek számtankönyv feladványát kell megoldania.

– Pontosan ez történt, Meyer – felelte Szerencsés Fred gyászosan. – Sohasem tért vissza. Harminc fontot lopott ki a zsebemből… ennyire rúg az ügy költségekkel együtt… és elrohant a csalétekkel, amit adtam neki. Az egész délutánomat neki szenteltem, nem is beszélve arról az agymunkáról, amit végeznem kellett, hogy elég puhára főzzem.

– Agymunka! – jegyezte meg Meyer gúnyosan.

Simon Templar sokat adott volna érte, ha végighallgathatja ezt a beszélgetést. Egyetlen bánata volt, hogy sohasem élvezhette végig azt, miként vélekedtek róla a balekjai ha fölocsúdtak, és azt látták, hogy megkopasztotta őket.

Máskülönben nemigen volt panaszra oka ha visszatekintett mozgalmas életének első harminc évére. – Okozd másoknak mindazt, amit azok neked akarnak okozni – ez volt a jelszava, és életelvét néhány éven át egyszerűen, útjáról le nem térve, szívvel-lélekkel, a gyakorlatban is érvényesítette, ami állandó szórakozást és hasznot jelentett számára. – Vannak kevésbé szórakoztató dolgok is – szokta mondogatni – mint egy elázott víkend…

Valóban bőrig kellett ázni azon a víkenden, amelyen Ruth Edennel megismerkedett. Az idő ellenére autón hajtott hazafelé a windsori országút legelhagyatottabb szakaszán, és éppen semmi törvénybeütközőt nem követett el.

A lány számára először nem is jelentett mást, mint a testet öltött Gondviselést, amikor víztől fénylő bőrkabátjában kiszállt nagy, nyitott Hirondeljéből, amely csak néhány yardnyira fékezett le, és átment hozzá. A lány az Angyal kocsijának erősödő lámpafényeit vette észre, és sikerült kidugnia egyik lábát a kocsi ablakán, hogy magára vonja figyelmét, amikor elhajt mellette. Julian Lamantia sokkal erősebb volt, mint a lány, aki azonfelül még halálra is rémült. A bőrkabátos Gondviselés tehát kinyitotta a hozzá legközelebb eső kocsiajtót, és kecsesen nekitámaszkodott, miközben lába alatt csikorogtak a betört ajtóablak cserepei. Kellemes volt hallgatni, ahogy beszéd közben húzta a szavakat, és hangját a zuhogó eső suhogása aláfestette.

– Jó estét, hölgyem – így szólt. – Ez itt a Kóbor Lovag Társaság. Mit tehetünk az érdekében?

– Amennyiben London felé hajt, magával vihetne? – kérdezte a lány gyorsan.

A férfi nevetett. Lágy, jókedvű nevetés volt, ami gondviselésszerű közbelépését már szinte hihetetlenné tette. Nedves bőrkabátba bújtatott karja benyúlt a kocsiba, és Lamantia kirepült. Az izombűvészetnek e gyakorlott mutatványa olyan gyorsan és könnyedén ment végbe a lány szeme előtt, hogy néhány másodpercre volt szüksége, mire tisztán látta a tényt, amely kétségtelenül nemcsak lejátszódott a szeme előtt, hanem már a múlté is volt. Ezalatt Lamantia fölkászálódott a sárból, és az esti csinos, kockás-mintájú öltönyének esetleg még szárazon maradt részeit áztatta. Úgy dőlt belőle a szöveg, hogy szinte lélegzetvételre sem maradt ideje. Megemlítette a többi közt, hogy majd megtanítja az idegen közbelépőt, miként törődjék saját kimondhatatlan ügyeivel, ahelyett, hogy másokéba avatkozik. A közbelépő szinte lustán mosolygott.

– Nem kedveljük magát – jegyezte meg a közbelépő.

Kényelmesen lebukott Lamantia nagy lendületű ökölcsapása elől, csípő alatt körülfogta a dühöngő férfit, és bármennyire is kapálózott, vállára kapta. Így tűntek el a lány tekintete elől. Azután csobbanás hallatszott a folyópart felől, amely csak néhány yardnyira volt az országúttól és az idegen egyedül tért vissza.

– Tud a barátja úszni? – kérdezte érdeklődve.

A lány kilépett a kocsiból az úttestre, és szóhoz sem tudott jutni. Valahol a sötét háttérben Lamantia a beszédképesség hihetetlen folyékonyságáról tett tanúbizonyságot, ami arra vallott, hogy legalábbis a száját sikerült víz fölött tartania. A lány úgy találta, hogy megmentőjének társalgási készsége a maga nemében felül tudott kerekedni minden helyzeten. Miközben saját kocsijához vezette a lányt, elragadó közvetlenséggel beszélgetett.

– Itt baloldalt látható a Runnymede Sziget, ahol János király 1215-ben aláírta a Magna Carta-t. Ennek a nagyszerű törvénynek köszönhető, hogy az angolok mindig megtehették mindazt, amit nem tiltottak meg nekik…

A Hirondel zúgva repült London felé egyenletes, óránként hetven mérföldes sebességgel, amikor a lány képes volt végre köszönetet eldadogni.

– Igazán nagyon megkönnyebbültem, amikor ön erre jött… bár azt hiszem, hogy közbelépése megfosztott az állásomtól.

– Azáltal, hogy közbeléptem?

– Félek, hogy igen. Ha véletlenül tud egy rendes emberről, akinek titkárnőre van szüksége, és kizárólag titkárnői teendőket láttat el vele, még nagyobb hálára kötelezne, mint amilyenre már amúgy is kötelezett.

Hihetetlenül könnyen lehetett vele bizalmasan beszélni, a lány nem tudta volna megmondani, miért. Titokzatos módon annyira magával ragadta, hogy ezt még soha senki másnál nem is tapasztalta. Mire beértek Londonba, nagy vonalakban elmondta egész élettörténetét.

Csak azután kezdett gondolkozni rajta, vajon miért képzelte, hogy egy vadidegent jelentéktelen magánügyei érdekelhetnek. Története tudniillik igen hétköznapi volt; sorozatos családi balszerencse arra kényszerítette, hogy a titkárnői pályára lépjen, ahol azonban a Lamantia szerű férfiak csöppet sem tartoznak ritkaságszámba (még egyetlen múzeumnak sem jutott eszébe, hogy kitömessen és gyűjteményébe sorozzon egyet).

– Amikor azután apám is meghalt, anyám kissé különös lett, szegényke! Bárki, aki gyorsan meg akart gazdagodni, kaphatott tőle pénzt. Végre is összeakadt valakivel, aki csodálatos részvényeket kínált neki megvételre; azt állította, hogy néhány hónapon belül tízszeresét fogják érni. Mindenünket, ami még megvolt, odaadta neki. Egy-két hét múlva azután rájöttünk, hogy annyit sem érnek a részvények, mint a papír, amire nyomták.

– Így hát végleg beállt a világ dolgozó tömegébe.

A lány felnevetett. – Csak az a nehéz, hogy senki nem akarja elhinni, miszerint én valóban dolgozni akarok. Hát tényleg elég csinos vagyok, csak most nem láthat rendesen. Úgy látszik, középkorú férfiak azonnal másra gondolnak, ha munkáért jelentkezem.

Az Angyal hagyta, meséljen el magáról annyit, amennyit csak akar, és már a lány lakása elé értek Bloomsburyben, amikor a hölgyikének eszébe jutott megkérdezni, hogy hívják a lovagját.

– Templar… Simon Templar – felelte udvariasan.

Már a kulcsát igazította a kapuzárba, amikor hirtelen annyira megrökönyödött, hogy megfordult, és kételkedve bámult rá, nem tudva nevessen-e vagy sem. De a bőrkabátos férfi nem nevetett, csak szája körül játszott egy kis gúnyos mosoly. A kapu fölött égő lámpa megvilágította kissé éles metszésű kalózarcát a széles karimájú kalap alatt, és fénye visszatükröződött hihetetlenül kék szemében, amelyből olyan jókedvű és gúnyos derű áradt, amilyent még nem látott soha. Földerengett benne, hogy – minden valószínűtlenség ellenére – ez a férfi nem akarja becsapni.

– Azt akarja mondani, hogy én valóban az Angyallal akadtam össze? – kérdezte a lány kissé szédülve.

– Azt bizony. Cím a telefonkönyvben. Ha bármikor bármit tehetek érdekében, csak jelentkezzék…

– Egek angyali seregei! – fohászkodott a lány gyönge hangon, és faképnél hagyta a lépcsőn. Simon Templar nevetve ment vissza kocsijához.

Olyan jókedvűen hajtott haza, mintha egyedül megnyert volna három nagy háborút. Az Angyal olyan légkört teremtett maga körül, amelyben semmilyen esemény nem válhatott hétköznapivá. Hazaérve, kalapját a sarokba dobta, átugrott az asztalon, és kezet csókolt a magas, karcsú lánynak, aki üdvözlésére fölállt.

– Pat, a világ egyik legcsinosabb lányát mentettem meg, és a Temzébe dobtam egy Julian Lamantia nevű férfit. Ugye szép az élet?

– Az arcod sáros, és úgy át vagy ázva, mintha magad lettél volna a folyóban – felelt a hölgy.

Az Angyalnak volt egy vagyont érő tulajdonsága: nem kívánt az élettől túl sokat. Sugárzó szertelenséggel dobta kenyerét a vízbe, és természetesnek tartotta, ha sok nap után megtalálta – vastagon megkenve vajjal és ízzel. E bölcselet alapján azután meg volt elégedve aznapra a fent elmondott kalanddal is, és amikor huszonnégy órával később mozgékony agya már egészen más ügy részleteit kutatta, amely útjába akadt, teljesen meg is feledkezett volna Ruth Edenről, ha a lány meg nem jegyzi a nevét. Dehát az Angyalban is volt hiúság, és amikor valamelyik délután Ruth felhívta telefonon és közölte, hogy meg akarja látogatni, nem is lepődött meg túlságosan.

A lány körülbelül hat órakor érkezett, és az Angyal koktél shakerrel a kezében üdvözölte az előszobaajtó küszöbén.

– Félek, hogy múltkor este hirtelen hagytam faképnél – mondta Ruth. – De látja, én mindent olvastam magáról az újságban, és valóban lenyűgöző volt a tudat, hogy háromnegyed órát beszélgettem az Angyallal anélkül, hogy ezt tudtam volna. Ez túl sok egyszerre; így hát igazán kimondhatatlanul kedves, hogy fogadott.

– Azt hiszem kimondhatatlanul kedves, hogy fogadhattam – felelte Simon síri hangon. – Szódával szereti?

Leültette, Martinit és cigarettát adott neki, és a lány megint érezte azt a különös bizalomgerjesztő légkört, amit a férfi teremtett. Könnyebb volt rátérni látogatása tulajdonképpeni tárgyára, mint gondolta volna.

– Tegnap régi írások közt kutattam, és kezembe akadtak azok a régi részvények – emlékszik a múltkor említettem –, amiket anyám utoljára vásárolt. Azt hiszem, nevetséges, hogy eljöttem magához, de véleményem szerint maga az egyetlen ember, aki megmondhatja, mit csináljak velük… ha ugyan egyáltalában lehet velük valamit kezdeni. Ugye nagyon arcátlan vagyok? – kérdezte a lány, és zavartan mosolygott.

Simon kivette a papírokat a borítékból, amelyet átnyújtott, és átnézte. Tíz részvény volt: mindegyiken kétszáz egyfontos szelvény, amelyet a részvény birtokosa beválthatott a Brit-Honduras Ásványérc Kitermelő Trösztnél.

– Ha csak annyit érnek, mint a papír, amire nyomták, az is valami – jegyezte meg az Angyal. – A papírok rajza valóban igen művészi.

Szomorúan nézte a részvényeket, azután vállat vonva visszacsúsztatta a borítékba, és elmosolyodott.

– Magamnál tarthatom egy-két napig? – kérdezte.

A lány bólintott. – Kimondhatatlanul hálás lennék – mondta, s szemében mulatság és kíváncsiság keveredett. Végre elnevette magát. – Bocsásson meg, hogy így bámulom, de még soha nem láttam megrögzött bűnözőt. Maga igazán az Angyal? És csak úgy jár-kel a világban, itt-ott megöl egy kábítószer-kereskedőt, becsap egy csalót, és hasonló dolgokat művel?

– És hasonló dolgokat művelek – ismerte el az Angyal elnézően.

– De hogyan bukkan rájuk? Úgy értem, ha például nekem kellene elindulnom és keresnem egy csalót…

– Már talált is. Utolsó főnöke vezeti ugyebár a Julian Lamantia Beruházási és Pénzgyümölcsöztetési Irodát? Nem tudok sokat erről a cégről, de nagyon meglepne, ha arról értesülnék, hogy valamelyik ügyfele az ő tanácsa alapján vagyont szerzett.

A lány nevetett. – Egyetlen egyet sem ismerek! De még ha rá is akadt az emberére…

– No, minden ügyet érdeme szerint kell elbírálni; megmerevedett szabály nincs. Hallott már valaha arról, hogyan járt egy fickó, akit Francis Lemuelnek hívtak?

Egy órán át szórakoztatta a lányt azzal, hogy elmesélte egyik legmulatságosabb csínyét, és amikor Ruth elment, azon törte a fejét, vajon miért estek az Angyal bűnei annyira más elbírálás alá, ha ő mesélte el, és miért nem lehetett felháborodni mindazon, amiről nyíltan bevallotta, hogy elkövette.

A következő néhány nap alatt Templar gondolatait nagyrészt az Eden-család haszontalan beruházásai foglalkoztatták; miután pedig figyelemreméltó agybeli képességei felől soha nem kételkedett, csöppet sem csodálkozott, amikor nyomozása eredményéül egy lehetséges piacot talált a papírok számára, amelynek semmi köze a hivatalos Értéktőzsdéhez nem volt. Simon amúgy sem vette soha számításba terveinél a hivatalos Értéktőzsdét.

Éppen különös figyelmet szentelt kalapjának, hogy karimája a megfelelő módon, zsiványosan árnyékolja szemét, mert támadásra indult, amikor előszoba-csengője megszólalt. Ajtót nyitott látogatójának. Magas, mogorva, fehér bajszú, és busa fehér szemöldökű férfi állt előtte, és elengedhetetlen tényként hozzá tartozik a történethez, hogy látogatása előre meg volt beszélve.

– Beszélhetnék Tombs kapitánnyal? Nevem…

– Wilmer-Steak?

– Steck!

– Steck. Örvendek a szerencsének. Én vagyok Tombs kapitány. Lépjen beljebb bajtárs. Van egy kis ráérő ideje?

Wilmer-Steck engedte, hogy bevezessék a nappali szobába; ott aztán megnézte nehéz arany-zsebóráját. – Azt hiszem bőven van időm, hogy lebonyolítsuk az üzletet, ha önnek is van e célra ideje.

– Úgy értettem, hogy tudna-e néhány percig várni? Érezze magát itthon, amíg meg nem jövök. – Szédítő kézügyességgel varázsolt az asztalra cigarettát, gyufát, egész halom képeslapot, whiskys üveget és szódát. – Tudniillik feltétlenül beszélnem kell egyik barátommal, de megígérhetem, hogy nem tart negyed óránál tovább. Tudna addig várni?

Wilmer-Steck pislogott. – No, persze, ha olyan sürgős, izé… kapitány.

– Tombs. Szolgálja ki magát tetszése szerint. Köszönöm, hogy vár. Örülök, hogy látom, viszlát!

Az Angyal melegen megrázta Wilmer-Steck kezét, azután egy ajtó csapódott, és a vendég a következő pillanatban házigazdáját a legnagyobb sietséggel látta elhaladni az ablak előtt. Meg lehet érteni, hogy zavarában kissé levegő után kapkodott.

De csekély idő múlva mégis csak magához tért, whiskyt és szódát töltött, rágyújtott, és kényelmesen iddogált meg pöfékelt, amikor megszólalt a telefon. Néhány másodpercig összeráncolt homlokkal nézte, és azután rájött, hogy – úgy látszik – egyedül van a lakásban, mert senki nem jött fölvenni a kagylót. Némi további habozás után odalépett, és fölvette. – Halló – mondta.

– Ide hallgass, Simon… nagy újságom van számodra – hangzott a drót túlsó végéről. – Emlékszel azokra az értékpapírokra, amelyekkel kapcsolatban kértél, hogy szerezzek be értesüléseket? Hát bizony igaz, tegnap még jóformán semmit sem értek, de holnap bármilyen magas összeget elkérhetsz már értük. Persze ez egészen bizalmas közlés, de nem kétséges, hogy az értesülés jó. Céged csodálatos pénzforrásra bukkant ezekben a papírokban, úszni fogtok a pénzben. Huszonnégy óra múlva az újságok tele lesznek vele. Egész vagyont fogsz rajtuk keresni!

– Ó – mondta Wilmer-Steck.

– Sajnálom, hogy nem mondhatok pillanatnyilag többet, öregem – folytatta a hang a másik oldalon –, de egy csomó fontos ügyfél vár rám a külső szobában, és fogadnom kell őket. Talán találkozhatnánk később egy pohár ital mellett? Mondjuk a Berkeleyben hatkor, megfelel?

– Aaa – mondta Wilmer-Steck.

– Rendben van akkor, vén szerencsés ördög. Viszontlátásra!

– Viszontlátásra – mondta Wilmer-Steck.

Óvatosan visszatette a kagylót, és csak néhány perc múlva vette észre, hogy cigarettája kialudt. Körültekintően a kandallóba dobta, és friss cigarettára gyújtott. Azután odament a telefonhoz, és felhívott egy számot. Alig fejezte be a beszélgetést, mikor az Angyal nagy robajjal befutott. Wilmer-Steck olyan izgatott volt, hogy minden bevezetés nélkül rátért látogatása tárgyára.

– Igazgatóink csak óvatosan foglalkoztak az értékpapírokkal, amelyeket ön említett, Tombs kapitány. De most már, örömmel közölhetem, hogy hajlandók vagyunk azonnal megvenni, ha meg tudunk egyezni. Hogy el ne felejtsem, mennyi is az, ami az ön birtokában van?

– Kétezer font névérték – felelte az Angyal. – De ami jelenlegi értéküket illeti…

– Kétezer font! – Wilmer-Steck szinte falánkan forgatta szájában a szavakat. – Azt hiszem, ön még meg sem mondta a társaság nevét, amely a részvényeket kibocsátotta.

– Brit-Honduras Ásványérc Kitermelő Tröszt.

– Persze, persze! A Brit-Honduras Ásványérc Kitermelő Tröszt!… Azt hiszem, ajánlatunk kissé különösnek tűnik az ön szemében, Tombs kapitány – jegyezte meg Wilmer-Steck, aki úgy tett, mint akinek ez a tény csak most tűnik fel –, de biztosíthatom…

– Sose fáradjon – vetette közbe röviden az Angyal. Odament íróasztalához, és kinyitott egy fiókot, amelyből kiemelte a részvényköteget. – Ugyanolyan jól ismerem a helyzetüket, mint maguk. Zugtőzsdéknél mindig az a kellemetlen, hogy kell lenni néhány értékpapírnak, amellyel dolgozhatnak. Értéktelenebbet már nem is vehetnének, mint ezt a köteget, így hát meg vagyok róla győződve, hogy ez a vásár mindenkit ki fog elégíteni. Kivéve persze az önök ügyfeleit, de hát azokkal igazán nem kell törődnünk, ugye?

Wilmer-Steck úgy tett, mint akinek kínos a beszélgetés, de látszott, hogy csak színészkedik.

– No hát, ha eladná nekünk ezeket a papírokat, mondjuk háromszáz fontért…

– Vagy tegyük fel kapnék értük ötszázat…

– Ha például négyszázat ajánlanék…

– És én végre ötszázat el is fogadnék…

– Ha tehát ön, mondjuk, elfogadna ötszáz fontot – egyezett bele Wilmer-Steck némi vonakodás után megadva magát –, biztos lehetek benne, hogy ön nem erezné magát becsapva?

– Igyekeznék leplezni csalódottságomat – felelte az Angyal.

Úgy vélte, hogy látogatója kissé izgatott, de ezt a tünetet nem vette komolyan. Még egy kis vita következett, mire Wilmer-Steck hajlandó volt készpénzben fizetni. Simon leszámolta az ötven darab új, ropogós tízfontost, amelyet az asztalon át feléje nyújtottak, és cserébe áttolta az értékpapírokat. Wilmer-Steck leszámolta, és hasonlóképpen megvizsgálta azokat.

– Remélem, meg van elégedve? – kérdezte az Angyal. – Én figyelmeztettem önt, hogy legjobb tudomásom és hitem szerint a papírok egy töredékét sem érik annak az összegnek, amelyet ön fizetett értük.

Tökéletesen meg vagyok elégedve – felelt Wilmer-Steck. Előhúzta tekintélyes aranyóráját és megnézte. – Most pedig, ha megbocsát, kedves kapitány uram, távozom, mert úgy látom, hogy máris lekéstem a követező találkámról.

Majdnem illetlen gyorsasággal távozott.

Egy irodában, amelynek ablakai a Haymarketre nyíltak, két férfi türelmetlenül várta visszaérkezését. Levette kalapját, megtörölte izzadt homlokát, végigtapogatta öltönyét, és lihegett. – Elveszítettem az órámat – mondta.

– Ördög bánja az órádat – felelt dühösen Julian Lamantia. – Megkaptad az értékpapírokat?

– Úgy látszik, valami zsebtolvaj kiemelte – folytatta a megrökönyödött férfi panaszosan. – Igen, a részvények megvannak. Nesze. Remek óra volt… Ne feledjétek, hogy minden haszon fele az enyém.

Lamantia maga elé terítette az asztalra az értékpapírokat, és a harmadik férfi, aki eddig keménykalappal a fején ott ült az asztal sarkán, szintén föléjük hajolt. Most ez szólalt meg: – Ezeket a részvényeket vetted, Meyer? – kérdezte halkan, szinte suttogva.

„Wilmer-Steck” élénken bólogatott. – Ezekkel fogjuk megcsinálni a szerencsénket. A kutakból kétszáz yard magasra lövell az olaj – ezt a hírt fogjátok látni a holnapi újságokban. Soha még ilyen nehéz és gyors munkát nem végeztem, mint amikor Tombs kapitányt…

– Kicsodát? – kérdezte a keménykalapos hirtelen.

– Tombs kapitányt… így hívják a fickót, akit megdolgoztam. Mondom nektek, agymunkán múlik az egész… Hát neked mi a bajod, Fred? Beteg vagy?

Julian Lamantia szédült a széken. – Tudsz valamit ezekről a papírokról, Jorman? – kérdezte.

A keménykalapos nyelt egyet. – Hogy tudok-e?! Három-négy évvel ezelőtt nagy üzleteket csináltam velük. És ez az átkozott hülye a mi pénzünkből ötszáz fontot fizetett értük… méghozzá ugyanannak az embernek, aki tőlem kicsalta a harminc fontot a múlt héten! Brit-Honduras Ásványérc Kitermelő Tröszt soha nem is létezett, amíg én ki nem találtam, és ki nem nyomtam saját kezűleg ezeket a papírokat. És ez a… ez a…

Meyer rogyadozva támaszkodott neki az asztalnak.

– Dehát ide figyelj, Fred – érvelt – nem lehet itt valami tévedés? Csak nem akarjátok azt mondani… a sok vesződség és agymunka után, amit végeztem, hogy megszerezzem ezeket a papírokat…

Agymunka! – horkant fel Szerencsés Fred.

Exportüzlet

Figyelemreméltó tény, amelyről magasröptű és bölcselkedő tanulmányt írhatna valaki, akinek ilyesmire van ideje, hogy a sikeres kalóznak, majdnem ugyanazon tulajdonságokkal kell rendelkeznie, mint amiket a detektívtől várunk el, akinek az a feladata, hogy elfogja a kalózt. Magától értődik, hogy jó sok esze és találékonysága legyen; de van még más, és kevésbé ismert jellegzetessége is. Széleskörű emlékezőtehetségének kell lennie nemcsak arcokra és nevekre, hanem minden véletlenül és alig útjába eső tényre nézve is, ami tudomására jut. Akkora véletlenből mint egy vakondtúrás, néha a következtetések egész hegyláncát kell felépíteni, hogy még Sherlock Holmes is beleszédüljön. Emberileg roppantul rokonszenvesnek kell lennie, együtt azzal a képességgel, hogy varázsló módjára létesítse a bizalmas barátságokat. Valóban olyannak kell lennie, mint a tehetséges történésznek, aki saját megállapításait és részben felfedezéseit írja meg eredeti felfogással. Alapvető különbség azonban, hogy míg a történész akár hatvan órán át is mérlegelheti a kérdéseket, amelyek munkája közben felmerülnek, a kalóznak akárhányszor hatvan másodperc alatt kell döntenie.

Simon Templar legalábbis e tulajdonságok egyikével az x-edik hatványon rendelkezett. Elhintve a föld minden legtávolibb zugában is rejtélyes barátai éltek, és ha London legfélreesőbb részeiben is voltak ilyenek, ez nem mindig rajta múlt. Elég különös, sokan közülük nem is tudták, hogy a jókedvű és illedelmes, karcsú és napbarnított arcú, kékszemű fiatalember, aki oly rendszertelenül tűnt fel életükben, és maradt ismét el, a megrögzött törvénytipró, akit mindenki az Angyalnak ismert. Az öreg Charlie Milton kétségkívül nem tudta. Valamelyik délután az Angyal éppen a Tottenham Court Road vidékén járt, és mivel lyukas félórája volt, bepottyant Charlie manzárd-műhelyébe, és meghallgatta az ipari pangás okait egy új szemszögből nézve.

– Alig van dolgom – mondta Charlie acélkeretes szemüvegét törölgetve – mert senki nem vásárol igazán értékes ékszereket, és így természetesen másolatokra sincs szükség. Nézze ezt a darabot: hetek óta az első igazán nagy rendelés.

Csillogó gyémántsort vett elő, amely csinos, antik ezüstláncba volt foglalva, és csodálatos szépségű, szív alakú függőben végződött. Az ékszer láttán minden tisztességes kalóznak összefutott volna a nyál a szájában, de Simon Templar történetesen okosabb volt mindezeknél. Hiszen ez volt Charlie Milton alkalmazásának titka.

Fent a tető alatti szűk kis műhelyében készítette Charlie csodálatos kézügyességgel és szaktudással a legremekebb másolatokat, amelyek ismertté tették nevét az egész londoni ékszerszakmában. Néha százezer font értékű drágakövek is hevertek munkaasztalán, és egy őrzésükre kirendelt detektív figyelő szeme alatt dolgozott. Ha valaki úgy találta, hogy ékszere túl értékes ahhoz, hogy bármilyen alkalomra felvegye, elküldte Charlie Miltonhoz, készítsen róla elképesztően pontos másolatot. Sok gazdag özvegy díszelgett kisebb jelentőségű társadalmi eseményeknél Charlie ékszereiben, míg a vagyont érő eredeti biztonságban pihent valamelyik bank páncélkamrájában.

– A Kellman-nyaklánc – magyarázta Charlie hanyagul visszalökve egy fiókba. – Lord Palfrey rendelte meg nálam a másolatát egy hónappal ezelőtt, és éppen elkészültem vele, mikor a lord tönkrement. Huszonöt font előleget kaptam a rendelés feladásakor, és azt hiszem, ennél többet nem is kapok már ezért a fáradságos munkáért. A nyaklánc árverésre kerül a lord minden egyéb ingóságával együtt, és ki tudja, akar-e majd az új tulajdonos is másolatot az ékszerről.

Az Angyal sokféle tapasztalata mellett nem voltak szokatlanok az ilyen beszélgetések, és sohasem lehetett tudni, hogy mikor játszik szerepet életében egy ilyen beszélgetés. Néhány nappal később az újságokban is meglátta a hirdetést, amely lord Palfrey házának és ingóságainak árverését közölte. De nem foglalkozott tovább az üggyel, mert olyan emberek, mint lord Palfrey, nem tartoztak Simon Templar játszmájához.

Akkortájt, amikor az „angyali” arcátlanság egy-egy újabb epizódjára az újságok szerkesztői minden héten feltétlenül számíthattak, Templar törvényenkívüliségének áldozatai mindig olyan emberek voltak, akik rendszerint kínosan kerültek minden alapos nyomozást, mert az menthetetlenül megtépázta volna jó hírnevüket. Simon Templar életkörülményei nagyot változtak ugyan időközben, de rugalmas erkölcsi felfogása még mindig ugyanolyan akrobatikus elferdüléseket mutatott. Életkörülményeinek változása nem rajta múlt; vannak határok, ameddig minden kalóznak el kell egyszer jutnia, és Simon Templar igen gyorsan elérte azokat. Hogy miként jutott el a végső határig, azt más helyen már elmondtuk, és még elegen elég jól emlékezhetnek ezekre a történetekre. Egy teljes héten át nagy címek alatt tárgyalták az újságok az Angyal személyazonosságát, és így a titok közkincs lett. Voltak ugyan sokan, akiknek gyengült az emlékezőtehetsége, és már csak gúnynevére emlékeztek – amely által híressé vált – de akadtak sokan mások, akik még mindenre jól emlékeztek. Az élet ily módon való változásának hátrányai támadtak, mert a soha nem felejtő szervezetek egyike a Scotland Yardon tartotta főhadiszállását. Néha viszont kárpótlások is érték az Angyalt, ha különös és más által végre nem hajtható megbízatásokat kapott.

Egy szép júniusi napon is kapott ilyen megbízást. Sötét öltözetű úr csöngetett be Simon lakásán, a Piccadillyn, ahol barátunk akkoriban lakott. Az Angyal állandóan változtatta lakóhelyét, és ez a főúri lakás, amelynek ablakai a Green Parkra nyíltak, legújabb ötlete volt. A látogató idősebb, fehérhajú úr volt; megértő tekintete és hihetetlen titoktartást eláruló arckifejezése azonnal a családi jogtanácsosok típusát juttatta Simon eszébe, és valóban ilyen minőségben is mutatkozott be.

– Minél rövidebbre akarom fogni a mondókámat, Mr. Templar – kezdte az idegen. – Felhatalmazást kaptam, hogy megkérdezzem önt, leszállítana-e egy lepecsételt kis csomagot Párizsban arra a címre, amelyet megadnék önnek. Minden kiadását fedezzük, és fáradságáért kap száz fontot.

Simon cigarettára gyújtott, és a mennyezet felé fújta a füstöt. – Elég könnyű feladatnak látszik – jegyezte meg. – Nem lenne olcsóbb postán küldeni?

– A csomag, Mr. Templar – amelynek tartalmát nem árulhatom el – ötezer fontra van biztosítva – felelt az ügyvéd hatásosan. – De attól tartok, hogy a négyszeres összeg sem nyújtana kárpótlást a szóban forgó tárgy elvesztéséért, amely az egész világon egyedülálló a maga nemében. A rendes magándetektív-irodákat már mind számba vettük, de megbízóim úgy vélik, hogy azok nem alkalmasak ilyen ügy lebonyolítására. Figyelmeztetést kaptunk, hogy a csomagot el akarják rabolni, és megbízóim kívánsága, hogy az ön… izé… egyedülálló tapasztalatát biztosítsuk a magunk számára ebben az ügyben.

Az Angyal átgondolta a dolgot. Tudta, hogy a kábítószer-csempészet nem Angliából a kontinens felé folyik, hanem ellenkező irányban. Ettől a lehetőségtől függetlenül pedig a megbízatás elég elfogadhatónak látszott.

– Szinte megható, hogy mennyire hisznek a javulásomban – jegyezte meg végre az Angyal, és az ügyvéd kényszeredetten elmosolyodott.

– Bízunk az ön közismert sportszerűségében.

– Mikor kívánják, hogy induljak?

Az ügyvéd egymáshoz illesztette ujjhegyeit, és ezzel jelezte megelégedettségét. – Úgy értsem a kérdését, hogy elfogadja ajánlatunkat?

– Nem látom be, miért ne fogadnám el? A minap átjött a csatornán egyik barátom és mesélte, hogy a Folies Bergère-ben remek új revüt adnak. Miután pedig az ember csak egyszer fiatal…

– Megbízóimnak kétségkívül nem lesz ellene kifogásuk, ha költségjegyzékébe szórakozási költségeit is beleviszi – felelt az ügyvéd szárazon. – Ha az idő nem túl rövid már erre, igen örülnénk, ha holnap este nézné meg az… izé… Folies Bergère új revüjét.

– Nekem megfelel – mormolta az Angyal röviden.

Az ügyvéd fölállt. – Természetesen repülőgépen fog utazni – jelentette ki búcsúzóul. – Még ma este visszajövök, és az ön kezébe adom a csomagot. Azon túl ön felel érte. Ha tanácsot adhatok önnek, Mr. Templar – tette hozzá, miközben az Angyal kikísérte – különös gonddal rejtse el az utazás alatt. Figyelmeztettek bennünket, hogy a francia rendőrség egyes tagjai megvesztegethetőek.

Amikor délután hat órakor visszatért, megismételte figyelmeztetését. Simon egyedül maradt a barna papírba csomagolt, tapinthatóan erős kartonból készült dobozzal, amely körülbelül négy hüvelyk széles és hosszú, két hüvelyk magas volt. Simon néhányszor megbecsülte tenyerén a súlyát: nem volt sem különösen könnyű, sem különösen nehéz. Törte a fejét, hogy mi lehet benne. A cím, amelyre le kellett szállítani, sima fehér papíron gépírással volt megadva; Simon emlékezetébe véste, és azután elégette a papírt. Az Angyal legnagyobb gyengéje a kíváncsiság volt. Gyógyíthatatlan kíváncsiságnak köszönhette szerencséjét, mert képtelen volt sokáig nézni valamit, ami csak legkisebb mértékig is titokzatos volt, anélkül, hogy engedjen a kísértésnek, és behatoljon minden egyes részletbe. Soha eszébe sem jutott, hogy elárulja a bizalmat, amit a csomag biztonságával kapcsolatban beléhelyeztek. De véleménye szerint a tartalom titokzatosságának felfedezése döntően hozzájárult ahhoz, hogy megbízatását jól hajtsa végre. Másnap reggelig harcolt kíváncsiságával, azután megadta magát. Reggeli után felbontotta a csomagot: a pecséteket sértetlenül távolította el forró zsebkésével, és nagyon örült, hogy így cselekedett.

Amikor kihajtott a croydoni repülőtérre, a csomag már ismét eredeti állapotában volt, és senki nem vette észre, hogy ki volt bontva. Egy könyv lapjait úgy vágta ki, hogy a margót köröskörül meghagyta, és az így támadt üres helyre betette a csomagot. Mindenféle bonyodalomra felkészült.

Kézitáskáját feladta, és azután türelmesen várt, mikor végeznek az előkészületekkel, amelyek valamilyen rendkívüli oknál fogva arra jók, hogy a légiutazás állítólagos időnyereségét semlegesítsék. Éppen második cigarettáját vette elő, amikor sötét hajú, és elképesztően csinos fiatal lány, aki éppoly türelemmel várakozott, lépett hozzá és tüzet kért. Simon felkattintotta öngyújtóját, mire a lány egy csomag cigarettát vett elő, és megkínálta.

– Mindig ennyi idő kell ezeknek az induláshoz? – kérdezte a lány.

– Ha én utazom, mindig – felelte az Angyal lemondón. – Azonkívül szeretném tudni, miért állítják össze mindig úgy a menetrendet, hogy az embernek ne legyen ideje rendes ebédet elfogyasztani. Talán jutalékot kapnak a francia vendéglősöktől, ahol az ember annál kiadósabban ebédel?

A lány felnevetett. – Útitársak vagyunk?

– Nem tudom. Én Párizsba repülök.

– Én Ostendbe.

Az Angyal felsóhajtott. – Nem gondolhatná meg magát, és nem jönne Párizsba?

Elsőt szippantott cigarettájából és most másodikat szívott utána, mialatt a lány figyelmesen nézte. A füstnek szokatlanul kesernyés íze volt. Simon gondosan szívott még egyet belőle, de ezúttal szájában tartotta a füstöt, és azután lassan kieresztette, mintha előzőleg leszívta volna. Arckifejezése semmit sem változott, bár az effajta bonyodalomra számított legkevésbé.

– Mit gondol, sétálhatnánk még egy kicsit a hangáron kívül? – kérdezte a lány. – Megfulladok itt a melegtől.

– Azt hiszem, ez jó ötlet – felelte az Angyal.

Kimentek a fényes reggeli napsütésbe, és kényelmesen sétáltak a kavicsos úton. A valutaárfolyamok sokban hozzájárultak ahhoz, hogy az idegeneknek elmenjen a kedvük az utazástól ebben az évben, és a légikikötő szokatlanul elhagyott volt. Két férfi szállt ki egy autóból, amely ebben a pillanatban állt a hangár bejárata elé. Ezenkívül még csak egy kocsi kanyarodott a főútvonalról be a hangár felé, és két műszerész egy óriási Handley-Page gépen dolgozott a repülőgép szélén.

– Miért adott kábítószerrel átitatott cigarettát? – kérdezte az Angyal tökéletes közönnyel. De amikor a lány feléje fordult és ránézett, szeme hirtelen a meztelen acél hidegségével villant.

– Én… én nem értem. Lenne szíves megmagyarázni, hogy mire gondol?

Simon eldobta a cigarettát és erősen eltaposta.

– Húgom – mondta –, ha maga azt hiszi, hogy Simon Templar tegnap született, akkor hadd világosítsam fel arról, hogy az valaki más lehetett, aki ugyanerre a névre hallgat. Tudja, én már akkor használtam ezt a cigaretta-trükköt, amikor maga még egyszer sem mosott fogat.

A lány ajkához emelte a kezét és hirtelen felemelte, mintha intene. Egy pillanatra Simon meghökkent, és azután meg akart fordulni. A lány tekintetét a férfi válla fölött valamire szögezte, de Templar feje már nem tudott eléggé hátrafordulni, hogy megnézze, mi az, mert egy homokzsák tömör súlya zuhant kegyetlenül a tarkójára. Egy pillanatig úgy érezte, hogy lába megbicsaklik alatta, mialatt a könyv, amelyet kezében tartott, a földre esett, és kitálalta tartalmát; azután minden elsötétült előtte.

Rideg bútorzatú irodában tért magához, amelynek ablaka a leszállópályára nyílt. Az arcban, amely föléje hajolt, felismerte Teal főfelügyelő kerek, rózsaszín vonásait.

– Maga találta ki ezt a merényletet? – kérdezte, miközben gyengéden simogatta koponyaalapját. – Nem is képzeltem volna, hogy ilyen durva is tud lenni.

– Nem én tettem – felelte a detektív röviden. – De elfogtuk azt, aki elkövette… ha felelősségre akarja vonni. Azt hittem, Angyal, hogy ismeri Kate Allfieldet.

Simon ránézett. – Micsoda? Csak nem a „Csinos”?! Már hallottam róla, de most találkoztunk először. Majdnem elszívatott velem egy altató-cigarettát! – Elfintorította arcát. – Mi volt a terv?

– Éppen arra várunk, hogy ezt magától megtudjuk – felelte Teal dühösen. – Éppen akkor hajtottunk be, amikor magát leütötték. Azt tudjuk, hogy mit hajszoltak: a Deacon-banda megszerezte a nyakéket, de a Zöld Kereszt bandája nem adta fel a harcot. Amit tudni akarok, csak az, hogy maga mikor kezdett együtt dolgozni Deaconnal.

– Hát ez túlmegy az én felfogóképességemen – jelentette ki az Angyal bárgyún. – Ki ez a Deacon és mi a pokol ez a Zöld Kereszt?

Teal nyugodtan szembenézett vele. – A Zöld Kereszt bandájához tartoznak azok, akik magát leütötték. Deacon a főnöke annak a bandának, amely tegnap elrabolta a Palfrey-ékszereket. Tegnap délután kétszer is fent járt magánál… nekünk már előbb besúgták, hogy nagy dologra készül, és ezért megfigyelés alatt tartottuk; de az ékszerek eltűnését csak ma reggel fedeztük fel. Most aztán hallani szeretném, hogy mit szól maga mindehhez; de mielőtt elkezdi történetét, óva intem…

– Várjon egy percig. – Simon elővette cigarettatárcáját és rágyújtott. – Amilyen szerencsétlen hírnevem van, azt hiszem, elég sok időbe fog telni, amíg fejébe verem, hogy semmit sem tudok erről a Deaconról. Tegnap meglátogatott, és azt mondta, hogy jogtanácsos… arra kért, vigyázzak egy kis lepecsételt csomagra, amelyet Párizsba akart küldeni, és én elvállaltam a munkát.

– Úgy? – A detektív veszélyesen udvarias volt. – Akkor talán élete nagy meglepetésével szolgálhatok, ha közlöm, hogy a magára bízott csomagban egy gyémánt-nyakék volt, amely körülbelül nyolcezer fontot ér.

– Az valóban meglepne! – felelt az Angyal.

Teal megfordult.

Az ajtóban egy polgári ruhás férfi állt őrt, és az asztalon szanaszét barna papír hevert, és a selyempapír közül egy kis halom szikrázó drágakő és csillogó fém villant elő. Teal odanyúlt és keresztülcsurgatta kezén a tüzes, sokszínű gyémántfolyót. – Ez az! – mondta.

– Megnézhetném közelebbről? – kérdezte az Angyal.

Kivette Teal kezéből a nyakéket, és alaposan megvizsgálta a világosság mellett. Azután röviden elvigyorodott, és visszaadta.

– Ha maga ezért nyolcvan fontot kap, szerencséje lesz – mondta. – Nagyon jó utánzat, de sajnos, a kövek hamisak.

A detektívnek kitágult a szeme. Azután kikapta Simon kezéből a nyakéket, és maga is megvizsgálta.

Lassan visszafordult Templar felé.

– Kezdem azt hinni, hogy életében először igazat mondott, Templar – jelentette ki, és modora annyira megváltozott, hogy szinte nevetségesen hatott volna, ha nem hangzik ki szavai közül a bocsánatkérés. – Hogyan magyarázza maga ezt?

– Azt hiszem, mindkettőnket az orrunknál fogva vezettek – mondta az Angyal. – Mindazok után, amiket előbb elmondott, azt kell hinnem, hogy Deacon tudott róla, miszerint maga figyelteti, és azt is, hogy sietve ki kell csempésznie az ékszereket az országból. Valószínűleg gyorsan túladhatott a többi holmin, de senki ezt a nyakéket még csak meg sem érintené… túl jól ismerik. Valóban művészi ötlet volt megkísérelni, nem vállalnám-e a munkát…

– De akkor miért adta oda magának a hamisat?

Simon vállat vont. – Lehet, hogy Deacon ravaszabb, mint mi mindannyian. Istenem, Teal… gondolkozzék hát! Tegyük fel, hogy mindez csak szemfényvesztés: tudta, hogy maga látta őt hozzám felmenni, tehát ha felfedezik az ékszerek eltűnését, azonnal utánam vetik magukat, meghallják, hogy Párizsba készülök, fülön csípnek Croydonban… mindez alatt pedig az igazi nyakék más úton kisiklik az országból…

– Az Isten verje meg! – mondta Teal főfelügyelő, és olyan gyorsasággal vetette magát a telefonra, ami ilyen kövér és alacsony vérmérsékletű férfiútól valóban meglepő volt.

A polgári ruhás rendőr némi tisztelettel állt félre, mikor az Angyal kiment az ajtón. Simon csibészesen szemébe húzta kalapját, és szokásos eleganciájával tovasétált. Kint a váróteremben egy tisztviselő kiabált: – Minden Ostendbe és Brüsszelbe induló utas szálljon be, kérem! – és kint a gyepen egy repülőgép bemelegítő zúgása hallatszott. Simon hirtelen megváltoztatta eredeti útitervét.

– Adok önnek harmincezer forintot a nyakékért – mondta Van Roeper, a kis amsterdami, akihez az Angyal kincsével beállított.

– Ötvenezret el is fogadok – felelte az Angyal, és meg is kapta.

Még egy tulajdonsága volt, amely elengedhetetlen kalózok számára: sohasem felejtett el arcokat. Már első alkalommal az volt a benyomása, hogy Deacont már régebben látta valahol, de csak akkor reggel találta meg emlékei közt a jogtanácsos kedves arcát, amikor felébredt. Kezdte érteni, miért tart az ügyvéd oly aggodalmasan igényt az ő kétes kimenetelű szolgálataira, és úgy érezte, hogy a szerencse igen kegyes hozzá.

Az öreg Charlie Milton, akit reggelije mellől rángatott el, hogy megvehesse tőle a nyaklánc másolatot nyolcvan fontért, ugyanazt érezte.

A gonosz báró

– A fáradhatatlan versengésnek e napjaiban – mondta az Angyal – rendkívül jóleső érzés tudni azt, hogy az ember a szakmai tökéletesség csúcspontját képviseli… rettenthetetlenül, változatlanul és a régi szépségben.

Hallgatósága az alázatnak felerészt őszinte válfajával figyelt rá… Patricia Holm azért, mert hasonlóan szerény kinyilatkoztatásokat már annyiszor hallott tőle, hogy lassanként kezdte őket el is hinni. Peter Quentin pedig mert még újonc volt az angyali törvénytelenség berkeiben, s így a játszmát újnak és izgatónak találta.

A Piccadilly Hotelban találkoztak össze egy koktélra, és az a tény, hogy Simon Templar megjegyzése nem felelt meg tökéletesen az igazságnak, legkevésbé sem zavarta meg örömüket a várható esti szórakozással kapcsolatban.

Mert valójában az Angyalnak egy vetélytársa volt akkortájt. Ez a vetélytárs hírnevét határtalan energiájának és Simon Templar óvatos visszavonultságának köszönhette egyaránt: a lapok címoldalán már nem Templar neve tündökölt, pedig azelőtt ezt a helyet többször fenntartották neki. A lapok az új szélhámos hőstetteit kürtölték világgá; a varietékban róla énekelték az új dalocskákat; a detektívek hajukat tépték, és tűrték a sajtó meg főnökeik gúnyos bírálatát, ameddig csak el lehetett viselni; értékes ékszerek tulajdonosai pedig sietve helyezték el kincseiket a bankok páncélkamráiban, és élénken érdeklődtek patent-zárak és vészcsengők iránt.

Mert a férfi, akit általában „A Róka” néven ismertek, ékszerekre specializálta magát… ezenkívül alig lehetett róla valamit is tudni. Egyszer azzal lepte meg a közvéleményt, vastag betűs cikkeket íratva magáról, hogy lady Palfrey jótékonysági bálján pisztolyt szegezett a tömegre a Grosvenor House kellős közepén, egészen egyedül, és majdnem tízezer font értékű ékszerrel távozott. Alig ültek el kissé a hullámok, amiket ez a hőstett kavart fel, amikor Sir Barnaby Gerrald házából a Berkeley Squaren elrabolt a könyvtárszoba falába süllyesztett széfből egy négyezer font értékű gyöngysort, mialatt Gerraldék a szomszéd szobában válogatott vendégkoszorú közepette vacsoráztak. A következő éjszakán felnyitotta és kirabolta egy ékszerész páncélkamráját a Bond Streeten, ami a biztosítóknak csaknem húszezer fontjába került. Egy héten át ő volt a fő beszédtéma: a leszerelési konferenciák hírei harmadrangú sarkokba szorultak, és még Wimbledon is csak a második helyet kaphatta meg az újságok hasábjain.

Mind a három betörés azt mutatta, hogy gondosan előkészített bűntettekről volt szó. Kétségtelennek látszott, hogy a Róka minden egyes mozzanatot előre kidolgozott, és a lapok csak egy terv kivitelének némely részleteit ismertették, amely talán évekig ért, mire a megvalósításig került. Ugyanígy kétségtelen volt, hogy a bűntettek, melyeket a Róka elkövetett, nem alkották egy hadjáratnak sem a kezdetét sem a végét. A lapok szerkesztői (akik ritkán birtokosai értékes ékszereknek) kapva kaptak a Róka kalandjain, mint egy égi ajándékon a holt idényben. A Róka pedig úgy dolgozott nekik, mintha külön érzéke lett volna az újságok érdekei iránt.

Behatolt Mrs. Wilbur G. Tully lakásába Dorchesterben, és elemelte ékszerdobozát mindazzal, ami benne volt, mialatt a hölgy a fürdőszobában tartózkodott, szobalányát pedig hamis üzenettel elcsalták. Mrs. Tully zokogva mesélte az újságíróknak, hogy pótolhatatlan darab is volt az ékszerek közt: gyémánt-ametiszt fülbevaló, amely legalább kétszáz fontot ért, és a hölgy anyai öröksége volt. Hajlandó lenne értékének kétszeresét is megadni, ha visszakaphatná. Másnap reggel postán visszakapta, és a Róka gépírással írt őszinte sajnálatát fejezte ki afölött, hogy a hölgynek ilyen bánatot okozott. A szerkesztők drága szivarokat szívtak, és minden jóban dúskáltak. Ilyen jó üzleteket nem csináltak, amióta az Angyal úgy tett, mintha vissza akarna vonulni; ki is hoztak belőle mindent, amit csak lehetett.

Még olyan feltevések is napvilágot láttak, hogy a Róka nem más, mint a valaha hírhedt Angyal új köntösben. Teal főfelügyelő meglátogatta Simon Templart.

– Ez egyszer ártatlan vagyok, Claud – mondta az Angyal meggyőző szomorúsággal; és a felügyelő elég jól ismerte már ahhoz, hogy tudja, mikor hihet neki.

Simonnak megvolt a „magánvéleménye” a Rókáról. Mrs. Tully ősi fülönfüggőjének története nem érdekelte: nem viseltetett közvetlen rosszakarattal Mrs. Tully iránt, de az ékszer azonnali visszaküldése úgy érintette, mint egy színész igen kirívó mozdulata, amely a kakasülőn lévő közönségnek szól; ő ilyen dolgokra soha nem ragadtatta el magát. Lehet, hogy előítéletei voltak. A bűnözés berkeiben igen kevés helye van a barátságos versengésnek, és az Angyalnak is megvolt a maga emberi önzése.

A Róka hírét ezen az estén más úton hozták ismét elébe.

– Ez az ember ki akarja hívni maga ellen a sorsot – mondta Peter Quentin.

Az Evening News egyik híradására mutatott, amely éppen felül látszott a poharak közt összehajtva fekvő újságban. Simon oldalt az asztal fölé hajolt, és lustán olvasni kezdte.

AKI NEM FÉL A BETÖRŐKTŐL

Már háromszor megtámadták – mindháromszor ő győzött

NINCS KEGYELEM!

Baron von Dortvenn egyike London azon vendégeinek, aki nem hajlandó egyetlen éjszakát sem álmatlanul tölteni azon bűntények miatt, amelyek ellen a rendőrség eredménytelenül száll síkra.

Azért jött Londonba, hogy személyesen őrizze Nagy Károly karkötőjét, amelyet kölcsön adott a hétfőn megnyíló Nemzetközi Ékszerkiállításra.

A híres karkötő tömör aranyból van, átmérője négy hüvelyk, és sűrűn ki van rakva rubintokkal. Négy kilót nyom, és értéke felbecsülhetetlen.

Jelenleg be van zárva egy közönséges íróasztalfiókba, abban a házban, amelyet a báró Campden Hillben rövid itt tartózkodása idejére kibérelt. Bárhová megy, magával viszi. Ötszáz éve őrzi a család ezt a kincset, és a báró talizmánjának tekinti.

Baron von Dortvenn lenézi mindazon elővigyázatossági rendszabályokat, amelyeket mások alkalmaznának, ha ilyen felbecsülhetetlen értékű családi ereklyét kellene őrizniük.

– Minden bűnöző gyáva – mondta a báró az Evening News munkatársának tegnap. – Már háromszor támadtak meg utazásaim során a karkötő miatt…

– Úgy hangzik, mintha Róka barátunknak való munka lenne – jegyezte meg Peter Quentin hanyagul. Meglepődött azon a pillantáson, amely Simon Templar részéről érte. Az Angyal szeme kék acélra emlékeztető villámokat szórt.

– Gondolod? – kérdezte az Angyal, és vészjóslóan húzta a szavakat.

Szemével végigfutott a cikk hátralévő részén, amely főképp a báró hencegéseit tartalmazta, hogy mi mindent tenne ő azzal, aki el akarná rabolni családi ereklyéjét. A cikk közepén fénykép is volt, jellegzetes, tokás arc; tüskés rövidre nyírt haj, monokli és kenőcsös, kifent bajusz.

– Piszkos egy munkának látszik – jegyezte meg az Angyal elgondolkozva.

Patricia Holm gyorsan befejezte a teázást. Ismerte az összes előjeleket… pedig éppen aznap délután tett az Angyal olyan célzást, hogy egy hétig rendesen fog viselkedni.

– Éhen halok – mondta.

Lementek az étterembe, és az egész ügyet el is lehetett volna felejteni, annyi ideig tanulmányozta Simon az étrendet és borlapot. Az Angyal tudniillik igen finom különbségeket vett figyelembe, ha az élet ínyencségeiről volt szó. De csak azt mondhatjuk, hogy az ügyet el lehetett volna felejteni, mert valójában elfelejtésére nem nyílt alkalom.

– Hogy az ember rájöjjön a kaviár igazi ízére, úgy kellene enni, mint Romániában; negyedkilós adagokban leveses kanállal – jegyezte meg az Angyal, amikor a körülötte gomolygó pincérek felhője szétfoszlott. Azután lankadtan dőlt hátra székén, szinte tökéletesen elernyedt, és végtelen gondossággal gyújtott cigarettára.

– Ne nézzetek körül – mondta. – A fickónak el kell mennie az asztalunk mellett. De jegyezzétek fel, hogy azt mondtam, le vagyok verve.

A másik kettő kételkedve bámult rá és várt. A tökéletes modorú étteremfőnök egy hölgyet meg egy urat vezetett a terem túlsó oldala felé asztalukhoz. A hölgy szőke, csinosan öltözködő lány volt, arányos alakjára jó volt ránézni. A férfi félreismerhetetlenül Baron von Dortvenn volt.

Simon alig állta meg, hogy folyton oda ne nézzen. Ételéhez alig nyúlt, italát annyi érdeklődéssel itta, mintha tiszta víz lenne, és egyik cigarettáról a másikra gyújtott egyhangú szabályossággal. Amikor a zenekar a szalonzenéről táncszámokra váltott át, tyúkszemeire hivatkozott, és bíztatta Peter Quentint, hogy vigye Patriciát táncolni.

A báró szemlátomást nem volt ilyen rosszkedvű. Néhányszor táncolt a vele jött hölggyel, mégpedig igen rosszul. Egy különösen elefántmódra eltáncolt valcer után Simon észrevette, hogy a szőke lány leplezetlenül megtörli zsebkendőjével a szemét, amikor lementek a táncparkettről.

Az Angyal még lustábban dőlt hátra székén, szemét félig lehunyta, és cigarettája szinte szívás nélkül hamvadt szája sarkában. Állandón figyelte őket. Onnan, ahol ő ült, kiválóan szemmel tarthatta őket; a lány szemben ült vele, a báró pedig arcélét mutatta feléje. Nyilvánvalónak találta, hogy messze vannak attól, amit jókedvűen együtt töltött estének lehet nevezni. A lány és a báró vitatkoztak… nem hangosan, de igen hevesen… és a báró egész vörös lett a haragtól. Szemlátomást belelovalta magát a méregbe, és a düh csöppet sem tette kellemesebbé a külsejét. A lány igyekezett méltóságos maradni, de látszott, hogy lassanként megtörik. Hirtelen találó ötlete támadhatott, és olyasmit mondott, ami elevenére talált a bárónak. A férfi összehúzta szemét és nagy mancsa megmarkolta a lány csuklóját. Simon láthatta, hogy a lány kézfeje egészen elfehéredik a durva szorítástól, és az egész nő szinte meggörnyedt a fájdalomtól. A báró elengedte, sőt ellökte kissé a lány kezét, úgy hogy egy villát le is ütött az asztalról. A lány szó nélkül fölállt és elment.

Az ajtó felé menet el kellett haladnia az Angyal mellett. Simon látta, hogy a lány szeme vörös, és szájának határozott vonala tetszett neki. Lépései kissé bizonytalanok voltak, úgyhogy amikor odaért Simon asztalához, kissé megingott és az asztalt meglökte; az egyik teletöltött borospohárból néhány csöpp kilöttyent.

– Rendkívül sajnálom – mondta a nő kellemes, mély hangon.

Az Angyal eltört egy gyufaszálat az ujja közt, és tekintetével fogva tartotta a lány szemét – Láttam, hogy mi történt… megengedi, hogy szerezzek önnek egy taxit? – Fölállt és megkerülte az asztalt, miközben a nő tiltakozni készült.

Simon fölkísérte a lépcsőn, és keresztül a hallon ki az utcára.

– Igazán rendkívül kedves öntől, hogy fárad értem…

– Hogy az igazat megvalljam – mormolta az Angyal – láttam bárókban már jobb ízlésű embert is.

A portás az Angyal intésére megállított egy taxit, és a lány megadott egy címet St. Johns Woodban. Simon hagyta, hogy a lány még egyszer hálálkodjék, és azután nyugodtan beült melléje a kocsiba, mielőtt még a portás becsukhatta volna az ajtót. A taxi nekiiramodott a járda mellől, mielőtt a lány még csak szóhoz is tudott volna jutni.

– Sose bánja – mondta az Angyal. – Éppen vágyódtam egy kis friss levegőre, és szándékom egészen tisztességes. Ha ön nem hagyta volna faképnél a báróját, azt hiszem, kénytelen lettem volna orron vágni őkelmét. Itt egy cigaretta… gyújtson rá. Mindjárt jobban fogja magát érezni.

A lány kivett a tárcából egy cigarettát. A taxinak meg kellett állnia a forgalom miatt a Piccadilly végén, alig hogy néhány yardnyit haladtak, és akkor hirtelen egy férfi, aki levegő után kapkodott – duplasoros szmokingban –, felrántotta az ajtót és bedugta fejét a taxiba.

– Pardon, madame… már azt hittem sohase érem utol. Ugye ez az öné?

Kezében pici fülbevalót tartott, és amikor most arccal egészen feléjük fordult, az Angyal felismerte benne a szomszéd asztal magányos vacsoravendégét.

– Ó! – A lány előrehajolt, és ajkába harapott – Köszönöm… igazán nagyon köszönöm…

– Il n’y a pas de quoi, madame (Nincs miért, madame) – felelte a férfi boldogan. – Én láttam leesni és futottam madame után, de oly gyorsan elindult. Most már egészen rendben van. Madame, megengedi, hogy elmondjam: ön bátor nő! Én is láttam mindent. Ez a báró…

A lány hirtelen kezébe temette arcát. – Nem is tudom, hogyan köszönjem meg maguknak – mondta zokogva. – Olyan kedvesek hozzám… Ó Istenem! Ha csak megölhetném! Megérdemelné. Bár veszítené el az átkozott karkötőjét. Legszívesebben magam lopnám el tőle…

– Ó, de hiszen akkor becsuknák önt, madame…

– Pedig milyen könnyű lenne. A földszinten van, csak az íróasztalfiókot kellene feltörni. A báró vészcsengőket sem szereltetett, mert nem bízik bennük. Csak önmagában bízik. De majd én megmutatom. Ezért még megfizet!

A kocsi sarkába bújt és úgy zokogott.

Simon a kis franciára pillantott. – Elle se trouvera mieux chez elle. (Otthon majd jobban érzi már magát) – mondta, mire a másik résztvevőn bólintott, és becsukta a taxi ajtót.

A taxi elindult és belefúrta magát az újra megindult forgalomba. Most befordultak a Regent Streetre. Simon félrehúzódott és hagyta a lányt, hadd sírja ki magát. Ez volt számára most a legjobb, ő amúgy sem tudott volna neki vigasztalót mondani.

Jóformán megállás nélkül robogtak már egészen St. John’s Woodig, és a lány kissé rendbejött, mire céljukhoz közeledtek. Megtörölte szemét, és elővett egy icipici púderpamacsot, mert a nők hiúsága rendíthetetlen.

– Ön bizonyára azt hiszi, hogy bolond vagyok – mondta, amikor a taxi lassított. – Lehet, hogy az vagyok. De mindezt más amúgy sem érthetné meg.

– Én nem bánom – felelt az Angyal.

A taxi megállt, és ő áthajolt a lány előtt, hogy kinyissa az ajtót. A lány arca alig két hüvelyknyire volt az övétől és az Angyal szerette, ha minden kalandja tökéletes. Szerinte a kalandorságnak a maga idejében megvoltak az előnyei. Ajka váratlanul megérintette a lány száját. Azután egy szemvillanás alatt kint volt a taxiból, és lágyan felnevetett. A lány elment mellette, fölment néhány lépcsőn a ház kapujáig, de nem nézett vissza.

Simon ujjongva hajtatott vissza a Piccadilly szállóba; szíve hölgye és Peter Quentin türelmesen rendelték az újabb és újabb feketekávékat. A báró már nem volt ott.

– Láttam, hogy a szőke Vénusszal távoztál – jegyezte meg Peter irigykedve. – Hogy a csudába ütötted ezt nyélbe?

– Valami újabb romantikus kaland? – kérdezte Patricia mosolyogva.

– Jó, ha óvatos vagy az ilyen bárókkal szemben – tette hozzá Peter. – Még észre sem veszed magad és két párbajsegédje lép eléd bokázva és sarkantyút pengetve, hogy felkérjenek, jelenj meg hajnalban a Hyde Parkban.

Az Angyal némán elvette Peter Quentin likőrjét és hintázott székén. Poharának pereme fölött pillantásokat váltott a lovagias franciával a szomszéd asztalnál, aki éppen fizetett és elmenni készült. Azután két társára pillantott – szemében az a hányaveti villanás –, aminek a tapasztalatok szerint csak egy jelentősége lehetett.

– Menjünk haza – mondta.

Szótlanul ballagtak a házig, ahol az Angyal lakott.

A kapu előtt az Angyal mély tisztelettel levette kalapját és kezet csókolt Patriciának.

– Hölgyem, viseld jól magad. Peternek és nekem még találkánk van: meg kell figyelnünk, hogyan kél a hold a Warrington vízművek fölött.

A két kifogástalanul öltözött fiatalember hangtalanul továbbsétált a garázs felé, ahol az Angyal a kocsiját tartotta. Egy szót sem szóltak, amíg egyikük a kormánykeréknél nem ült, a másik mellette, és a nagy ezüstszürke Hirondel halkan búgva be nem kanyarodott a Hyde Park sarkánál. Ekkor a szőke fiatalember megszólalt.

– Campden Hill, gondolom?

– Te mondád – mormolta az Angyal. – Baron von Dortvenn túl sokszor hívta ki maga ellen a sorsot.

Lassan elhajtott a ház előtt, amellyel a báró felcserélte kastélyát, noha utóbbi kétségkívül megfelelőbb hátteret nyújtott neki, mint a vézna, Victoria korabeli ház, amely egészen külön állt a többi környező háztól egy London számára szokatlanul tágas kert közepén. Hat láb magas téglafal vette körül a kertet, és a falból vasszuronyok álltak ki fölfelé. Amennyit az Angyal az egészből láthatott, sötét volt minden. Afelől nem lehetett biztos, vajon a báró hazatért-e már, vagy pedig a még be nem zárt éjjeli klubok egyikében keresett szórakoztató és kegyeit szívesen fogadó társat. Simon Templar azonban megint az igazság nevében kelt síkra, és ilyenkor az események az ő számára nem követhették egymást elég gyorsan.

Húsz yarddal a házon túl kikapcsolta a motort és kilépett a hágcsóra, mialatt a kocsi még továbbsiklott kissé. Még csak fél tizenkettő volt, de az éjszakai utca e pillanatban elhagyottnak látszott.

– Fordítsd meg a tragacsot Peter, és tégy úgy, mintha szerelgetnél rajta valamit. Az első hangra, amely valami izgalmat jelez, ugorj be, és tedd a lábadat a gázpedálra, hogy elillanhassunk. Tudom, hibás módszer úgy fogni egy betöréshez, hogy az ember nem ismeri a terepet pontosan, de oly boldogan fogok ma éjjel aludni, mint egy ártatlan gyermek, ha párnám alatt tudom Nagy Károly karkötőjét.

– Csak nem akarsz egyedül bemenni? – kérdezte Peter komolyan. Kinyitotta a maga oldalán a kocsi ajtaját, de az Angyal elkapta vállánál fogva.

– Dehogynem, öregem. Csak akkor engedlek szárnyaidra mint önálló gonosztevőt, ha ez feltétlenül szükségessé válik. Meg aztán, ha mindketten bent vagyunk, ki fedezi a visszavonulást? Talán a báró valóban olyan nehéz legény, mint ahogy ezt ország-világ előtt híreszteli magáról.

Az Angyal hanghordozása kizárt minden további vitát. Volt valami halk, de érces árnyalat benne, amelyből arra lehetett következtetni, hogy az Angyal ezt a kiruccanását magánjellegű szórakozásnak tekinti. Mosolyogva bokszolt bele Peter felsőkarjába és eltűnt.

A nagy vaskapu, mely a kertbe vezetett, be volt zárva – ezt első érintésre észrevette. Továbbment néhány yarddal, és ujjával megkapaszkodott a fal tetejében. Egyetlen gyors lendülettel fenn termett a fal tetején, és óvatosan átmászott a vasszuronyok közt. Közben a ház felé nézett, és hirtelen futólag egy fekete árnyékot látott, amely az egyik földszinti ablak mellől hangtalanul suhant a pázsiton át egy babérbokor védelme alá. Az Angyal leugrott a faltól, lábujjhegyre esett és gyorsan zsebkendőt kötött arcának alsó felére. Ajkára kissé mogorva és kegyetlen vonás rajzolódott. Úgy látszik még másvalaki is munkába lépett ezen az éjszakán… jó, hogy idejében érkezett.

Egy sövény mellett siklott a bokor felé, ahol a fekete árnyat eltűnni látta, de lebecsülte az első látogató képességeit a hangtalan lépések terén. Hirtelen egy kavics csikorgott az Angyal mögött, valakinek a lába alatt, az Angyal pedig félrehajlott és lebukott, mint a villám. Valami elzizzent a feje mellett, és röptében erősen megütötte a vállát; de a karja már kinyúlt, elkapta a másiknak kabátját és maga felé rántotta. Bal keze egyidejűleg az ellenfél gégéje után nyúlt. Mindez elképzelhetetlenül gyorsan és hangtalanul történt. Simon földre engedte az ájult férfit és letompított zseblámpájának fényét arcára irányította. Fekete álarc fedte, amelyet Simon most lerántott és tekintete a francia sápadt arcára esett, aki utánaszaladt a szerencsétlen lány fülbevalójával. Az Angyal eloltotta lámpáját és fölemelkedett. Ajka hangtalanul füttyé csúcsosodott, és azután mosollyá húzódott szét. Valóban, ez aztán mozgalmas éjszaka…

A pázsiton át hangtalanul közeledett a legközelebbi ablakhoz, és zsebkésének vékony pengéjével megkereste a zárat. Három másodperc alatt nyitva volt az ablak, keze felsiklott a kereten, és hangtalanul átmászott a párkányon. Lába a báró íróasztalára lépett. A felső fiók be volt zárva: finom acélkampót feszített a zár fölé, és óvatosan emelgette. A fiók egy reccsenéssel kipattant, és az Angyal zseblámpája fényénél megvizsgálta a fiók tartalmát. Majdnem azonnal megpillantotta a súlyos, sápadt sárga karperecet és a fény körülbelül száz karmazsin vörös kövön verődött vissza, amely a karperec felületét takarta. Simon fölvette és zsebrevágta. Rendkívüli súlya egészen baloldalra húzta a kabátját.

Ebben a pillanatban a szoba minden villanya kigyulladt.

Az Angyal megfordult. Baron von Dortvenn kezében pisztoly volt, és Simon egyenesen belenézett a fegyver csövébe. A báró mindkét oldalán egy-egy hatalmas termetű férfi állt.

– Tehát maga a Róka? – kérdezte a báró barátságosan.

Simon áldotta az eget a zsebkendőért, amit arca elé kötött. A két keményarcú férfi feléje közeledett, és egyikük bilincset csörgetett a kezében.

– Ellenkezőleg – felelte az Angyal – én Bergengócia püspöke vagyok.

Megadóan nyújtotta ki mind a két kezét. Egy pillanatra a bilincset hozó férfi közéje és a báró pisztolya közé került, s az Angyal élt az alkalommal. Bal ökle borzalmas csapást mért a bilincses ember állcsontjára, és Simon már fent állt az íróasztal tetején. Fejest ugorva repült ki az ablakon, kezével ért először földet, és bukfences cigánykereket vetve lábra pattant. Keresztülrohant a pázsiton, és úgy mászott át a falon, mint egy macska. Mögötte fütty hasított bele az éjszakai csöndbe, és ekkor megpillantotta Peter Quentint, aki már be is ugrott a kocsiba, mire ő a falon kívül földet ért. Simon úgy ugrott föl a Hirondel hágcsójára, ahogy az elsuhant mellette, és mialatt elszáguldottak, beesett a vezető melletti ülésre.

– Adj neki gázt – parancsolta röviden –, és kanyarodj, ahogy még sohasem kanyarodtál. Azt hiszem utánunk vetik magukat.

– Mi történt? – kérdezte Peter Quentin. Az Angyal levette arcáról a zsebkendőt és elvigyorodott.

– Úgy látszik, vártak valakit – felelte.

Húsz percnyi remek autóvezetésbe került, mire az Angyal megnyugodott, hogy senki nem követheti őket többé. Útközben Simon kivette zsebéből a súlyos kövekkel kirakott karperecet, és szeretettel nézegette a kapcsolótábla egyik kis lámpájánál.

– Ez valami, amit a Róka nem halászott el az orrom elől – mondta titokzatosan.

* * *

Másnap reggel szalonnás tojást reggelizett tizenegy óra felé, amikor Peter Quentin belépett hozzá. Reggeli lapot hozott magával, amelyet Simon ölébe dobott.

– Van benne valami a számodra, de még mennyire! Elteheted a gyűjteményedbe a többi furcsa újságcikk közé – mondta mogorván.

Simon egy csésze kávét töltött magának.

– Mi az? Valamelyik miniszter megint mondott valami butaságot?

– Jobb lesz, ha elolvasod – mondta Peter. – Úgy látszik, a múlt éjjel néhányan tévedésbe estek.

Simon Templar fölvette az újságot, és tágra meredt szemmel nézte a kéthasábos tudósítást.

ELFOGTÁK A RÓKÁT.

Felébredt a titkosrendőrség.

Remek fogást csináltak Kensingtonban.

A bűnügyi nyomozás történetében páratlanul okos haditerv jutott el tegnap este fél tizenkettőkor betetőzéséhez, amikor elfogták Jean-Baptiste Arvaille-t, akiről azt állítják, hogy ő a „Róka” néven ismert hírhedt ékszertolvaj.

Arvaillet ma reggel vezetik bírái elé, hogy elébe tárják mindazon betöréseket és ékszerrablásokat, amelyeknek összértéke meghaladja a hetvenezer fontot.

Henderson felügyelő, a Scotland Yard kiváló tagja, és a különleges feladatokkal megbízott osztály egyik nőtagja dolgozták ki a tervet, amely szerint a felügyelő mint Baron von Dortvenn jelent meg a színen, és csalétekül egy titokzatos, Nagy Károlytól származó karperecet hozott magával Angliába a Nemzetközi Ékszerkiállításra.

A terv sikerében nagy része van a sajtónak is, amely a tőle telhető legnagyobb nyilvánosság elé vitte a „báró” Angliába megérkezését.

Éppen tegnap írta meg lapunk, hogy „Nagy Károly karperece” széles, tömör arany ékszer sűrűn kirakva rubintokkal.

Valójában ólomból van, amit vékonyan bevontak arannyal, és a berakott kövek értéktelen utánzatok. A titoktartás esküje alatt készítették el ötvösök kifejezetten Henderson céljaira a kérdéses darabot.

Simon Templar végigolvasta az egész részletes történetet. Azután egy időre még ő is szótlanná vált. Végül azonban elmosolyodott.

– Na jó – mondta –, de azért mégsem mondhatja el magáról akárki, hogy megcsókolt egy rendőrnőt.

A sárgaréz buddha

– Igyék még egy pohárral – szólt Sir Ambrose Grange.

Olyan férfi volt, akinek sok mondanivalója lehetett, de állandóan ezt ismételgette. Olyan sokszor elmondta már az est folyamán, hogy Simon Templar gondolkozni kezdett, vajon Sir Ambrose azt képzelte-e, hogy felfedezett valami új és rendkívüli bölcsességet, amelyet addig kellett szabályos időközökben ismételnie, amíg hallgatósága fel nem fogta a lényeget. Úgy kísérte ez az egy mondat minden egyéb közölnivalóját, mint a vitaminadatok egy étkezési újító étrendjét. Szinte kimeríthetetlennek látszó tartalékjai lehettek: agyának egyes kamráiból egyre újabb emlékeket hozott fel, nadrágzsebéből pedig egyre több sörnek az árát.

Az Angyal azzal kötelezte le, hogy mindkettőt – az emléket meg a sört – egyforma udvariassággal fogadta.

– Bizony, uram – beszélt Sir Ambrose tovább, miután poharaikat újratöltötték. – Üzlet az üzlet! Ez a jelszavam, és mindig ez is marad. Ha véletlenül úgy adódik, hogy ön megtudja valamiről, miszerint az értékes, és a másik fickó erről nem tud, minden joga megvan hozzá, hogy az általa kért áron vásárolja meg, és ne szóljon arról, amit a valódi értékről megtudott. Ő megkapja azt, amiről úgy véli, hogy tisztességes ár, ön megkeresi rajta a maga hasznát, és így mindketten meg vannak elégedve. Hát nem ez történik minden nap az értéktőzsdén is? Ha bizalmas értesülést kap, hogy egyes értékpapírok emelkedni fognak, annyit vesz belőlük, amennyit csak lehet. Talán soha nem is találkozik azzal az emberrel, aki eladta, de ez nem változtat a tényen, hogy ön mit tett. Önkényesen kihasználja értesülése folytán szerzett előnyös helyzetét, hogy megszerezzen valamit a valódi érték töredékéért, és soha eszébe sem jut, hogy meg kellene mondani az eladónak, miszerint ha még egy hétig tartaná a részvényeket, az egész hasznot egyedül vághatná zsebre.

– Úgy van – mormolta az Angyal udvariasan.

– Így hát – folytatta Sir Ambrose, és megveregette petyhüdt kezével az Angyal térdét – amikor meghallottam, hogy az új gyalogút az országúthoz pontosan kettévágja egy öreg özvegyasszonynak a kis birtokát, mit tettem? Talán odamentem volna és azt mondtam volna: „Asszonyom, egy-két hét múlva ön szabhatja meg házának árát, és minden bank vagy építési vállalkozó boldogan ad kölcsön pénzt arra, hogy tehermentesítse kis birtokát”. No, ha bármit is tettem volna eben az irányban, bolondnak kellene engem tartani… érzelgős vén szamárnak. Hát persze, hogy nem tettem ilyesmit. A vén liba magára vessen, ha még azt sem tudta… mert túl buta és elaggott volt már hozzá… hogy mi történik körülötte. Egyszerűen lekötöttem, és három hét múlva tizenötször annyiért adtam el a házat, mint amennyiért vettem. Ez üzlet. – Sir Ambrose lihegve kuncogott az emléken. – Istenemre, látnia kellett volna a vén pisztráng arcát, amikor meghallotta mindezt. És milyen goromba volt! Higgye el, ha szavak csontokat tudnának törni, azóta már tolókocsiban kellene engem gurítani. De az ilyesmi engem aztán legkevésbé sem izgat!… Igyék még egy pohárral.

– Engedje meg, hogy most én rendeljek – ajánlotta az Angyal nem túl igyekvőn, de Sir Ambrose csak legyintett a meghívásra.

Nem, uram. Soha fiatalembereknek nem engedem meg, hogy nekem italt fizessenek. Érezzék jól magukat a társaságomban. Ugyanazt issza újra?

Simon bólintott és cigarettára gyújtott, mialatt Sir Ambrose eltotyogott a bárhoz. Fennhéjázó és igen kövér kis ember volt, erősen megkent bajusza illett szürke bokavédőjéhez, borvirágos arcszíne pedig a gomblyukában lévő szegfűhöz. Az Angyal sehogy sem rokonszenvezett vele. Valóban, ha végigfutott gondolatban mindazok névsorán, akiket ki nem állhatott, alig talált egyet is, aki még kevésbé keltette benne a vágyat, hogy örök barátságot fogadva szívébe zárja, mint Sir Ambrose. Attól sem utálta Sir Ambroset kevésbé, hogy csak egy-két órája ismerte.

Üres estéje volt, amelyet egyedül kellett eltöltenie, és így a West Enden kötött ki, hogy a lehető legszórakoztatóbban töltse el az időt. Nem volt semmilyen kialakult terve, csak erősen hitt az istenek jóakaratában. Hiszen azelőtt, ha kalandok reményében indult neki egy ilyen estének, soha csalódás nem érte. Számára a társadalmi életet folytató ezrek lelke, ha egy ilyen szombat este elindultak szórakozásaik után a vakvilágba, csupa olyan osztrigahéjat jelentettek, amit csak hozzá hasonlóan éles szemű és finomkezű ember nyithatott föl; effajta tulajdonságokkal ugyanis büszkélkedett. Csak ügyes sodródáson múlt, hogy az ember szeszélyeitől vezettesse magát, ösztönét kövesse, és azt remélte, hogy érdekes lesz a végcél. Kockázat mindig volt, de ő nem törődött azzal sem, ha ráfizetett.

Éppen ilyen hányaveti derűlátós hangulatában volt, amikor betévedt egy szállóba, amely a Strand mögött egy csöndes utcában állt. Felfedezte, hogy a szálló bárja majdnem üres, és felhajtott egy pohár sört, várva az isteni sugallatot legközelebbi cselekedeteihez. És akkor egy odavetett megjegyzés – az időjárással kapcsolatban – ismeretségbe sodorta Sir Ambrose Grange-el. Csak néhány percre volt már szükség, ami alatt Sir Ambrose átnyújtotta neki névjegyét, hogy Sir Ambrose rágyújtson állandó nótájára:

– Igyék még egy pohárral.

Simon ivott. Még mielőtt az időjárással kapcsolatos megjegyzése bemutatkozáshoz vezetett, szakmai kíváncsiságból azon törte a fejét, vajon valaki képes-e oly kétségbeejtően unalmas lenni, mint amilyennek Sir Ambrose látszott. Ebben nem is csalódott. Öt perc múlva már egy csöndes sarokasztalnál ült Sir Ambrose-zal és hallgatta részletes történetét azon korszakalkotó ötletről, amellyel iskoláskorában osztálytársaitól kicsalta heti cukorkaadagjukat. További tíz perc múlva Sir Ambrose belekezdett azon rendszer elmagyarázásába, amely által csinos vagyonra tett szert. Úgy látszik már jó néhány pohárral töltött a nyakkendő mögé, mielőtt szajkó módjára ismételt felszólítással itatni kezdte Simont.

Ennek eredményeképpen közlékeny és bizalmas lett, ami csöppet sem tette rokonszenvesebbé. És minél őszintébben kellett Templarnak utálnia új ismerősét, annál figyelmesebben hallgatta minden szavát, mert derengett előtte, hogy talán nem is fecsérli hiába a drága időt.

Sir Ambrose kissé bizonytalan lépésekkel tért vissza, és miközben letette a két poharat, kilöttyentett némi sört az asztalra. Leült és úgy dőlt hátra a székén, mint aki igen jól érzi magát, és ezt megelégedett sóhajjal meg is erősítette.

– Bizony, uram – ismételte fáradhatatlanul – az érzelgősség haszontalan dolog. Nagybátyám is érzelgős volt, és mi az eredmény?

Miután Simon nem ismerte Sir Ambrose nagybátyját, úgy találta, hogy a kérdésre válaszolnia sem kell.

– Örököseinek átka lett – folytatta Sir Ambrose, megadva a választ. – Bizony az lett. Nem mintha olyan sokat hagyott volna ránk… nyomorúságos tízezer fontot tudott csak megőrizni a paraziták elől, amelyek visszaéltek jószívűségével. De mit csinált azzal is?

Az Angyal megint zavarban volt, pedig Sir Ambrose valójában nem is várt választ kérdéseire.

– Nézze ezt meg – mondta. Zsebéből kicsiny, sárgaréz szobrocskát vett elő, és odaállította az asztalra a poharak közé. Simon rápillantott, és azonnal megismerte. Egyike volt az ülő Buddháknak, miniatűr másolata a kamakurai gigantikus szobornak. Minden turistaboltban megvásárolhatóak Karacsitól Yokohamáig.

– Ez a nagybátyámé volt, uram – mondta az érzelgős úriember unokaöccse. – Shanghaiban vette, amikor még fiatalember volt, és ezt tartotta talizmánjának. Minden nap egy kis tömjénpálcát égetett el a szobor előtt, mert azt mondta, hogy csak akkor hozza meg szerencséjét. Amikor pedig meghalt, mit gondol, uram, mi állt a végrendeletében?

Simon kezdte megszokni Sir Ambrose kérdőmódban folytatott beszédét, de az Angyal nemigen tudott hallgatni.

– Ezer fontért tömjénpálcákat kell vásárolni – próbálta kitalálni.

Sir Ambrose türelmetlenül rázta meg fejét, és kettős álla remegett.

– Nem, uram. Sokkal rosszabb annál. Kiderült; hogy egy pennyhez sem szabad nyúlnunk addig, amíg ezt a nevetséges tárgyat el nem adtuk kétezer fontért. Benne áll, hogy csak az, aki hajlandó ilyen hihetetlen összeget adni érte, tudja úgy tiszteletben tartani, ahogy ő szeretné. Az én véleményem az, hogy aki ezért ilyen elképesztő összeget fizet, azt azonnal őrültek házába kellene vinni külön orvosi bizonyítvány nélkül. De hát benne van a végrendeletben, és az ügyvédek azt mondják, hogy nem mellőzhetjük. Napokig hurcoltam végig magammal ezt az átkozott vacakot London összes régiségboltjain, és a legjobb ár, amit el tudtam érni, tizenöt shilling volt.

– De hát csak akad egy barátja – jegyezte meg az Angyal –, aki hajlandó lenne megvásárolni kétezer fontért, ha biztos benne, hogy öntől azután megfelelő részesedéssel visszakapja a pénzét, ha a végrendeletét végrehajtották?

– Ha ilyesmit meg lehetne csinálni, uram, már régen megtettem volna. De a vén bolond erre maga is gondolt, és pontos utasításokat hagyott a végrendeleti végrehajtónak, amelyek szerint minden kétséget kizáróan meggyőződhet arról, hogy tisztességes vásár történt. És a bank a végrehajtó, hogy a fene enné meg! Ha már megpróbált egyszer túljárni egy bank eszén, akkor tudhatná, mennyi reményünk van egy ilyen álvételre. Nem… egyetlen reményünk az, hogy egyszer valami ártatlan idegenre akadunk, aki részegen megvenné.

Simon kezébe vette a kis szobrot, és közelről megvizsgálta. Meglepően súlyos volt, és feltételezte, hogy a sárgaréz burok alatt ólommal van megtöltve. A szobor aljába kínai írásjel volt vésve, amelynek vájatait megtöltötték piros festékkel.

– Furcsa egy nyelv – jegyezte meg Sir Ambrose, és előrehajolt, hogy az írásjelekre mutasson. – Már sokszor szerettem volna összekerülni egy kínaival, aki megfejti, hogy mi van belevésve. Nézze, ez itt nem olyan, mint egy szárnyas béka? Fogadni mernék, hogy valami különösen ronda szitok… kétszer akkora, mint a többi írásjel. Igyék még egy pohárral.

Az Angyal az órájára nézett – Félek, hogy haza kell mennem – ellenkezett.

– Látogasson meg valamelyik este – mondta Sir Ambrose. – A címem rajta van a névjegyemen; szeretem a fiatal társaságot magam körül. Jövő héten valamelyik este legyen szerencsém, és akkor nőket is hívok.

* * *

Simon éppen akkor ért a lakása elé, amikor Peter Quentin és Patricia Holm kiszálltak egy taxiból. Estélyi ruhában voltak, és az Angyal bősz tekintettel szemlélte őket.

– Na, két lókötő – mondta –, megelégeltétek már, hogy a Felső Tízezer közt az első két személyiség legyetek?

– Féltékeny az istenadta – jegyezte meg Patricia, Peter Quentinbe karolva. – A frakkja tán oly régen zaciban van már, hogy a molyok is odaköltöztek utána.

Egyik barátja, aki félreismerte, operajegyekkel ajándékozta meg az Angyalt. Simon Templar, akinek voltak ilyen rögeszméi, határozottan kijelentette, miszerint túl meleg van ahhoz, hogy az ember kemény ingmellben négy órán keresztül hallgassa, miként haldoklik egy izzadó tenor a magas C-n. Peter Quentin vállalkozott rá, hogy elkíséri Patriciát.

– Némi szalonnás tojásról ábrándoztunk, és úgy véltük, hogy te majd megvendégelsz bennünket – mondta Peter.

– Én meg úgy véltem, hogy majd ti fogtok engem megvendégelni – mormolta az Angyal. – Kárpótlásul, ha olyan nővel mutatkozom nyilvános helyen, akinek minden ruházata a dereka alá csúszott és csak ott kezdődik, meg egy pincérnek álcázott, pástétom pofájú gengszterrel, ez a legkevesebb, amit kínálhattok.

Amikor már ismét a taxiban ültek, aziránt érdeklődtek, miként töltötte az estét.

– London egyik legmarhább alakjával söröztem – mesélte az Angyal elgondolkozva. – És ha nem érem el rövidesen, hogy azt kívánja, bárcsak ne mondott volna el nekem annyi mindent önmagáról, hát ne fürödjek hat álló esztendeig.

A következő huszonnégy órában az Angyal agyát legfőképpen az foglalkoztatta, miként tudna fizettetni Sir Ambrose Grange-el saját öregségi biztosításához nagyobb összeget. Sir Ambrose önkéntelenül éppolyan emberfajtához tartozóként mutatkozott be az Angyalnak, amilyenre Simon mindig vadászott; így hát jó hírneve függött attól, hogy kellőkép meg is táncoltassa. Ha a legrövidebb időn belül nem történik Sir Ambrose-zal valami különösen kellemetlen dolog – az Angyal úgy érezte –, nulla fokig süllyedne az önbecsülése… ennek pedig még a mérlegelése is borzasztó volt.

A vasárnap legnagyobb részét különböző tervek átgondolásával töltötte, amelyek távolról sem voltak olyan tiszteletreméltóak, mint a szent vasárnap. De még mielőtt valamelyik terv mellett döntött volna, a megoldás a szó legszorosabb értelmében karjába hullott, és az alkalom, amelyet ez a véletlen szült, szinte túl jó volt, hogy igaz is legyen.

Ez hétfőn történt. Csak leszaladt lakásából a Piccadillyre, hogy újságot vegyen, mert kíváncsi volt a lóversenyeredményekre. Éppen ki akart lépni a ház elé, amikor egy középkorú, csontkeretes szemüvegű, panamakalapos férfi sietett arra, és hirtelen megtántorodott; el is esett volna, ha az Angyal nem fogja meg. Néhány járókelő kíváncsian megfordult és nézte őket. De Simon Templar nem szerette az ilyenfajta hősi szereplést; tehát óvatosan le akarta helyezni a járdára, ám játssza el a haldokló gladiátort, ha neki úgy tetszik. A panamakalapos férfi egészen elveszítette emberi mivoltát, és a lába mintha olvadt gumiból lett volna. Ekkor azonban Simon észrevette, hogy a férfi szeme nyitva van. Félszegen vigyorgott az Angyalra.

– Bocsánat, tisztelt idegen – mondta jellegzetes amerikai hangsúllyal – egy perc múlva remélem jobban leszek. Túl sokat akartam végezni közvetlenül az operációm után. Pedig az orvos mondta, hogy fölszakadhat a seb, ha nem vigyázok még kissé… Nézze, a szájtátók hogyan lesik, meghalok-e! Mondja, ön ebben a házban lakik? Van itt egy előcsarnok, ahol leülhetnék kissé? Nem szeretem, ha úgy bámulnak, mintha én lennék a Nelson-szobor.

Simon besegítette a férfit a kapu alá, és leültette egy padkára a lift mellett. A yankee levette panamakalapját, és egy óriási zsebkendővel törölgette a homlokát.

– Négy napja jöttem ki a kórházból, és kettő helyett dolgozom, mint valami hülye. Ma még nem is ebédeltem. Ez okozhatta. Mondja, van itt valahol egy nyilvános telefonállomás? Azt ígértem a feleségemnek, hogy egy órával ezelőtt találkozunk, és bizonyára azt hiszi, hogy valami utcai baleset ért.

– Sajnos, errefelé nemigen van telefonfülke – felelt az Angyal. – A házban is csupa magánlakás van.

– No, akkor azt hiszem a végén még nyomozni fognak utánam. Úristen, szegényke mennyire meg fog ijedni!

Simon az órára nézett. Különösebben sürgős dolga nem volt. – Ha akar, telefonálhat az én lakásomról is – jegyezte meg. – Itt lakom az első emeleten.

– Nohát, ez igazán nagyon rendes magától!

Az Angyal betessékelte a liftbe és fölmentek. Az idegen kényelmes karosszékben ülve hívta fel a Savoy szállót, és a szobája számát kérte. Simon úgy vélte, hogy nem lehet valami különösen fényűző szoba – a szám után ítélve –, de végre is ez nem rá tartozott.

– No, ez hát el volna intézve – jegyezte meg a vendég, amikor végre befejezte ömlengő beszélgetését kedves oldalbordájával. – Mivel hálálhatnám meg a jóságát? Parancsol egy szivart?

Simon elfogadta a nagy és vastag szivart, amelynek gyűrűjén csinos kép volt látható.

– Ha meggondolom, hogyan potyogtam a karjába! – kezdett csevegni az amerikai, akinek hangszálai kétségkívül sértetlenek voltak. – Úristen, maga biztosan azt hitte, hogy be vagyok csípve. Sose hittem volna, hogy ennyi erőt is ki tudnak az emberből venni a vakbelével együtt. És mindez a sok hajsza egy átkozott sárgaréz buddháért van! Úristen, maga biztosan szeretné tudni, micsoda rögeszme, ilyen vacakot gyűjteni.

Az Angyal keze égő gyufával a szivar előtt megállt a levegőben, és Simon mozdulatlanul bámult vendégére, míg csak a láng el nem égette az ujját.

– Sárgaréz buddha? – kérdezte tompa hangon. – Ki akar egy sárgaréz buddhát?

– Louis Froussard akar egyet, ha ugyan ez a név jelent magának valamit, tisztelt idegen. Nézze csak, itt ülök a szobájában, és maga még a nevemet sem tudja. Engedje meg… – Az amerikai elővette tárcáját, előhalászott belőle egy névjegyet és átnyújtotta. – James G. Amberson, szolgálatára. Ha egyszer Napóleon koponyáinak egyikét, vagy az eredeti pizsamát, amit Sába királynője ajándékozott Salamon királynak, meg akarja venni… én megtalálom magának. Bizony, uram! Ez a mesterségem: sorozatokból hiányzó példányokra vadászom múzeumok és magányos milliomosok megbízásából, akik azt hiszik, hogy muszáj nekik valamit gyűjteni, mert különben az újságok nem írnának róluk.

– És ön egy sárgaréz buddhát akar? – kérdezte az Angyal szinte simogatón.

James G. Amberson összecsapta sajnálkozása jeléül a csontos kezeit.

– Csak nem akarja nekem felajánlani azt a példányt, melyet a nagynénje hozott haza nemrég, amikor földkörüli útjáról megjött? – jegyezte meg az amerikai panaszos hangon. – Mert akárhol próbálkoztam eddig, csupa ilyen ajánlattal jöttek. Londonban talán mindenkinek van sárgaréz buddhája, csak egyik sem az igazi. Ez egészen különleges buddha… észre sem venné ha ránéz, pedig mégis így van. Valami kínai császár körülbelül kétmillió évvel Krisztus születése előtt hármat készíttetett a három lányának, akik közül egyik sem volt jobb a Deákné vásznánál a történet szerint… de hát ezt a hosszú dumájú történetet bizonyára nem is akarja hallani, ugye? Azt hiszem, magam is belezavarodnék, ha el kellene mesélnem. Egy dolog azonban bizonyos: Louis Froussard kettőt megszerzett közülük, és most meg akarja kaparintani a harmadikat. Ezt kell nekem megtalálnom. Ugye hosszú útra indultam?

Simon kissé kevésbé izgatottan nyomogatta ujjai közt szivarját. – Miről fogja megismerni azt az egyet, ha rábukkan? – kérdezte.

– Ó, ez könnyű. Az aljában kínai szöveg vésése látható, és a vájatok piros festékkel utána vannak húzva. Én más nyelven nem tudok, mint angolul, de a lány neve is megvan a szövegben, és egy kínai a kérésemre megmutatta, milyen az. Mondja, hibás talán a szivar?

– Nem, dehogy… egészen remek! Hajlandó lenne megmutatni, milyen az a kínai írásjel, amely a lány nevét jelenti?

Az amerikainak kissé kitágult a szeme, de azért szótlanul elővett egy borítékot a zsebéből, és a hátára rajzolta ceruzájával a jelet.

– Ez ő, tisztelt uram. Hallja csak, maga úgy néz rám, mintha, feltámadt múmiát látna. Mi történt magával?

Az Angyal teleszívta tüdejét friss levegővel. Számára a nap egyszerre felragyogott az égen, és akik ismerték, tudhatták, milyen gyönyörűséget okoz neki, öregedő, nagyképű, ezüstös hajú bűnözők pályafutását megakasztani. Saját ötletességének ragyogása szinte elbűvölte.

– Nincs semmi baj – felelte angyali mosollyal. – Semmi baj nem is lehet olyan napon, mint amilyen a mai. Hány milliót akar a maga Mr. Froussardja adni azért a buddháért?

– No, millió talán túlzott kifejezés lenne – felelte az amerikai óvatosan, és valóban érthető meglepetéssel nézett az Angyalra. – De azt hiszem, tizenöt lepedőt letehetnénk érte.

– Találja meg a lepedőit, és én megtalálom a Buddháját – felelt az Angyal.

Az amerikai vigyorogva állt föl. – Nem tudom, mit őriz a tarsolyában, vagy csak ugratni akar-e – jegyezte meg – de ha valóban meg tudja találni azt a Buddhát amelyet keresek, a tizenötezer üti a markát. Egyúttal meg kell mondanom, mennyire hálás vagyok, amiért így kisegített a bajból. Jöjjön holnap a Savoyba, és ebédeljen velem… mindjárt magával is hozhatja a Buddhát, ha addig megtalálja.

– Köszönöm – felelte az Angyal. – Mindkét óhajának eleget fogok tenni.

Kikísérte Ambersont az ajtóig, és visszatérve a szobába, azonnal a telefon után nyúlt. Sir Ambrose Grange nem volt otthon, jelentette az inas, de hat órára hazavárták. Simon lement az esti lapért, megállapította, hogy a favorit nyert – ő soha nem fogadott favoritra – és mire az óra elütötte a hatot, ismét a telefon mellett volt.

– Szavánál fogom és odaugrom önhöz, Sir Ambrose.

– Boldoggá tesz, kedves uram – mondta a lovag, de hangja kissé panaszosan csengett. – De ha előbb szól, gondoskodtam volna néhány fiatal hölgyről…

– Sose törődjék annyit a hölgyekkel – felelte Simon.

Fél órával később megérkezett a Seymour Streetre, ahol Sir Ambrose szerény agglegényéletét élte, és azonnal fejjel rohant a falnak. – Azért jöttem, hogy megvegyem a Buddháját – mondta. – Ugye kétezret határozott meg a nagybátyja a végrendeletben?

Sir Ambrose néhány másodpercig kidülledt szemmel bámult rá, és azután halkan felnevetett.

– Ha-ha-ha! Némi rendetlenség támadt a felső régiókban magánál, mi? No, sebaj… igyék valamit.

– Nincs kedvem tréfálni – felelt az Angyal. – Meg akarom venni a Buddháját, és megadom érte a kétezer fontot. Tizenhat lovat fogadtam meg a múlt héten, és mind lemaradt. Ha nem szerzek magamnak valami szerencsetalizmánt, rövidesen csődbe megyek.

Néhány percbe telt, amíg végre meg tudta győzni Sir Ambroset, hogy őrültségét érvekkel nem is, de megfelelő csekk-könyvvel tudja alátámasztani. Nagyképűen kiállította a megfelelő összegről a csekket, és Sir Ambrose azon vette észre magát, hogy már papírt és bélyeget keres, hogy szabályszerű nyugtát adhasson.

Simon elolvasta a nyugtát, amely jellemző volt a lovagra.

Átvettem Mr. Simon Templartól csekkben 2000, azaz kettőezer fontot vételár fejében egy sárgaréz Buddháért, amelyről nevezett nagyon jól tudja, hogy nem ér tizenöt shillingnél többet.

Ambrose Grange.

– Azt akarja ezzel bizonyítani, hogy tudtam, mit teszek? Vártam ilyesmit.

Sir Ambrose gyanakodva nézett rá. – Bár tudnám hogy mire kell magának ez a vacak – mondta. – Még a nagybátyám is csak azt kívánta, hogy ezerért adjuk el, de gondoltam, talán szerencsém lesz, és így megkettőztem az összeget. Kétezer ugyanolyan lehetetlen összeg volt ezért, mint ezer. – Tokája remegett, amikor örömmel felemelkedett. – No, kedves uram, ha ezen a kétezren felül még kereshet is valamit, én nem fogok panaszkodni. Ha-ha-ha-ha-ha! Igyék valamit.

– Néha – felelte az Angyal a lehető legnyájasabban – csodálkozom, hogy nincs még törvény, amely a magafajta embereket férgeknek nyilvánítja, és feljogosít mindenkit hogy rovarirtóval bepermetezze, ha meglátja.

Ezen az estén, mielőtt hazament, még Peter Quentinhez is felnézett, és ugyanezt a bölcsességet közölte vele – ha lehet még nyájasabban. Amikor lefeküdt, a sárgaréz Buddha ott ült ágya mellett egy kis asztalkán, és mielőtt eloltotta volna a villanyt, csókot dobott feléje. Azután a megelégedett kalózok igazi álmát aludta.

* * *

Másnap tizenkét óra harminckor ott volt a Savoyban.

Két órakor Patricia Holm az étteremben talált rá.

Simon elkapta a pincér kabátját, aki – miután kitöltötte feketekávéját – éppen távozni készült, és még egy csészével rendelt.

– No – kérdezte a lánytól – hol van Peter?

– A barátnője megállt egy üzletnél, ahol harisnyát akart venni, így hát előrejöttem. – Kérdőn húzta föl szemöldökét. – Azt hittem, az amerikaival ebédelsz.

Simon két kockacukrot dobott a kávéjába, és dühösen kavargatta.

– Pat – mondta – jegyezd fel a „Bűnözés” című könyvhöz készülő jegyzeteid közé: a tökéletes bizalom trükkje, második módozat. Majd mindjárt elmondom.

Patricia lassan cigarettára gyújtott, és le nem vette róla a szemét.

– A Lókötő – kezdte az Angyal megfontoltan – találkozik a Kellemetlen Emberrel. Kellemetlen Ember olyan nagyhangú, hogy nincs egészséges Lókötő, aki ellen tudna állni a kísértésnek, hogy megtáncoltassa, ha erre alkalom nyílik. Igen nagyképű, hogy minden gyanút eloszlasson. Kellemetlen embernek van valami eladó vacakja… mondjuk egy sárgaréz Buddhája, ami legfeljebb tizenöt shillinget ér, amiért azonban fantasztikus összeget, mondjuk kétezer fontot akar kapni, és ezért valami lehetetlen végrendeletről talál ki egy történetet. Lókötő elismeri, hogy a megoldás nem egészen egyszerű, és eltűnik az éjszakában.

Simon elvette Patricia cigarettáját, és mélyen leszívta a füstöt.

– Rövid idő múlva – folytatta – Lókötő találkozik a Kedves Amerikánussal, aki egy különleges sárgaréz Buddhát keres, és hajlandó érte tizenötezer dollárt adni. Kedves Amerikánus elárul annyit erről az ügyről, hogy Lókötő fölismerje, hogy minden kétséget kizáróan a ritka és különleges Buddha ugyanaz, amelyért Kellemetlen Ember kétezer fontot akar kapni, és azt hiszi, hogy ez fantasztikus magas összeg. Lókötő, aki most már bekapta a horgot… sőt lenyelte a horgon kívül a horgászzsinórt és az úszót is… elrobog Kellemetlen Emberhez és kifizeti neki a kétezer fontot. Sőt elfogad egy nyugtát, amely szerint tudta, hogy a Buddha csak tizenöt shillinget ér. Kellemetlen Ember tehát bizonyítani tudja jóhiszeműségét. Azután Lókötő elindul, hogy találkozzék Kedves Amerikánussal és bezsebelje a hasznát… És Pat, sajnálattal jelentem, hogy saját zsebemből kell kifizetnem az ebédemet.

Az Angyal bánatosan nézte az összehajtott számlát, amit a pincér éppen odahelyezett az asztalra.

Patricia tágra meredt szemmel nézte. – Simon! Csak nem…

– De. Kemény munkával megkeresett vagyonkánkból kétezer fontot fizettem ki annak a két lábon járó kolbásznak…

Megakadt, és álla szinte leesett a csodálkozástól.

James G. Amberson robogott keresztül a termen, panamakalapját kezében lengette, és szemüvege villogott. Egy székre vetette magát, amikor az Angyal asztalához ért.

– Ugye maga már azt hitte, hogy meghaltam? Úgy látszik, megállt az órám, mialatt Limehouseban kínai üzletek közt mászkáltam. Visszajövet a taxi ablakán át megláttam a kapcsolótáblára szerelt órát, és szívgörcsöt kaptam ijedtemben. Úristen, de röstellem!

– Nincs semmi baj – mormolta az Angyal. – Pat, te még nem ismered Mr. Ambroset. Ez a mi Kedves Amerikánusunk James G…. Miss Patricia Holm.

– Igazán örülök, hogy megismerhetem, Miss Holm. Mr. Templar valószínűleg elmondta önnek, hogyan hullottam tegnap félájultan a karjába. – Amberson átnyúlt az asztalon, és szívélyesen megrázta a lány kezét. – No, Mr. Templar, ha már megebédelt, legalább igyék velem egy likőrt. – Intett a pincérnek. – És megtalálta a Buddhámat?

Simon lehajolt és fölemelt az asztal alól egy kis csomagot.

– Itt van. Ez az.

Amberson egy pillanatig rábámult a csomagra, azután kezébe ragadta és felszakította. Újra bámult, amikor meglátta a tartalmát, azután pedig az Angyalt nézte.

– Hogy az a mennydörgős… bocsásson meg Miss Holm, de…

– No, megfelel? – kérdezte az Angyal.

– De még mennyire! – Amberson úgy cirógatta a kis szobrot, mintha régen elveszett és megtalált gyermeke lenne. – Mit ígértem magának? Tizenöt lepedőt?

Előszedte a tárcáját, és csak úgy ontotta belőle az amerikai bankjegyeket az asztalra.

– Tizenötezer, Mr. Templar, egy fillérrel sem kevesebb. És ráadásul még igen hálás is vagyok önnek. Nem haragszik, ha most elbúcsúzom önöktől? Azonnal tengerentúli kapcsolást kell kérnem, hogy megtelefonálhassam Louis Froussardnak a jó hírt, azután pedig bezárom egy széfbe ezt a kis szobrot. Ugye megengedi, hogy jövő héten felhívjam telefonon és meghívjam egy rendes vacsorára?

Újra erélyesen kezet rázott Patriciával és az Angyallal, felkapta panamáját, és keresztülszáguldott a termen, mint valami megtestesült forgószél.

Az előcsarnokban egy köpcös és méltóságos kis ember várt rá; ha beszélt, busa bajusza remegett. Elkapta James G. Amberson karját.

– Megkaptad, Jim?

– Hát persze! – Amberson felmutatta kincsét. Feltűnő amerikai kiejtése eltűnt. – Most pedig mondd el végre, miért vetted meg? Éppen csomagoltam, hogy meglógjunk innen, amikor ideküldtél, hogy fizessek ki tizenötezret…

– Elmondom neked Jim, hogy volt – felelte a másik gyorsan. – Fent ültem az autóbusz tetején, és előttem ült egy férfi meg egy lány. Az első szavak, amelyek felkeltették figyelmemet „Húszezer font értékű fekete gyöngyök egy sárgaréz Buddhában” voltak. Akkor már oda kellett figyelnem. Úgy látszik a fickó ügyvédbojtár, és arról mesélt a lánynak, hogy valami vén zsugori ezeket a gyöngyöket belenyomta egy sárgaréz Buddhába, amikor a felesége meghalt, és csak miután már ő is régen meghalt, találták meg az írást, amelyben elmondta, hogy hová rejtette őket. „És nekünk most meg kell találnunk ez a Buddhát” – mesélte a fickó. – „Valami kínai régiségkereskedőnek adták el egy csomó más hasonló vacakkal, és az Ég tudja, hol lehet az most” „Honnan tudod, hogy megtaláltad, ha eléd kerül?” kérdezte a lány. „Egyszerű” felelte a fiú. „Ilyen formájú jel van az aljába vésve.” Papírt vett elő és lerajzolta: majd kificamítottam a nyakam, hogy belepillantsak. Gyerünk most… vigyük haza és bontsuk fel.

* * *

– Remélem, Ambrose és James G. jól elszórakoznak amikor a te fekete gyöngyeidet keresik, Peter – jegyezte meg angyali arccal Simon, miközben a Cook-iroda pénztáránál figyelte, miként változnak az amerikai bankjegyek oly gyorsan angol bankjegyekké, hogy a szíve szinte repesett belé.

A tökéletes bűntett

A vádlott – mondta Mr. Justice Goldie nyilvánvaló undorral – nem tudta bebizonyítani, hogy a megállapodás, amelyet a panaszos a megboldogult Alfred Green-nel kötött, olyan pénzkölcsönzési ügyletre vonatkozott, amely beleesnék az idevágó törvény tiltó rendelkezéseibe. Így hát kénytelen vagyok a keresetnek helyt adni. A költségek kérdésében és az összegszerűségről holnap hirdetek ítéletet.

Az Angyal megveregette Peter Quentin vállát mikor a bíróság felállt és kisiklottak a teremből, még mielőtt a kíváncsiakból, unatkozó riporterekből, lézengő ügyvédekből és hagyományos jogászokból álló gyér hallgatóság kitódult volna. Simon Templar, két órán át ült a dohos teremben, csontjai sajogtak a kemény padtól, és cigaretta után vágyódott; de voltak esetek, mikor sok kényelmetlenséget el tudott viselni egy jó ügy érdekében.

Amikor kiértek, újra megfogta Peter karját.

– Megengeded, hogy még egy pillantást vessek panaszosunkra? – kérdezte. – Gyere csak ide… állj elém. Kíváncsi vagyok, milyen egy ilyen nyavalyás alak közelről.

A bírósági épület kijáratához közel álltak egy sötét sarokban, és Simon elbújt Peter Quentin hatalmas, szálas alakja mögé. Nézte, mikor jön ki James Deever ügyvédjével a teremből.

Lehet, hogy Deever anyja szerette a fiát. Talán, ha térdén tartotta és a gyermek arcába nézett, meglátta benne mindazon remények beteljesülését, mindazon szemérmes álmodozások valóra válását, amelyek (ha hihetünk a Kismamák Hetilapjának) minden haladó szülő boldogságát képezik. Erről nem szól a krónika. De egyet tudunk: amióta a derék nő harminc évvel ezelőtt elhalálozott, más kebelben a büszkeségnek és rokonszenvnek e fennkölt keveréke nem keltett iránta szeretetet. Magas, betegesen sápadt férfi volt, és arca, amelyet bozontos, fehér szemöldök meg egymáshoz közel ülő, zöldes szemek éktelenítettek el, keselyűre emlékeztette Simont. Vékony orra mélyen lelógott késpenge vékonyságú ajka fölé, hegyes álla pedig előreugrott. Semmilyen tekintetben sem volt az a fajta arc, amelynek kifejezése gyermekekben első pillantásra rokonszenvet kelt. A felnőttek pedig, akik megismerték, még kevésbé szenvedhették.

Lakása és irodája Manchesterben volt, de a város tanácsa ezzel soha nem dicsekedett. Simon Templar nézte, míg lassan elhaladt előtte, s ügyvédjével az épp megnyert per valamelyik pontját vitatta. Arckifejezése olyan emberre emlékeztetett, aki reggeli mise után vitába száll a pappal, és a mocskos álszenteskedés színjátéka szinte legyűrhetetlen vágyat ébresztett Simonban, hogy Deever hátulsó felét cipője orrával érintse és ezáltal gyönyörű ívben repítse le a lépcső aljáig. Manchester városi tanácsa Templar véleménye szerint megoldotta volna a város pénzügyeit akkor is, ha ezentúl le kell mondania a Deever részéről fizetett városi adóról. De az Angyal visszatartotta magát, és öt perccel később békésen távozott Peter Quentinnel.

– Igyunk egy pohár sört – ajánlotta az Angyal.

Beléptek egy vendéglőbe, miközben cigarettára gyújtottak és védett, csöndes sarokban helyezkedtek el. A tárgyalás későn kezdődött, és ütött az óra, amikor az élet törvényei szerint az angolok megihatják frissítőjüket, amelyet erkölcstelen és civilizálatlan országokban a nap minden órájában megrendelhetsz. Néhány percig csönd volt köztük…

– Nagyszerű, hogy az ember mi mindent elkövethet a törvény védelme alatt – jegyezte meg Peter Quentin savanyú hangon, visszaemlékezve a bírósági tárgyalásra. Az Angyal kényszeredve mosolygott rá. Tudta hogy Peter nem gondol a Birodalom védelme terén sokkal szembetűnőbb könnyelműségekre.

– Célom nem volt semmi más, mint hogy egyszer közelről megfigyelhessem Jamest munka közben – jegyezte meg Simon – és most már azt hiszem, hogy mindazon pletykák, amelyeket hallottam róla, igazak.

James Deeverről sokat meséltek, de a sajtóba nem szivárgott ki semmi, mert a rágalmazást Angliában a törvény különösen súlyos büntetésekkel sújtja, és így Deever kényelmesen vitorlázott a törvény védelme alatt. Foglalkozása egyszerűen és nyíltan pénzkölcsönzés volt. Alkalmazkodva a törvény előírásaihoz be is jegyeztette cégét, aminek az lett volna a célja, hogy az uzsoráskodást bizonyos törvény szabta határok közé szorítsa. Mint egyszerű, bejegyzett pénzkölcsönző Manchesterben nyitotta meg irodáját, személyesen ügyelt fel minden ügyére, nem bízott senkiben, gyönyörűen fogalmazott körleveleket küldött szét, amelyekben közölte, hogy hajlandó bárkinek 10 és 50000 font közötti összeget kötelezvény ellenében kölcsönözni, és közben sokkal gazdagabb lett, mint amit az Angyal bárkinek önmagán kívül hajlandó volt megengedni.

Mindazonáltal Deever tevékenysége talán elkerülte volna az Angyal figyelmét, ha a fent vázolt tényekkel Deever tevékenysége ki is merült volna.

De nem így volt. Deever művészi kivitelű körlevelei ellenére sem azért folytatta a pénzkölcsönzés mesterségét, hogy valaha úgy írjanak róla a mitológiában, mint Manchester jótevő tündéréről. Deever legalább egy tucat olyan különböző remek és szigorúan törvényes eljárást talált ki, amelyek lehetővé tették számára, hogy megkerülje a törvényszabta határokat. A kölcsönért folyamodó, aki felkereste, és tele volt hittel meg reménnyel, nem kapta meg a 10 és 50000 font közötti összeget puszta aláírására, hanem rendszerint kénytelen volt még más, hitelt érdemlő biztosítékot is nyújtani. Ha azután a kölcsönzött összeget pontosan visszafizette, akkor az ügy be is fejeződött… a törvény által előírt kamat befizetése után. De viszont, ha a kölcsönző továbbra is nehézségekkel küzdött, akkor előkerültek Deever remek módszerei.

Ilyenkor az áldozat betévedt, lassanként egyre mélyebben, egy útvesztőbe, amely bonyolult jelzáloghitelekből, leszámítolt csekkekből, csak „névleges” kötelezvényekből, titokzatos „áthárítások”-ból és érthetetlenül megfogalmazott átruházásokból állt.

Először még minden ártatlannak tűnt, de egyre mélyebben belegabalyodott, mert misem könnyebb, mint egy aláírást adni, és mire kapálózni kezdett, már minden mozdulatra csak arra ébredt, miszerint különböző szemfényvesztő írások és számok révén ötször vagy hatszor annyival tartozott Deevernek, mint amennyit valaha is kapott tőle készpénzben.

Az aláírt okmányok pedig bizonyítékul szolgáltak arra nézve, hogy a törvény által előírt kamatlábat és haszonkulcsot soha nem lépte túl.

Éppen ilyesmit bizonyítottak be Deever valamelyik áldozata özvegyének azon a tárgyaláson, amelyet Simon és Peter végighallgatott. De még más hasonló esetek is jutottak az Angyal fogékony fülébe.

– Volt idő – jegyezte meg az Angyal szinte sóvárogva – amikor néhány fickó ebben a városban velem együtt apró darabokra vágta volna Deever testvért, és csaléteknek használta volna tengeri rákok fogásánál Észak-Forelandtól Lizardig.

– Most pedig? – kérdezte Peter Quentin.

– Most – felelt az Angyal sajnálkozva – nem tehetünk mást, minthogy megfizettetjük vele a ráeső összeget az Ínséges Törvénykerülők Nyugdíjalapjához.

Peter leitta második korsó sörének első negyedét. – Valami egészen különleges dolgot kell kitalálnod, hogy elcsíphesd ezt a jómadarat – mondta. – Ha érdekel a véleményem, hát azt hiszem, nem igen tudsz neki olyan történetet beadni, amit mikroszkopikus vizsgálat alá ne venne.

– Éppen ezért – mormolta Simon Templar méltóságosan – oly történettel fogok beállítani hozzá, amely tökéletesen igaz. Olyan horoggal és csalétekkel fogok hozzá közeledni, hogy nincs a világnak az az okos detektívje, aki a legcsekélyebb kivetnivalót találhatná rajta. Igazad van Peter… talán nincs a világegyetemnek semmiféle csalása, amely elkerülné James testvér figyelmét. Milyen jó, hogy nem vagyunk bűnözők, Pete… még megégetnénk az ujjainkat. Nem, apuskám. Telve becsületességgel és azzal a vacakkal, amit ebben az országban sör címen árusítanak, fogjuk megközelíteni James testvért, és fejünk körül a glória csak úgy ragyog majd. Épp olyan ember számára tartogattam Tökéletes Bűntettemet, mint amilyen ő.

Ha szent fény nem is ragyogott szemlátomást az Angyal feje körül, amikor másnap reggel beállított Deever irodájába, mindenesetre feltűnően ártatlannak látszott. Nagy fehér virág („a szűziesség jelképe” mondta az Angyal) nyílt a gomblyukában, és majdnem befedte kabátja hajtókáját. Jobb szemében monoklit hordott, kalapja ingatagon ült hátul a feje búbján és arca oly szeretetreméltó, arisztokratikus hülyeségben dermedt meg, hogy Deever irodavezetője – aki majdnem éppoly savanyú arccal rendelkezett, mint főnöke – még a szokottnál is szolgálatkészebb volt.

Simon elmagyarázta, hogy száz fontot szeretne kapni, és szívesen adna cserébe egy jó öreg aláírással ellátott kötelezvényt, ha akadna előbb valaki, aki megmagyarázza, hogy mi az a kötelezvény. A hivatalnok olajos gyakorlottsággal elmagyarázta, hogy egy kötelezvény olyan különös dolog, ami körlevelekben igen jól hangzik, de nem kerül fontos és előkelő ügyfelekkel szemben használatba. Volna talán Mr.… izé… Smith?… Volna talán Mr. Smithnek más biztosítéka is?

– Van valami csinos, régi államkötvényem – mondta az Angyal, és a tisztviselő szinte elmerült a kenetes udvariasságban.

– Ha egy pillanatig várhatna, uram, talán Mr. Deever személyesen is óhajt önnel tárgyalni.

Az Angyal ebben nem kételkedett. Néhány percig türelmesen várt, miközben körbesétált a szobában, azután bevezették Deever magánszentélyébe.

– Tudja, csinos kis pénzköteget vesztettem a tegnapi Derbin… a legjobbképű lovak lemaradtak, ha megtettem őket. Én bizonyos előre kidolgozott nyerőrendszer szerint fogadok, de hát persze a favoritok sem nyerhetnek mindennap. Tudom, hogy mindent vissza fogok nyerni… a fickó, aki a rendszert eladta nekem, azt mondta, hogy őt soha nem hagyta cserben.

Deever szeme csillogott. Ha volt valaki, aki összes kívánságait egy sikeres kölcsönügylettel kapcsolatban kielégíthette, hát az csak ilyen elhülyült, monoklis fiatalember lehetett, aki fogadási rendszerekben hitt.

– Azt hiszem, ön bizonyos biztosítékokat emlegetett, Mr.… izé… Smith. Mi természetesen boldogak lennénk, ha minden különösebb formaság nélkül kölcsönözhetnénk önnek száz fontot, de…

– Ó, itt ez a csinos, régi kötvényem. Nem akarom eladni, mert nyereménykötvény, és ebben a hónapban lesz a húzás. Ha az ember véletlenül szerencsés számú kötvényt csíp el, zsíros nyereményre tehet szert. Ez valami olyan sorsjátékszerű, de egészen elsőrendű dolog.

Nagy borítékot húzott elő zsebéből, és az íróasztalon át odanyújtotta Deevernek. Deever költséges vízjelekkel bőven ellátott papírokat húzott ki belőle, amelyeken a művészi vésettel rányomott zöld- és aranybetűs szöveg tudtul adta mindenkinek, hogy Lettország 1929-ben nyereménnyel egybekötött kölcsönkötvényeket bocsátott ki, amelyeknek angol sorozata 25 fontot ért darabonként.

A bankár ujjai közt csúsztatgatta a kötvényeket, nagyítón át vizsgálta a díszítő rajzokat a papíron és újra az Angyalra pillantott.

– Természetesen nem tartunk itthon nagyobb összegeket ok nélkül, Mr. Smith. De ha szíves lenne nálam hagyni ezeket a kötvényeket, mondjuk, két óráig, biztos vagyok benne, hogy kölcsönös megelégedésre fogjuk megköthetni üzletünket.

– Tartsa magánál, ha jól esik, öregem – mondta az Angyal könnyelműen. – Ha megkapom a százasomat idejében, hogy a három-harmincas futamra kiérjek, nincs semmi baj.

Az Angyalnak igen megfelelt terveihez, hogy épp aznap kezdődnek a manchesteri őszi futamok. Simon Templar tehát két órakor újra megjelent, felvette a száz fontot, és visszament Peter Quentinhez a szállóba.

– Száz fontom már van James testvér pénzéből – közölte barátjával. – Menjünk ki a lóversenyre és szórjuk el a leglehetetlenebb outsiderre.

Kimentek a lóversenyre, és történetesen az Angyalt itt sem hagyta el szerencséje. Mire az utolsó futam eredményét kihirdették, megduplázta Deever százasát, pedig Deevert az sem aggasztotta volna különösképpen, ha az egészet elveszíti. Ötszáz font értékű Lett Nyereménykötvényt helyezett nála az Angyal letétbe a kölcsön biztosítékául. A művészi vésetű rajzok ellenére nem volt kétséges, hogy a kötvények valódiak.

Simon Templar reggeli látogatása, és a száz font kifizetése közt eltelt időt Deever arra használta fel, hogy szakértelemmel megvizsgálja a kötvényeket, értesüléseket szerezzen be ügynökeinél, úgyhogy a papírok valódiságáról nem lehetett kétsége. Az Angyal ezt igen jól tudta.

– Szeretném tudni – mondta az Angyal, amikor visszahajtottak a városba –, lehet-e itt valahol álszakállat kapni. Annyi pénzünk van, hogy igazán nem lenne értelme megvárni, míg a természet lát el téged szakállal.

Mindazonáltal nem olyan arccal állított be másnap Deeverhez, mintha előző nap száz fontot nyert volna jól választott versenylovakon. Szombat volt, de ez nem sokat jelentett Deevernek. Csak a legkevesebb szabadságot engedélyezte önmagának, mert sok jó üzletet lehetett így második versenynapokon kötni, ha a lóverseny hívei hirtelen pénzzavarba kerültek. Ez az eset látszott most is.

– Nem is értem, hogyan tudott az a ló lemaradni – mondta az Angyal gyászos hangon.

– Istenem! – mondta Deever aggályosan. Csak nem veszített?

Az Angyal bólintott. – Magam sem értem. Az a fickó, aki a nyerő-rendszert eladta nekem, azt mondta, hogy három veszteségnél több soha nem követi egymást. És a tétek olyan ijesztő gyorsasággal úsznak el. Tudja, az embernek állandóan újabb pénzt kell hozzátenni, hogy ha nyer, visszanyerhesse mindazt, amit veszített. De hát ma biztosan nyernem kell…

– Mennyi pénzre van szüksége, hogy ma folytathassa a játékot?

– Körülbelül nyolcszáz fontra. Dehát amit az ember még azonkívül italra, miegymásra költ… ha kikerekíthetné ezer…

Deever végtelen szomorúsággal arcán dörzsölte össze a kezeit. – Ezer font már egész csinos összeg, Mr.… izé… Smith, dehát ha tud valami biztosítékot ajánlani… tisztán az üzleti rend kedvéért, hiszen érti…

– Ó, van még nekem azokból a jó öreg Lett Kötvényekből – felelte az Angyal. – Azt hiszem, kétszáz darabot vettem. Gondoltam, megpróbálom, talán így könnyebben nyerek velük valami nagyobb díjat. Ugye?

Deever úgy bólogatott, mint egy mandarin. – Természetesen, Mr. Smith. Hát hogyne. Véletlenül éppen ma fizette vissza valaki a neki kölcsönzött összeget, így hát azonnal ki is tudom adni a széfből az ezer fontot. – Megnyomott egy csengőgombot az asztalán, és a tisztviselő megjelent.

– Mr. Goldberg, lenne szíves megnézni, rendelkezésére tudunk-e állni ennek az úrnak ezer fonttal?

A hivatalnok eltűnt, és néhány pillanat múlva újra megjelent egy halom bankjeggyel. Simon Templar újabb nagy borítékot húzott elő a zsebéből, és Deever még nagyobb köteg részvényt húzott ki belőle. Átszámolta és egyenként gondosan megvizsgálta. Azután előnyomott űrlapot vett ki egyik fiókjából és kicsavarta töltőtollát.

– Lenne szíves a szokott megállapodás-űrlapunkat kitölteni, Mr. Smith…

A tejüveg válaszfalon át, amely Deever szentélyét az első irodahelyiségtől elválasztotta, hirtelen rendkívül hangos veszekedés részletei szűrődtek be. Különösen érdes, észak-angliai tájszólásban beszélő hang kiáltozott kint, úgy, hogy minden szót be lehetett hallani.

– De ha mondom, hogy bárhol felismerném ezt az embert. Sötét szobában megismerném, még akkor is, ha vak lennék. Simon Templar volt az, ha mondom. Láttam, amikor belépett a házba, és azonnal mondtam is magamban „Ez az Angyal és senki más”. Gyorsan elhelyeztem a feleségemet és poggyászomat a legközelebbi szállóban, és egyenesen visszajöttem ide. Látni fogom ezt az Angyalt, még ha két évig kell is rá várnom itt…

Goldberg hízelgő hangja vált hallhatóvá, ahogy tiltakozott. Azután az északi hang ismét letorkolta. – Hát ha nem enged be, megyek és rendőrt hívok. Ezt fogom tenni.

Ajtócsapódás hallatszott, mint amikor valaki hevesen távozik, és az Angyal Deeverre pillantott. Simon kinyújtott keze a bankjegyköteg után nyúlt, amikor látta, hogy Deever egy fiókból nikkelveretű pisztolyt húz elő.

– Várjunk csak egy pillanatig, Mr.… izé… Smith – mondta Deever lassan. – Azt hiszem, ön túlságosan siet.

Újra megnyomta asztalán a csengőt, és Goldberg megjelent. Deever zöldes színű szemében valami villanást lehetett látni, amiből Simon arra következtetett, hogy a pisztoly nem csak megfélemlítés céljából van a kezében. Az Angyal mozdulatlanul ült.

– Nézze meg ennek az úrnak a zsebében, Mr. Goldberg, talál-e valami személyazonosságot igazoló írást.

A hivatalnok kereséshez fogott. A monokli eltűnt az Angyal szeméből és arckifejezése már csöppet sem volt bamba.

– Megálljon, koszos zsugori! – dühöngött. – Gondom lesz rá, hogy ezt még megbánja. Évek óta senki nem mert így megsérteni…

Deever hűvös nyugalommal áthajolt az asztal fölött és szájon vágta Simont. Az ütés fölsértette ajkát.

– Egy gengszter jobban vigyázhatna a nyelvére – mondta Deever.

– Van itt egy levél, Mr. Deever – mondta most a hivatalnok, és letett az asztalra egy borítékot. – Simon Templarnak van címezve. És ezt is találtam.

„Ez”, egy másik boríték volt, melyben a Deevernek átadott Lett Nyereménykötvények pontos mása volt. Amikor Deever átnézte őket, észrevette, hogy a kötvények száma is pontosan egyezik azokkal, amelyeket előbb kapott.

– Értem, Mr.… izé… Smith – közel ülő szeme izzott. – Szóval érdemesnek találtattam a híres Angyal figyelmére. Még pedig milyen ügyes csalással. Először pénzt kér kölcsön eredeti kötvények alapján. Azután visszajön és még több pénzt kér szintén valódi kötvényeket ajánlva… de amikor nem nézek oda, kicseréli hamisakra. Igen csinos munka, Mr. Templar. Kár, hogy az az idegen az utcán felismerte. Mr. Goldberg, azt hiszem jó lesz, ha telefonál a rendőrségre.

– Ezt még meg fogja bánni – mondta az Angyal még nyugodtabban és le nem vette a szemét Deever pisztolyáról.

Néhány perc múlva rendőrfelügyelő érkezett az irodába. Megvizsgálta a két boríték azonos tartalmát és bólintott.

– Régi trükk ez, Mr. Deever – mondta. – Szerencséje, hogy idejében figyelmeztették. Gyerünk, maga… nyújtsa ki a kezét.

Az Angyal a bilincsekre pillantott. – Nincs arra szükség – mondta.

– Eleget hallottam már magáról – felelte a rendőrfelügyelő bőszen – és azt hiszem, nagyon is szükséges. Gyerünk már és ne bolondozzék.

Simon életében először érezte a hideg karkötőt csuklóján. Egy rendőr tette a fejére kalapját. Így kísérték ki az utcára. Addig már egész kis tömeg gyűlt össze, és szájról-szájra járt a felismerés, hogy valóban az Angyal. A helyi felügyelő nem takarította meg neki ezt sem. Simon Templar híresség volt, olyan fogás, amelyről minden rendőrtiszt álmodott valaha Angliában, még ha minden alkalommal ki is derült, hogy nevével kapcsolatban nem lehet semmilyen bűncselekményt bebizonyítani. Most végre letartóztathatták, és erre büszke is volt a felügyelő. A rendőrség a közelben volt. Az Angyal tehát kénytelen volt gyalog megtenni az utat, megbilincselt kézzel. A bilincset hozzáláncolták a bal oldalán haladó rendőrhöz, míg Simon jobb oldalán a felügyelő ment.

Azzal vádolták, hogy hamis látszat keltésével akart pénzt kicsalni valakitől. Amikor mindent leírtak, azt kérdezték tőle, van-e valami hozzáfűznivalója.

– Csak annyi, hogy jobb zoknim a sarkán kissé kilyukadt – felelt az Angyal. – El tudna küldeni valakit a szállómba, hogy hozzon másikat?

Bebörtönözték, hogy megvárja a hétfőt, amikor majd bírái elé állhat. Ez harmadik ilyen irányú tapasztalata volt, de most sem élvezte jobban, mint előzőleg.

Vasárnapon át csak egy vigasza volt. Azzal szórakozott, hogy gondolatban elosztotta, mi mindent fog kezdeni tízezer fonttal.

* * *

Hétfőn reggel vendég érkezett Manchesterbe: Claud Eustace Teal termetes alakja jelent meg. A szenzációs letartóztatás hírére, amellyel minden újság első oldala tele volt a királyságban, sürgősen felutazott északra. De a szakértő, akit tanúként magával hozott, még nagyobb szenzációt keltett. Megvizsgálta a két boríték tartalmát, és megvakarta a feje búbját.

– Ugratnak maguk engem? – kérdezte. – Minden egyes kötvénypapír tökéletesen eredeti. Nincs ezek közt egyetlen hamisítvány sem.

A helyi felügyelőnek majd kiugrott a szeme. – Biztos ebben? – robbant ki belőle a kérdés.

– Hát persze, hogy biztos vagyok benne – csattant fel a szakértő hangja. – Minden hülye félszemmel is megláthatja. Azért kellett nekem egynapi remek golfozást otthagynom, hogy ezt megmondjam magának?

Teal főfelügyelőt nem érdekelte a szakértő golfjátszmája. Egy padon ült a fal mellett, és kezébe támasztotta arcát. Nem volt benne egészen biztos, hogyan eshetett meg, de biztosan tudta, hogy valahol valami nagyon nem volt rendjén. Aztán felpillantott. – És Deever az irodájában szájon ütötte… ez fönnáll?

– Igen, uram – ismerte el a helyi felügyelő. – Mr. Deever mondta…

– Maga pedig világos nappal végigvezette Templart az utcán úgy, hogy megbilincselt keze hozzá volt láncolva egy rendőrhöz?

– Igen, uram. Miután tudtam, hogy micsoda…

– Jobb lesz, ha beszélek az Angyallal – mondta Teal. – Ha előérzetem nem csal, valaki még nagyon meg fogja bánni, hogy olyan kotnyeles volt.

Lekísérték Simon cellájába, és az Angyal kényelmesen felállt, hogy üdvözölje.

– Helló, Claud – mormolta. – Örülök, hogy megérkezett. A helyi holdkórosok bandája teljesen megszédült, és…

– Sose törődjék azzal – vágott Teal a szavába. – Mondja meg, hogy mit akar ezen az ügyön keresni?

Simon fontolóra vette a kérdést. – Tízezer fontnál kevesebbet nem fogadok el – felelte végre.

Teal főfelügyelő szemében az értelem fénye villant. A helyi felügyelőhöz fordult, aki lekísérte.

– Mielőtt elfelejtem – mondta –, felteszem, hogy azt a vidékit, aki az egész lármát elindította, nem találták meg.

– Nem, uram. Érdeklődtünk az összes szállókban, de úgy látszik, eltűnt. Egész felületes személyleírást tudtam csak szerezni róla, magas, széles vállú férfi, szakállas…

– Értem – mondta Teal álmosan.

Simon benyúlt a helyi felügyelő zsebébe, és nyugodtan elvette a csomag cigarettát. Rágyújtott egyre. – Ha segíthetek valamiben – jegyezte meg –, a jelentés mindarról, ami Deever irodájában történt, tökéletesen igaz. Pénzért mentem fel hozzá, és azután még egyszer még több pénzért. Minden alkalommal elsőrendű biztosítékokat ajánlottam. Úgy viselkedtem, mint törvénytisztelő honpolgárhoz illik…

– Miért neveztette magát Smithnek?

– Miért ne? Nagy múltú angol név. És én mindig úgy tudtam, hogy nevezhetem magam, ahogy akarom, hacsak nem használom az álnevet valami szélhámosságra. Menjen és mondja meg Deevernek, bizonyítsa rám a szélhámosságot. Egyszerűen váltópénzre volt szükségem hogy lóversenyezhessek, nálam voltak a Lett Nyereménykötvények és úgy véltem, ha igazi nevemet mondom be, abból mindenféle buta bonyodalom támadhat. Ez volt minden, amit tettem. De tett valaki őszinte kísérletet arra nézve, hogy megvizsgálja, vajon valóban fennforgott-e a szélhámosság kísérlete?

– Értem – mondta Teal újra… és valóban értette is az egészet.

– Senki ilyesmit nem tett. – Az Angyal hangja panaszos lett. – Ehelyett mi történt? Tettleg bántalmaztak. Szidalmaztak. Megbilincselve hurcoltak végig az utcán, mint valami közönséges betörőt, és az elárusítólányok a boltokból meg az utcagyerekek utánam futottak, a sajtófényképészek így fényképeztek le, negyvennyolc óráig egy cellába zártak, és még azt sem engedték meg, hogy egy pár tiszta zokniért küldjék. Egy csomó lúdtalpas semmirekellő utasítása szerint kellett felkelnem, étkeznem, a szabadban keveset mozognom és lefeküdnöm… éppen úgy, mintha már el is ítéltek volna. Deever hazug történetét az összes lapok közölték az Egyesült Királyságban. Tudja, hogy mindez mit jelent?

Teal nem felelt. Az Angyal mutatóujja odabökött, ahol a hasa domborodni kezdett, és jókedvűen bökdöste abban az ütemben, ahogy angyali humorával tovább beszélt; Teal igen jól ismerte már ezt a mozdulatot.

– Ez azt jelenti, hogy ennél gyönyörűbb pert még nem is indítottam, aminek megnyerése felől ennyire biztos lehetnék. Keresetem a következő tárgyakra fog kiterjedni: erkölcsi kártérítés, személyes szabadság jogtalan megsértése, jellembevágó rágalmazás, becsületsértés, megszégyenítő becsmérlés, könnyű testi sértés, tettleges bántalmazás és Isten tudja, még mi minden. Egy pennyvel sem fogadok el kevesebbet, mint tízezer fontot. Még többet is követelhetnék. Gondolja, hogy James Deever nem adja be a derekát?

Teal felügyelő nem tudott mit válaszolni. Tudta, hogy Deever fizetni fog.

Egy londoni háziúr

Simon Templar eseménydús életében voltak időközök, amikor olthatatlan vándorkedv fogta el, amely számtalanszor kergette a fél világ körül valamely fantasztikus nyomozás során. De az ilyen nyomozások sohasem elégítették ki ezt a vágyát teljesen, amely néha londoni életébe is betört. Ilyenkor egyszerre ráunt az utca népére, amelyet ablakából minden nap látott, vagy felfedezett valami lakást, amelyről elhitette magával, hogy sokkal jobban megfelel céljainak, vagy pedig egyszerűen csak azért költözött, mert félt, hogy túl hosszú időn át való egyhelyben lakás gyengíteni fogja ellenállását a szabályszerű időbeosztással, Times-olvasással és egyéb alantas életmegnyilvánulásokkal szemben. Ilyenkor oly sűrűn változott a címe, hogy barátai lemondtak minden reményről, miszerint még valaha érintkezésbe léphetnek vele. Ez egyike volt azon kisszámú céltalan dolgoknak, amiket tett. Soha, semmilyen izgalmas eredmény nem következett tudniillik ezekből a költözködésekből… kivéve azt az egyetlen történelmi eseményt, amelyről a krónikás e helyen kíván beszámolni.

Simon Templar ezen a bizonyos reggelen a nyugtalanság jól ismert érzésével ébredt. Mivel pedig semmi fontosabb dolga nem volt, amivel agyonüthette volna a napot, nekiindult, hogy tárgyalást folytasson egy lakásközvetítővel. Rendes átlagembereket az ilyen tárgyalás valamely lakásközvetítővel már eleve leszoktat minden fölösleges költözködési vágyról. De Simon Templar megszokta az évek folyamán. Felkereste tehát a Messrs. Potham & Spode lakásközvetítő irodát, Mr. Potham fogadta is, és Templar lélekben felkészült rá, hogy igen türelmesnek kell lennie.

Potham sovány, hórihorgas, őszhajú férfi volt, aranykeretes szemüveget hordott, és arca fokozatosan, szinte egyes lépcsőkben egyre hátrábbment, kezdve szemöldökénél le egészen a nyakáig. Elég ártalmatlan ember volt, gyerekeivel jól bánt, feleségét tisztelte, és adóbevallása az utolsó fillérig az igazsághoz híven tükrözte vissza valódi jövedelmét. De hát húsz éve folytatta már ezt a mesterséget, és ez kikerülhetetlenül nyomokat hagyott rajta.

– Szeretnék – kezdte Simon világosan tagolva minden szót – egy bútorozatlan, kiszolgálásmentes lakást, délre vagy nyugatra néző ablakokkal, négy nagy szobát és tágas kilátást; és ötszáz fontnál ne kerüljön többe évente.

Potham beletúrt egy nagy papírhalmazba, és szinte diadalittas arckifejezéssel előhúzott egy papírt.

– Itt van például ez – mondta –, azt hiszem, már meg is találtuk, amit ön kíván. Park Lane 101: egy hálószoba, egy fogadószoba…

– Én négyszobásat keresek – mormolta az Angyal türelmesen.

Potham szemüvege fölött rápillantott és sóhajtott. Gondosan visszahelyezte a papírt a helyére, és másikat húzott elő.

– Hát ez talán – mondta –, úgy látszik ez összes óhajainak megfelel. Két hálószoba és két fogadószoba van benne, továbbá konyha és fürdőszoba; a bére is rendkívül mérsékelt. A jelenlegi lakó, aki szintén ügyfelünk, ezerötszázat fizet adó nélkül. De hogy minél hamarabb ki lehessen adni a lakást, leszállították a bérét ezerkétszázra, ami igazán…

– Én ötszázat mondtam – mormolta az Angyal.

Potham sértődött arckifejezéssel fordult újra papírhalmaza felé.

– No, most megvan, Mr. Templar – mondta – Cloudesley Street 27, a Berkeley Square…

– Az a ház északra néz – mormolta az Angyal.

– Igazán? – kérdezte Potham kínlódva.

– Sajnos – felelt az Angyal könyörtelenül. – A Cloudesley Streeten minden páratlan számú ház északra néz.

Potham olyan arccal tette vissza a papírt, mint az anya, aki bálványozott gyermekét kénytelen megóvni valamely idegen durva ütlegei elől. Most hosszabb ideig keresgélt a papírhalmazban, mielőtt újabb ajánlattal állt volna elő.

– No, Mr. Templar – mondta idegesen igazgatva orrán a szemüveget – volna itt egy elragadó lakásom személyzeti szobával…

Simon Templar keserű tapasztalatok alapján tudta, hogy ez az eljárás a végtelenségig folytatható; de ezen a napon volt egy-két mentőötlete.

– Láttam egy kiadó lakást, amikor errefelé jöttem… itt a sarkon túl, a David Squaren – mondta. – Olyan volt kívülről, mintha éppen az a fajta lakás lenne, amire szükségem van.

– David Square? – ismételte Potham homlokát ráncolva. – Nem tudok róla, hogy ott lenne valami kiadó.

– Pedig egy Potham and Spode feliratú tábla lóg kint – jegyezte meg az Angyal szánakozóan. – Talán Spode akasztotta ki valamelyik sötét éjszaka, amikor ön nem nézett oda.

– David Square! – visszhangozta Potham, mint egy basszushang, amelyet ott felejtettek az énekkarban. – David Square! – Izgatottan törölgette meg szemüvegét, újra beletúrt papírhalmazába, és hirtelen szemüvege fölött Simonra pillantott. – Csak nem 17?

– De azt hiszem, 17.

Potham előhúzta a papírt, amelyen a lakás adatai álltak, hátradőlt székében és némi sajnálkozással nézett az Angyalra.

– Tényleg van egy kiadó lakás a David Square 17 alatt – ismerte el kissé rekedt hangon, mintha akarata ellenére egy csontvázról kellene beszélnie, amelyet a család az ételszekrényben tart. – Egyike Bellingford Smart őrnagy házainak.

Ezt úgy mondta ki, mintha azt várná, hogy az Angyal az irtózat kiáltásával húzódjék vissza ettől az ajánlattól. Igen csalódott arcot vágott, amikor a kiáltás elmaradt. De az Angyal kezdte hegyezni a fülét. Potham hangja és a Bellingford Smart név emlékezetében megérintett egy húrt; az ilyesmi pedig soha életében nem vezette az Angyalt rossz irányba. Valahol, valamikor hallotta már Bellingford Smart nevét, ezt tudta, mégpedig nem hízelgő jelzőkkel egybekötve.

– Mi a baj ezzel a lakással? – kérdezte hűvösen. – Talán bélpoklos a háziúr? Vagy valami más ehhez hasonló?

Potham rendkívül gondosan kisimította a papírt asztala lapján.

– Bellingford Smart őrnagy – mondta tapintatosan – olyan háziúr, akinek a lakásaival nem szeretünk foglalkozni. Vezetjük a könyveinkben, miután elküldi értesítéseit, de nem kínáljuk lakásait, ha csak kifejezetten nem kérik őket tőlünk.

– De hát mit művel az az ember? – csökönyösködött az Angyal.

– Valahogy… izé… nehéz vele kijönni – felelte Potham óvatosan.

Diszkréciója tiltotta, hogy ennél többet eláruljon. Az Angyal étvágya azonban távolról sem volt kielégítve. Bellingford Smart őrnagy népszerűtlensége valóban annyira izgatta az Angyalt, hogy feltűnő gyorsasággal búcsúzott Pothamtól, s ez a diszkrét úriember némi csodálkozással bámult az érintetlenül maradt ív papírra, amelynek tetején ez állt: Kiadó lakások megtekintésére szolgáló jogosítvány; tudniillik még arra sem volt alkalma, hogy az Angyal számára valamilyen címet ráírjon.

Simon Templar ezen a napon nem kereste szántszándékkal a kalandokat. Tény és való, hogy szabadidejében majdnem kizárólag azon törte a fejét, miként juthatna be Albury grófnő (Albury Peerlese Pickles özvegye) városi házába, mivel legutóbb egy jótékonysági estélyen a grófnő gyémántjai igen mély benyomást tettek rá. Úgy vélte, hogy ezek az ékszerek feltétlenül hiányzanak még öregségi biztosításának összegéből, és így nem mehet el mellettük szó nélkül. De most hirtelen ösztönösen úgy érezte, hogy megérett az idő mindannak kinyomozására, amit Bellingford Smart őrnagyról meg lehetett tudni. Ilyen körülmények közt pedig még az olyan aránylag egyszerű ügynek is második helyre kellett szorulnia, amit Albury grófnő gyémántjai nyújthatnak.

Simon fölment egy Potham & Spode tiszteletreméltó cégénél modernebb lakásközvetítőhöz, ahol márványpilléres, kartotékrendszerrel dolgozó irodában a lakásajánlatokat úgy lökték az ügyfél elé egy kis ablakon át, mint kávézókban a csésze kávét. Választékosan öltözött fiatalember, aki duplasoros mellényt viselt, és haja még az Angyalnál is inkább emlékeztetett a lakkbőrre, egész külseje pedig olyan benyomást keltett, mintha legalábbis egy herceg másodszülött fia lenne, fogadta Templart és sokkal közlékenyebb volt, mint Potham. Fel kell jegyezni még róla, hogy értesüléseit olyan magától értetődő szívélyességgel adta elő, mintha régi gyermekkori pajtásának tenne szívességet; az Angyal tudniillik olyan tapintatos és körmönfont tudott lenni, ha erre szüksége volt, mint Machiavelli.

– Igen nehéz megmondani, hogy mi a baj Bellingford Smarttal. Úgy látszik egyike azon álnok disznóknak, akik élvezettel aknáznak ki minden haszonlehetőséget, amit különleges helyzetük nyújt. Ami a lakókat illeti, ő szigorúan ragaszkodik a lakásbérleti szerződés betűihez, azon belül azonban oly kellemetlen, amennyire csak lehet. Valószínűleg tudja, hogy számtalan módon képes egy háziúr elviselhetetlenné tenni lakója életét, ha kedve tartja. Legszívesebben magányos özvegyeket, vagy idősebb hajadonokat fogad lakói közé… azok olcsó prédát jelentenek számára.

– De nem látom be, hogy mi haszna van ebből – jegyezte meg az Angyal csodálkozva. – Csak rossz hírt szerez magának…

– Valamelyik nap idebent járt egyik lakója… az idős hölgy elmesélte, hogy ötszáz fontot fizetett neki azért, hogy kiengedje a Lakásbérleti szerződésből. Nem bírta ki tovább az őrnagy házában, és másképpen nem engedte volna elköltözni, mielőtt a szerződés lejár. Ha ezt sokszor megismétli, azt hiszem, egészen jól kereshet mellette.

– De egyre jobban megnehezíti a lakásai kiadását, nem?

A választékos külsejű fiatalember vállat vont és így folytatta:

– Minden lakásközvetítő ismeri… mi például egyenesen visszautasítottuk, hogy foglalkozzunk lakásai közvetítésével, és ebben nem állunk egyedül. De még sok lakást kereső létezik, aki nem ismeri. Hirdeti kiadó lakásait, és személyesen adja ki ha módja nyílik rá; lakói pedig csak akkor veszik észre, milyen tévedésbe estek, amikor már késő. Ön bizonyára csodálkozik, hogy ilyesmi ezen a vidéken, ahol csupa előkelő háziúr van, ilyen zavartalanul folyhat; de aljas zaklatásai sohasem lépik túl a törvény szabta határokat, és úgy látszik, senki sem képes valamit tenni ellene.

– Értem – felelt az Angyal lágyan.

Most, hogy már ismerte a rejtély megfejtését, meghökkent az ötlet eredetiségén. Egyúttal azonban úgy találta, hogy ennél aljasabb és megvetendőbb zsarolási módszerrel még alig találkozott. Az a tény pedig, hogy a törvény védelme alatt meglapulva ez zavartalanul folyhatott, még inkább felizgatta. Nem kételkedett benne, hogy amit hallott, mindaz igaz, mert még a legrosszabb lakásközvetítő sem utasít el megbízást ha igen nyomós oka nincs rá; Bellingford Smart őrnagy aljassága azonban – úgy látszik – köztudomású volt a szakmában. Bellingford Smart őrnagy aljassága undort váltott ki Simonból. Erkölcstelen tisztelettel viseltetett a szakmabeli bűnöző iránt, aki szabadságát tette kockára és bőrét vitte vásárra, ha olyan „vállalkozásba” fogott, amelynek vége kétséges volt. De az élősdi módszertől, amely arra épült, hogy hájfejű öreg nőket megkínozzon és becsapjon, felfordult a gyomra.

– Jó néhány ingatlana van ezen a környéken, – folytatta a választékos külsejű fiatalember. – Felvásárol házakat, és kisebb kiadó lakásokká alakíttatja át. Abból láthatja meg legjobban, milyen ember, ha elmondom, hogy mialatt az átépítés folyik, rendszerint bérel magának egy szobát az átalakítás alatt lévő ház tőszomszédságában, ahonnan át tudja tekinteni a munkálatokat, és a legkülönbözőbb időpontokban tábori látcsővel portyázza végig a munkaterepet, nem csíphet-e rajta egy munkást a pihenésen. Egyszer meglátta, hogy két ember teát iszik délután; átment és azonnal kirúgta őket.

Nincs semmi, ami kifogjon rajta? – kérdezte az Angyal.

– El sem tudom képzelni, mi lehetne az – mondta a választékos külsejű fiatalember. – Néhány hónappal ezelőtt még volt egy portása a David Square 17 alatt, aki tizenegy évig kibírta mellette, nem is értem hogyan és miért. A portás felesége olyan házmesternő-féle volt, a lánya pedig az őrnagy lakásán volt, mint szobalány. Elképzelheti, mi lehet az, ilyen ember mellett szobalánynak lenni, és a lány hamarosan be is látta, hogy nem bírja ki tovább. Fel akart mondani, de Smart közölte vele, hogy akkor szüleit is azonnal kidobja és az utcára kerülnek, mert a férfi már jóval hatvanon felül volt. A lány sokáig próbálta, kibírja-e, de végre is megszökött. A portás és felesége csak akkor tudták meg, mi történt, amikor Smart hívatta őket és egy havi felmondási idővel kitette a szűrüket. A hónap végén pedig valóban ki is dobta őket, és még három heti bérükkel adós is maradt. Heteken át igyekeztek megkapni ezt a kis pénzt, míg végre egyik lakójának fia nekitámadt, és azzal fenyegetőzött, hogy saját ügyvédjével perelteti a szegény portásék követelését; erre azután mégis csak fizetett. Az öreg portás nemsokára meghalt. Azt hiszem ez mind igen hihetetlenül hangzik, de szóról-szóra igaz.

Amikor Simon elment, zsebében magával vitte a megtekintésre szolgáló jogosítványt, de mihelyt a kapun kiért, azonnal eltépte. Mélyen elgondolkozva sétált a David Square felé. De minél tovább töprengett, annál haragosabban és bosszúsabban gondolt Bellingford Smart őrnagyra. Bizonyos őszinte sajnálkozással ismerte fel, hogy önelégültsége, amellyel utóbbi időben saját könnyelmű kalózéletét figyelte, elvonta attól a törvényen kívül álló igazságszolgáltatástól, amelynek valaha hírnevét köszönhette. Nevének csengése akkor a törvény erejénél is nagyobb félelmet és tiszteletet vívott ki magának mindazok közt, akik aljas módon titokban és oly módon bűnöztek, hogy a törvény nem csaphatott le rájuk. Jól esett neki a tudat, hogy régi életmódjához még mindig minden út nyitva áll előtte…

Ilyen gondolatok közt lépett be a tizenhetes házba, ahol egyenruhás portás állította meg; inkább börtönőrre emlékeztette… valóban az is volt valaha, amíg nem nyugdíjazták.

– Tud valamit mondani arról a lakásról, amely ebben a házban kiadó? – kérdezte Simon. A férfi modora azonnal megváltozott.

– Jobb lesz, uram, ha ebben az ügyben Bellingford Smart őrnagy úrral személyesen tárgyal. Lenne szíves követni?

A földszinten egy rendkívül sötét és piszkos irodába vezette. Egy íróasztalnál poros aktahegyek közt férfi ült, aki belépésekor felállt és meghajolt kissé.

– A lakást óhajtja látni, Mr.… izé…

– Bourne – mutatkozott be az Angyal – Bourne kapitány.

– Nos, Bourne kapitány – mondta az őrnagy kételkedő hangon – nem tudom, meg fog-e önnek felelni ez a lakás. Tény és való, hogy…

– Nem is kell, hogy nekem megfeleljen – mondta az Angyal nyomatékosan – mert anyám számára veszem ki. Tudja kérem, özvegy és nem nagyon erőteljes már szegényke. Nem mászkálhat egész nap Londonban, amíg megfelelő lakásra nem akad. E hét végén lejár a szabadságom, és vissza kell térnem indiai állomáshelyemre; szeretném az idős hölgyet előbb jól elhelyezve látni.

– Ó – mondta az őrnagy lényegesen lelkesebb hangulatban – ez már egészen más helyzet. Éppen azt akartam mondani, hogy a lakás szinte ideális egy idősebb, egyedülálló hölgy számára.

Simon elcsodálkozott az emberi bárgyúság ilyen kézenfekvő bizonyítékán. Hát akadtak, akik bedőltek az őrnagy ilyen átlátszó aljasságának? Ő szinte tengeri beteg lett tőle az első percben. Az őrnagy körülbelül negyvenöt éves, fekete hajú férfi volt. Közel ülő szemei, és valami furcsa merevnyakúsága, szinte rosszat jelentő külsőt kölcsönzött neki. Hihetetlennek látszott, hogy valaki vakon higgyen az ilyen szembetűnően rohadt alaknak. Pedig hát vitán felül állt a tény, hogy igen sok áldozat esett már hálójába.

– Meg óhajtja nézni? – ajánlotta az őrnagy.

Simon arra gondolt az őrnagy életrajzi adataival kapcsolatban, hogy Bellingford Smart kétségkívül messze a tűzvonal mögötte szerezte katonai rangját.

Az Angyal kijelentette, hogy szeretné megnézni a lakást, és az őrnagy személyesen vezette föl. Egyáltalában nem volt rossz a lakás, kényelmes, tágas szobái a tér zöld oázisára nyíltak, és Simon nem volt képes benne a legkisebb hibát is találni. Ez annál kellemesebb volt számára, mert akkor sem nyilvánított volna hibát, ha a tető félig be lett volna szakadva, a falburkolatban pedig annyi patkánylyuk lett volna, mintha rostával burkolták volna.

– Úgy nézem, épp ilyen lakást kerestem – jelentette ki, és Bellingford Smart őrnagy kezét dörzsölte.

– Meg vagyok róla győződve, hogy Mrs. Bourne itt igen jól érezné magát – mondta olajos hangon. – Én minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy lakóim minél otthonosabban érezzék magukat nálam. Személyesen rendelkezésére állok egész nap, és ha bármire szüksége lenne, mindenkor boldog leszek, ha segíthetek neki valamiben. A lakbér pedig olyan mérsékelt, amilyen csak lehet… csak háromszáz évente, járulékokkal együtt.

Simon bólintott. – Ez elfogadhatónak látszik – mondta. – Szólok majd anyámnak és meglátjuk, ő mit mond.

– Bármikor idefárad, személyesen fogom körülvezetni – jegyezte meg Bellingford Smart előzékenyen. – Nem akarom önt egyáltalában sürgetni – tette hozzá, amikor a lift lefelé vitte őket – de az ön érdekében meg kell jegyeznem, hogy ma már egy másik hölgynek is megmutattam a lakást, aki egy-két napon belül választ ad.

Máskor ez a régi, közismert csalogatás nem váltott volna ki az Angyalból mást, mint egyet halk, csípős megjegyzéseiből. De ezen a reggelen igen udvarias hangulatban volt. Arca tökéletesen kifejezte a fátyollal burkolt ijedséget, amit a kiöregedett házőrzőkutya olyankor mutat, ha attól kell tartania, hogy prédáját orra elől elrántják.

– Még ma este végleges választ adok – felelte.

Ha úgy látta jónak, az Angyal végtelenül türelmes és óvatos tudott lenni; de máskor viszont úgy érezte, hogy ha nem üti a vasat, amíg meleg, olyan bűnt követ el, amely egy életen át nyomná lelkiismeretét. A jelen esetben utóbbi állt fenn. A kalózkodásban rejlő költői igazságszolgáltatásba vetett hite azt kívánta tőle, hogy a büntetés, amelyet Bellingford Smart őrnagyra kiszabott, váratlanul gyors csapásként érje. Ezért a délutánt azzal töltötte, hogy végigjárt egy csomó hajótársaságot, és közben semmi másra, mint legújabb kalandjára nem gondolt. Albury grófnő gyémántjai néhány testhosszal e mögött ügettek második helyen. Olyan kockázatot kellett magára vállalnia, amit kevésbé megbotránkoztató hangulatban soha nem vállalt volna. Simon Templarnál tudniillik szabály volt, hogy sohasem kezd meg támadást, mielőtt a harci terep minden hüvelyknyi területét, minden fűcsomó sűrűségét, amely mögött fedezéket kereshetett, pontosan ki nem kutatta. De Bellingford Smart őrnagy megbüntetése olyan kötelesség volt, amelyet ilyen okokból nem lehetett halogatni.

Mindazonáltal nem mulasztott el bizonyos óvatossági rendszabályokat. Ezek következtében három elegáns és igen megbízható külsejű férfi gyűlt össze egyikük lakásán és torkukat az Angyal által rendelkezésre bocsátott sörrel sűrűn öblögették. Ez délután hat órakor történt.

A lakást Peter Quentin bérelte, a másik két férfi pedig Roger Conway és Monty Hayward volt; Simon barátjuk, akit hosszú hónapok óta még csak nem is láttak, sürgős telefonhívás útján terelte össze itt őket.

– Mintha évek teltek volna el, amióta utoljára régi csatakiáltásomat hallattam, lelkecskéim – mondta az Angyal, és Rogerre meg Montyra pillantott. – De ma olyan este van, amikor kis Simonotoknak szüksége lehet rátok.

– Miről van szó tulajdonképpen? – kérdezte Monty. Simon nagyot húzott poharából és röviden elmondta, milyen bélpoklos alak Bellingford őrnagy.

– De – jelentette ki az Angyal – épp azon vagyok, hogy igen sok bánatot és bosszúságot okozzak neki, és ez az a pont, ahol olyan melákok, mint ti vagytok, szerephez juthatnak. Mi most elkezdünk kártyázni. A portásod, Peter, látott bejönni. Körülbelül háromnegyed tízkor hívatjuk és rávesszük, hogy menjen és hozzon nekünk még egy kis sört… ami által még egy alkalma nyílik majd megfigyelni, hogy én is valóban itt vagyok. De alighogy meghozta a sört, amit sajnos kénytelen leszek nektek közprédára itt hagyni, én óvatosan kiugrom az ablakon a közvetlenül alatta lévő szomszéd háztetőre, onnan szépen lemászom a hátsó oldalon a föld színéig, kisietek az utcára, és elvégzem üzleti ügyeimet. Körülbelül egy órával később pedig ugyanezen az úton visszajövök. Alighogy visszaérkeztem, újra csöngetünk a portásnak és további sörszállítmányt kérünk. Azt fogja felelni, hogy már bezárta a kaput, és némi vita fog kifejlődni, amiben én vezető szerepet fogok játszani, és közben le fogom szögezni, hogy egész este együtt voltunk. És tovább is együtt akarunk maradni. Egész este bridzseztünk, aminek bizonyítékául négy blokklapot tele kell írnotok az egyes játszmák részletadataival… Megértettetek?

– Mi ez? – kérdezte Roger Conway. – Alibi?

– Sem több, sem kevesebb, édes öregem – felelt az Angyal égi kenettel. – Az egész délutánt azzal töltöttem, hogy utas névsorokat böngésztem végig, amíg föl nem fedeztem, miszerint éppen ma este nyolc órakor a Tilburyból induló Otranto nevű gőzösön száll tengerre bizonyos Bourne kapitány. Ezáltal megtakaríthattam magamnak a fáradságot és költséget, hogy e név alatt magam foglaljak le egy kabint ma estére. Így hát, ha Bellingford Smart őrnagy elő akarja majd adni történetét, mást mint udvarias rendőri kacajt nem fog aratni vele. Rátok, tisztelt lókötők, csak azért van szükségem, hogy amennyiben az egész ügy Claud Eustace Teal füléhez jut, és bele akarna engem is vonni, ez ne sikerüljön neki.

Roger Conway igen bánatosan vonogatta a vállát.

– Te vagy a vezér, ez természetes – mondta –, de nem bánnám, ha több munka jutna miránk is.

Simon mosolyogva pillantott rá. Sok kalandban osztoztak azelőtt ők ketten, és mostanában Monty Haywarddal is. Tudta, hogy mind a ketten vágyakozva pillantanak vissza a régi szép időkre, abból a tisztes polgári jólétből, amelyben most éltek és amelybe éppen a kalandos élet juttatta őket.

– Talán fogunk még együtt dolgozni Roger, mielőtt meghalunk – vigasztalta.

Monty Haywardnak más ajánlata volt. – Mit csinálsz Bellingford Smarttal? Nem mászhatnánk rá mindannyian, hogy jól megtépázzuk és ellássuk a baját?

– Nem hiszem – felelte az Angyal óvatosan. – Tudod, ez törvényellenes lenne és épp mostanában tökéletes technikát dolgozok ki arra a célra, hogy az ilyen istenteleneket szigorúan törvényes módszerekkel büntessem.

Módszere azonban távolról sem volt olyan feddhetetlenül törvényes, mint amilyennek ezután a beszéd után illett volna lennie. De az Angyalnak széles látóköre volt arra a célra, hogy effajta kicsinyeskedést észre se vegyen. Fél hétkor London legnépszerűtlenebb háziura telefonhívást kapott.

– Mr. Shark beszél? – kérdezte az Angyal ártatlanul.

– Itt Bellingford Smart őrnagy beszél – igazította helyre a háziúr, és megrázta a hallgatót, hogy jobban halljon. Mindig sokat adott arra, hogy teljes nevével és címével illessék. – Ki beszél ott?

– Itt Bourne kapitány. Emlékszik még? Én néztem meg ma reggel a kiadó lakást… Nos, sürgős parancsot kaptam, hogy azonnal térjek vissza állomáshelyemre, és így meg kellett változtatnom terveimet. Éjfélkor indulok az Otrantón.

– Igazán? – sajnálkozott Bellingford Smart őrnagy.

– Mindent elmondtam anyámnak a lakással kapcsolatban, és az a véleménye, hogy tökéletesen meg fog neki felelni. Úgy határozott, hogy ajánlásom alapján kiveszi. Így hát, amennyiben még kapható…

– Ó, hogyne, a lakás még kapható – vetette közbe Bellingford Smart őrnagy mohón. – Ha Mrs. Bourne holnap bármely időben idefáradhatna…

– Inkább azt szeretném, ha minden rendben lenne anyámmal kapcsolatban, mielőtt elutazom – mondta az Angyal. – Időm persze most erősen korlátozott, miután kapkodva kell csomagolnom, és sajnos még sok megbeszélni és elintéznivalóm van. Nem tudom, megoldható lenne-e az ön számára, ha fél tizenegykor idejönne és magával hozná a lakásbérleti szerződést; akkor itt átolvasnám és anyám azonnal alá is írná.

Bellingford Smart őrnagy ezen az estén színházba akart ugyan menni, de hát az holnapra is maradhat. Megfelelő lakókat pedig egyre nehezebb volt találni.

– Persze odamegyek fél tizenegykor, Bourne kapitány, ha ezzel segíthetek önnek. Mi a cím?

– Belgrave Square egy-nulla-nyolc – felelte az Angyal, és letette a kagylót.

Ha más jó tulajdonsága Bellingford Smart őrnagynak nem is volt, de pontos az volt. Pontban fél tizenegykor megérkezett a Belgrave Square-re és Simon Templar személyesen nyitott kaput és ajtót.

– Sajnos, valami kis zavarunk van a villannyal – jegyezte meg az Angyal odavetőleg. – A vezetékben rövidzárlat támadt. Látja itt az utat az úriszoba felé?

Zseblámpa volt a kezében, és azzal világított Bellingford Smart őrnagynak a legközelebbi szoba felé. Bellingford Smart hallotta, hogy a villanykapcsoló egyet-kettőt kattan, és a mögötte álló férfi fojtottan káromkodik.

– Most már ez is elromlott, őrnagy úr. Igazán borzasztóan sajnálom. Megfogná a zseblámpát? Helyezze magát kényelembe, amíg megnézem a biztosítékokat. Ott a sarokban talál italt, szolgálja ki magát.

A sötétben nekiütközött Bellingford Smartnak, nagy nehezen visszanyerte egyensúlyát, mentegetőzött, és az őrnagy kezébe nyomta zseblámpáját. Az ajtó becsukódott mögötte.

Bellingford Smart őrnagy körbejáratta a zseblámpa sugárkévéjét a szobán hogy egy széket találjon, no meg a beígért italt. A következő pillanatban azonban már egyikre sem gondolt, mert a zseblámpa az egyik sarokban feltört széfet világított meg, amelynek ajtaja egyik kapcsán lógott csak, és amikor csak lejjebb eresztette a lámpa sugarát, csillogó betörőszerszámokat látott a földön heverni.

Levegő után kapkodva ösztönösen közelebb lépett, hogy megvizsgálja, amit látott. E pillanatban kint a hallban egy réztálca nagy csörömpöléssel lezuhant, és az őrnagy gyorsan felemelkedett. Súlyos, döngő léptek futva közeledtek kívülről, az ajtót belökte valaki, és meggyújtotta a villanyt. Kint a hallban is égett minden villany… úgy látszik, semmi baja sem volt. Néhány percig a sok fény egészen megvakította. Amikor végre annyit pislogott, hogy újra látott is valamit, az ajtóban óriás termetű, fekete nadrágos inast látott kabát nélkül, és egy háziszolgát, aki csak félig gombolta be a kabátját. Mindketten ránéztek, azután a nyitott széfre, ismét rá, és szemükben semmi barátság sem volt.

– Tyűha! – mondta végre az inas, és szinte felfújta magát. – Ezt jól elcsíptük. A tettenérés iskolapéldája, mi?

– Mi az ördögről beszél maga? – tört ki Bellingford Smart őrnagyból. – Azért jöttem ide, mert Bourne kapitány megkért, látogassam itt meg Mrs. Bournet.

– Eszébe sem volt – vágott közbe az inas nyersen. – Nincs itt semmiféle Mrs. Bourne, soha nem is volt. Ez Albury grófnő háza, és fölösleges megmondania, hogy maga micsoda. – A háziszolgához fordult. – James, szaladjon rendőrért. Erre a fickóra majd én már vigyázok. Csak próbáljon meg valamit.

Kezdte feltűrni jobb ingujját, és szeme villanása nem árult el semmi jót. Igen nagytermetű inas volt, sokkal szélesebb mint Bellingford Smart őrnagy, és olyan embernek látszott, aki semmire sem vágyik jobban, mint egy verekedésre. Még a legjámborabb inasnak is szüksége van holmi kielégülésre, hogy néha öklével belesújthasson egy olyan arcba, amelyik nem tetszik neki.

– Ezt még megbánja – dúlt-fúlt Bellingford Smart tehetetlenül. – Ha ez Albury grófnő háza, akkor itt valami tévedésnek kell fennforognia…

– Ó, persze – mondta az inas. – Tévedés is történt, és maga követte el.

Kényelmetlen csönd állt be, amíg a háziszolga végre vissza nem érkezett egy rendőrrel.

– Itt van – jelentette ki a szolga, de az inas egy szigorú pillantással elhallgattatta.

– Biztos úr – mondta az inas méltóságosan – tetten értük ezt az embert, amikor éppen kirabolta a házat. A grófnő őméltósága házon kívül vacsorázik ma Lady Hexmouthnál. Amikor lépéseket hallottunk, először azt hittük, hogy őméltósága érkezett haza, bár James megjegyezte, hogy őméltósága nem szokta saját kezűleg beengedni magát a kulcsával. Ekkor csörömpölést hallottunk, mintha a névjegytálca a hallban lezuhant volna, és észrevettük, hogy a villanyok nem gyulladnak ki. Így hát elősiettünk, hogy megnézzük, mi történt.

– Mindent meg tudok magyarázni, biztos úr – vágott közbe Bellingford Smart őrnagy. – Idehívtak, hogy aláírassak egy lakásbérleti szerződést bizonyos Mrs. Bourne-nel…

– Ezért jött, igazán? – kérdezte a rendőr, aki arra törekedett, hogy mielőbb fontos szerephez jusson a rendőri beosztás magasabb köreiben. – No, mutassa azt a lakásbérleti szerződést.

Bellingford Smart őrnagy zsebébe nyúlt, és hirtelen rémült tekintet költözött a szemébe. A szerződéstervezet, amelyet magával hozott, eltűnt. Helyette valami más volt a zsebében, valami kemény és furcsa alakú…

A rendőr figyelmét tekintetének változása nem kerülte el. Közelebb lépett Bellingford Smart őrnagyhoz.

– No, gyerünk, gyerünk, – parancsolta durván. – Ki vele… akármi van a zsebében. Csak semmi mókázás!

Lassan, bambán húzta elő Bellingford Smart őrnagy a furcsa, kemény tárgyat. Egészen kis ismétlőpisztoly volt, és lazán köréje csavarodva lánc volt ráakasztva, amelyről kis gyémánt-zafír függő lógott le. Egyike volt Albury grófnő eltűnt ékszereinek, de csak a legkevésbé finomak és drágák egyike. Még bárgyún bámult rá, amikor a rendőr már odakapott és kirántotta a kezéből.

– Lőfegyvert hord magánál, mi? Szerződésről fecseg, ami a zsebében van… csak hogy előránthassa és engem lelőhessen! Most aztán mindent tudunk magáról.

Szakszerű pillantást jártatott körbe a szobában, és meglátta a nyitott ablakot.

– Itt jött be! – jegyezte meg. Az áhítatos csönd bizonyos elégtétellel töltötte el. – Sok por lehet a külső ablakpárkányon, nem? Nézzék a nadrágot.

Hallgatósága lepillantott Bellingford Smart nadrágjára, és így tett az őrnagy maga is. Tisztán kivehető volt mindkét térdén a kör alakú piszokfolt, amely kétségkívül hiányzott, mielőtt az Angyal a jótékony sötétség leple alatt beléütközött.

A tér túlsó oldalán Simon Templar hallotta a rendőrsíp éles füttyét az éjszakai csöndbe harsogni, és megnyugodva elindult a jól kiérdemelt sör felé, amely barátai körében várt rá.

Az új szélhámosság

Alfred Tillson („Kártyás” Tillson a szakmai körökben) egyike volt a nagyszámú személyeknek, akik magukban dédelgették a reményt, hogy egyszer még összeakadhatnak az Angyallal. Az ilyen reményekben rendszerint főszerepet játszott a sötét éjszaka, a csatorna, egy hosszú, ólmos végű bot, s még néhány különböző változat és díszes részlet aszerint, hogy ki volt a reménykedő. De az ilyen zavartalan boldogságot nyújtó élmény soha ezeknek az embereknek nem jutott osztályrészül; mert csatorna és hosszú ólmosbot Simonnak eszébe sem jutott a jövőt illető tervei közt, s már csak szokásból is óvatosan közlekedett éjjel az utcán.

Alfred Tillsont legalább az a kitüntetés érte többi embertársával ellentétben, hogy másodszor találkozhatott az Angyallal; igaz, hogy ez a találkozás csöppet sem folyt le úgy, mint ahogy ő remélte.

Sovány, őszhajú férfi volt, arca lópofára emlékeztetett, arckifejezése pedig egy nyugalomba vonult jámbor sekrestyésére. Ezt az arckifejezést üzleti okokból szokta meg, és olyan sokáig tett neki jó szolgálatokat, hogy végre már akkor sem tudta volna újra levetkezni, ha akarta volna. Ugyanúgy második természetévé lett, mint a papi öltözékre emlékeztető, komoly fekete öltönyök, amelyeket hordott, és ez is igen jó szolgálatokat tett neki az évek folyamán. Mert „Kártyás” Tillson minden idők egyik legtehetségesebb kártya manipulátora volt. Külön művészet volt, ahogy hosszú, tapogató ujjaival csak egyetlen-egyszer keverte meg a kártyákat, és ha osztott, mégis minden egyes lap oda került, ahová ő akarta. Mindent meg tudott csinálni egy kártyacsomaggal, éppen csak hogy meg nem szólaltatta. Egyszer megkeverte, látszólag oda sem nézve közben, pedig ezáltal már úgy következtek egymás után a lapok és sorozatok, ahogyan ő kívánta. És újra összedobta az egészet kezének egyetlen, hanyag mozdulatával, amely azonban túl gyors volt ahhoz, hogy emberi szem követni tudja. Ha szakmabeli, „megbízható” rá tudta venni, hogy bűvészetét bemutassa, felszólította az illetőt, hogy írjon le egy bridge-elosztást, mely lapok legyenek minden kézben, keverje meg a paklit, ahányszor csak akarja és adja át neki. Egyetlen pillantást vetett csak ilyenkor a leírt elosztásra, egyetlen egyszer átkeverte a paklit, és azután szétosztotta a kártyákat, amelyek pontosan abban az elosztásban kerültek mindegyik kézbe, amelyben előre leírta. Ha pedig valaki elég szerencsétlen volt ahhoz, hogy leüljön vele kártyázni, annyiszor rendelhetett vadonatúj kártyacsomagot, ahányszor csak meg tudta fizetni, anélkül, hogy ezáltal csak a legkisebb kényelmetlenséget is okozta volna. Alfred Tillson még soha életében nem „jelzett” meg kártyát. A világ minden kártyajátékát egyforma ügyességgel játszotta.

Varieté-színpadokon igen kényelmes polgári jólétet tudott volna biztosítani magának. De ízlése soha nem vitte ebben az irányban. Tillson specialitása az utazás volt, főképp tengeren. Hosszú évekig járta az Atlanti- és Csendes óceánt, és utazásai igen jó hasznot hajtottak neki. Mindig azzal a jóleső érzéssel hagyta ott áldozatait, hogy legalább nem estek egy hamiskártyás körmei közé, hanem tisztességes úriember nyerte el a pénzüket. Már régen vissza kellett volna vonulnia, ha nem lett volna meg az a gyengesége, hogy az utazások közt eltöltött időben a szárazföldön rendkívül kicsapongó életét éljen, és érdemes feljegyezni, hogy éppen kicsapongásainak köszönhette első találkozását az Angyallal.

Nagyon hasznos utazást tett Madeirára, de amikor vasúton Lisszabonból hazafelé utazott, egy filigrán, szőke tündér túl sokáig tartotta fogva Párizsban, és egy reggel arra ébredt, hogy húsz fontja hiányzik a New Yorkba való átkeléshez. Így hát Londonba ment, és sürgősen új tőkére akart szert tenni. Mármost a balszerencse különös sorozatába tartozott, hogy annak az elegáns fiatalembernek, akit a korláthoz támaszkodva megpillantott – amikor a hajó elhagyta Boulognet –, éppen Simon Templar volt a neve.

Simon nem is keresett kalandot ezen a csatornai átkelésen, de az ellen sem tiltakozott soha, ha valaki mindenáron meg akarta fizetni az ő útiköltségét is. Amikor tehát Tillson célzást tett arra, milyen kétségbeejtően nehéz a csatorna-átkelések alatt megfelelő időtöltést találni, tudta, hogy mi vár rá. Kaszinóztak, és Simon tizenöt fontot nyert az első félórában.

– Kissé unalmas így, nem gondolja? – jegyezte meg a jóakaratú Tillson. Közben megkeverte a kártyákat és újabb két whiskyt rendelt. – Nem dupláznánk meg a tétet?

Simon csak erre várt… az ilyen lélektani pillanatok megfelelő kivárása mindig „alkalmazást nyert” nála hasonló esetekben. Tizenöt font sovány halacska volt a hálójában… dehát ki volt ő, hogy bírálgassa a jóakaratú Gondviselést, amely ennyit dobott váratlanul az ölébe?

– Hogyne, öregem – mormolta. – Akár meg is triplázhatjuk, ha úgy tetszik. Egy pillanat múlva újra itt leszek, csak valakivel kell beszélnem két szót, akit éppen előbb láttam elmenni az ajtó előtt.

Elsietett egy megfelelő helyre, ahol nyugta lehetett, és Tillson akkor látta utoljára. Tillson egyik legszomorúbb tapasztalata volt ez az eset. Még három év múlva is éppen oly élénken élt az emlékezetében, mint másnap. „Boldog” Fred Jorman, hajnali bizalmas beszélgetések legalkalmazkodóbb hallgatója, akinek arca száz ráncba futott, ha örömében elmosolyodott valamin, megtudta, hogy „Kártyás” Tillson a gyászos esemény harmadik évfordulóján ismét Londonba érkezett, és azonnal felhívta, hogy újra végighallgassa a közismert történetet. Néhány évvel előbb már egyszer dolgoztak együtt, de azóta útjaik szétváltak.

– Erről eszembe jut egy fickó, akivel tavasszal akadtam össze – mondta Fred Jorman, aki szintén kifogyhatatlan volt az anekdotákban. – Az Alexandrában ismerkedtem meg vele… úgy látszott, érdeklődik lovak iránt, és olyan kedvesnek és ártatlannak nézett ki. Külön megbízásom volt. Amikor elmeséltem neki, hogy Newmarket számára külön megbízásom van ezen a délután…

Ez viszont Boldog Fred kedvenc története volt, és annyiszor mesélte már el, hogy minden szó a „maga helyén ült” a szokás hatalma alatt.

Így beszélgettek egymással bizonyos ideig, ami azonban Fred részéről csak megfelelő előjáték volt, mielőtt rátért volna látogatásának tulajdonképpeni céljára.

– Köztük maradjon, Kártyás, ügyeim nem mennek valami túl jól. Túl sok történet jelenik meg minden nap az újságokban, és a balekok is rájönnek lassanként, miképpen akarjuk őket rászedni. Mondhatom neked, olyan rossz az üzletmenet, hogy egy-két fiú már kénytelen volt tisztességes munkát vállalni, mert nem volt miből megélniük.

– Nálam is hasonló a helyzet, Fred – vallotta be Tillson sajnálkozva. – Az óceángőzösök félig üresek, akik pedig még utaznak rajtuk, úgy látszik nem rendelkeznek többé azzal a fölösleges pénzzel, amit azelőtt… izé… időtöltésre költhettek.

Boldog Fred bólogatott. – No, ez jár nekem is folyton az eszemben – mondta. – És hogy egyik szavamat a másikba ne öltsem, így szóltam magamban: „Fred – mondtam –, a régi trükkök lejárták magukat és jobb lesz, ha ezt belátod. Fred – mondtam –, vagy lépést tartasz az idővel, vagy eltűnsz.

Ami pedig ma szükséges – mondtam magamban –, az egy új szélhámosság.

Tillson felhúzta sekrestyési szemöldökét. – És sikerült már felfedezned ezt az… izé… új rendszerű, jövedelmező eljárást?

– Feltaláltam egy új szélhámosságot, ha erre célzol – felelte Boldog Fred. – Legalábbis számomra elég új. És az benne a legszebb, hogy semmi büntetendő dolgot nem kell benne elkövetned… illetve semmi olyat, amire valaha is rá lehet jönni. Egészen egyszerű, és gyanún felül álló; bármi történik, nem lehet érte letartóztatni, ha elég okos vagy a kivitelezésben.

– Tettél már gyakorlati tapasztalatra szert az új eljárásnál? – kérdezte Tillson.

– Nem – felelte Boldog Fred szomorúan. – Az a baj, hogy nem is tehetek. Itt állok, hordom magamban ezt a csodálatos ötletet, és nem vehetem hasznát. Ezért jöttem hozzád. Amire szükségem van, Kártyáskám, az egy olyan társ, aki nem fog kijátszani, ügyes kezű és a rendőrségen nem tartják nyilván. Ezért nem végezhetem el magam. Az a fickó, aki elvégzi, tekintélyes külsejű legyen, és senki ne hozhasson fel ellene semmit. Ezért kellesz te hozzá. Hetek óta töröm rajta a fejem, miközben az a sok szép pénz szinte csak arra vár, hogy felszedjem, kit fonhatnék bele a tervbe, akiben meg is bízhatom. Ekkor mesélte múlt éjjel valaki, hogy éppen visszaérkeztél. Így szóltam magamhoz: „Fred”, mondtam, „Kártyás Tillson az az ember, akit keresel. Ő tisztességes alkut fog veled csinálni, és nem fecsegi el az ötletedet senki előtt.” Így hát elhatároztam, hogy megkérdezlek, mi a véleményed a dologról. Hajlandó vagyok átadni neked az ötletemet, és rendelkezésre bocsájtom a szükséges kezdőtőkét is… van egy kis megtakarított pénzem… ha hajlandó vagy osztozni fele-fele…

– Mi az ötlet? – kérdezte Tillson óvatosan.

Boldog Fred újra töltött magának, megivott félpohárnyi italt, és keze fejével megtörölte a száját.

– A terv a következő – kezdte olyan költők öntudatlan lelkesedésével, akik legújabb agyszüleményüket készülnek előadni műértő hallgatóság előtt.

– Elmész valamelyik nagy ékszerészhez, mintha igen gazdag ember lennél, akinek valami kis kalandja akadt Párizsban. Ezt nem lesz számodra nehéz megjátszani. Innen akarsz most a lánynak valami szép gyémánt-nyakláncot vagy valami hasonlót küldeni, és ezért kiválasztasz egy ékszert az eléd tett készletből, ami körülbelül ezer fontba kerül… ennyit tudok rendelkezésedre bocsájtani. Az ékszert postán kell elküldeni Párizsba, és persze biztosítani is kell. Ezért postacsomagot kell belőle csinálni; te pedig az egész idő alatt készenlétben tartasz egy másik egészen hasonló dobozt, amelyben kavicsok vannak, hogy a két csomag súlya egyezzen. Ezért kell hozzá olyan ember, mint te, akinek ügyes keze van. Ha az ékszert becsomagolták a dobozba…

Tillson sóhajtott. – Ebben nincs semmi új – tiltakozott. – Nincs nálad a pénz, hogy kifizethesd az ékszert és ezért megkéred az ékszerészt, hogy a lepecsételt csomagot őrizze meg addig a széfjében amíg be nem küldöd a pénzt, és nem utasítod, hogy adja fel postára. Ha azután belefárad, hogy várja a hírt, és kibontja a csomagot, felfedezi, hogy te már régen eltűntél az ékszerrel, és helyette a kaviccsal töltött dobozt hagytad ott neki. Nem gondolod, hogy ez igen régi ötlet, Fred?

– Fenét nincs nálad a pénz! – vágott közbe Fred lenézően. – Természetesen nálad van a pénz… hisz mondtam, ezer fontot fektetek ebbe az üzletbe. Nincs olyan ékszerész, aki manapság még bedőlne az általad említett régi trükknek… alighogy kimondanád, már küldene is a rendőrért. Készpénzzel fizetsz az ékszerért, amit kiválasztottál, és minden igen egyszerű, sőt minden gyanún felül áll. Figyelj csak rám, hogy mit magyarázok neked.

Alfred Tillson figyelt, és a hallottak mély benyomást tettek rá. Fred változata egy régi téma körül – úgy látszik – sok olyan tulajdonsággal rendelkezett, amire feltalálója joggal büszke lehetett. És bár nem tartozott egészen Tillson munkaterületéhez, a hajóutasokban mutatkozó bessz rendkívül fogékonnyá tette olyan ötletek iránt, amelyek új jövedelmi forrásokat nyitottak meg előtte. Új szélhámosságról álmodik minden bűnöző; de ritkán születik meg valamelyik agyban, hogy előfutárjait aranyesőben fürdesse, mielőtt az újságok átkozott nyilvánossága visszataszítja a piacot szürke hétköznapiságába. Az élet nem könnyű az olyan úttörőknek, mint amilyen Boldog Fred Jorman: a vasárnapi lapok bűnügyi rovata hétről-hétre csökkenti a szélhámosok jövedelmét, és a mozik bűnügyi filmes trükkjeikkel szintén csak ártanak az iparnak. De ez az új szélhámosság olyannak látszott, mintha szép sikersorozattal kecsegtetne, mielőtt a többi ötlet sorsára jut.

Valószínűleg azért felejtkezett meg a két új társ közös nagy reményükről: Simon Templarral való találkozásukról a megfelelő csatorna partján és ólmos bottal a kézben, mert túlságosan el voltak ragadtatva remekművüktől.

Simon viszont soha nem is gondolt rájuk, mert gondolatait olyan ismeretségek foglalták el, amelyeket a felújításra érdemesnek talált. Így volt ez például Ruth Edennel is. Az a tény, hogy megszabadíthatta a lehetetlen Julian Lamantia figyelmességétől, mégpedig igen romantikus körülmények közt, és ennek folytán hármuk közül Lamantia érezhette magát egyedül vesztesnek, azon emberek közé sorolta a lányt, akikkel bármikor szívesen találkozott újra. Sikerült neki egy ismerősénél a lány számára állást is szereznie. A kérdéses ismerős annyira választékos ékszerész volt, hogy nem is tartott nyitott üzletet, hanem csak irodája, fogadószobája, és egy óriási széfje volt, amiből elővette áruját, ahelyett, hogy üvegkirakatokban hagyta volna heverni. De azután Simon hosszú időn át nem hallott a lányról többé semmit.

Egy szép napon azonban a lány felhívta az Angyalt, és ő boldogan hallgatta kedves hangját. Első találkozásuktól kezdve a lány szemlátomást nagy bámulója volt a hősiességnek, Simon Templar pedig csöppet sem szerénykedett ilyen irányban.

– Már teljesen elfelejtett? – kérdezte a lány, és az Angyal belenevetett a telefonba.

– Az igazat megvallva, annyira lekötött a sok ember legyilkolása, aki utamba akadt, hogy egyetlen szabad perc fölött sem rendelkeztem azóta. Azt hittem, maga már régen férjhez ment, vagy Isten tudja, mi történt magával. Jöjjön, vacsorázzunk együtt, és nézze meg, mennyi új skalpot gyűjtöttem azóta.

– Boldogan! Mikor?

– Miért ne ma este? Hány órakor engedi el Alan az irodából?

– Fél hatkor.

– Hat órakor ott leszek magáért… remélem ennyi idő elég lesz, hogy feltegye a kalapját, drágám – hangzott az angyali válasz, és Simon már le is tette a kagylót, mielőtt megfelelő válasz érkezhetett volna a lánytól.

Éppen hosszas magyarázatba kezdett a lány vonzóerejének hatásáról Alan Emberton külső irodájának nagy tükre előtt, amikor a belső irodahelyiségbe vezető tejüveges ajtó kinyílt, és egy furcsán ismerős hang arra késztette Simont, hogy a mondat közepén elhallgasson. A következő pillanatban a lány legnagyobb csodálkozására eltűnt az íróasztal alatt, mint egy mókus az odújában. Még jó, hogy azonnal ismét a tükör felé fordult, mert különben hangos nevetésben tört volna ki, mialatt Emberton kikísérte ügyfelét.

De mire az ékszerész visszatért, Simon már ismét talpon volt, és ő maga semmi csodálnivalót nem talált furcsa magaviseletén.

– Helló Templar – mondta Emberton, meglepetéssel állapítva meg, hogy a szobában van. – Hát maga honnan ugrott elő?

Nagy darab, kedélyes, vörös arcú ember volt, aki inkább emlékeztetett nyugdíjas mészárosra, vagy hóhérra, mint előkelő ékszerészre, és Simont minden bűne ellenére kedvelte. Óriás mancsát az Angyal felé nyújtotta.

– Ott kuporogtam az íróasztal alatt – felelt az Angyal pirulás nélkül. – Leejtettem egy pennyt és azt kerestem. Hogy megy az üzlet?

– Nem olyan jól, mint ahogy szeretném – felelt a másik őszintén. – Mindazonáltal nem szabad panaszkodnom. Éppen most adtam el egy ezer fontos gyémánt karkötőt annak az alaknak, akit most kikísértem. Látta?

– Nem – mondta az Angyal hamisan.

Jól látta ő Alfred Tillsont, és még a taxiban is, amelyen Ruth Edent a West End felé szállította, azon törte a fejét, hogy mit akarhat Kártyás Tillson egy ezerfontos gyémánt-karkötővel. Tudta, hogy Tillson néha rendkívül bőkezű a barátnői iránt, mégsem tudta elképzelni, hogy ezerfontos gyémántkarkötőt ajándékoz szerelmének. Vagy valami egészen nagy fogást csinált Tillson, vagy olyasmiben törte a fejét, amit első pillantásra meg sem lehetett látni. Simon veleszületett ellenszenvvel viseltetett régi ismerőseinek olyan új kezdéseivel szemben, amelyekről semmit sem tudott.

A lánynak feltűnt a hallgatása, és kérdőre vonta.

– Miért tűnt el az íróasztal alatt Simon? Úgy érzem, hogy e mögött valami izgalmas titok lappang.

– Tisztára ösztönös cselekedet volt – felelt az Angyal szemrebbenés nélkül – nem akartam, hogy felismerjenek. Tudja, Alan utolsó ügyfele egyike a föld legravaszabb hamiskártyásainak, és én egyszer tizenöt fontot szedtem ki belőle, amit ő csak csaléteknek szánt.

A lány tágra meredt szemmel nézte.

– Biztos ebben? Tyűha! Miért nem közölte ezt mindjárt Mr. Embertonnal is?

– Mert először tudni szeretném, hogy milyen új trükköt eszelt ki. – A jókedvű lovag kék szeme gúnyosan villant a lányra. – Ugye maga egyszer azt mondta, hogy boldogan lenne egy kalandor társnője? No, most itt az alkalom. Tudjon meg mindent erről a vásárról, minden legkisebb részletet, amit meg lehet róla tudni, de anélkül, hogy Alannak egy szót is szólna. Játssza meg képességeihez mérten a lehető legjobban az olyan kalandornőt, aki úgy nyomozza ki a titkokat, amelyek érdeklik, hogy áldozata még csak nem is sejti, miszerint nyomoztak utána. Azután jöjjön hozzám és mondjon el mindent. Megígérem, gondom lesz rá, hogy Alant ne csaphassa be senki. De ugye maga is utálna olyan eljárásokat, mint szólni neki, és arra késztetni, hogy rendőrt hívjon.

Másnap este találkoztak; Ruth csupa izgalom volt, annyira eltöltötte szűzi detektív-kísérletének sikere. Alig bírta magában tartani híreit, amíg Simon megrendelte mindkettőjük koktélját.

– Nem látom, hol van benne a szélhámosság, de maga talán meg fogja látni. Tillson csekket adott Mr. Embertonnak tegnap a karperecért, és külön megkérte, hogy mielőbb váltsa be, hogy a legkisebb nehézség se támadjon a vétel körül. Így hát a csekk rendben kell, hogy legyen. Tillson születésnapi ajándékul küldi egyik párizsi barátnőjének, legalább is így mondta, és biztosíttatni akarja a postacsomagot. A biztosítótársaság becslője ma ott is volt, hogy megtekintse az ékszert. Tillson…

– Nevezze Kártyásnak – ajánlotta az Angyal. – Ő csak hízelgőnek fogja ezt találni.

– Miért Kártyás? – kérdezte a lány, és összeráncolta homlokát.

– Mert szakmája a hamiskártyázás. Szóval postán küldik az ékszert?

– Igen. Till… Kártyás holnap még egyszer feljön, hogy megtekintse a karkötőt, és hozzátegye üdvözlősorait. Ugyanakkor ott lesz a biztosítótársaság egyik embere is… mindez túlzott gondosságnak látszik, de úgy látszik, nagyon óvatosak akarnak lenni. Mit gondol, mi fog ezután történni? Talán pisztolyt fog ránk ez a Kártyás, és kirabolja az üzletet?

– Ebben kételkedem – mormolta az Angyal nyájasan. – Kártyás soha nem erőszakoskodik. Mellesleg, ha ilyesmit forgatott volna az eszében, már tegnap megtette volna. Hadd gondolkozzam.

Hátradőlt és merengve nézett a levegőbe. Már nem egyszer őszintén bevallotta, hogy ócska titkok megfejtése nem való neki. De képzeletben újra építeni egy előbukkanó ügyet, az már egészen más valami volt. Ilyenkor az Angyal erkölcstelenségekre beállított agya remekül és igen gyorsan működött. Azután, amikor még a levegőbe bámult, a szomszéd asztalnál ülő kövér úriember esti lapjának egyik címe ugrott a szemébe és oly hirtelen egyenesedett fel, hogy a kövér úr ijedten fordult feléje, és rábámult.

– Megvan! – kiáltotta. – Az áldóját… micsoda gyönyörűség!

A lány karjára tette a kezét. – Mondja meg nekem is Simon.

– Nem, drágám. Ezt nem tehetem… csak majd utána. De ha szombaton hajlandó velem újra együtt lenni, meghallhatja az egészet. Mikor lesz holnap ez a postai feladás?

– Tizenegy órakor… de ide hallgasson… meg kell mondanom Mr. Embertonnak…

– Semmi ilyet nem kell tennie. – Az Angyal szomorúan rázta meg a fejét. – Miért akar ilyesmit tenni, Ruth? El akarja rontani szegénynek egyetlen jó üzletét, amit ezen a héten kötött? Ő megkapta a pénzét, nemde? Az előadás folytatása pedig teljesen magánügy.

Amikor a lány továbbra sem hagyta békén, és egyre újabb kérdésekkel zaklatta, elkezdte szokásos hülye válaszait adni, úgy hogy Ruth a végén már meg akarta pofozni. Sértődötten és csalódva ment haza. Simon ismételt ígéretei sem vigasztalták meg, hogy az egész történetet el fogja neki mesélni, ha túl lesznek rajta.

Izgalma még csak fokozódott, amikor Tillson másnap délelőtt megjelent az irodában. Nehéz volt erről az ünnepélyes, lóarcú, gyászruhásan öltözködő úriemberről elképzelni, hogy azonos azzal, akit az Angyal leírt előtte. Persze pontosan érkezett, és nemsokára megérkezett a biztosító embere is. Bekísérte őket a belső irodába, és minden további nélkül sikerült neki ott maradnia, mialatt a csomagot előkészítették és lepecsételték. Az eseményeket oly módon figyelte, amiről azt hitte, hogy ügyesen leplezett, és közöny mögé rejtőző érdeklődés, de aki csak egy pillanatig is figyelte volna Ruthot, hipnotikus szemmeregetésnek nevezhette volna azt, amit művelt. Mégis, amikor mindennek vége volt, és a különböző felek kezet fogtak egymással és elmentek, Ruth a legcsekélyebb rendkívüli eseményre sem tudott visszaemlékezni, ami eltért volna a száraz tényekben összefoglalható eseményektől, amelyeket az előzmények alapján ilyen ügyben el lehetett várni. Már azon kezdett gondolkozni – bizonyos szentségtörő érzéstől kísérve – vajon ezúttal nem tévedett-e az Angyal…

Alfred Tillson távolról sem volt ilyen nyugodt. Kissé még bele is izzadt, és homlokát törölgette, amikor az utca sarkán összetalálkozott Boldog Fred Jormannal.

– Igen, a csere sikerült – mondta. – Remélem, nem keltettem gyanút. Volt ott valami lány, titkárnő vagy mi a csuda, aki egész idő alatt a szobában tartózkodott, és érkezésem percétől egészen amíg nem távoztam, le nem vette rólam a szemét. Minden percben azt vártam, hogy valami megjegyzést fog tenni. De végre is egy pillanatra levette rólam a tekintetét, amikor lelöktem az asztalról a kalapomat. Menjünk vissza a szállóba.

Taxit fogtak és elhajtottak a szállóhoz Bloomsburybe.

Tillson whiskyt és szódát töltött magának egy pohárba, és leült az egyik karosszékbe. Belső zsebéből lapos csomagot húzott elő, amelyen pecsét volt… a Párizs felé postára adott csomag pontos mását tartotta kezében, ahogy az első pecsét rátétele után látták Emberton irodájában.

– Neked kell majd értékesítened ezt, Fred – mondta Tillson. – Nekem soha semmi dolgom az illetékes körökkel nem volt.

– Remekül fogom értékesíteni – mondta Boldog Fred. – Könnyen megkapjuk érte a négyszázat. És azután mi történik? Az a másik kis csomag, amit az ékszerész fölad, szépen fel fogja gyújtani a csomagkocsit a vonaton, és mire a tüzet eloltották, kiderül majd, hogy a karpereced eltűnt. Legalább lesz az újságoknak egy újabb szenzációs postakocsi-rablásuk, amiről írhatnak, és mindenki azon fogja törni a fejét, hogyan lehetett ezt megoldani. Mi pedig szépen felvesszük a biztosítótól az eltűnt ékszerért a pénzt. Ez négyszáz font tiszta hasznot jelent néhány órai munkáért, és ezt minden héten megismételjük egyszer, amíg le nem járatjuk magunkat vele. – Boldog Fred a combját csapkodta örömében. – Öregem, Kártyás, ha arra a rengeteg sok pénzre gondolok, amit ebből az ötletemből nyerni fogunk…

– Ahhoz előbb életben kell maradnotok – jegyezte meg egy kellemes hang mögöttük – ami azonban csak akkor lehetséges, ha szépen csöndben maradtok.

A két férfi egyáltalán nem maradt csöndben a helyén. Emberfeletti nyugalommal kellett volna ehhez rendelkezniük. Úgy fordultak meg, mintha gumibottal oldalról állon vágták volna őket. Az Angyallal találták magukat szemben.

Tillson lakosztályának fürdőszobaajtaja nyílt és csukódott, mialatt ők beszélgettek, anélkül, hogy meghallották volna. Most szép fehér hátteret alkotott a karcsú, mosolygó férfi számára, aki kecsesen nekitámaszkodott. Kezében pisztolyt tartott, amelyet ide-oda mozgatott, hogy mindkét ellenfelének alkalma nyíljék a kérlelhetetlen fekete cső torkába pillanthatni.

– Lehet, hogy zavarom az urakat – mormolta az Angyal igen kedvesen – amit igazán szívből sajnálnék. De a sors akarta így.

A két férfi arcán meglepődés, sőt rémület és egészen közönséges gyűlölet keveredett oly módon, hogy az becsületére vált volna két emésztési zavarokkal küzdő tehénnek is, amely hirtelen villamos áramütést kap egy nedves fűcsomótól. Tillson nyerte először vissza a hangját.

– Ez az a fickó, akiről meséltem neked! – sipította. – Uram Isten…

– Erről a fickóról én meséltem teneked! – kiáltotta most Boldog Fred vad haraggal – A disznó, aki harminc fontommal meglépett az Alexandrából és…

A két férfi feje egymás felé fordult, amíg egymás szemébe nem nézhettek, és nem olvashattak egymás lelkében is. Az Angyal pedig ellökte magát az ajtótól és feléjük közeledett.

– Igen csinos munka, ha szabad véleményt nyilvánítanom, Fred – jegyezte meg. – Nem olyan eredeti, mint amilyen lehetett volna, de elég új. Igazán kedves tőletek, hogy ilyen keményen megdolgoztatok értem.

– Mit akar csinálni? – kérdezte Tillson ernyedten.

Simon kikapta a csomagot a kezéből – Leveszem rólad ezt a terhet, öcsém. Igen csinos karkötő, de nem hiszem, hogy te hordhatnád. Az emberek ezt egy férfin igen furcsának találnák.

– Ezért rád uszítom a rendőrséget, te…

Simon fölhúzta szemöldökét. – A rendőrség? Hogy elmondd neki, miszerint én elloptam a karperecedet? De hisz úgy értesültem, hogy a karpereced úton van Párizs felé? Ajándék egy kedves kislánynak. Talán tévednék ebben, Alfred?

Tillson kínlódva nyelt egyet. Most Boldog Fred ugrott fel.

– Marhaság rendőrségről beszélni! – horkant föl. – Majd én végzek ezzel a blöffölővel. Nem mer lőni…

– Ó, ebben nagyon is tévedsz – mondta az Angyal udvariasan. – Csöppet sem tiltakozom az ellen, hogy lelőjelek benneteket, ha erre megkértek. Már régen nem lőttem le senkit, és amúgyis aggódtam, hogy ha túl sokáig önmegtartóztató életet élek, még kényeskedővé válhatnék. Ne vigyél hát kísértésbe, Fred, mert már amúgyis elég ideges vagyok.

De amellett kezében a pisztoly és szemében a kékes, acélos fény meg se rebbent. Boldog Fred tekintete annál inkább.

– Meg kell hogy kötözzelek benneteket, mert zavartalanul akarok távozni – mondta az Angyal nyájasan – így hát forduljatok szépen háttal felém. Könnyen ki fogjátok majd egymást oldozni, a távozásom után.

– Ugye nem lenne hajlandó részt venni egy aljas kis biztosítási csalásban? – tiltakozott Tippes Fred elkedvetlenedve, mialatt az Angyal csuklóján keresztül fűzte a kötelet és megcsomózta.

– Én semmiféle csalásban soha nem vennék részt – mondta az Angyal erkölcsösen. – Én becsületes bandita vagyok, és semmi közöm a ti biztosítási kötvényetekhez.

Befejezte a két férfi megbéklyózását, saját zsebkendőjükkel betömte és felpeckelte a szájukat. Majd kényelmesen visszavonult az ajtó felé. Egyikük sem igyekezett neki búcsút inteni, amit Simon igen barátságtalan eljárásnak talált.

Az ötezer fontos csók

Már többször elmondtuk, hogy Simon Templar igen szerelmes természetű férfiú volt. De ez a megállapítás nem egészen pontos. Egy csinos arc, vagy karcsú boka őt sem vonzotta jobban vagy kevésbé mint bármilyen más normális férfit. Talán csak őszintébben bevallotta ezt a tényt.

Az viszont igaz, hogy néha, ha különösen kalózkodó kedvében volt, miközben nyaktörően keskeny és meredek ösvényen csörtetett végtelen céljai felé, rágyújtott egyikére utánozhatatlan nótáinak, amikkel igyekezett elűzni a civilizáció komorságát, ahogy ő látta, és még kórust is komponált ezekhez a dalokhoz:

Ha vörös vérem évek múlva egyre hígabb,

És érzem, hogy majd meghalok,

Piros ajkakat csókkal boritok,

Hozzá jó vörös bort iszok,

És végre mindent könnyen itt hagyok.

Bizony fiam!

És végre mindent könnyen itt hagyok!

De mindebben volt valami, amit a hallgatóság úgy fogadhatott, ahogy akart, és alapjában véve az Angyal fütyült az egészre. Semmiben, amit mondott vagy tett, nem ismert mérsékletet. Az a lázadó életkedv, amely gengszterré tette, talán kissé túl szenvedélyesen tiltakozott minden mérséklet ellen. Ha mindamellett azok számára, akik közelről ismerték, ő jelentette a kor egyik ritka bűbájos és romantikus alakját, ez volt pontosan az a vélemény, amelyre saját személyével kapcsolatban áhítozott.

Az itt leírt beszámolók főképpen olyan eseményekre vonatkoznak, amelyek során a megélhetéséhez szükséges anyagiakat inkább fortéllyal és stratégiával, mint merészséggel szerezte meg. De még ezekben az időkben is előfordult, hogy további pályafutása egy szemvillanás alatt fogant elhatározás sikerén múlt. Ez történt Mrs. Dempster-Craven sokat emlegetett rózsaszín gyémántjának esetében is. És ha ez esetben is szerelmeskedőnek látszott, ő azon a véleményen volt, hogy nincs mit sajnálnia.

– A gondolat, hogy egy öregasszony ilyen ékszer birtokában legyen, éjszakákon át nem hagy aludni – panaszkodott. – Kétszer láttam már… micsoda vén banya!

Ezt valamelyik este vacsora közben jelentette ki. Jelen voltak: Peter Quentin és Patricia Holm, aki – ha minden munka készen volt – egyeduralkodó lehetett az Angyal megfélemlíthetetlen szívében, és legjobban értette, miként kell minden gonosztettét fogadni. „Mandalay Csillaga” véletlenül vetődött fel beszélgetés közben, és érdemes feljegyezni, hogy Simon Templar vendégei közül senkinek sem jutott eszébe vitába szállni az Angyal kissé eretnek tételével vén banyák ékszerviselési jogait illetően. De ezúttal Peter Quentin mégis beugrott. Ő ugyanis megértette az Angyal gondolatait, amelyeket az sóvárgó szavai mögé rejtett, és így szólt:

– Ne hülyülj meg, Simon. Pénzre nincs szükséged, és „Mandalay Csillagát” amúgy sem tudnád elemelni. Az asszony magándetektívvel jár, aki mindenhová követi, ahová megy…

– Nem tudnám elemelni, Peter? – kérdezte az Angyal igen lágyan.

Patricia meglátta szemében a felvillanó fényt és megragadta Peter csuklóját.

– Te hülye! – mondta fuldokolva. – Most jól megcsináltad! Elég bolond ahhoz, hogy csak azért is megkísérelje…

– Mi az, hogy „megkísérelje”? – kérdezte az Angyal elnézően körbepillantva. – Ez már szinte súrolja a rágalmazás ismérvét képességeimmel kapcsolatban, amit persze a leghatározottabban…

– Nem így értettem – tiltakozott a lány hevesen. – Úgy gondoltam, hogy miután pénzre amúgy sincs szükségünk… Hiszen azt mondtad, hogy átmegyünk egy hétre Párizsba…

– Mehetünk Amsterdam felé is, és útközben mindjárt el is adhatjuk Mandalay Csillagát – mondta az Angyal nyugodtan. – Úgy hazudsz, egyetlen szerelmem, mintha könyvből olvasnád. Úgy értetted, hogy Mandalay Csillaga túl nehéz feladat a számomra, és csak bajba keverednék, ha mégis utána vetném magam. Nos, tény és való, hogy már régebben tervezek egy kis kirohanást ezért a kőért.

Peter Quentin nagyon húzott a Château Olivierből, hogy idegeit kissé megnyugtassa.

– Ilyesmi soha eszedbe sem jutott – mondta, és én ünnepélyesen visszavonok mindent, amit mondtam. Igazán kihívnád magad ellen a sorsot.

Simon még egy szelet dinnyét rendelt, és legangyalibb, de egyben bizonyos belső feszültséget is eláruló mosolyával dőlt hátra a széken.

– Valóban? – kérdezte odavetve. – Elmondtam már nektek valaha híres történetemet arról a kurta farkú hófajdról, Alphonse volt a neve, amelyik bűnös viszonyt folytatott egyszerre két lúdtalpú vadkacsával a szibériai tundrákon? Alphonse asztmás volt, és igaz hittel csüngött a Buddha-valláson…

Hosszasan mesélte el a történetet, és nem engedte magát félbeszakítani. Tudták, hogy a kocka el van vetve. Ha Simon Templar egyszer fejébe vett valamit, lehetetlen volt vele vitatkozni. Ha nem hallgattatta el az ellenvéleményt egyszerűen azáltal, hogy a másikat szóhoz sem engedve jutni elkezdte bolondos és képtelen anekdotáinak egyikét, akkor udvariasan végighallgatta mindazt, amit a másik szükségesnek tartott elmondani, mindenben helyeselt, és pontosan úgy cselekedett, ahogy azt eleve elhatározta. Nem lehetett rajta segíteni. Most pedig azt vette fejébe valami tisztára őrült ötlet alapján, hogy Mandalay Csillaga megérett a gazdacserére. Nem volt különösen nagy kő, de hibátlannak könyvelték el. Úgy hírlett, hogy az értéke tízezer font. Simon úgy számított, hogy akkor ő is megkaphat érte ötezret Van Roeper kis boltjában Amsterdamban, és ötezer font olyan összeg volt, aminek mindig tudott rendeltetési helyet találni saját kis háztartásában.

De minderről nem szólt Mrs. Dempster-Cravennek semmit, amikor harmadszor látta, és először beszélt vele. Rendkívül udvarias és sajnálkozó volt. Meg is volt erre minden oka, mert gyorsjáratú Hirondelje, amelyet maga vezetett, összeütközött a Hyde Parkban Mrs. Dempster-Craven Rolls-Royce-ával, és annak hátsó vázában erősen megbolygatta az előkelő összhangot, amely a jobb és bal oldal között fönnállt.

– Igazán borzasztóan sajnálom – mondta. – Sofőrje oly hirtelen fékezett… nekem még a kézifékem fogantyúja is letört, amikor meg akartam állni ön mögött.

A kézifék fogantyúja valóban hosszában kettévált, és a törési felületek a sofőr rendelkezésére álltak, hogy azokat megvizsgálja. De senkinek nem kellett tudnia, hogy kissé belereszelt, mielőtt elindult.

– Erről én igazán nem tehetek – mondta Mrs. Dempster-Craven hűvösen. Úton volt, hogy látogatást tegyen egy másodrendű főnemes feleségénél, és érthetően bosszankodott, hogy nagyszerű benyomást keltő kocsiját így összetörték. – Bagshawe, kerítsen kérem egy taxit.

– A kocsi el tudja azért még vinni, asszonyom – mondta a sofőr ártatlanul.

– Hogyan mehetnék – érdeklődött megbotránkozva – Lady Wilthamhoz látogatóba egy ilyen kocsin?! Kerítsen kérem egy taxit, és ne vitatkozzék.

– Igenis – felelte a megpirongatott sofőr, és elindult taxit keresni.

– Igazán nem is tudom, hogyan mentegetőzzem – jegyezte meg az Angyal.

– Akkor ne is kísérelje meg – felelt Mrs. Dempster-Craven bátortalanítóan.

Az ilyenkor szokásos kis gyülekezet kíváncsian állta körül a két kocsit, és messziről egy rendőr közeledett. Mrs. Dempster-Craven csak olyankor szerette a bámészkodókat, ha valamelyik darab bemutató-előadása előtt áthaladt a járdán a Drury Lane színház előtt, nem pedig, ha egy összetört autóban ült a Hyde Park kellős közepén. Az Angyal nem volt ilyen öntelt.

– Sajnos, e pillanatban nem tudom felajánlani, hogy elvigyem; de ha másik kocsimat használhatná ma este a fogadás alkalmából…

– Micsoda fogadás? – kérdezte Mrs. Dempster-Craven büszkén, miután legyőzte a kísértést, amely azt súgta neki, hogy odavágja ennek a fiatalembernek, miszerint még három másik Rolls-Royce kocsija van, amelyek ugyanoly pompásak, mint az, amelyikben ül.

– Marco d’Ombria herceg fogadóestjére gondoltam – felelt az Angyal könnyedén. – Hallottam, amikor ön azt mondta, hogy Lady Wilthamhoz indult, és úgy emlékszem, hogy Marco egyszer említette Lady Wiltham nevét. Úgy véltem, hogy talán…

– Nem megyek a fogadásra – vágott közbe Mrs. Dempster-Craven, de hangja már észrevehetően kevésbé volt fagyos. – Már előbb elígérkeztem vacsorára Lord és Lady Bredonhoz.

Simonnak a szempillája sem rebbent, miközben ezt tudomásul vette. Mielőtt létrehozta volna az összeütközést, gondosan érdeklődött áldozata iránt, és nem kellett sokáig nyomoznia, hogy megtudja: Mrs. Dempster-Craven leghőbb vágya volt személyét, és boldogult férjének millióit a legelőkelőbb társaság verőfényében süttetni. Az odavetve említett herceg még ha külföldi volt is, ráadásul csak keresztnevén nevezve, olyan volt ennél a hölgynél, mint egy raklap méz a medvének. És feljegyzésre érdemes tény, hogy ha Mrs. Dempster-Craven ellenőrizte volna, vajon a herceg ismeri-e a Simon Templar nevet, a legáradozóbb dicséreteket hallhatta volna; mert az Angyal egyik kalandja kerek egymillió font körül forgott, amely az Olasz Bank tulajdona volt, és e kaland révén az Angyal „persona grata” lett a követségen.

A sofőr visszatért a taxin, és Mrs. Dempster-Craven százöt kilónyi élőhússal átköltözött a Rolls-Royceból a bérkocsiba. Rövid küzdelem után, amelyet önmagával folytatott, úgy döntött, hogy megköszöni az Angyalnak lovagi szolgálatát ennél a hurcolkodásnál, és mosolya felfedte remek műfogsorát.

– Remélem, a kocsija nem vált használhatatlanná – jegyezte meg kegyesen, és az Angyal legelegánsabb módján visszamosolygott rá.

– Szóra sem érdemes. Éppen Hurlinghambe készültem egy teniszjátszmára. De majd én is taxiba ülök. – Kivette tárcáját, és átnyújtotta névjegyét.

– Ha már tudni fogja, hogy mibe kerül kocsijának megjavíttatása, kérem, azonnal továbbítsa hozzám a számlát.

– Eszem ágában sincs ilyesmit tenni – felelt Mrs. Dempster-Craven. – Az egész összeütközés kétségkívül Bagshawe hibájából eredt.

Az elképesztő pálfordulás közben újra kivillantotta csodás műfogait, és végleg elhelyezkedett a kocsiban. Simon Templar pedig ujjongva ment haza Patricia Holmhoz.

– Remekül ment minden, Pat! Szinte meg lehetett figyelni, hogyan csúszik le a horog a torkán, amíg végül az egész horogzsinórt lenyelte. A kár, amit a Hirondel szenvedett, körülbelül tizenöt fontba fog kerülni, amit majd a költségekhez könyvelünk. Most már az egész ügy csak idő kérdése.

Ez az idő rövidebbnek bizonyult, mint gondolta volna. Mert Mrs. Dempster-Craven nem akart a szükségesnél tovább várni társadalmi ambícióinak teljesedésével, miután akkortájt a legmagasabb polc, amit elért, még csak egy másodrendű főnemes fiatalabb fiának vikend-meghívása volt. Három nappal később Simon postaládájában lila levélboríték volt, és még mielőtt kinyitotta volna, tudta, hogy ez az, amire eddig várt.

118, Berkeley Square, Mayfair, W. 1.

Kedves Mr. Templar!

Bizonyára igen ridegnek tart keddi összeütközésünk alapján, de az ilyen kis balesetek sokkal bosszantóbbnak tetszenek előttünk abban a pillanatban, amikor megtörténnek, mint később, ha visszapillantunk rájuk. Próbálja meg elfelejteni ridegségemet.

A legközelebbi csütörtökön kis társaság lesz nálam. Eljön Lord és Lady Palfrey, Celia Mallard grófnő, és még egy csomó más ember, akiről felteszem, hogy mindet ismeri. Megtisztelésnek venném, ha bármikor este féltíz után be tudna hozzám ugrani, ha másért nem, hát azért, hogy tudjam, miszerint csöppet sincs megsértve.

Remélem, baj nélkül és idejében kiért Hurlinghambe.

Őszinte híve

Gertrude Dempster-Craven.

– Ki meri azt állítani, hogy módszerem már valaha csődöt mondott? – kérdezte az Angyal aznap ebéd közben Peter Quentintől.

– Én soha – felelte Peter – erről mindenkor biztosítottalak is. Hál’istennek csütörtökön még nem fogsz börtönben kikötni… ha egy kis társas összejövetelre hív meg, nem hiszem, hogy még csak láthatnád is Mandalay Csillagát.

Simon elvigyorodott. – Kis társaság?… ne légy hülye! – mondta. – Gertrude még soha életében nem hívott meg kis társaságot. Ha „kis” társaságról beszél, ez annyit jelent, hogy csak két zenekar fog játszani, és nem lesz több táncoló pár, mint legfeljebb száz. És ha nem veszi fel Lady Palfrey tiszteletére Mandalay Csillagát, akkor legyek egy kurta farkú hófajd és nevezzetek Alphonsenak.

De, amikor felvetette az ötletet, hogy Peter Quentin tartson vele, nem kellett hosszan vitatkozniuk.

– Hogyan tudsz bejuttatni? – vonakodott Peter. – Engem nem hívott meg, és én egyetlen herceget sem ismerek.

– Csak van egy nagybátyád, aki legalább is lordságig vitte?

– Egyetlen nagybátyám püspök Johannesburgban, de Mrs. Dempster-Craven fütyül dél-afrikai püspökökre.

– Nevezd Lord Johannesburgnak – felelte az Angyal. – Nem fog még azalatt utánanézni a Debrett's-ben[2], amíg ott vagy. Azt fogom mondani, hogy együtt vacsoráztunk, és nem tudtalak lerázni.

Mindez együttvéve egészen átlagos és egyszerű volt; csak a díj, amiért a terv felépült, tette emlékezetessé. Amikor pedig Simon a meghívás napján a Berkeley Square-re érkezett, minden még egyszerűbbnek látszott, mert Mrs. Dempster-Craven büszkén mutogatta a világnak duzzadó keblén Mandalay Csillagát, amelyet négyszögletűre csiszolt zafírok vettek körül. Az egész platinába volt foglalva, úgy hogy az óriás függő inkább emlékeztetett egy égi térképen valamelyik égitest jelképére, mint bármi másra. Igaz, hogy egy tagbaszakadt ember – nem testre szabott estélyi öltözékben – mindig a nyomában volt, mint valami kutya, de az Angyal úgy érezte, hogy magándetektívekkel még el tud bánni. Különben hivatásossal is, még ha előre figyelmeztették is őket… de akkor éjszaka nem tartotta valószínűnek, hogy hivatásossal is összekerül. És még húsz perce sem tartózkodott a házban, amikor szembe került egy sötét hajú, karcsú, csillogó barna szemű fiatal lánnyal, aki élete egyik legártatlanabb flörtjére emlékeztette. De még akkor sem gyanította, mit tartogat a Sors a tarsolyában ezen az estén az ő számára.

Mrs. Dempster-Craven hangja szólalt meg jobboldalt mellette: – Ez Miss Rosamund Armitage… Trayall herceg unokahúga. – Amikor látta, hogy le nem veszik egymásról a tekintetüket, hozzátette: – Talán már ismerik egymást régebbről?

– Igen… már találkoztunk – felelt az Angyal gyorsan magához térve első meglepetéséből. – Ugye akkor volt, amikor ön egy napra átrándult Ostendbe?

– Én is így emlékszem – felelt a lány méltóságosan.

Baloldalról egy báró lépett Mrs. Dempster-Craven mellé, s arra kérte, hogy mutassa be valakinek.

A második zenekar ebben a pillanatban keringőbe kezdett, és Simon karon fogta a lányt.

– Ez aztán kedves viszontlátás, Kate – mormolta. – Engedje meg, hogy gratuláljak.

– Mihez? – kérdezte a lány gyanakodva.

– Amikor utoljára találkoztunk… abban a híres kis nézeteltérésben a Kellman-nyakék körül… még nem volt ilyen közeli rokona Trayall hercegnek.

Egyszer körbetáncoltak a termen – a lány remekül táncolt, ahogy az Angyal el is várta tőle – és akkor a lány hirtelen megkérdezte:

– Mit keres itt, Angyal?

– Élem a gazdagok világát… ingyen pezsgőzöm… figyelem a kismajmokat, hogyan másznak felfelé a társadalmi ranglétrán – felelt könnyedén. – És maga?

– Én ugyanazért vagyok itt, mint maga… öregségi biztosításom még nem teljes.

– El sem tudom képzelni, hogy maga valaha meg is öregedjék, Kate.

– Üljünk le valahová a tánctermen kívül – ajánlotta a lány hirtelen.

Elhagyták a báltermet, és csöndes sarkot kerestek a társalgóban. Szerelmes párok számára sűrű pálmafák rejtett kis lugasokat alkottak, amelyekben karosszékek álltak. Simon észrevette, hogy a lány egészen otthonosan mozog a házban, és ezt meg is jegyezte.

– Persze… már többször jártam itt – felelt Kate. – Fölteszem, hogy maga is?

– Ellenkezőleg… ma vagyok először a ház vendége. Sohasem harapok kétszer egy cseresznyébe.

– Még egy tízezer fontos cseresznyébe sem?

– Még abba se!

A lány cigarettát vett elő kézitáskájából, és odakínálta Simonnak. A férfi mosolyogva rázta a fejét.

– Fura portékák a maga cigarettái, amitől elmegy az ember nevető-kedve, Kate – mondta kedvesen. – Vegyen inkább az enyémből.

– Idefigyeljen – mondta a lány. – Fedjük fel lapjainkat. Maga az ékszert akarja, én is. A mi részünkről már minden elő van készítve, maga pedig éppen előbb mondta, hogy ma van itt először. Lehetetlen, hogy ezúttal túljárjon az eszünkön. Az orrunk elől vitte el a Kellman-nyakéket, de ezt nem teheti még egyszer. Miért nem akar inkább csorbítatlan hírnévvel visszavonulni?

A férfi néhány másodpercig elgondolkozva nézett rá, és a lány megérintette a kezét.

– Nem akarja megtenni… bonyodalmak elkerülése végett?

– Tudja jól, Kate – felelte az Angyal – hogy maga milyen bájos gyermek. Nagyon rossz néven venné, ha most megcsókolnám?

– Száz fontot kivághatnék magának ebből az ügyből… semmiért… csak azért, hogy szabad legyen a pálya.

Simon felhúzta az orrát. – Talán negyvenkilencen vannak az osztozkodásnál? – kérdezte, és megnyújtotta a szavakat. – Igen kis részesedésnek látszik.

– Talán fel tudom vinni kétszázra. Többet semmi esetre sem fognak adni.

Az Angyal füstkarikákat fújt a mennyezet felé, s így válaszolt:

– Még ha kétezerre vinné fel, akkor sem hiszem, hogy meg tudna engem vásárolni, drágám. Olyan unalmas, ha az embert megvásárolják. Mi hát a másik lehetőség? Újra le akarnak ütni a homokzsákkal, és azután bezárnak az éléskamrába?

A lány hirtelen megragadta karját és egyenesen arcába nézett.

– A maga testi épségére nem is gondoltam, Angyal – mondta halkan. – Meg akarom szerezni azt a függőt. Jobban kívánom, mint ahogy maga azt el tudja képzelni. Még soha férfitől szívességet nem kértem. Tudom, hogy a mi mesterségünkben a férfiak nem tesznek a nőknek szívességet… ha nem kapják meg az ellenértéket. De maga állítólag más, mint a többi. Igaz ez?

– Ez egészen új szerep, Kate – mormolta az Angyal érdeklődéssel. – Folytassa csak… kíváncsi vagyok, hová fog kilyukadni.

– Azt hiszi, hogy színészkedem?

– Nem akarok most durva lenni magához, drágám, miután ennyi tűzzel beleélte magát a szerepbe, de…

– Minden joga megvan rá, hogy így gondolkozzék – vágott közbe a lány. Az Angyal látta, hogy semmi derű nincs most a lány tekintetében. – Én ugyanígy gondolkoznék, ha a maga helyében lennék. Igyekszem a drámai hatást kihagyni beszédemből. Valljam be magának, hogy ez a függő vezet ki engem a bandából? Ezentúl becsületes életet akarok élni. – Elfordult a férfitől és idegesen gyűrte zsebkendőjét. – Rövidesen férjhez megyek. Furcsa, mi?

Simon a lányra pillantott, gúnyos mosolya még mindig nem tűnt el ajkáról. Ki tudja miért, de tartózkodott attól, hogy megkérdezze, vajon többi férjét már értesítette-e a tervről: nem tudott semmit a lány magánéletéről. De még a legjobb akaratú modern Robin Hood is megkérdezte volna ezt. Nem is tudta, miért olyan hallgatag.

Akkor egészen tisztán könnyű lépéseket hallott a pálmákon túl, amelyek eltakarták őket mindenki elől. Ösztönösen egymásra néztek és egy férfi elégedett nevetését hallották a pálmák mögül.

– Azt hiszem, ez az új terv sokban megkönnyíti az ügyet, azzal szemben; ahogy eredetileg végre akartuk hajtani.

Simon látta, hogy a lány félig fölemelkedik ültében. Egy szemvillanás alatt magához karolta, leszorította karosszékébe, és másik kezével befogta a száját.

– Minden esetre megtakarítunk magunknak egy csomó bonyodalmat – hallatszott a férfi hangja. Egy gyufa sercenése hallatszott, azután tovább beszélt: – Mit csinálsz a lánnyal?

– Még nem tudom… Csinos kis csibe, de túl komolyan veszi a dolgot. Párizsban majd valahogy le kell ráznom a nyakamról.

– Búsulni fog.

– No, tudnia kellene, mit tartson magunkfajta férfi ígérete felől. Nekem csak arra kellett, hogy ide bevezessen bennünket. Arról már nem tehetek, ha állandósítani akarja a kettőnk közti kapcsolatot.

– Mi lesz a részesedésével?

– Ugyan, majd küldök neki két százast vigaszdíjul. Nem rossz gyerek. Túl érzelgős, ez a hiba.

Rövid szünet után a második férfi megszólalt: – No, ez már a te dolgod. Pont negyed tizenkettő van. Azt hiszem jobb lesz ha megnézem, Watkins előkészült-e, hogy a lámpákat eloltsa.

A könnyű lépések távolodtak, és Simon lassan elengedte a lányt. Látta, hogy olyan fehér, mint a kréta, és könnyek csillognak a szemében. Körültekintően cigarettára gyújtott. Keserves élet ez nők számára… mindig az is volt. Könnyen kellett tudniuk szakítani mindenkor.

– Hallotta? – kérdezte a lány, és az Angyal újra ránézett.

– Ez nemigen volt elkerülhető. Igazán sajnálom, kislány… Ez volt a jövendőbelije, ugye?

A lány bólintott. – Most legalább tudja, hogy előbb nem színészkedtem.

Erre nem tudott mit felelni. A lány felállt, és Simon bekísérte a bálterembe. A lány könnyed mosollyal köszönt el tőle, az Angyal pedig megfordult, és Peter Quentint a közvetlen közelében pillantotta meg.

– Minden élvezet csak téged illet meg, öregem? – panaszkodott Peter mint egy elveszett gyermek. – A világ legkövérebb előkelő özvegyével kellett mostanáig táncolnom. Ki volt ez a kislány? Igen jóképűnek látszik.

– Már egyszer összeakadtam vele – magyarázta az Angyal visszaemlékezve. – Akkor a haverjai leütöttek. Itt Rosamund Armitage néven szerepel, de a rendőrség Kate Allfield néven tartja nyilván, és álneve „a Csinos”.

Peter tekintete mohón követte a lányt a termen át. – Borzasztó büntetés lehet, ha valakinek ilyen álnevet adnak – jelentette ki, és az Angyal szórakozottan mosolygott. – Szóval a konkurencia is jelen van ma este?

– Eltaláltad. – Simon tekintete módszeresen végigkutatta a vendégek sorait, és e pillanatban megtalálta, akit keresett. – Látod azt a feketehajú jómadarat ott, aki olyan, mint egy dzsigoló? És épp olyan arcot vág, mintha kedves, csinos fiú lenne, de ha közelebbről megnézed, látod, hogy csak remekül begyakorolt álarc… Az Philip Carney. Az a nagydarab ember pedig ott mellette… aki éppen most kínál Dempster-Cravennek cigarettát… az George Runce… azt hiszem ezelőtt még sohasem voltak Angliában. Kate mindig többes számban beszélt, és azt hiszem, közben ezekre gondolt.

Peter ajka hangtalanul füttyé csúcsosodott. – Mi fog most történni?

– Nem tudom egész pontosan, de meg merném jósolni, hogy minden pillanatban kialudhatnak a villanyok…

Miközben beszélt, szinte hihetetlen pontossággal minden fény kialudt a három óriási velencei kristálycsillárban, amely megvilágította a báltermet. A teremben tintánál sűrűbb sötétség uralkodott.

A beszélgetés moraja hangosabb lett, és itt-ott kacajok szűrődtek közbe. A zenekar először megpróbált tovább játszani, de néhány szabálytalan ütem után abbahagyta, és a táncolók csoszogása is elhalkult. Valamelyik sarokban a társaság egy része elkezdett karban énekelni: – Hol… volt… Mózes… azalatt… míg minden fény… kialudt? – És azután hirtelen minden más hangot túlharsogva Mrs. Dempster-Craven hisztérikus sikolya rázta meg a termet.

– Segítség!

Pillanatnyi csönd állt be, amelyet csak némi bizonytalan kuncogás zavart meg. Mrs. Dempster-Craven hangja vadul harsogott a teremben.

– A függőm! A függőm! Gyújtsák meg a villanyt!

Azután élesen ki lehetett venni a csöndben egy ököl találkozását hússal és csonttal, fuldokló hörgést és tompa zuhanást. Peter Quentin maga körül tapogatott, de az Angyal nem volt mellette. Elindult a termen át, nekiütközve a sötétben az embereknek, akik tehetetlenül ácsorogtak. Azután néhány gyufa gyulladt, egyre több, és öngyújtók is fokozták a világosságot. És éppolyan hirtelen, ahogy a lámpák elaludtak, az óriási csillárok újra meggyulladtak.

Peter Quentin abba az irányba nézett, ahol a lámpák elalvása előtt a háziasszonyt látta. George Runce a földön feküdt, és az állán egy vágásból szivárgott a vér. Néhány yardnyira tőle az Angyal egy karosszékben ült és gyengéden fogta az állát. Köztük feküdt Mrs. Dempster-Craven megfizethetetlen ékszere elszakított lánccal, és mialatt Peter odanézett, a nő felkapta és zokogásban tört ki. Peter látta, hogy Mandalay Csillaga hiányzik a függő közepéből.

– A gyémántom! – vijjogott Mrs. Dempster-Craven hangja. – Eltűnt!

Magándetektívje könyökkel tört magának utat a tömegen keresztül, félrelökte Petert, és vállon ragadta az Angyalt.

– Gyerünk, hallja-e?! – tört ki belőle. – Mi történt?

– Az a maga embere – felelte az Angyal, és az öntudatlan, fekvő alakra mutatott. – Alighogy kialudtak a lámpák, az ékszer után nyúlt…

– Ez hazugság!

Philip Carney letérdelt Runce mellé, és igyekezet kinyitni a gallérját. Hátrafordulva kiáltotta oda meghazudtoló vádját; de Peter látta, hogy elsápadt.

– Ott álltam Mr. Runce mellett. – Az Angyalra mutatott. – Ez az ember akarta letépni az ékszert és Mr. Runce meg akarta akadályozni.

– Miért nem volt éppen most mellettem, Watkins? – vijjogott Mrs. Dempster-Craven vadul megrázva a magándetektív karját. – Miért nem vigyázott jobban? Sohasem fogom a gyémántomat viszontlátni…

– Sajnálom, madame – felelte a detektív – csak egy pillanatra hagytam el a termet, hogy egy pohár vizet igyam. De azt hiszem már el is fogtuk a tettest. – Lehajolt, és gallérjánál fogva lábra állította az Angyalt. – Legjobb lesz, ha megmotozzuk ezt a fickót, és egy inas hívja a rendőrséget, amíg mi ezt elvégezzük.

Peter látta, hogy az Angyal arca olyan kemény lett, mint a csiszolt acél. Simon jobb kezében fogta Mandalay Csillagát, és állához szorítva tartotta. Alighogy a villany elaludt, gyanította, mi fog történni: mint a macska, úgy siklott keresztül a termen, akkor ragadta meg Runce kezét, amikor az éppen kitörte foglalatából a gyémántot, és egyetlen jól irányzott balegyenessel leterítette a gengsztert. Mindezt jól előkészítette, de most egyszerre olyan kerekek jöttek forgásba, amelyekkel nem számolt. A magándetektív szemébe nevetett.

– Minél kevesebbet beszél a rendőrségről, annál jobb – mondta halkan. – Néhány perccel ezelőtt a társalgóban voltam, és véletlenül hallottam, amikor Carney ezt mondta: „Jobb lesz, ha megnézem, Watkins előkészült-e, hogy eloltsa a villanyokat.” Akkor még semmire sem gondoltam, de most már kezdem meglátni a magyarázatot.

Egy pillanatig dermedt csönd volt, azután Carney felnevetett.

– Ez a legjobb trükkök egyike, amiről valaha is hallottam – jegyezte meg. – De kissé rágalmazó, nem?

– Nem bizony – csendült most fel egy lány hangja.

Újra halálos csönd keletkezett, és most hirtelen Kate Allfield lépett a tömeg elé. George Runce éppen könyökére támaszkodva fölemelkedett kissé, de erre a hangra leesett az álla. A lány egyetlen megvető pillantást vetett rá, és emelt fővel fordult Mrs. Dempster-Craven felé.

– Minden szó igaz – mondta. – Én Mr. Templarral a társalgóban voltam, és ugyanúgy hallottam minden szót.

Carney arca fakószürke lett.

– Ez a lány megőrült – mondta, de hangja remegett kissé. – Egész este be sem tettem a lábamat a társalgóba.

– Én sem – toldotta meg Runce, és igyekezett eltüntetni a dermedt ijedtséget arcáról. – Megmondom…

De hogy mit akart megmondani, soha nem derült ki, mert egy új és igen erélyes hang szólt bele a vitába:

– Helyet kérek – és a tömeg szétvált, hogy utat engedjen egy detektív-őrmester tagbaszakadt alakjának, aki polgári ruhában jelent meg. Simon körülnézett, és látta, hogy az őrmester egy rendőrt állított az ajtóhoz, amikor bejött. A detektív végigjártatta szemét a társaságon, és azután Mrs. Dempster-Craven elé lépett.

– Mi a baj asszonyom?

– Az ékszerem…

A magyarázók egész kara mindenféle magyarázatot harsogott, úgy, hogy szinte megszédítették az őrmestert. Az szegény hidegvérűen megvárta, míg mindenki elmondta a maga mondókáját, és azután vállat vont.

– Miután ezek az urak mindannyian egymást vádolják, fölteszem, hogy ön kifejezetten egyik ellen sem akar vádat emelni.

– Nem vádolhatom a vendégeimet azzal, hogy tolvajok – jelentette ki Mrs. Dempster-Craven méltóságosan. – Nem akarok mást, minthogy visszakapjam a gyémántomat.

Az őrmester bólintott. Tizenkét évig szolgált a C-osztályon és megtanulta, hogy a Berkeley Square olyan vidék, ahol még a rendőrnek is tapintatosnak kell lennie.

– Akkor talán az vinné az ügyet legjobban előre, ha az urak hozzájárulnának a megmotozáshoz.

Az Angyal kiegyenesedett. Kellemes este volt, és neki nem volt mit megbánnia. A játszma magában véve is megérte, hogy végigjátssza, és ha a díj, amiért játszottak, meg is érte, az még nem volt minden. Senki nála jobban nem tudta, hogy az ember nem nyerhet mindig. Voltak olyan véletlenek, amelyekkel nem lehetett számolni, és ilyen volt a magándetektív Watkins kettős szerepe is. De ha ez nem jött volna közbe, hibátlanul végigjátszotta volna a játszmát, tisztességes versenyben orránál fogva vezette volna a Carney-Runce párt, és olyan tiszta ügyet csinált volna belőle, mint annak a rendje. De ez az egy váratlan részlet vereséggé változtatta a szépen indult kalandot, mint ahogy ez váratlan részleteknél lenni szokott. És Peter Quentin mégis mosolyogni látta az Angyalt.

– Azt hiszem, ez kitűnő ötlet – mondta az Angyal.

Philip Carney és George Runce gyors pillantást váltottak, de szájuk szótlan maradt.

– Talán van itt egy másik szoba, ahol elvégezhetnénk – mondta az őrmester találékonyan, és Mrs. Dempster-Craven bólintott, mint amikor egy királynő kellemetlen szagú követet bocsájt el.

– Watkins majd bevezeti önöket a könyvtárszobába.

Simon sarkon fordult, és elindult az ajtó felé; Watkins még mindig szorosan fogta a karját. De amikor Kate Allfield mellé értek, az Angyal megállt, és rámosolygott.

– Azt hiszem, maga nagyon aranyos teremtés – mondta.

Hangja kissé különösen csengett. És e pillanatban, közel kétszáz megbotránkozott és megdöbbent szem előtt, olyan vendégek szeme láttára, mint Lord és Lady Bredon, Celia Mallard grófnő, három báró, és a nagyravágyó Mrs. Dempster-Craven előtt, könnyedén a lány vállára tette kezét és vadul szájon csókolta. A csöndben, amelyet a megrökönyödött mágnás-környezetben senki sem mert megtörni, és amely ezt a nyílt cselekedetét követte, méltóságosan távozott.

* * *

– Hogy az ördögbe tudtad eltüntetni? – kérdezte Peter elgyöngült hangon, amikor egy órával később taxin eltávoztak. – Hidd el, szinte vért izzadtam egész idő alatt, mialatt téged motoztak.

Az Angyal arca felvillant a sötétben, ahogy mélyet szippantott cigarettájából.

– A számban volt – magyarázta.

– De hiszen kinyittatták veled a szádat is…

– Csak addig volt az én számban, amíg meg nem csókoltam Katet – felelt az Angyal, és az egész hátralévő úton dúdolgatott hazáig.

Gyenge pont

Érdemes feljegyezni, hogy még a legnagyobb és legfenségesebb jellemű emberekben is bujkál valami kis emberi gyengeség, amely meghúzódik a minél előnyösebbnek feltüntetett külső mögött, mintha csak a természet vonakodnék olyasmit létrehozni, mint a felsőbbrendű ember. Achillesnek megvolt a híres sarka. A legkeményebb kötésű fickó képes sírva fakadni, ha valahol egy altatódalt hall, amely édesanyjára emlékezteti. Aktív miniszterek méltóságosan ugrándoznak végig a badminton-pályán. Aki rendszeresen olvas újságot, mindezen nem lepődhet meg.

De Simon Templar szemében ezek a tények túlnőttek a mulatságos adatokon, amelyeket társaságban úgy mesélnek, hogy „akár hiszed, akár nem”, mert gyakorlati lélektanában – ez nélkülözhetetlen volt az ő foglalkozásában – fontos szerepet játszottak.

– Minden embernek legalább egy gyenge pontja van – szokta Simon mondogatni –, és ha ezt a gyenge pontot egyszer felfedeztem, már a markomban is tartom. Mindig akad valami apróság, ami aláássa ellenállását, vagy valami kis csalafinta ötlet, amiről még ő sohasem hallott. Lehet, hogy a legravaszabb hamiskártyás sem képes rávenni, hogy magasabb alapon bridzsezzen, mint száz pont fél pennyért, de ugyanakkor Brooklandsban egy ember, aki három kártyával az „itt a piros, hol a piros” játékot űzi, öt perc alatt öt fontot nyerhet tőle. Ha ezeket a tényeket rendszerbe illeszted és kidolgozol egy tökéletes technikát, a legragyogóbb luxusban élhetsz anélkül, hogy valaha is agyhártyagyulladást kapnál a túlfeszített agymunkától.

Simon Templar egyik kisebb jelentőségű gyengesége az olthatatlan kíváncsiság volt. Valamelyik délután a Cross földalatti állomásánál találkozott Patricia Holmmal. Egy kis barna üveget tartott a kezében.

– Egy ember árusította ezt az Irving-szobornál egy shillingért – magyarázta.

A keskeny pázsitos csík, amely az Irving-szobrot körülveszi a Green Street és a Charing Cross Road kereszteződésénél, egyike a világ legnagyobb szabadtéri színpadainak. A déli órákban minden nap nagy tömeg veszi körül itt a vásárosokat, akik mutatványaikkal szórakoztatják és áruikat megvételre kínálják, mintha valamely több színpadú cirkusz lenne. Itt látható az antiszocialista dézsakongató, a számolóművész, az erőművész, a néger, aki kártyatrükkökre tanít, a bilincstörő király, a kuruzsló, mindenféle házaló és utcai mutatványos, mindegyiknek megvan a maga napja, amikor ámulatba ejti hallgatóságát és nézőit, amíg csak le nem telik az ebédre szánt szabadidő. Simon ritkán ment el arra anélkül, hogy meg ne nézte volna, milyen az aznapi termés; de ezúttal vásárolt először valamit.

Üvegében színtelen, vízszínű folyadék volt; némi barnás színű lerakódás a fenekén.

– Mi ez? – kérdezte Patricia.

– Krómnikkelezés otthon – felelt a férfi. – A század legnagyobb találmánya… az árus szerint. Állítólag vannak cégek, amelyek táviratilag rendelik ugyanezt, és három shillinget kínálnak érte üvegenként. A folyadék hatását rézdobozon, kilincseken és Isten tudja még mi mindenen mutatta be az árus. Mondhatom, remek volt. Nézz ide, megmutatom.

Zsebéből előhalászott egy egypennys érmét, rácseppentett a folyadékból, és a kopott vörösréz pénzecske szemük előtt ezüstössé vált. Amikor pedig zsebkendőjével megdörzsölte, úgy fénylett, mint a legtisztább acél.

– Öregem, ez csodás! – lehelte Patricia álmodozón. – Emlékszel arra a tengerészkabátomra, amelynek rézgombjai vannak? Azokat a gombokat úgyis be akartuk krómoztatni…

Az Angyal sóhajtott.

– Ugyanez volt körülbelül a barlanglakó asszony legnagyobb gondja is, amikor vadászattól és csatározástól kifáradt ura hazacipelte a legyőzött leopárdot. Mondd, drágám, mikor fogod végre megérteni, hogy mi először és mindenek fölött üzleti szervezet vagyunk?

De az igazat megvallva, e pillanatban még fogalma sem volt róla, hogy milyen hasznát veheti majd a vásárlásának. Az Angyalnak ösztönös gyűjtőszenvedélye volt tényeket és kacatokat illetően, amelyek „majd még hasznunkra lesznek”, de amikor elraktározta, nemigen tudta megmondani, hogy mi hasznát veheti majd egyszer.

Bedugaszolta az üveget és zsebre vágta. Már jelezték a földalatti vasutat amelyre vártak, és lábuk alatt érezték közeledésének talajrengését. Az alagút kanyarjában feltűntek lámpái, míg az állomás felé rohant. Tiszta véletlen volt, hogy Simon tekintete az idősebb, kopottan öltözött férfit is súrolta, aki egy yardnyira állt tőle baloldalt, és szeme megakadt rajta valami ösztönös és megmagyarázhatatlan makacssággal. Vagy talán az idősebb férfi izgatottsága túl átlátszó volt, semhogy észrevétlen maradhatott volna, szeme túl üveges tekintetű és beesett, semhogy külseje megnyugtató lett volna… Simon nem is tudta volna hamarjában megmondani.

A szél, amit a vonat maga előtt kergetett, már érte őket, amikor az idősebb úr ökölbe szorította kezét és előreugrott. Egy asszony felsikoltott. – Átkozott bolond! – csattant fel az Angyal hangja, és ő is ugrott. Lába a vágányok közt ért földet, ahol a kopott férfi – valami csodálatos véletlen folytán, szemét kezével betakarva – e pillanatban még sértetlenül feküdt. A vonat aligha volt egy yardnyira tőle, amikor fölemelte az öreget és a peronra dobta, ugyanabban a lendületben önmagát is utána dobva. A vonat olyan közel suhant el mellette, hogy súrolta kabátujját, és nyikorgó fékekkel állt meg.

Kisebb tömeg vette körül azonnal az öngyilkosjelöltet, és szenzációt keltő megmentőjét. Az Angyal ismerte azt a fölöttébb intelligens angol törvényt, amely szerint minden ember, aki Angliában el akarja magától dobni az életet, ha életben marad, vád alá helyeztetik, a törvény erejénél fogva elítéltetik és bezáratik. Ennek nyilván az a célja, hogy az öngyilkosjelöltet meggyőzze arról, miszerint az élet vidám mesterség, és érdemes végigélni. Simonnak úgy tetszett, hogy az olyan eset, mint amilyennek most a részvevője volt, külön elbírálást igényel, és ezért gyors ötletre volt szüksége.

– Hogyan érzi magát, öregem? – kérdezte az Angyal féltérdre ereszkedve a férfi mellett.

– Én láttam, amikor elkövette – dadogta egy kövér nő nyafogó hangon. – Saját szememmel láttam. Csak úgy egyszerűen a vonat elé ugrott. Én láttam.

– Sajnos azt hiszem, hogy téved, madam – mondta az Angyal halkan. – Ez az úr jó barátom, és néha szédülési rohamai vannak; úgy látszik ilyen környékezte épp abban a pillanatban, mikor a vonat befutott. Igen közel állt a peron pereméhez, és lebukhatott.

– Igen talpraesett kísérlet uram, hogy kirántsa a bajból – vélekedett egy pofaszakállas, nyugdíjazott őrnagy. – Igen talpraesett, istenemre!

Simon Templar azonban nem vágyott az ilyen nyilvános elismerésre. A kopott férfi mozdulatlanul ült még mindig a földön, és fogta a fejét. A kétségbeesés, mely a végzetes ugrásra késztette, teljesen eltűnt belőle, és tehetetlenül remegett az átélt izgalom hatásaként. Simon átölelte egyik karjával, és lábra állította. Ekkor tört keresztül a tömegen az egyik vasúti ügyeletes.

– Erről az esetről jelentést kell tennem, uram – mondta.

– Istenem… nem akarok én semmiféle újságcikkben hősként szerepelni! – felelt az Angyal. – Nevem Abraham Lincoln, ez pedig itt nagybátyám, Kolumbusz Kristóf. Ezt vagy semmit!

– De ha aztán valami panasszal fordul ez az úriember a társaság ellen… mégis csak kellene jelentést csinálnom, uram – érvelt a vasutas szinte kérlelve.

– Nem tesz semmiféle panaszt, hacsak nem időpocsékolás címén, Ebenezer – szerelte le az Angyal végleg. – Engedjen utunkra.

Besegítette semmi ellenállást ki nem fejtő megmentettjét egy kocsiba, és a tömeg szétoszlott. A földalatti vasút folytatta mindennapi útját. Simon Templar cigarettára gyújtott és furcsa pillantást vetett Patricia felé.

– Mit gondolsz, mit szedtünk itt föl, édes öregem? – mormolta.

A lány megérintette a karját és mosolygott. – Amikor utána ugrottál, azon gondolkoztam, vajon mit ejthettem el – felelte.

Az Angyal gyors mosollyal nézett rá oldalról. Újra vizsgálni kezdte új ismerősét. A kopott férfi lassan kezdett magához térni, és Simon a legokosabbnak tartotta, ha kicsit nyugton hagyja. Mire a Mark Lane állomáshoz közeledtek, úgy látszott, hogy egészen rendbejött; Simon akkor felállt és hüvelykujjával feléje bökött.

– Gyűjjön bácsi, én csak idáig utazom.

A kopott ember megrázta fejét. – Igazán nem…

– Kiszállás – vágott szavába az Angyal.

A férfi hangtalanul engedelmeskedett. Simon belékarolt, és a kijárat felé vezette. Betértek egy közeli kávéházba, és valamelyik elhagyott sarokba ültek.

– Elég sok bonyodalmat vettem magamra, bácsikám, hogy magát kihúzzam a pácból, így hát a legkevesebb, amit kérhetek, hogy elmondja az élettörténetét.

– Ön talán újságíró? – kérdezte a másik fáradtan.

– Ugyan, én lelkiismeretes vagyok – felelte az Angyal. – Hogy hívják és mi a foglalkozása?

– Inwood. Vegyész vagyok és bizonyos fokig feltaláló. – A kopott férfi fásultan bámult maga elé a csésze kávéba, amit eléje állítottak. – Meg kellene köszönnöm, hogy az életemet megmentette, de…

– Ugyan, kérem! – vágott a szavába az Angyal könnyedén. – Csak a közlekedésre gondoltam. Van néhány részvényem a földalatti vasúti társaság kötvényeiből, és az ön öngyilkossági módja annyi bonyodalmat okoz. Most mondja el, miért akart meghalni?

Inwood felpillantott. – Talán alamizsnát akar felajánlani?

– Ilyesmit sohasem teszek. Az én jótékonykodásom otthon marad a mamával, mint egy jó kislány.

– Úgy vélem, joga van felvilágosítást kapni – mondta Inwood bágyadtan. – Én vagyok a megtestesült kudarc, ez az egész.

– Mindannyian azok vagyunk, nem? – felelt az Angyal. – Miben vallott kudarcot, bácsi?

– Feltaláltam valamit. Tíz éve otthagytam a jó állásomat, hogy a magam erejéből próbáljak szerencsét; azóta alig kerestem meg a mindennapi kenyeret. Feleségemnek szerény kis jövedelme volt, és abból éltem én is. Egy-két apróságot fel is fedeztem, de nem sokat tudtam belőle kicsiholni. Azt hiszem, nem vagyok korszakalkotó tehetség, mint amilyennek valaha tartottam magam. Egy hónappal ezelőtt, amikor már-már azt hittük, hogy nem megy tovább, felfedeztem valamit.

A kopott férfi egy kis sárgaréz tubust húzott elő a zsebéből, amilyent a nők ajakfesték tartóul használnak, és átnyújtotta az asztalon. Simon levette a tubus kupakját, és írón szerű dolgot látott benne. Fehér volt s a magja rózsaszínű.

– Írjon valamit – mondta Inwood – mármint a tollával.

Simon elővette töltőtollát és két szót írt az étlap hátára. Inwood ráfújt, amíg egészen meg nem száradt, és visszaadta.

– Most törölje ki ezzel az irónnal.

Simon megtette. Az írás eltűnt. Könnyedén tűnt el, kétszeri áthúzás után, anélkül hogy a legkisebb mértékben is dörzsölni kellett volna, és a papíron elszíntelenedésnek vagy felborzolódásnak nyoma sem látszott.

– Igen hasznos dolog bankok és hivatalok számára – mondta Inwood. – Még csak hasonló sincs az egész piacon. A tintaradír tépi a papírt. Léteznek vegyi tintaeltüntetők, vannak is cégek, amelyek használják, de az folyadék, és kétféle folyadékot kell egymás után használni. Az én találmányom kétszer olyan egyszerű és háromszor olyan gyors.

Simon bólintott. – Nem olyannak látszik, mintha milliomos lehetne belőle, de egész rendes jövedelmet biztosíthatna magának.

– Tudom – mondta Inwood keserűen. – Nem is akartam belőle egy milliót kivágni. Boldog lettem volna, ha egy ezrest kapok érte. Már mondtam, hogy nem vagyok az a zseni, akinek tartottam magam. De ezer font újra lábra állított volna bennünket… megadta volna a lehetőséget arra, hogy valamilyen kis üzletet nyissak, vagy megfelelő munkához jussak. De nem fogok érte kapni egy pennyt sem. Nem az én tulajdonom… pedig én találtam fel!… Eddig hol csurrant, hol cseppent. Ez egyenesbe hozott volna bennünket. Szabadalmi jogvédelem alá kellett volna helyezni. – Az öregember fakó tekintete szánalmas volt, ahogy most az Angyalra nézett. – Ezekhez a dolgokhoz semmit sem értek. Egy szabadalmi ügyvivő hirdetését fedeztem fel valamelyik olcsó lapban, és felvittem hozzá. Odaadtam neki az összes képleteimet… mindent. Ez két héttel ezelőtt történt. Azt mondta, át kell először néznie az idevonatkozó bejelentéseket, mielőtt új találmány bejelentéséhez fogna. Ma reggel levelet kaptam tőle, amelyben értesít, hogy három nappal ezelőtt hasonló szabadalmat jelentettek be.

Az Angyal nem szólt semmit, de kék szeme hirtelen igen tiszta és kemény pillantást lövellt.

– Látja, hogy mi történt? – Elesettségében a kopott feltaláló majdnem zokogott. – Becsapott. Odaadta a képleteimet egyik barátjának, hogy az a saját nevében nyújtsa be a szabadalmat. Nem akartam elhinni. Felmentem ma reggel magam a szabadalmi bíróságra: volt ott egy tisztviselő, aki segített megtalálni azt, amit kerestem. A leírás minden egyes betűje tőlem van. Az én leírásom volt! Ilyen véletlen azonosság nem lehetséges, még ha valaki más dolgozott is hasonló ötlet megvalósításán velem egy időben. De semmit sem tudok bebizonyítani. Egyetlen shillingem sincs, hogy pereskedjék vele. Érti ezt? Tönkretett…

– Nyugodjék meg, bácsikám – mondta az Angyal vigasztalóan. – Látta azóta ezt a jómadarat?

– Éppen akkor jöttem az irodájából, amikor… amikor ön látott engem a Charing Crossnál – mondta Inwood remegő hangon. – Kidobott. Amikor észrevette, hogy nem tud orromnál fogva vezetni, nem is tagadott semmit. Azt mondta hogy bizonyítsam be ha tudom, csak vigyázzak, nehogy bepereljen rágalmazásért. Tanúk nem voltak jelen a találkozásunkkor. Azt mondhat amit akar.

– Megmondaná a nevét?

– Parnock.

– Köszönöm. – Simon feljegyzett valamit egy boríték hátlapjára. – No már most, hajlandó lenne még valamit megtenni?

– Mit óhajt?

– Ígérje meg, hogy semmi hasonló dolgot nem tesz jövő keddig. Hétvégére el kell utaznom, de addig Parnock sem tehet már semmi hasonló gazságot. Azt hiszem, valamit el tudok érni az érdekében… nekem erre megvannak a magam módszerei – tette hozzá az Angyal szerényen.

Mindez pénteken történt, ami babona szempontjából sohasem izgatta az Angyalt különösképpen. Hétvégi tengeri vitorlázásra készült egy tíztonnás kis jachton Burnhamben, és az a tény, hogy Inwood balesete révén elmulasztotta vonatját, igen olcsó díj volt azért, hogy megismerkedhetett Parnockkal. A következő vonatig, amelyen el akart utazni, még volt ideje, és az öregedő vegyésztől még egy címet és telefonszámot is kapott.

Másnap reggel újabb meglepetés érte, mert hiába keresett egy bizonyos pennys érmét, hogy hitetlenkedő házigazdájának, a jacht tulajdonosának bizonyítékot szolgálhasson állításához, amely reggelizés közben hangzott el, a pénzdarab eltűnt.

– Úgy látszik, kiadtad – mondta Patricia.

– Tudom, hogy nem adtam ki – mondta az Angyal.

– Jegyeinket tegnap a pályaudvaron egyfontos bankjeggyel fizettem ki. Egyshillingesből vettem képeslapokat… rézpénzt egyáltalában nem is adtam ki.

– És az italok, múlt éjjel a pubban? – kérdezte a házigazda és jacht-tulajdonos, aki nem volt más, mint Monty Hayward.

– Egy pohárral ivott mindegyikünk, ami tizenöt pennybe került poharanként. Az egészet kifizettem egy tízshillinges bankjegyből, amelyet ezáltal mindjárt fel is váltottam.

Monty vállat vont. – Feltehető, hogy olyan automatába dobtad be, amelyben trágár képeket lehet látni – mondta.

Simon előkotorta kis üvegét, és beezüstözött egy másik egypennyst, hogy állítását bebizonyítsa. Otthagyta a pénzdarabot a szobában egy polcon, és másnap reggelig Simon nem is gondolt rá többet. Csak akkor akadt rá újra, amikor reggeli után gyufát keresett, hogy rágyújthasson. Amikor meglátta, megvakarta a feje búbját, mert azon a legkisebb ezüstszínű nyom sem volt.

– Valaki meg akar engem itt tréfálni? – kérdezte, és amikor megmagyarázta, hogy mi történt, mindenki tagadta, hogy hozzányúlt volna.

– No, ez átkozottul furcsa – mondta az Angyal.

Most már a harmadik egypennyst ezüstözte be, papírba csavarta és zsebre tette. Este hat órakor vette újra elő, és az ezüstözés eltűnt.

– Megkérhetnélek Monty, hogy tégy partra Southendben? – kérdezte. – Valami munkám akadt, amit Londonban el kell végeznem.

Még az éjjel felkereste Inwoodot. Miután ez megszagolta a kis üveg tartalmát, és néhány próbát ejtett vele, olyan dolgokat közölt Simonnal, amik változatos és sokoldalú neveléséből úgy látszik kimaradtak. Simon egy órán át járkált föl s alá a kopott feltaláló kopottas kis szállásán, és igen derűlátó hangulatban tért vissza saját lakásába.

Másnap délelőtt tizenegy órakor megjelent Parnock irodájában a Strandon. A tejüvegajtóra festett feliratból megtudta, hogy Parnock keresztneve Augustus, és egyetlen pillantás e név viselőjére meggyőzte az Angyalt afelől, hogy Parnocknak legalább egyik szülője igen előrelátó volt, ami a neveket illeti. Parnock olyan dicső, olyan méltóságos személyiség volt, hogy el sem lehetett képzelni, miszerint valaki Gusztinak becézze. Igen nagy és sima modorú férfi volt, sima volt a piros pozsgás arca, öltönye, haja és hangja… hangját nem számítva Simont egy jól nevelt fókára emlékeztette.

– Nos, Mr.… izé.

– Smith – mondta az Angyal. Barna bolyhos szövetű kabát, és vasalatlan, szürke flanel nadrág volt rajta. – Igaz az, hogy ön segíti a feltalálókat?

– Mindig kész vagyok minden lehető segítségre, ami csak tőlem telik – mondta Parnock simán. – Nem foglalna helyet?

Az Angyal leült. – A következőről van szó, Mr. Parnock. Feltaláltam egy olyan eljárást, amivel egyszerre lehet krómnikkelezni… ön valószínűleg tudja, hogy eddig először külön kellett nikkelezni. Azonkívül eljárásom ötven százalékkal olcsóbb, mint bármi más, amit eddig e téren feltaláltak. Csak egyszerűen bele kell az általam feltalált folyadékba mártani a krómnikkelezendő tárgyat. – Az Angyal idegesen beletúrt a hajába. – Tudom, hogy ön most azt gondolja, megint egyike az őrült hülyeségeknek, amiket nem győz naponta elutasítani, de… nézzen ide, ez talán meggyőzi.

Elővett egy levelet, és átnyújtotta az asztalon. A levélpapíron felül az ország egyik legnagyobb autógyárának cégére látszott, és a vezérigazgató írta alá. Parnock igazán nem tudhatta, hogy Simon Templar értékes holmijai közt volt egy mappa, amelyben a királyság minden jelentősebb vállalatának céges levélpapírja és borítékja megtalálható volt. Elég sok fáradságába és pénzébe került, amíg ilyen szépen összegyűjtötte, és volt hozzá egy névjegyalbuma, amelyben majdnem minden európai iparmágnás aláírása megtalálható volt. A levélben a cég sajnálkozását fejezte ki, hogy Mr. Smith nem elégszik meg ötezer fonttal találmányának minden jogáért. A levél aláírója meghívta Mr. Smithet jövő péntekre, ebédre, abban a reményben, hogy talán mégis valamilyen megállapodásra tudnak jutni.

– Ön igazán rendkívül szerencsés fiatalembernek látszik – jegyezte meg Parnock irigykedve, miközben visszaadta a levelet. – Felteszem, hogy ez a cég már ki is próbálta az ön találmányát.

– Semmilyen kísérletre nincs szükség – felelte az Angyal. – Mindjárt megmutatom önnek.

Elővette kis barnás üvegét, és elkérte Parnock rézhamutartóját a kísérlethez. Néhány pillanat alatt a hamutartó Parnock szeme előtt megezüstöződött.

– Ez a kis üveg vegyszer körülbelül egy pennybe kerül – jegyezte meg az Angyal, és Parnock el volt ragadtatva.

– Nem csodálkozom, hogy ön ötezret visszautasított, Mr. Smith – mondta Parnock olyan simán, ahogyan csak bírt beszélni. – No, ha azért jött hozzám, hogy megbízzon a képviseletével…

– Még többet is szeretnék, ha tenne értem.

Parnock szemöldöke simán felkúszott a homlokára, legalább egynyolcad hüvelyknyit.

– Magunk közt mondva – folytatta az Angyal nyíltan – nyakig benne vagyok a pácban.

Egy pillanatra valami furcsa fény villant meg Parnock szemében, hogy azonnal helyt adjon a várakozásteljes rokonszenvnek, amiben a halszerű szem megmerevedett.

– Talán mondanom sem kell, hogy bármit közöl velem, Mr. Smith, azt a legtökéletesebb titoktartással kezelem.

– Játszottam… anyagi viszonyaimon jóval felül éltem… mindenféle szamárságot csináltam. Hiszen láthatja, hogy milyen fiatal vagyok még. Azt hiszem több magamhoz való eszem is lehetett volna… Most már mindezt abbahagytam, de… két hónappal ezelőtt igyekeztem kimászni a pácból. Fedezetlen csekket adtam valakinek. Igyekeztem elbújva maradni… ezen a találmányon dolgoztam, és tudtam, hogy ha befejezem, mindenkit könnyen ki tudok fizetni. De elmúlt pénteken rám találtak. Elég rendesen viselkedtek velem szemben. Határidőt adtak szerda délig, hogy hajtsam fel a pénzt. Máskülönben…

Az Angyal félbeszakította mondatát, és kétségbeesett arcot vágott.

Parnock lebámult az ezüstös hamutartóra, azután a levélre, amely még mindig ott feküdt asztalán, és elgondolkozva dörzsölte sima állát. Megköszörülte a torkát.

– Na ne lógassa a fejét! – mondta atyáskodva. – Nincs itt még veszve minden. Olyan ütőkártyával a kezében, mint ez a találmány, csak nincs aggodalomra oka?

– Ezt mondtam nekik is. Igen udvariasak voltak. Szerda dél és semmi egyéb. Készpénz… semmi ígéret. Azt hiszem, igazuk is van. De mindez olyan keserves. Oly igazságtalan!

Simon felállt, és izgatottan rázta az öklét a mennyezet felé. Parnock köhintett.

– Talán én tudnék magán segíteni – vetette fel ötletét.

Az Angyal megrázta fejét. – Ezért jöttem önhöz. Kétségbeesett ötlet volt. Nincs egyetlen barátom se, aki meghallgatna… mindnek túl sok pénzzel tartozom. De most, hogy mindent elmondtam önnek, mindez olyan gyengén hat, annyira nem meggyőző. Nem is értem, miért nem küld egyenesen rendőrért.

Vállat vont, és vette a kalapját. Parnock, aki igen nehézkes ember volt, gyorsan utánanyúlt, kivette a kezéből, és vigasztalóan megveregette a vállát.

– Édes öregem, nem szabad ilyesmit mondania. Nézzük csak meg, mit tehetünk hát végre! Hamarosan rendbehozzuk a maga szénáját. Mennyiről szól az a csekk?

– Ezer fontról – felelte az Angyal fanyarul. – De ugyanúgy lehetne egymillió is, amennyi kilátásom van arra, hogy megtaláljam a szükséges pénzt.

– Hál’istennek ez túlzás – mondta Parnock kedvesen. – Ezt a találmányát már szabadalmaztatta?

Simon felhorkant. – Miből? Hetek óta nem volt egyszerre egy egész shillingem. Kénytelen voltam ennek a cégnek csak úgy felkínálni, és megbízni bennük, hogy tisztességes üzletet fognak velem csinálni.

Parnock egyre nyájasabban kuncogott. Kihúzta fiókját és elővette csekk-könyvét.

– Egyezer fontot mondott, Mr. Smith? Azt hiszem ezen felül is tudna valamit használni kiadásainak fedezésére. Mondjuk húsz fontot… Egyezer és húsz font. – Beírta az összeget. – Nyitva adom a csekket, úgy, hogy azonnal átmehet a bankba, és rögtön megkapja rá a pénzt. Nagy kő esik le a szívéről, ugye?

– De honnan tudja, hogy valaha viszont is látja-e ezt a pénzt, Mr. Parnock?

Parnock úgy tett, mintha ez csak most jutna neki eszébe, ami persze tiszta képmutatás volt.

– Hát mondjuk, talán biztosítékul itt hagyhatná a vegyi képletének másolatát. Ez elég jó biztosíték lesz számomra. Természetesen elvárom, hogy engem bíz meg a képviseletével, így hát nem is igen kockáztatok. Igazán csak a forma kedvéért…

Az Angyal egy darab papír után nyúlt.

– Ért ön valamit vegytanhoz?

– Semmit – vallotta be Parnock. – De van egy barátom, aki nagyon ért ezekhez a dolgokhoz.

Simon egy darabig írt a papírra és azután átadta Parnocknak. Ez okos képet vágott hozzá, mintha valami ógörög szöveget tanulmányozna.

Cu + Hg + HNO_3 + Szr = CuHgNO_3 + H_2O + NO_2.

– Aha! – mondta végül Parnock intelligensen, összehajtotta a papírt, és eltette a noteszébe. Sima kedélyességgel állt fel. – No, Mr. Smith, most fusson és intézze el a bokros üzleti ügyeit. Csütörtökön délben pedig ebédeljünk együtt, és akkor megbeszéljük, mit lehet a találmányával kezdeni.

– Ki sem mondhatom, milyen hálás vagyok önnek, Mr. Parnock – mondta az Angyal könnyezve, miközben megrázta a szabadalmi ügyvivő zsíros kezét. És ezúttal a színtiszta igazat mondta.

Délután találkozott Inwooddal. Ezer font volt nála ropogós, vadonatúj angol bankjegyekben. Inwood nyelt néhányat, és egészen elképedve bámult a pénzre.

– Ezt igazán nem fogadhatom el – mondta.

– De még mennyire elfogadhatja, bácsikám – mondta az Angyal. – El is fogadja. Ez a legtisztességesebb ár a találmányáért. Csak egy dolgot tegyen viszonzásul.

– Bármit, amit kér! – felelt a feltaláló.

– Akkor soha ne felejtse el – mondta Simon hirtelen – hogy ma egész délelőtt magánál voltam fél tizenegytől egészen egy óráig. Ez még igen fontos lehet számomra. – Simon cigarettára gyújtott, és kényelmesen kinyújtózott a széken.

– Ha pedig ezt már jól emlékezetébe véste, próbáljuk elképzelni, hogy mit csinál e percben Augustus Parnock barátunk.

A történelmi igazság kedvéért meg kell mondani, hogy ugyanebben a pillanatban Augustus Parnock és barátja, aki értett az olyan dolgokhoz, megdermedve bámult egy sárgaréz hamutartóra, amelyen az ezüstözésnek nyoma sem volt.

– Micsoda viccek ezek, Guszti? – kérdezte végre is Parnock barátja.

– Mondom neked, hogy nem vicc! – kiáltotta Parnock. – Ez a hamutartó tökéletesen be volt vonva krómnikkelezéssel, amikor zsebre vágtam ma délben. A fickó ideadta nekem a képletét és mindent. Ide nézz… itt van!

Barátja, aki nagyon értett ezekhez a dolgokhoz, tanulmányozta egy ideig a papírszeletet, és ujjával rábökött a különböző alkotóelemekre.

– Cu – az vörösréz – mondta. – Hg az higany és HNO_3 az salétromsav. Ez annyit jelent, hogy egészen gyenge salétromsav-oldatban feloldasz egy kis higanyt, és ha ezt vörösrézre öntöd, a salétromsav kimar egy keveset a rézből, a higany pedig higanyvegyületet alkot. Ez a vegyület a CuHgNO_3… ez ezüstös színű, úgy, hogy azt hihetnéd, bevontad vele a réztárgyat. A többi alkotóelemek összeállnak H_2O, azaz vízzé és NO_2 azaz gázzá. Ezt minden középiskolás gyerek megmondta volna neked. Természetesen a salétromsav tovább mar, és egy idő múlva szétrombolja a higanyvegyületet. Ezután a látszólag bevont tárgy ismét visszanyeri eredeti vörösréz külsejét. Ez minden, amit el lehet róla mondani.

– De mi az a Szr? – kérdezte Parnock érdeklődve.

Barátja vállat vont.

– Erre én sem tudok rájönni… ez nem vegyjel – mondta.

De később Parnocknak kezdett valami derengeni, hogy mit jelenthet. Talán azt, hogy szamár…

A tisztességes szeszcsempész

Melford Croon igen szerencsés embernek tartotta magát. A réztábla, amely igénytelen irodahelyiségéhez mutatta az utat, kissé tágan „Pénzügyi Tanácsadó”-nak jelölte meg. Az iroda a Gray's Inn Road-on volt. Igaz ugyan, hogy az aranyban dúskáló City-mágnások soha nem kértek tőle tanácsot, de viszont kétségtelen, hogy üzlete remekül virágzott.

Croon termékeny pénzügyi tehetségéből született meg például a nagy Ónmentő Tröszt. Körlevelekben, hirdetésekben és újságközleményekben botránkozott meg afölött, milyen példátlan ónpocsékolás folyik naponta az egész országban. „Ón” alatt mindazon háztartási, pipere- és egyéb használati tárgyakat értette, amelyek óntubusokban kerültek forgalomba, és bár ezek a tubusok végtelenül vékonyra préselt lemezekből készültek, Croon mégis kimutatta, hogy ez az ón a tubus tartalmának felhasználása után kárba vész. Mert mi történik vele? Kidobják. A szemetes a többi szeméttel együtt elhordja, és a városi szeméttelepen elégetik. Pedig az ón igen értékes fém… nem olyan értékes persze, mint az arany vagy a platina, de alig marad az ezüst mögött. Croon felhívta olvasóit, hogy gondolkozzanak ezen. Százezernyi kilogramm ónt dobnak mindennap a szemétbe az ország háztartásai. Egyenként értéktelenek a tubusok, de összevéve óriási értéket képviselnek.

A nagy Ónmentő Tröszt közel negyedmillió font alaptőkével alakult meg, hogy felkarolja ezt a kérdést. Taligákon akarták házról-házra összeszedni az ónt, a rongy- és csont-kereskedők majd elvégzik ezt. Óriási finomító és olvasztó-telepet akartak a tiszta ón kiválasztására építeni. Óriási osztalékot fognak fizetni. Akik részvényeket jegyeznek, egyik napról a másikra meggazdagodnak.

A részvényjegyzők nem gazdagodtak meg máról-holnapra, de ez nem volt Croon bűne. Sajnálattal kellett közzé tenni tizennyolc hónap múlva, hogy a Tröszt fizetésképtelenné vált. A szerencse sajnálatra méltó önfejűsége folytán az előre elgondolt rendszerbe valami hiba csúszott. Anélkül, hogy jóformán tudták volna, mi történt velük, két megszédített alapítót fegyházbüntetésekkel sújtottak, a hitelezők pedig örültek, hogy minden befizetett font helyett egy shillinget visszakaptak. Croont egészen letörte a bánat… ahogy a nagy nyilvánossággal közölte is… de őt igazán nem vádolhatta senki a bukásáért. Ő semmilyen összeköttetésben a Tröszttel nem állt, kivéve mint Pénzügyi Tanácsadó… amiért a valóságban alig kapott a látszat kedvéért valami csekély díjazást. Mindez olyan szomorú volt.

Hasonló körülmények között törte le a bánat Croont a Gumimentő és Feldolgozó Rt., a Vasmunkások Jóléti Szövetkezete, a Kispénzűek Takarékbankja és az Egyesült Albion Filmtársaság bukása alkalmából. Súlyos és eredménytelen élete volt. Így hát valóban szüksége volt arra, hogy némi vigaszt merítsen Hampsteadben lévő lakásából, Rolls Royce kocsijából, Skóciában lévő vadászterületéből, versenyistállójából, és nyári lakából, amely Marlowban állt.

– Tanulmányozásra igen megérett alany – mondta Simon Templar.

Croon rendíthetetlen találékonyságának legújabb terméke kiterítve feküdt a térdén. Igen nagy művészi érzékkel elkészített, gépírásos körlevél volt, amelyhez az Angyal véletlen ismeretség révén jutott.

Tisztelt Uram.

Nem kerülhette el az Ön figyelmét, hogy egyetlen szesztilalommal rendelkező ország van most a földön: az Amerikai Egyesült Államok. Ez a tilalom igen nagy tiltott alkohol-kereskedéshez vezetett más országok, és az Egyesült Államok között, ami igen nagy haszonnal jár.

A vélemények nagymértékben eltérnek, vajon ez a kereskedés erkölcsi alapon áll-e vagy sem. De vitán felül áll, hogy a mi országunk szempontjából a törvény nem sújthat le erre az üzletágra. Az sem kétséges, hogy a haszon aránytalanul nagyobb, mint a kockázat, amelyet vállalnia kell.

Ha további adatok és részletek érdeklik e tárgyban, készséggel állok nagybecsű rendelkezésére a fent említett cím alatt.

Teljes tisztelettel:

Melford Croon.

Simon Templar egy reggel felhívta Croont, hogy találkát beszéljen meg vele, és nem a saját nevét mondta be. Croonban elég testes és sápadt arcú férfiút ismert meg, akinek szinte lobogó deres haja egy impresszárióra[3] emlékeztette. Az értesülések, amelyekben vendégét részesítette – miután néhány különösen ravasz kérdést tett fel anyagi helyzete és foglalkozása felől – nagy mértékben olyanok voltak, mint amiket az Angyal várt.

– Egyik barátom – mondta Croon, mert soha nem ismerte be, hogy ő a szerzője azon terveknek, amelyekhez „pénzügyi tanácsokat” adott – nagyobb küldemény bort és pálinkát szeretne Amerikába küldeni. A velejáró költségek természetesen meglehetősen nagyok. Hajót kell bérelnie, legénységet fogadnia, meg kell vásárolnia az árut, és gondoskodnia kell a tengeren túl az átvételről és elhelyezésről. Bármennyire is szeretné az egész szükséges összeget egyedül előteremteni, és természetesen a hasznot is egyedül zsebre vágni – sajnos –, kétezer font hiányzik a teljes összeghez.

– Értem – mondta az Angyal. Sokkal többet is értett ő annál, amit Croon mondott, de erről már nem tett említést.

– Ez a kétezer font – mondta Croon – körülbelül egyötödét képviseli a teljes költségnek, és hogy az üzlet létrejöhessen, barátom hajlandó a haszon egynegyedét leadni bárkinek, aki társul vele. Miután legalább tízezer font tiszta haszonra számít, láthatja, hogy nemigen kínálkozik üzlet, amelynél ilyen gyorsan és busásan megtérülne a befektetett pénz.

Ha akad szerep, amelyet Simon Templar az összes többi szerepnél jobban játszott, akkor az egy olyan fajta emberé volt, amilyenről a pénzügyi tanácsadók álmodnak, hogy csak egyszer találkozzanak vele, mielőtt meghalnának. Croonnak fölmelegedett a szíve, amikor Simon elkezdte saját elképzelése szerint mesteri módon megjátszani szerepét.

– Elragadó ember – gondolta az Angyal, mikor a ház előkertjében megállt, ahol Croon irodája volt.

Mivel a beszélgetés folyamán Croon ömlengő kedélyeskedéssel szinte elárasztotta Simont meghívásokkal, hogy vacsorázzék vele, ebédeljen vele, vadásszék vele; nézze végig Goodwoodban Croon oldalán, miként nyerik meg lovai a díjat, és végül, hogy töltse a víkendjeit Croonnal annak házában a folyó mellett. Az az ember, akit most Simon Templar alakított, úgy vélhette volna, hogy az Angyal szája körül igen meg nem felelő módon éles a gúnyos mosoly. De Simon semmi másra nem gondolt, mint küldetésére, életcéljára.

Ott állt tehát sétabotját ujjai közt forgatva, és elgondolkozó, kék szemével az utca mindennapi forgalmát nézte, amikor váratlanul egy harciasságra valló termetű fiatalember lépett melléje. Simon várt.

– Ön Croonnál volt? – kérdezte a fiatalember hirtelen.

Simon enyhén mosolyogva feléje fordult. – Miért kérdez? – mormolta. – Hiszen ott állt Croon ajtaja előtt, amikor kijöttem, és idáig követett le a lépcsőn.

– Csak tudni akartam.

A fiatalembernek kellemesen csúnya arca, és ráncoktól körülvett, szürke szeme volt. Igyekezett barátságos arcot vágni, de szemlátomást ideges volt.

– Ön részt vesz a szeszcsempészetben? – kérdezte az Angyal.

A fiatalember dühösen bámult rá. – Idehallgasson. Lehet, hogy maga tréfás kedvében van, én azonban nem. Lehet, hogy még ma délután letartóztatnak. Az utolsó hónapban körülbelül ötezer fontot veszítettem Croon tervein, és a pénz nem volt az enyém. Vélekedjék erről úgy, ahogy akar. Azért mentem föl, hogy összeverjem a pofáját, mielőtt elfognak, most pedig ugyanebből a célból visszamegyek. De láttam magát kijönni onnan, és maga nem látszik gengszternek. Gondoltam, figyelmeztetem előbb. Miattam megfogadhatja vagy elvetheti a tanácsomat. Isten vele.

Hirtelen befordult a kapun, de Simon elkapta a könyökét és visszahúzta. – Miért nem jön és ebédel meg előbb? – ajánlotta. – Hagyja Croont is jóllakni. Annyival nagyobb mulatság lesz akkor gyomron bokszolni, ha telezabálta magát.

A fiatalember ellenkezésére és szabadkozására oda se figyelve leintett egy taxit, és benyomta új ismerősét. Ilyen alkalmakért tartotta érdemesnek az Angyal, hogy él, és akaratát még akkor is keresztülvitte volna, ha vendégét el kellett rabolnia. Csöndes sohói vendéglőben fogyasztották el az ebédet. Fél liter Antinori Chianti és az Angyal ellenállhatatlan egyénisége megoldotta a fiatalember nyelvét, aki mindazt elmondta, amit Melford Croonról tudott.

– Azt hiszem, tökéletesen hülye voltam… ez a lényeg. Croont egy férfi révén ismertem meg, aki ugyanott szokott ebédelni, ahol én. Eszembe sem jutott, hogy minden előre meg volt tervezve; azt hittem, Croon rendes ember. Torkig voltam már azzal a munkával, amit az irodában végeztem: számokat másoltam át egyik könyvből a másikba. Úgy látszott, hogy Croon tervei kivezetnek ebből a sivár életből. Háromezret jegyeztem az Egyesült Albion Filmtársaság alapításakor. A cég akkor még csak papíron létezett, és Croon értette a módját, hogy úgy beszéljen róla, mintha el sem akarnák fogadni a pénzemet. Éppen ki akarták bérelni a Világfilm stúdióját Teddingtonban… még ma is üresen áll. Amikor az Egyesült Albion tönkrement, a pénzre, amit jegyeztem, azonnal szükség volt, és csak úgy tudtam előteremteni, ha kölcsönveszem a vállalattól, ahol dolgozom. Croon adta ezt a ötletet… ó, a gazember! Most már persze könnyű átlátni a szitán, miután a baj megtörtént.

Ezután további kétezer fontot vett „kölcsön”, de ezt már a pénztáros tudta nélkül; remélve hogy első veszteségét visszanyeri. Ezt az összeget egy alkohol-szállítmány emésztette fel, amely a szomjas Egyesült Államokba ment. Hat héttel később Croon hírül hozta, hogy a parti vámközegek elcsípték a hajót.

– És ez fog történni minden hülyével, aki pénzt öl Croon szeszcsempészetébe – jegyezte meg végre a fiatalember nagy keserűen. – Majd közlik vele, hogy a hajó elsüllyedt, elcsípték, kigyulladt vagy szárnya nőtt és elrepült. A pénzét soha nem látja viszont. Istenem… ha arra gondolok, hogy ez a nyavalyás fráter szeszcsempésznek adja ki magát! Egyszer elmondta nekem, hogy már akkor betegnek érzi magát, ha messziről meglát egy hajót, és nem menne át a Csatornán ezer fontért sem.

– Most mit akar csinálni? – kérdezte az Angyal. A fiatalember vállat vont.

– Visszamegyek, és úgy ellátom a baját, hogy azt kívánja, bár sose született volna meg… hiszen mondtam már. Ma rovancsolnak az irodában, és észre kell venniük, hogy mit követtem el. Én távolmaradtam… beteget jelentettem. Ez volt minden, amit tehettem.

Simon elővette csekk-könyvét és kitöltött egy csekket ötezer fontról. – Kinek a nevére állítsam ki? – kérdezte, és vendégének tágra meredt a szeme.

– Peter Quentin a nevem. De én nem akarok a maguk átkozott…

– Édes fiam, álmomban sem gondolok arra, hogy magával jótékonykodjam. – Simon leitatta a rózsaszínű utalványt, és átnyújtotta az asztal fölött. – Ez a kis beszélgetés minden fillérét megéri ennek az összegnek. Mellesleg… csak nem akar ilyen fiatalon kényszermunkát végezni? Az sem egészséges. No, legyen jó fiú, igyekezzék vissza az irodába, és rendezze ügyét, ahogyan még lehet…

A fiatalember a névre bámult, amely a csekk jobb alsó sarkában állt. – Simon Templar?

Az Angyal bólintott. – Ugye elhiszi, hogy visszakapom ezt a pénzt? – kérdezte.

Ezen a költséges napon két végső következtetést szűrt le, miközben hazament: először, hogy Melford Croon épp olyan nemkívánatos honpolgár, mint amilyennek már az első perctől kezdve tartotta, és másodszor, hogy Melford Croon hozzájárulása a „tisztességi alaphoz” túlontúl esedékes. Croon valóban éppen ötezer fonttal lépte túl az Angyal által meghatározott hitelkeretet. Márpedig ez így nem mehetett tovább.

Mindazonáltal huszonnégy órai összpontosított agymunkára volt szüksége, mire a költői igazságszolgáltatás megfelelő eszközét kiagyalta. De amikor megtalálta a helyes megoldást, oly egyszerűnek tűnt a szemében, hogy nevetnie kellett rajta.

Croon a hétvégét folyó menti házában töltötte. Nyáron ez alól nem volt kivétel: péntek este kihajtott Londonból, és három napig élvezte a vidéki csöndet a hét megfeszített munkája után. Croonnak meglepően sok érzéke volt az egyszerű szépségek és a természet csodái iránt: leginkább akkor volt megelégedve az élettel, ha makulátlan fehér öltönyben végigfekhetett egy nyugszékben, és onnan irányíthatta kertészének munkáját a virágágyak között. Vagy akkor, ha erkélyéről nézhette, miként eveznek izmos fiatalemberek föl és le a folyón csónakjaikban, miközben ő jegelt whisky-szódát ivott.

Ezen a víkenden sem akart másként élni, mint bármikor péntektől hétfőig. Idejében érkezett Marlowba hogy megvacsorázhasson, és korán készült lefeküdni, mivel másnapra fárasztóan vegyes társaságot kellett baráti köréből vendégül látnia. Még tizenegy óra sem volt, amikor inasát elbocsátotta, utolsó italt kevert magának, és lefeküdni indult.

Ekkor megszólalt a kapucsengő. Bosszúsan kelt fel karosszékéből: el sem tudta képzelni, hogy ki lehet a késői vendég. Amikor kaput nyitott, és látta, hogy nem áll kint senki, még dühösebb lett. Visszatért nappali szobájába és lehajtotta maradék italát anélkül, hogy észrevette volna, milyen keserű mellékíze van, ami előbb még nem volt benne. Ez az íz csak akkor tűnt föl neki, amikor már lenyelte az italt, és elfintorította arcát. Elindult az ajtó felé, de a szoba forogni kezdett vele. Érezte, ahogy lezuhan, mielőtt kiáltani tudna.

Amikor felébredt, első benyomása az volt, hogy élve eltemették. Kemény és keskeny felületen feküdt, bal válla odaszorult a falhoz, és a tető úgy látszik, csak néhány hüvelyknyire volt a feje fölött. Amikor látása kissé kitisztult, rájött, hogy egy egészen kis, szellőzetlen hajófülke matrózágyában fekszik, amelybe egy kis kerek ablakon át szűrődik némi világosság. Küszködve félkönyékre támaszkodott, és nyögött. Úgy érezte, hogy a feje egyetlen szédülő, fájó forgatag, és igen betegnek tudta magát.

Kínlódva kényszerítette emlékezetét vissza utolsó tudatos perceire. Arra még tisztán emlékezett, hogy az utolsó whiskys-szódát kitöltötte magának… azután csöngettek a kapun… az italnak keserű mellékíze volt… Utána semmi más, csak végtelen, üres feketeség… Vajon meddig volt öntudatlan? Egy napig? Két napig? Egy hétig? Fogalma sem volt róla.

Végső erőfeszítéssel föltápászkodott, és keresztülbukdácsolt a fülkén. Alatta zúgott és imbolygott minden, ami még betegebbé tette, úgy, hogy alig bírta megtartani az egyensúlyát. Gyomra kezdett tengeri betegség módjára felfordulni. Nagy nehezen eljutott a kerek ablakig: az üveg le volt fagyva, de kintről hallani lehetett a víz csobogását, és a szél fütyülését. Lassan kezdte megérteni helyzetét: hajón volt!

Croon térde felmondta a szolgálatot, és nyögve zuhant a padlóra. Újabb görcsöket kapott, amelyek után fehérneműje az izzadságtól nyirkosan tapadt testéhez. Lihegett a fullasztóan dohos levegőben, ahol szinte be se lélegezhető olajszagok keveredtek. Hülyén, értelmetlenül figyelte, miként remeg a padló a távoli gépek ütemére. Hajó! Elkábították… elrabolták… tengerre hurcolták! Éppen igyekezett magát meggyőzni arról, hogy ez nem lehet igaz, mikor a padló újra emelkedni kezdett: a hajó toronymagas hullámra került; és Croon vele emelkedett…

Sohasem jött rá, miként bírta magát elvonszolni elképzelhetetlen rohamok közt az ajtóig, mert a hajó minden ingadozására borzalmas görcs fogta el. Úgy tetszett, évekbe telt mire odaért, és összeszedve minden erejét megfogta a kilincset. De az ajtó nem nyílt ki. Kívülről zárták be. Fogoly volt… és úgy érezte, hogy rögtön meghal. Ha ki bírta volna nyitni az ajtót, felmászik a fedélzetre és beleveti magát a tengerbe. Az kellemesebb halál lenne, mint tengeri betegségtől felfordulni; úgy érezte, hogy teste-feje forog, mintha egy dinamó tengelyére lenne szerelve.

Ide-oda gurult a padlón, és zokogott tehetetlen kétségbeesésében. Még egy óra ebben az időjárásban, és halott lesz. Ha lett volna nála fegyver, öngyilkosságot követ el. Soha, a legcsekélyebb mozgást sem bírta vízen elviselni, most pedig fogoly volt egy hajón, amely a hajózás történelmében ritka vihartól hányódott. Helyzetének reménytelenségében hirtelen elkezdett visítani… Úgy sipított, mint egy csapdába szorult nyúl… azután a hajó lesiklott egy hullámvölgybe, és Croon gyomra megfordult saját tengelye körül.

Néhány perccel később – neki úgy tűnt, mintha évszázad lenne – megfordult a kulcs a zárban, és egy férfi lépett be az ajtón. Croon szeme előtt ugyan megszámlálhatatlan tüzes karika forgott sárgás színű ködben, de azért látta, hogy magas, izmos, a sós víztől kicserzett arcú, és távolságokhoz szokott, kékszemű férfi áll előtte. Duplasoros kabátját arany zsinórzat díszítette, és könnyedén kiegyensúlyozta a hajó imbolygásait.

– No, Mr. Croon… mi a baj?

– Beteg vagyok – zokogta Croon, és mindjárt be is bizonyította.

A tiszt fölemelte, és visszafektette a matrózágyra. – Az Isten áldja meg, uram, hát erről is érdemes beszélni? Épp csak hogy egy kis szellő van… mégpedig egészen udvarias az Atlantihoz képest.

Croon gyöngén levegő után kapkodott. – Ön Atlantit mondott?

– Igen, uram. Az Atlanti az az óceán, amelyen most vagyunk, és az is marad egészen addig, amíg utunkat Bostonban be nem fejezzük.

– Én nem mehetek Bostonba – mondta Croon szenvedélyesen. – Én meg fogok halni.

A tiszt elővette pipáját, és megtömte fekete dohánnyal. Orrfacsaró füstfelhő csatlakozott a levegő olajszagához, és tökéletessé tette Croon rosszullétét.

– Uram, teremtőm, dehogyis fog maga meghalni – szólt a tiszt bátorítóan. – Olyanok, akik nem szokták meg, sokszor járnak így az első két-három napban. Bár azt kell mondanom, hogy igen sok idő kellett önnek amíg végre felébredt. Még nem ismertem embert, aki ilyen sokáig kibírta volna alvás közben. Igen kellemes búcsúeste lehetett, amelyről idehozták, uram.

– A fene egye meg magát! – mordult fel a beteg ember még mindig gyöngén. – Nem voltam én berúgva… elkábítottak!

A tisztnek tátva maradt a szája. – Elkábították, Mr. Croon?

– Igen, elkábítottak! – A hajó tovább hánykolódott, és Croon egy percre megadta magát a gyötrelmeknek. – Óh, ne vitatkozzon! Vigyen haza!

– Nos, uram, attól tartok, hogy ez…

– Hívja ide a kapitányt!

– Én vagyok a kapitány, uram. Bourne kapitány. Úgy látszik, ezt is elfelejtette, uram. Ön most a Christabel Jane fedélzetén van, tizennyolc órája indultunk el Liverpoolból, és hajórakományunk szeszárú, amit az Egyesült Államokba viszünk. Általában nem viszünk utasokat, uram, de mivel ön a tulajdonos barátja, és minden áron át akart kelni a tengeren, hát természetesen találtunk fülkét az ön számára.

Croon kezébe temette arcát. Nem volt több kérdése. Az összeesküvés többi részlete világos volt. Egyik áldozata bosszút akart rajta állni… vagy talán többen közülük összeálltak erre a célra. Elég sokszor ijesztgették már azelőtt is. Valahogyan kitudódott a tengertől való iszonya. Költői igazságszolgáltatás volt, hogy éppen egy szeszcsempész hajón hurcolták el a tengerre, és kényszerítették egy utazásra, amellyel kapcsolatban befektetett összegeiket az ő csalásai révén elveszítették.

– Mennyiért hajlandó visszafordulni? – kérdezte. Bourne kapitány a fejét rázta.

– Úgy látszik, uram, ön még mindig nem értett meg. A hajón tízezer font értékű alkohol van… legalábbis annyit fog érni, ha baj nélkül átjuttatjuk… én pedig elveszteném az állásomat ha…

– Fene bánja a maga állását! – mondta Melford Croon. Remegő ujjakkal előkapta csekk-könyvét és töltőtollát. Odafirkálta a tizenötezer fontot, és átnyújtotta a kapitánynak. – Itt van. Megveszem a szállítmányt. Adja oda a tulajdonosnak, és a különbözetet tartsa meg. Ráadásul tartsa meg a szállítmányt. Megveszem ezt az egész átkozott hajót. De vigyen vissza. Érti? Vigyen vissza!

A hajó ismét megingott alatta, és ő fuldokolt. Mire a roham elmúlt, a kapitány már nem volt a fülkében. Közvetlenül utána fehérkabátos steward jelent meg egy csésze gőzölgő teával. Croon ránézett és megrázkódott.

– Vigye el – jajongott.

– A kapitány küldte le, uram – magyarázta a pincér. – Meg kell kísérelnie, ki tudja-e inni, uram. A legjobb szer olyankor, ha valaki úgy érzi magát, mint most ön, uram. Valóban, uram, egészen másként fogja magát utána érezni.

Croon fehér, remegő kézzel nyúlt utána. Sikerült egy kortyot innia a forró folyadékból, azután még egyet. Kissé kesernyés íze volt, amely ismerősnek tetszett előtte. A kabin ismét forgott körülötte, sokkal vadabbul mint előbb, és azután szeme lecsukódott, ő pedig jótékony álomba merült.

Amikor újra kinyitotta szemét, saját hálószobájában találta magát. Inasa a függönyöket húzta széjjel, és a nap beáradt az ablakon.

Visszaemlékezve éjszakai rémálmára, újra rosszullét környékezte, úgy, hogy összeszorította fogát, és kétségbeesetten nyeldekelt. De a padló alatta nem imbolygott. Ekkor még valamire visszaemlékezett, és hirtelen olyan erőfeszítéssel ült föl, hogy a tengeri betegség veszélye újra környékezte.

– Adja ide a csekk-könyvemet – recsegte. – Gyorsan… ott van a kabátom zsebében…

Kapkodva nyitotta ki a könyvecskét, és egyre jobban megnyúló arccal bámult a fekete tinta-írásra.

– Milyen nap van ma? – kérdezte.

– Szombat, uram – felelte a meglepődött inas.

– Hány óra?

– Tizenegy, uram. Ön azt mondta, hogy ne keltsem föl…

De akkor Melford Croon már a telefon után nyúlt, amely ott állt ágya mellett. Néhány pillanat múlva jelentkezett londoni bankja. Közölték vele, hogy csekkjét tíz órakor beváltották.

Croon visszahanyatlott párnájára, és igyekezett átgondolni, miképpen történhetett mindez.

Még azt is meg merte kockáztatni, hogy hihetetlen történetét közölje a Scotland Yarddal, bár természetéből adódóan nem szerette felhívni a rendőrség figyelmét.

Alaposan végigkutatták a hajólistákat, de Christabel Jane nevű hajót nem találtak. Amin viszont nem is lehetett csodálkozni, mert a Christabel Jane nevet Simon Templar adta egy rozoga Temze-bárkának, amely igen meggyőzően imbolygott egy óriási víztartályban a Világ-film teddingtoni stúdiójában, mialatt viharfelvételeket készítettek egy tengeri filmmel kapcsolatban. Ez pedig kétségkívül sok pénzt hozott volna Croon Egyesült Albion Filmtársaságának, ha a bérbevételi tárgyalás eredménnyel járt volna.

Az eltűnt szerződés

– A tollaslabda – harsogta Sir Joseph Whipplethwaite brekegő hangján, midőn pohárköszöntőjét tartotta a Brit Tollaslabda Társaság évi vacsoráján – elsőrangú eszköz, hogy testünk ruganyosságát elérjük és megtartsuk, ami éppen a mai idegölő időkben különösen fontos. Nekünk politikusoknak éppen úgy kell ügyelnünk a test épségére, mint bárki másnak. Sokan közülünk… jómagam is… azáltal őrizzük meg testünk ruganyosságát, hogy tollaslabdát játszunk. A tollaslabda – trombitálta – olyan játék, amely legelsősorban testi ügyességet igényel, erre pedig nekünk politikusoknak szintén a legnagyobb szükségünk van. Ami engem illet, nehéz lenne elképzelni, hogy munkámat jól végezzem el a Külkereskedelmi Minisztériumban, ha testileg nem lennék egészséges. A tollaslabda által érem el azt az egészségi fokot, amely lehetővé teszi, hogy kötelezettségeimnek, mint politikus eleget tegyek. Természetesen semmi reményem sincs arra, hogy valaha is olyan jól fogok játszani, mint önök; dehát mi politikusok legfeljebb minden tőlünk telhetőt követhetünk el azon időközökben, amiket a kötelesség szabadon hagy ilyen célra. A tollaslabda – brekegte a politikus hangja fáradhatatlanul – olyan játék, ami által testünk egészségessé válik és az is marad. Mi politikusok…

Simon Templar felmordult, és kissé hisztérikusan nyúlt a rádió kapcsolójához. Az elmúlt év folyamán többször is véletlenül pont akkor kapcsolta be a rádiót, amikor Sir Joseph Whipplethwaite beszédet mondott az Észak-Brit Lacrosse (kanadai labdajáték) Liga, a Brit Tekeszövetség, a Délvidéki Sakk-kongresszus, a Nemzetközi Műkorcsolyázó-szövetség, a Királyi Íjásztársaság és a Brit Fedettpályás Teniszszövetség évi vacsoráján, és már kívülről el tudta volna mondani Sir Joseph Whipplethwaite beszédét összes végtelenül és a mindenkori alkalomhoz igazodó változataival. A csöndes, tölgyfa-árnyas vidéki fogadóban, ahová azért ruccant le, hogy nyugodt hétvégéje legyen, nem bírta elviselni ennek a rettenetes politikusnak az oktatásait.

– Határozottan hihetetlen – jegyezte meg visszatérve söréhez. – Esküszöm neked, Pat, ha ezt belevennéd egy regénybe annak ábrázolásául, hogy milyen mélységeket tud elérni a hülyeség olyan embernél, akit ebben az elvakult országban kormányképesnek tartanak, a gúnyos hahota szinte fülsiketítővé válna. Pedig hát most saját füleddel hallottad… legalább féltucatszor. Hallhattad már a világ minden játékáról, hogy ő játssza teste épségben tartására, ha föláll a bankett végén beszélni, és ötven százalékig mindig belekeveri beszédébe Isten kegyelméből való politikusi mivoltát. És ez… ez… ez a bambán brekegő szörnyeteg tagja őfelsége kabinetjének, és egyike azon embereknek, akiktől a brit birodalom sorsa függ. Ó Istenem, ó Atyám!

Elszörnyedésére nem talált szavakat, és így bánatában söröskorsójába temette arcát.

De a sors könyvében úgy volt megírva, hogy ne felejthesse el Sir Joseph Whipplethwaitet sem ezen a hétvégen, sem soha többé. Mert hétfőn kora reggel vörösképű, terjedelmes férfiú – elmaradhatatlan keménykalap a fején – lépett a kis szállóba, és Simon némi csodálkozással ismerte fel.

– Professzor Clarence Embernyúzó nagy fehér kamáslijára mondom, ez Claud Eustace Teal személyesen! – kiáltotta. – Mi szél fújta erre az én édes kis napsugaramat?

Claud Eustace Teal főfelügyelő gyanakodva nézett rá.

– Ugyanezt kérdezhetném én is.

– Én üdülés céljából jöttem ide – felelte az Angyal nyájasan – miután hosszú hónapokon keresztül szorgosan fáradoztam. Néha el kell hagynom Londont, hogy elfelejtsem a benzin és korom szagát. Jöjjön, igyon velem valamit.

Teal átadta kézitáskáját a háziszolgának, és megállás nélkül gumit rágott.

– Most – szólt – elsősorban reggelizni szeretnék… reggel öt óta talpon vagyok és még ma nem volt falat a számban.

– Ez remekül összevág – mormolta az Angyal, belekarolt a detektívbe, és az étterem felé vezette. – Látom itt akar maradni. Netán valami gonosz rikkancs este nyolc óra után még mindig merészelt újságot árulni?

Leültek az üres étterembe, és Teal nagy tál zabkását rendelt. Azután álmos kék szeme újra az Angyalra meredt, ha nem is olyan gyanakvóan, mint az előbb, de annál sajnálkozóbban.

– Néha azt kívánom, bárcsak tisztességes ember lenne, Angyal – jegyezte meg.

Az Angyal egy kicsit felhúzta szemöldökét, s szelíden szólt:

– Valamit forgat az agyában, Claud. Szabad tudnom, hogy mit?

Mialatt elébe tették a kását, és kanalát belemerítette, Teal eltűnődött.

– Hallott maga már Sir Joseph Whipplethwaite-ről? – kérdezte.

Simon először rábámult, azután pedig eltakarta szemét a kezével.

– Hogy hallottam-e?! – kiáltott fel panaszosan, és kinyújtotta karját. – „A tollaslabda” – recsegte – „az a játék, amely minket politikusokat azzá tett, amik vagyunk. A tollaslabda nélkül mi politikusok…”

– Látom, hallott már róla. Tudta, hogy itt lakik a közelben?

Simon a fejét rázta. Csak azt tudta, hogy Sir Joseph Whipplethwaite kapta a nemrég létesített külkereskedelmi miniszteri tárcát, a rádióból pedig megtudta, hogy Sir Joseph véleménye szerint Whipplethwaite volt erre a munkára az eszményi férfi. De semmi szükségét nem érezte, hogy az ügyben további nyomozást végezzen.

– A háza csak körülbelül egy mérföldnyire van innen… nagy modern épület, és négy-öt holdnyi kert. És bármilyen rossz is a maga személyes véleménye Sir Joseph agybéli képességeiről, és bármennyire is hihetetlenül hangzik, igen fontos és komoly dolga van. Néha olyan ügyek mennek keresztül a kezén, amelyekben a szigorú titoktartás életbevágóan fontos, amíg a kihirdetés ideje el nem jön.

Simon Templart sohasem lehetett lassú észjárással vádolni.

– Uram Isten, Teal… csak nincs szó valami ellopott kereskedelmi szerződésről? – kérdezte.

A detektív lassan bólogatott.

– Kissé szenzációsnak hangzik, de ez a teljes igazság. Argentínával kötendő kereskedelmi szerződésünk tervezete holnap kerül a Ház elé, és Whipplethwaite szombat este lehozta magával, hogy még itt is dolgozhasson rajta… neki kell ugyanis benyújtani a kormány nevében. Magam sem tudok róla sokat, kivéve azt, hogy vámokról van benne szó, és néhányan sok pénzt kereshetnének azon, ha előre tudnák: mi van a szövegben.

– És ezt lopták el?

– Vasárnap délután.

Simon elgondolkozva nyúlt cigarettatárcája után.

– Teal, miért meséli mindezt el nekem? – tette fel a kérdést.

– Nem is tudom – felelte a detektív nyíltan a szemébe nézve.

– Amikor bejött és engem itt talált, úgy vélem, azt hitte, hogy én vagyok a bűnös.

– Nem… erre nem gondoltam. Ilyenfajta munka nemigen való magának, ugye?

– Egyáltalán nem. Dehát akkor miért von engem bele az ügybe?

– Igazán nem is tudom – felelt a detektív csökönyösen, és lenézett üres kásás-tányérjára, amelyet most kicseréltek egy tányér tojásos szalonnára. – Valóban, ha azt akarná, hogy elveszítsem az állásomat, csak el kellene mennie valamelyik újság szerkesztőségébe és leadni az egészet. Jól megfizetnék érte.

Az Angyal hátradőlt a székében, és füstkarikákat fújt a mennyezet felé. Rendkívül tiszta és elragadóan kék szeme szinte lustán tekintett a detektív örökké álmos, rózsaszín félhold-arcára.

– Már értem, hogy mit akar, Claud – mondta komolyan – és ez egyszer a kor legnagyobb bűnügyi elméje rendelkezésére fog állni a Jognak és a Rendnek. Mesélje el az egész ügyet.

– Ennél még többet is tehetek – felelte Teal bizonyos megkönnyebbüléssel a hangjában. – Mindjárt elvezetem a helyszínre. Whipplethwaite Londonba ment egy megbeszélésre a miniszterelnökhöz.

A detektív befejezte reggelijét, és visszautasította a felkínált cigarettát. Néhány perc múlva elindultak Whipplethwaite háza felé. Teal már több órát töltött ott, eredménytelenül keresve nyomokat, miután külön rendőrségi kocsi hozta le Londonból. Egészen nagy vonalakban már elmondta útközben a tényállást, és most igen hallgatag lett. Simon nem erőltette a beszélgetést. Becsülte a detektív bizalmában rejlő elismerést… de lehet, hogy ez csak egyike volt azon számtalan, némán eltöltött perceknek, amikor ez a két regénybeillő ellenlábas elgondolkozott barátságuk lehetetlen mivoltán, amely akkor sem lehetett volna regényesebb, ha sorsuk egészen különböző pályákra sodorja őket. Rövid időközök voltak ezek, amikor lehetségessé vált köztük a fegyverszünet. Egy alig hallható sóhaj, amely elröppent Teal ajkáról, miközben némán elgondolkozott, jelezte, hogy leghőbb óhaja, bár csak a végtelenségig ki lehetne nyújtani a fegyverszünetet.

Ugyanilyen némán fordultak be két kissé túlzott pompájú beton kapupillér közt Sir Joseph Whipplethwaite vidéki kúriájának kertjébe. Innen kavicsos kocsiút vezetett félkörben sűrűnövésű bokrok közt a ház felé, amely egészen váratlanul tűnt fel az érkezők szeme előtt, miután az országútról nem lehetett látni. Egyenruhás helyi rendőr járt előtte föl s alá; amikor Tealt megpillantotta, tisztelgett, és kérdőn nézett az Angyalra. De Teal nem volt közlékeny hangulatban. Maga előtt engedte be az ajtón Simont, és személyesen vezette be a házba… ez a látvány a vidéki rendőr szempontjából több volt minden bemutatásnál, mert hiszen valaki, akivel Teal így bánt, nem is lehetett kevesebb, mint a helyettes főkapitány.

A ház nemcsak modern volt, ahogy Teal már előre megmondta, hanem majdnem jóslatszerű. Kívülről első pillantásra olyannak látszott, mint valami kereszteződés egy akvárium, egy esküvői torta és egy szupermodern mozi közt. Nagy volt, fehér és négyszögletes. Rajta hihetetlen nagyságú ablakok és szeszélyesen elszórt erkélyek azt a látszatot keltették, mintha egyenesen valamelyik óceángőzös homlokzatáról hozták volna ide. Belül feltűnően világos és levegős volt, de bizonyos aszkétai takarékossággal, ami a bútorokat illeti. Ezáltal olyan látszatot keltett, mintha agyafúrt módon egészséges lenne az egész, de csöppet sem kényelmes; akárcsak valami kórházi váróterem. Teal keresztülvezette Templart a tágas, fehér hallon, és a végén kinyitott előtte egy ajtót. Simon olyan szobába jutott, amelyet be sem kellett neki külön mutatni: Sir Joseph dolgozószobája volt. Minden falat süllyesztett könyvespolcok fedtek a legújabb „divat” szerint. Üveglapú íróasztal nikkel-karú székkel egészítette ki a berendezést. A fal felső részét körben felakasztott tenisz- és krikett-ütők, sík, korcsolyák és színes verseny-oklevelek díszítették, ami kevéssé illett a könyvszekrényekhez.

– Ez a berendezési ötlet Josephtől származik? – kérdezte az Angyal.

– Azt hiszem a feleségétől – felelt Teal. – Igen haladó szellemű hölgy.

Az egész szoba olyan benyomást keltett, mintha minden önbecsüléssel rendelkező rejtély végelgyengülésben halt volna meg, mert nem talált volna megfelelő helyet, ahol megbújhatna. A széf, melyben a szerződést őrizték, volt az egyetlen hely, amely a képzelőerő némi nyomait mutatta: a könyvespolcokkal egy szinten volt a falba mélyesztve, és hármas tükör takarta, amelyről, ha kinyitották, kiderült, hogy maga a széfajtó; a kulcslyuk pedig a fehér fémdíszek mögé volt rejtve, melyek a tükör keretét díszítették, és fortélyosan elrendezett rovátkákban csúsztak félre, ha az ember be akarta helyezni a kulcsot. Teal bemutatta, miként működik. Az Angyalt ez nagyon érdekelte.

– Úgy látom, a betörők nemigen rombolták szét – jegyezte meg, és Teal olyan pillantást vetett rá, amely furcsán bánatos volt.

– Egyáltalán nem bántották – felelte. – Ha nagyítóüveggel végigvizsgálja, meg fogja látni, hogy az erőszaknak legkisebb nyoma sem látható rajta.

– Hány kulcs van hozzá?

– Kettő. Whipplethwaite az egyiket óraláncán hordja, a másikat pedig a bankjában őrizteti, Londonban.

Ezen a napon először szelte át az Angyal homlokát két függőleges, hajszálvékony ránc egyenes szemöldöke közt. Meghökkenésének ez volt az egyetlen külső jele. Olyan vad ötlete támadt, hogy arra még csak célozni sem volt érdemes, de a detektív furcsa hangsúlyozásának hallatára mégis keresztülsuhant agyán.

– Whipplethwaite vasárnap reggel templomba ment – mesélte Teal szenvtelen arckifejezéssel –, és onnan visszaérkezve nekiült, hogy dolgozzon a szerződésen. Ebédhez magával vitte, utána pedig bezárta a széfbe, és felment a hálószobájába, hogy lepihenjen. Annyira szívén viselte a titkos ügyirat fontosságát, hogy a helybeli rendőrségtől két őrt kért. Egyikük a bejáratnál őrködött, ahol beléptünk. A másik itt tartózkodott kívül.

Teal odament az óriási ablakokhoz, amelyek majdnem a teljes hátsó falat elfoglalták. Pontosan az ablakok közepe előtt férfialak körvonala volt látható, aki a terasz kövezetén ült, és olyan volt, mint egy üvegbúra alá tett szobor. Simon már abban a pillanatban észrevette, amikor beléptek: úgy látszik, az előtte elterülő tájat festette. Amikor a földig érő francia-ablakokon keresztül kiléptek mögéje, Simon észrevette, hogy a vásznon, amely a festőállványon állt, világos színű festékfoltok éktelenkedtek különböző, felismerhetetlen mértani idomban. Amikor lépéseiket meghallotta, a festő felpillantott, s az Angyalnak röviden biccentett, a detektív felé pedig udvariasan bólintott.

– No, uram – kérdezte némi gúnnyal – hogyan halad a nyomozás?

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk – felelt Teal kitérően, és Simon felé fordult. – Ez Mr. Spencer Vallance, aki ugyanezen a helyen festett, amikor a betörés történt. Ott lent – mutatott a rövidre vágott füves teniszpályára, amely kivirított a környező magas, dús pázsitból – ugyanaz a négy személy játszott, akit most lát. Ők kerültek a Délangol Ifjúsági Bajnokság döntőjébe, és egy hétre Whipplethwaite vendégei. A másik rendőrnek az volt a feladata, hogy a ház hátsó homlokzata előtt járkáljon föl s alá… most ugyanis a hátsó fronton vagyunk… és abban az időben, amikor a betörést elkövették, háttal a házhoz, háromnegyed-úton lefelé ezen a kis lankán állt, és nézte a játékot. Valóban, a kép, amelyet most lát, majdnem pontosan egyezik azzal, amelyik tegnap délután fél négykor alakult ki.

Simon bólintott, és megint Mr. Vallancera pillantott, aki újra hozzáfogott a festéshez: kék körvonalat festett egy fantasztikus zöld háromszög köré, amelynek rövid barna szára volt és úgy látszik, az előtérben álló nyárfát akarta jelképezni. Spencer Vallance művészete annyira egyezett a házzal, amely hátteréül szolgált, hogy az embert szinte meghökkentette. Az ember érezte, hogy ilyen fokú természetellenes művészeti hajlam adja magyarázatát az emberi állhatatlanság törvényének, melyet manapság kénytelenek vagyunk normálisként elfogadni. Vallance festménye pontosan megfelelt a mögötte lévő háznak: tudálékos, higiénikus és tökéletesen természetellenes.

Simon néhány pillanatig igyekezett a vásznon látható színfoltokat összeegyeztetni az előtte elterülő tájjal, amely rendkívül természetes és bájosan elragadó volt. Jobbról és balról érintetlen növényzet szegélyezte a nyílt pázsitos részt, s – úgy látszik – folytatása volt a bokros sövénynek, amely közt a kaputól a házig jöttek, és a teniszpályán túl lehúzódott egészen egy folyó partjáig. A folyón túl pedig a vidék ismét emelkedett, és a dombvonulatot sötét facsoportok fedték.

– Itt elől két nyárfa áll Mr. Vallance – jegyezte meg Simon, és a képre mutatott, amikor végre kiismerte magát kissé rajta. A művész kétségbeesetten vad tekintettel fordult feléje.

– Drága uram, amit az olyanfajta emberek, mint ön is, óhajtanak, az nem tartozik művészre, hanem… fényképészre. Milliónyi fűszál van ott lent a pázsiton és ön azt szeretné, ha mindegyiket külön idefesteném önnek.

Vallance mindenben ellentéte volt saját művészeti felfogásának; a lompos kis emberke haja és gyér szakálla kócosan csüngött alá. Öltönye lötyögősen lógott rajta, de kóc fedte feje – úgy látszik képes volt mindarra a nagyhangú megbotránkozásra, amelyet a bírálat kiváltott belőle. Simon jobbnak látta, ha alázatosan tudomásul veszi a rendreutasítást. Ekkor Teal főfelügyelő karon fogta, és némi noszogatással lekísérte a lankásról, hogy kísértésbe ne essen: folytatni a művészeti vitát.

– Azt hiszem jobb lesz, ha a mi szempontunkból elmondom, hogy itt mi történt – mondta a detektív. – Húsz perccel négy óra előtt a rendőr, akinek itt hátul van az őrhelye, megfordult, hogy visszainduljon a ház felé. Ekkorra körülbelül negyedórán át figyelte a teniszjátékot. Figyelje tehát meg, hogy mind elől, mind hátul a ház őrizet alatt áll, és még egy mezei egér sem bújhatna az oldalsó növényzeten át, úgy, hogy lármájára ne figyeljenek fel. A rendőr észrevette, hogy Vallance nem ül a festőállványa előtt, és mögötte Whipplethwaite dolgozószobájának ablakai nyitva állnak… nem emlékezett rá, mintha azok nyitva lettek volna. Persze nem gondolt semmi rosszra… azt hiszem még nem említettem, hogy Vallance is a ház vendégeihez tartozik. Azután, éppen amikor a rendőr felért a lankás tetejére, Vallance támolyogva kijött a szobából, fejét fogta, és azt kiabálta, hogy leütötték egy homokzsákkal. A jelek szerint nyugodtan dolgozott képén, amikor hátulról fejbevágták, úgy hogy elkábult. Semmi másra nem emlékszik, amíg csak föl nem ébredt a szoba padlóján. A rendőr meg is találta a homokzsákot a teraszon, éppen Vallance széke mögött. Berohant a szobába, és a széfet tárva-nyitva találta. Elméletben az látszik valószínűnek, hogy a rabló bevonszolta az ájult embert a szobába, hogy fekvő teste föl ne keltse a rendőr figyelmét, ha körülnézne.

Teal hangja olyan közönyös és szenvtelen volt, mintha bíróság előtt tenne vallomást. Az Angyal agyán újra keresztül villant a rejtélyes előérzet, amelyet a detektív utolsó mondatába belecsendülő furcsa hanghordozás keltett. Simon cigarettára gyújtott.

– Felteszem, hogy Vallance Lady Whipplethwaite vendége – jegyezte meg hirtelen, és Teal alig lepődött meg.

– Pontosan így van. Hogyan találta ki?

– Művészete túlságosan egyezik a házban megnyilvánuló ízléssel… és maga mondta, hogy a hölgy igen haladó szellemű. Fölteszem, hogy lenyomozták a festő kilétét.

– Hallgassa meg Lady Whipplethwaite vallomását – felelte Teal, és előhúzta jegyzetfüzetét. – Felolvasom: „Tizenöt évvel ezelőtt ismerkedtem meg Mr. Vallance-val Brisbaneben. Belém szeretett, és el akart venni feleségül, de én kikosaraztam. Öt éven át zaklatott, bár én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megszabaduljak tőle. Amikor Sir Joseph-fel eljegyeztem magam, őrülten féltékeny lett. Soha a legkevesebb sem volt köztünk, ami feljogosította volna arra, hogy féltékenykedjék. Még néhány éven át, amikor már férjnél voltam, ostromolt leveleivel, és könyörgött, hogy hagyjam ott Sir Josephet, szökjem meg vele, de nem is válaszoltam a levelekre. Hat hónappal ezelőtt Londonban levelet kaptam tőle, amelyben alázatosan bocsánatot kér tőlem a múltért és könyörög, hogy bűnbocsánatom jeléül találkozzam vele. Megjegyezte, hogy teljesen kigyógyult őrületéből. Férjem tudtával és beleegyezésével találkoztam vele, és akkor elmesélte, hogy festeni tanult Párizsban, és kezd egészen jó neve lenni a modernek közt. Képei tetszettek nekem, és amikor megkért, hadd fesse le a házunkat ajándékképpen, meghívtam magunkhoz, bár Sir Joseph ezt igen ellenezte. Sir Joseph sohasem szívlelhette. Néhányszor igen heves vitáink voltak, mialatt a vendégünk volt.”

Teal becsukta jegyzetfüzetét és zsebre vágta.

– Alighogy a rablást felfedezték – tette hozzá – Sir Joseph azt követelte tőlem, hogy azonnal tartóztassam le Vallancet. Komoly fáradságomba került, hogy meggyőzzem, miszerint nemigen tartóztathatok le valakit bizonyíték hiányában.

Kerti padhoz értek a teniszpálya túlsó végénél, és Teal gyorsan leültette figyelemreméltó testsúlyát, miközben friss rágógumi csomagot húzott elő.

– Problémánk csak az – folytatta, miközben figyelmesen nézte a teniszjátékosokat – miként jutott be a házba az, aki kinyitotta a széfet, és hogyan jutott ki megint.

Simon csöndben bólintott. – A teniszjátékosok nemigen fognak tudni valami érdemlegeset mondhatni – jegyezte meg. – Annyira lekötötte őket a játék, hogy amúgy sem vennének észre semmit.

– Mégis – mondta Teal – a tettesnek el kellett mennie vagy az elől álló rendőr mellett, vagy emellett itt hátul, és akármelyikük észrevette volna.

– Lehetetlen dolognak látszik – erősködött az Angyal, szomszédja pedig a szájába vett egy darab rágógumit, és beható kérődzésbe kezdett.

– Bizony annak – felelt Teal, alig mozdítva ajkát és ebben a pillanatban a hihetetlen ötlet, amely egész idő alatt kerülgette az Angyalt, életre kelt.

– Uram Isten! Teal… csak nem hiszi…

– Én nem hiszek semmit – felelte Teal ugyanolyan fakó hangon. – Nemigen mondhatok magának még valamit azon kívül, amit már elmondtam. Ha még megemlítem, hogy Whipplethwaite súlyos veszteségeket szenvedett három hónappal ezelőtt a Doncaster Acélművek bukásánál… hogy a miniszteri fizetés igen tekintélyes ugyan, de mégsem elég ahhoz az életmódhoz, amelyet Whipplethwaite-ék folytatnak… akkor csupa olyan dolgot említek, aminek semmi köze sincs az ügyhöz. Ha még azt is hozzátenném, hogy az, aki ezt a széfet a legkisebb erőszak nyomainak hátrahagyása nélkül ki tudja nyitni, csak varázsló lehet, akkor legfeljebb felállítottam egy elméletet.

Simon kezében kialudt a cigaretta, de ezt most észre sem vette.

– Felteszem – mondta, és hangjában furcsa feszültség rezgett – …csak elméleti tételként vitatva a dolgot… fölteszem, hogy ha a szerződés egyes részletei nyilvánosságra jutnának, a szerződő hatalmak biztosra vennék, hogy valaki fecsegett. Úgy értem, ha csak egy ember létezik, akin keresztül valami is nyilvánosságra juthatna, annak az embernek olyan körülményeket kellene megjátszania, amelyek fedeznék árulását, hogy hírnevén csorba ne essék.

– Ez az én feltevésem is – ismerte el Teal. – Sajnos, ebben az országban, ha a legmagasabb körökben nyomoz az ember, igen óvatosnak kell lennie. Néha szinte lehetetlen feladatok elé állítanak. Parancsom van rá, hogy minden áron kerüljem el a botrányt.

Az Angyal csöndben ült, és átgondolta a meglepő közlés egész jelentőségét, mert tudta, hogy az nem minden ok és célzat nélkül hangzott el. És amikor most, lélegzetét kissé visszafojtva, a ház felé pillantott, maga elé képzelte az egész jelenetet. Titkos bejáratok számára nem volt hely az ilyen modern házakban. De csak az építész tudta volna megmondani, miért van éppen a dolgozószoba fölött az első emeleten napozóerkély, amelyet két oszlop tart. Ezek az oszlopok kétoldalt a földtől nyúltak fel az erkélyig, és jobbra-balra a dolgozószoba franciaablakaitól óriási lépcsőkként íveltek a magasba. Elképzelte Sir Joseph Whipplethwaite pocakos alakját, ahogy izgatott óvatossággal, mint egy lábujjhegyen járó orrszarvú, kimászik, és áttekinti az alatta lévő helyzetet. Elképzelte, miként mászik le a köpcös férfi az oszlopok alkotta óriáslépcsőn, miközben a homokzsák is megnehezíti a mászást, amit egyik kezében tart… lelki szeme előtt földet ért éppen a mit sem sejtő festő mögött… és egyetlen ütést mért a fejére. Olyan bűnbaknál, akit szívből utált, és kész volt bevádolni, nem kellett semmi kockázattal számolnia.

– Tudom, hogyan vélekedik rólunk, a Yardban lévőkről – mondta Teal változatlanul szenvtelen hangon. – De néha nekünk is támad egy-egy ötletünk. És arra nem gondolnak, hogy a remek ötlet még nem elég alap a döntő közbelépésre, mint a detektívek szokták a regényekben. – Egyhangúan rágcsált, és ártatlan kék szeme kifejezéstelenül követte az ide-oda röpködő fehér labdát. – Hogy a szerződést valamiképpen vissza lehessen kapni, és odatenni ahonnan kivették – azt hiszem – a bűnös vallomása lenne szükséges. Ha mindez valami regényben játszódnék, kellene ide egy kalandor, aki elrabolja a gyanúsított egyént, és kényszeríti, hogy mondja meg, hová rejtette a szerződést; de mi persze ilyesmit nem tehetünk. Ha a való életben történne efféle, és véletlenül elcsípnénk az emberrablót, hát csúnyán rajtaveszítene. Csak úgy megjegyzem, hogy Whipplethwaite ma este jön haza kocsin Londonból. Autója zöld Rolls-Royce, a rendszáma XZ9919… Azt hiszem, ez magának elég is, nem?

A detektív fölállt, és hosszú idő múltán először nézett az Angyal szemébe. Simon alig emlékezett rá, hogy valaha is látta-e Teal gyermeteg kék szemét ilyen álmosnak és érzéketlennek.

– Hogyne – felelte az Angyal sietve – és ideje, hogy délelőtti sörömet magamba öntsem.

Lassan visszasétáltak a ház felé.

– Az ott Joseph szobája… azzal az erkéllyel, ugye? – kérdezte mellékesen, és Teal bólintott.

– Igen, ott feküdt le ebéd utáni alvásra.

– Vannak emésztési zavarai?

A detektív oldalpillantást vetett feléje. – Nem tudom. Miért kérdezi?

– Szeretném tudni – felelt az Angyal.

Amikor visszaértek a házba, arra kérte Tealt, hogy mutassák meg neki az ebédlőt. A tálalón kerek kartondobozkát talált, amely a címke – gyógyszerészek túlzott alaposságával – a következő feliratot mutatta: „Pirulák” és alatta a következő állt: „Minden étkezés után kettőt vízben föloldva bevenni”.

Megvizsgálta a pirulákat, és befelé mosolygott.

– Láthatnám most még a fürdőszobát is? – kérdezte.

Teal igen tanácstalanul csöngetett az inasnak, és mindketten felkísértették magukat az emeletre. A fürdőszoba egyike volt azon pompás termeknek, amelyek tiszta márványból és krómnikkelből készültek, mert a legtöbb modern ember azt hiszi, hogy ez kell a test tisztántartásához. De Simont csak a mosdó fölött lévő üvegpolc érdekelte. Figyelemreméltó mennyiségű üvegcse sorakozott rajta, és Simon bizonyos tisztelettel szemlélte őket. Sir Joseph nyilvánvalóan hipochonder volt. Simon egyenként elolvasta a címkéket, és bólintott.

– Sir Joseph rövidlátó?

– Szemüveget hord – felelte a detektív.

– Nagyszerű – mormolta Simon, és visszament a szállóba, hogy személyesen ellenőrizze, amikor kocsiját megtöltik benzinnel; Teal kíváncsiságát kielégítetlenül hagyta.

Délután hat órakor egy igen rémült ember, aki a legügyesebb és legmerészebb erőszakos emberrablás áldozata lett, amit csak el lehetett képzelni, háttal ült egy fának. Miután szakszerűen fölpeckelték a száját, kezét-lábát megkötözték, szemét bekötötték, és az álarcos bandita hosszabb időn át hajtott vele keresztül a vidéken, elég durva kézzel ide tette le az „Új Erdő” egyik mélyedésében. Meredt szemmel nézte – miután elrablója levette a kötést a szeméről – hogy az mit művel. Az Angyal száraz ágakból kis tüzet szított, most pedig egyre több ágat hordott rá, és hosszú évek tapasztalatával szakszerűen fújta, amíg csak életerős, vörös tűzzé nem nőtt. Ott lent a mélyedésben a környező fák koronája annyira megszűrte az esti fényt, hogy lassanként éjféli sötétség ereszkedett a tisztásra. De a tűz félelmetes vörös fényeket vetett az Angyal fekete álarcára, ahogy föléje hajolt, mintha színpadon egy némajátékban az ördögöt alakítaná, és alulról világítanák meg. Hangja viszont csöppet sem volt ördögi, hanem szinte rokonszenves.

– Úgy látszik, nem voltál vele tisztában, öcsém – magyarázta – hogy szerződések elrablása igen komoly játék, mégha olyan bohókás szerződésekről van is szó, amilyenekkel Mi Politikusok szórakozunk. És igen nagy tévedésben vagy, ha azt hiszed, hogy a gyanút arra a szerencsétlen szamárra terelheted, akit annyira utálsz. Most szépen meg fogod mondani nekem, hogy hová rejtetted a szerződést, azután többé nem is esik róla egy szó sem.

A fogoly úgy nézett rá, mintha a szeme minden pillanatban ki akarna ugrani az üregéből és elfojtott mordulások szűrődtek a kendőn keresztül, amellyel szája be volt tömve. Közben a béklyókkal küzdött, amelyek testéhez szorították két karját. De az Angyal rendíthetetlen volt. A tűz elérte azt a méretet, amely tökéletes megelégedését váltotta ki.

– Teal barátunk – folytatta ugyanilyen oktató hangon, miközben kifűzte a fogoly cipőjét – úgy hallom, arról panaszkodik, hogy ebben az országban nincs harmadfokú vallatás. No ez nyilván nevetséges állítás, mert hiszen saját szemeddel láthatod, hogy van ilyen. Első módszerünk azok számára való, akik sokat szenvednek attól, hogy éjjel hideg a lábuk. Ezt fogom neked most bemutatni… kivéve, ha azonnal elkezdesz önként beszélni.

A fogoly dühösen rázta a fejét, és újabb fojtott horkanásokat hallatott, melyeket az Angyal igen helyesen elutasításnak minősített. Simon sóhajtott és közelebb húzta a férfit a tűzhöz.

– Így is jó, öcsém. Én nem erőszakoskodom. Minden vallomás, amelyet tenni akarsz, önkéntes akaratodból száll el ajkadról. – Közelebb húzta a férfi egyik meztelen lábát a tűzhöz. – Ha meggondolod – jegyezte meg – kezdj csak egy kicsit morogni, és remélem, hogy megértem majd.

Alig öt percbe telt, és a kívánt mordulás megérkezett a szájkendőn keresztül. De miután a peckelést eltávolította, további öt percre volt szükség, mielőtt a vörösképű férfi beszéde elég összefüggővé vált ahhoz, hogy megértse.

Simon otthagyta, és fél nyolckor találkozott a szállóban Teallel.

– A szerződés a szőnyeg alatt fekszik Whipplethwaite dolgozószobájában – mondta, és ez egyszer a detektív elfelejtett a szokott módon álmos arcot vágni.

– Ilyen közel?! – kiáltott föl. – Uram Isten!

Az Angyal bólintott. – Nem hiszem, hogy érdemes lenne a fejüket azon törni, hogy vád alá helyezzék-e – mondta. – Ez az ember nem tökéletes – mutatott a fejére –, kezdettől fogva ez volt a véleményem. Különleges módszerem pedig semmi esetre sem járult ahhoz, hogy lelki egyensúlyát visszaállítsa… Egy ember, aki annyira tud gyűlölni egy ártalmatlan maflát, hogy ilyen agyafúrt módon próbálja meg tönkretenni, múzeumba való ritkaság. Tudja, Claud, elgondolkoztam azokon a briliáns ötleteken, amelyekről maga azt állítja, hogy néha maguknak rendőröknek is támad egy-egy. Feltűnő, hogy az egyetlen dolog, amit maga akar…

– A többit mondja majd el, ha visszajövök – vágott a szavába, miközben órájára nézett. – Jobb lesz, ha most meglátogatom Whipplethwaitet, és túlesünk az egészen.

– Adja át neki szeretetteljes üdvözletemet – jegyezte meg az Angyal, húzva a szavakat, és mélyen beledugta orrát a söröskorsóba, amelyet a detektív rendelt neki. – Nagyon meg lesz elégedve, ha letartóztatja Vallancet.

A detektív úgy állt ott, mintha gyökeret vert volna a lába, és bagolyra emlékeztető arccal bámult rá. – Ha kit tartóztatok le? – dadogta.

– Mr. Speneer Vallancet… azt a fickót, aki altatót tett Whipplethwaite dyspepsia emésztő-tablettái közé ebéd előtt, felszaladt Whipplethwaite szobájába a kulcsért, kinyitotta a széfet, visszatette a miniszter óraláncára a kulcsot, és azután kitámolygott a dolgozószobából, azt kiabálva, hogy homokzsákkal leütötték. Ugyanarról a fickóról beszélek, akivel egy órával ezelőtt szót váltottam – fejezte be az Angyal.

Teal kissé elgyöngült térddel támaszkodott neki a bárnak.

– Jóságos Isten az Égben, Templar!…

– Elképzelése helyes volt, Claud – mondta az Angyal kegyesen. – Egészen egyszerű a dolog. Az egyetlen bonyolultabb pont az altatópor volt. De elképzeltem, hogy a tettes egészen biztos akart benne lenni, miszerint Whipplethwaite mélyen alszik, amikor felrohan a kulcsért, és a módszer szinte emlékeztetett az én ötleteimre. Láttam, hogy Joseph altatópora fehér, emésztőpora pedig halványszürke. Föltételeztem, hogy rövidlátónak kell lennie, ha bedőlt ennek a csalásnak. Amikor felpillantottam a ház hátsó homlokzatán, azonnal szemembe tűnt, hogy ha valaki lemászhat a lépcsőszerű oszlopokon, másvalaki ugyanolyan könnyen fel is mászhat rajtuk.

– Mióta tudta, hogy nem Whipplethwaite a tettes? – kérdezte Teal.

– Ó, hónapok óta – felelte az Angyal nyugodtan. – De amikor átlátszó célzásaival felidézte lelki szemei előtt Whipplethwaitet, ahogy lábujjhegyen lekecmereg az erkélyről, nem tűnt fel magának, milyen pokolian nevetséges lenne? Én azonnal erre gondoltam különben is: egy bűntettet úgy megjátszani, hogy egy másik ember természetes módon gyanú alá kerüljön, ahhoz bizonyos elvetemült éleseszűség kell. Arra gondolni csak egy pillanatig is, hogy Whipplethwaite ilyen tervet ki tudna agyalni, ez volt az a briliáns ötlet, amely csak magafajta rendőrnek juthatott eszébe. Hogyan tudta volna Whipplethwaite mindezt végrehajtani?! Hiszen csak politikus!

Hamis pénz

– A megelégedettség titka – magyarázta Simon Templar szónoki hévvel – úgy venni mindent, ahogy jön. A City-beli cilinderes disznók napi irodamunkája éppúgy viszonylik azokhoz a pillanatokhoz, amikor valami rendkívüli tranzakciót ütnek nyélbe, mint a kalóz kis hőstettei, amelyekkel legfeljebb a mindennapi vajas kenyérre valót keresi meg a ritka, nagy kalandhoz. Elvégre az ember nem vitorlázhat állandóan izgalmas szökések és fogságba esések által tarkított élményeken át, amelyekben minden irányból pisztolyok merednek rá. De mindig akadnak emberek, akik hajlandóak pénzt adni. Nem is kell keresni őket. Csak csípd a szemedbe monoklidat, végy föl félig hülye arckifejezést, és már be is dőltek neked: erszényüket szinte az öledbe dobják.

Szokásos hallgatósága élvezte elméjének igazgyöngyszerű remekeit, és sajnálattal kell megállapítanunk, hogy senki nem vitatkozott vele. Patricia Holm már túl jól ismerte; sőt Peter Quentin is elég régen élt az angyali törvényenkívüliség árnyékában ahhoz, hogy tudja, miszerint, az ilyen hosszas magyarázatok elkerülhetetlenül valamelyik újabb kis hőstett bejelentéséhez vezettek, amellyel a fent említett mindennapi vajas kenyeret szándékozott Simon megint egy kis időre megkeresni. Magától értetődik, hogy Simon Templar sohasem állt anyagilag olyan rosszul, hogy sürgősen meg kellett volna keresnie a vajas kenyérre valót, de ő még dzsemet is szeretett rátenni, és a nagylelkű világ mindenkor bőven ellátta mindezzel.

Benny Lucek a rosszabbodó viszonyok elől jött át New Yorkból, hogy az Óvilágban szerencsét próbáljon. Féltucat remek öltöny lógott szekrénybőröndjében, amelyek olyan szorosan ültek testén, hogy az ember állandóan attól félt, miszerint csuklótól csípőig végigreped a kabát, ha vérnyomása csak két fokkal emelkedik. Remekül összeválogatott lila és rózsaszínű ingei, remekfényű cipői, gyöngydíszű nyakkendőtűje, és nem kevesebb, mint három gyűrű egészítette ki felszerelését. Kissé keleties arca becsületességet, nyíltszívűséget és jókedvet sugárzott. Alaptőkéül már ezek a tulajdonságok magukban véve is néhány tagú számjegyet fejeztek ki készpénzben, bármilyen rosszak is voltak a viszonyok. Azonkívül készpénz tőke felett is rendelkezett, ami nélkül egyetlen pénzhamisító sem foghat munkához.

Benny Lucek egyik utolsó nagy hajtása volt ennek az üzletágnak, és habár New Yorkban megmondták neki, hogy ennek a játszmának vége, rózsás reményei voltak, miszerint még szűz talajra bukkanhat Európa tudatlan polgársága közt. Amennyire ő tudta, a hamispénz-üzlet alig volt az Atlanti-óceán keleti partján kiaknázva, és Benny azért jött át, hogy ezt a mulasztást pótolja. Kényelmes lakosztályt bérelt a Park Lane szálló harmadik emeletén, átváltotta tőkéjét angol bankjegyekre, és kinyújtotta csápjait.

A legolvasottabb hirdetési rovatokban a következő csábító szöveg jelent meg, amely Simon Templar figyelmét sem kerülte el:

Minden hölgy vagy úr, aki szűkös anyagi viszonyok közt él, és szívesen részt venne olyan vállalkozásban, amely óriási hasznot hajtana nevetségesen kis kockázat mellett, írjon bizalmasan kezelendő levelet személyi adatok megadásával. Postafiók száma…

Benny Lucek mindent tudott, amit levelek elbírálásával kapcsolatban tudni kellett. Rendkívül ügyes grafológus volt, és jártas a következtető lélektanban. Egy kétoldalas levélből, amelynek írásjelei sok rejtett titkát feltárták a levélírónak, fel tudta építeni az ismeretlen egész jellemrajzát, életkörülményeit is hozzávéve megfelelő háttérül, és száz eset közül kilencvenkilencszer semmi tévedés nem csúszott eljárásába. Ha pedig a jellemrajz, amit bizonyos Mr. Tombsról alkotott, akinek sok más között szintén befutott a levele, éppen a századik eset volt, ez nem csupán Benny hibája volt. Simon Templar szintén értette a módját, hogyan kell egy levelet megírni, csakhogy az ő művészete alkotó szellemű volt, nem pedig bíráló.

Patricia egy szép reggel éppen akkor lépett a szobájába, mikor az Angyal egy másik mutatványát űzte, amelynek szintén tökéletes művésze volt.

– Mi a csudát csinálsz ezekben a ruhadarabokban? – kérdezte a lány, amikor meglátta.

Simon végignézett önmagán a nagy öltözőtükörben. Sötétkék öltönye tiszta volt, de igénytelen és szinte látszott rajta, hogy ez az egyetlen ünneplő öltözéke, amelyet kétségbeesett gondossággal őrzött. Cipője öreg volt és erősen kifényesített. Gyapjú harisnyát hordott, szürkét és erősen javítottat. Olcsó, csíkos ing volt rajta, amit fehér keménygallér egészített ki. Nyakkendője ugyanolyan sötétkék volt mint az öltöny, és már erős kopás látszott rajta. Mellényén keresztben ódivatú, ezüst óralánc fityegett. Minden volt, csak a normális Simon Templar nem, aki rendszerint még a legújabb divat szerint készült öltönyöknek is egyéni jelleget tudott kölcsönözni ha fölvette. Ingei, harisnyái és nyakkendői pedig a fiatalemberek irigységének tárgyát képezték abban a néhány klubban, ahová néha eljárt.

– Keményen dolgozó kishivatalnok vagyok egy biztosítótársaságnál, évi háromszázat keresek, és minden kilátásom a jövőre nézve az, hogy további tizenöt év alatt feltornászom magam háromszázötvenre. Körülbelül negyven éves vagyok, feleségem vérszegény, hét gyermek küszködő atyja és egy félig kifizetett kis streathami ház tulajdonosa vagyok. – Elgondolkozva tapogatta az arcát és belenézett a tükörbe. – Kissé túl csinos vagyok ehhez a szerephez, de ezt mindjárt rendbehozzuk.

Mesterien gyors és szakavatott fogásokkal kezdte arcát megdolgozni. Szemöldökét orra irányában borzolta, szürkítette, haja is megőszült néhány pillanat alatt, és olyan művészien tapasztotta fejéhez, hogy a legjobb szemű fodrász is úgy vélte volna, hogy feje búbján kezd kissé kopaszodni. Gyors ujjai alatt halántékán halvány árnyak képződtek, szeme alá árkokat vont és álla is élesebben ugrott elő… mindez olyan művészin képződött, hogy még egyyardos közelségből sem vehette észre senki, miszerint nem a természetes öregedés jelei. Arcának egész formája és kifejezése megváltozott. Munka közben beszélgetett.

– Ha valaha olvastál mesekönyvet, Pat, amelyben arról van szó, hogy valaki ügyesen maszkírozta el magát, s legjobb barátai, titkára, szolgaszemélyzete sem ismert rá, tudd meg: a szerző becsapott. Színpadon még csak elképzelhető ilyesmi bizonyos fokig, de a való életben, ahol minden, amit magadra teszel, nappali világosságba kerül és közelről látható, az ilyesmi lehetetlen. Én vagyok a világ legnagyobb jellemszínésze – folytatta szemrebbenés nélkül – aki soha színpadra nem lépett, hát én csak tudom. De ha új alakot kell kitalálnom, amelyet soha többé nem kell felismerni… csodát művelek.

Hirtelen megfordult, és a lánynak elakadt a lélegzete. Tökéletes volt. Válla gömbölyűen bukott előre, feje szintén kissé előrehajlott, mintha ezt a főtartást évek hosszú során át iratok fölé hajlás közben szokta volna meg. Üres, kifejezéstelen tekintettel nézett a lányra, ami szintén szerepéhez tartozott: rosszul táplált, nem sportoló középkorú férfi, akinek nincs többé semmi reménye vagy ambíciója, aki állandóan gondokkal küzd, és az élet semmi élvezetet nem nyújt neki, hogy a Whitehall tagjainak annál több golfpartira nyíljon alkalma, aki beletörődött sorsának szomorú eseménytelelenségébe, az év ötven hetén át unalmas aktákat körmölve, hogy azután két nehezen elfelejthető hétre augusztusban a tenger mellé csalják, aki komoran megvitatja a politikusok beszédeit, mintha bárgyú kijelentéseik valóban hozzájárulnának terhei csökkentéséhez, aki engedelmes beletörődésével segít együtt tartani egy országot, amely fennállását hozzá hasonló milliók beletörődésének köszönheti.

– Lesz sikerem? – kérdezte.

Benny Lucek szempontjából jobb szerepet nem is választhatott volna magának. Benny gyakorlott szeme egyetlen pillantással felmérte az egész gondosan fényezett cipője orráig.

– Örvendek a szerencsének, Mr. Tombs. Jöjjön, igyunk egy koktélt… remélem szereti.

A szálló pazar télikertjébe vezette vendégét, és Mr. Tombs óvatosan leült egy szék szélére. Lehetetlen volt abban az alakban, akit az Angyal játszott, mást látni, mint „Mr. Tombs”-ot… az a Simon Templar, akit Patricia ismert, soha nem is létezhetett ebben a beletörődött, lógó vállú alakban.

– Izé… talán egy pohár sherryt? – javasolta.

Benny amontilladót rendelt, mert tudta, hogy Tombs még soha ezelőtt mást, mint a közeli fűszer-csemegés boltjában kapható sherryt nem kóstolt. Szakértően tudott idegeneket szédíteni, és Simon Templar, aki láthatatlanul Tombs széke mögött állt, megcsodálta technikájának tökéletességét. Semmi leereszkedés nem volt a modorában, ahogy csevegni kezdett, úgy, hogy Tombs lassanként hátra mert támaszkodni a széken.

Együtt nevettek mindenféle buta történeten, és közben Benny megrendelte a második amontilladót és úgy tett, mintha végre sikerült volna találnia valakit, aki kellő szakértelemmel élvezi a kiváló italt. Együtt mentek át az étterembe ebédelni, miközben Benny harsányan nevetett egy történeten, amit Tombs régi hivatalnoki emlékei közül ásott elő.

– Füstölt lazacot parancsol, Mr. Tombs? Vagy inkább egy kis kaviárt?… Utána ehetnénk egy adag „oeufs en cocotte Rossini”-t szarvasgomba-mártásban májpástétommal. Utána sült galambot kocsonyázva gombával. Napközben szeretem a könnyű étkezést, különben az ember délután könnyen elálmosodik. Iszunk hozzá egy üveg jegelt Liebfraumilch-et?

Oly elragadó szakértelemmel futotta át az étlapot és ital jegyzéket, hogy valahogy Tombs egyenértékű partnernek érezhette magát a táplálkozás művészetében, így aztán Tombs, aki eddig soha fényűzőbb ételt, mint marhasültet és Yorkshire-pudingot nem evett, legjobb itala pedig az ausztráliai burgundi volt, még inkább fölengedett merevségéből, és újabb anekdotával állt elő, amely sok nevetésre adott alkalmat a Threadneedle utcában, amikor ő talán húsz éves volt.

Benny olyan remekül társalgott, hogy az üzleti kérdésnek, amelynek ismeretségüket köszönhették, nem nyílt alkalma étkezés közben felszínre kerülni, közben sikerült neki mindent megtudni, amit vendége magánéletéről és világfelfogásáról tudni akart. Menthetetlenül felolvadva Benny vendégszeretetének melegében, Tombs majdnem emberi lett, Benny pedig tovább terelte a kívánt irányba, anélkül, hogy egy pillanattal is elsiette volna a dolgot.

– Mindig azon a véleményen voltam, hogy a biztosítási szakma igen érdekes lehet, Mr. Tombs. Felteszem, hogy igen éles eszűnek kell lennie, mert az ügyfelek legnagyobb része valószínűleg igyekszik túljárni az ön eszén.

Tombs, aki soha a szakmájában semmi érdekeset felfedezni nem tudott, és akit mindig egy másik osztály figyelmeztetett, ha valamelyik ügyfél be akarta a céget csapni, hallgatagon mosolygott.

– Az ilyen furcsa, kétéltű erkölcsi felfogás mindig nagyon érdekelt – jegyezte meg Benny, mintha csak ebben a pillanatban fedezte volna fel az ötletet. – Olyan emberek, akik nem lopnának el az utcán valakitől egy fillért sem, szívesen lopnak el nagy összeget az államtól azáltal, hogy letagadják jövedelmüket az adóbevallásnál, vagy becsempésznek egy üveg brandyt a határon, ha visszafelé jönnek Franciaországból. Ha üzlettárs után nézne, eszébe nem jutna birtokállományát és vagyoni helyzetét hamis színben feltüntetni, de ha kirabolják a házát, szemrebbenés nélkül jelent be a valódinál nagyobb értékeket a biztosítónál.

Tombs vállat vont. – Azt hiszem az állam és gazdag társulatok becsapása nem is számít tisztességtelen eljárásnak.

– Én azt hiszem, hogy még a legtisztességesebb emberben is van egy kis törvényellenesség – ismerte el Benny. – Már sokszor gondolkoztam, hogy magam is mit tennék bizonyos körülmények közt. Tegyük fel például, hogy éjjel taxin megy haza, és az ülésen talál egy tárcát, amelyben ezer font van. Kis egységekben, amiket könnyű felváltani vagy kiadni. A tárcában nincs név, amely a tulajdonosra utalna. Vajon kísértésbe jönne-e, hogy megtartsa?

Tombs egy-két másodpercig tétovázott a válasszal, és egy villával játszott közben. De Simon Templar, aki láthatatlanul széke mögött állt, tudta, hogy ez az a kérdés, amitől minden további függött… ez volt az a pont, amihez látszólag véletlenül, de valójában gondosan előkészítve odaérkeztek, és amelytől függött, hogy „Mr. Tombs” olyan ember-e, amilyennel Benny Lucek találkozni akart. Mégsem volt a különös figyelemnek vagy aggodalomnak nyoma sem Benny őszinte, nyílt arcán. Kitöltötte a Liebfraumilch utolsó cseppjeit Tombs poharába, és Tombs felpillantott.

– Azt hiszem megtartanám. Ez tisztességtelenül hangzik, de igyekszem beleképzelni magamat a helyzetbe, amelyben a kísértés érne, ahelyett, hegy elméleti vitát folytatnék. Szemtől-szembe ezer fonttal kis címletekben, miután amúgy is pénzre volna szükségem, hogy a feleségemet vidékre küldjem, valószínűleg könnyen… izé… áldozatul esnék a kísértésnek. Nem akarom takargatni…

– Édes barátom, eszembe sem jut magát elítélni – vágott közbe Benny szívélyesen – magam is ezt tenném. Arra gondolnék, hogy olyan ember, aki csak aprópénzben ezer fontot visz magával, jóval több pénz felett rendelkezik a bankban. Régi mese ez a tisztességről. Bármennyi törvénnyel is kormányoznak bennünket, lelkiismeretünk még mindig igen alacsony fokon áll, ha nem kell attól félnünk, hogy rajtavesztünk.

Most csönd következett, amely alatt Tombs megette tányérjáról az utolsó falatokat, az utolsó darabka kenyérrel még ki is kente tányérját, és azután elfogadta Bennytől az ebéd után való cigarettát, melyet az platinatárcájában nyújtott feléje. A szünet alkalmat adott neki arra, hogy végre eszébe jusson, miszerint ezzel a rokonszenves Mr. Lucekkal azért találkozott, hogy valami üzleti ügyet tárgyaljanak meg… pontosan ez volt Benny célja. Amikor a pincér a számlával közeledett, Tombs megszólalt: – Ami az ön hirdetését illeti…

Benny a számlára ráfirkantotta aláírását és hátratolta székét.

– Jöjjön fel a szalonomba és ott beszélünk róla.

Felmentek a liften, és Benny közben gondtalanul pöfékelte a török cigaretta füstjét; azután végigmentek a drága szőnyeggel takart folyosón. Benny ösztönös érzékkel viseltetett drámai hatások iránt. Anélkül, hogy egy szót is szólna, és amellett nem keltve olyan benyomást, mintha készakarva hallgatna, kinyitotta lakosztálya ajtaját és előre engedte Tombsot.

A szalon kicsi volt, de kényelmesen rendezték be. Nagy, figyelmetlenül nyitva felejtett barna papírcsomag feküdt az asztalon és hasonló csomagok feküdtek az egyik karosszéken. Benny az egészet felnyalábolta és egy sarokba dobta.

– Tudja mi ez? – kérdezte odavetőleg.

Felmarkolt a csomag tartalmából, és Tombs orra elé dobta. Először csak azt látta, hogy zöld papírok, azután lassanként felismerte alakjukat és a rájuk nyomtatott szavakat.

– Egyfontos bankjegyek – mondta Benny. – Az ott mind – mutatott a sarokba dobott csomagokra. Kisimította az asztalon heverő csomag burkolatát, és most láthatóvá lettek a bankjegykötegek amelyeket tartalmazott. – Ez mind az. Markoljon bele, és vegyen, amennyi tetszik.

Tombs kék szeme egyre jobban kitágult, és közben sűrűn pislogott, mintha valami látomást akarna elűzni belőle.

– Valóban… valóban csupa egyfontos bankjegy?

– Mind az.

– És mind az öné?

– Úgy hiszem. Mindenesetre biztos az, hogy én csináltam.

Benny belevetette magát a felszabadult karosszékbe.

– A világ egyik leggazdagabb embere vagyok ezáltal Mr. Tombs. Felteszem, hogy senki nálam gazdagabb nem lehet, mert én oly gyorsan tudok pénzt csinálni, amily gyorsan a kezem a fogantyút forgatni tudja. Pontosan úgy értettem tudniillik, amit mondtam, ahogy kifejeztem magam. Én csináltam ezeket a bankjegyeket!

Tombs megérintette a bankjegyeket ujja hegyével, mintha attól tartana, hogy megharapják. Szeme nagyobbra tágult, mint valaha.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy hamisítványok? – suttogta.

– Nem – felelte Benny. – Vigye el ezeket a bankjegyeket a legközelebbi bankba… mondja meg a pénztárosnak, hogy gyanúsak maga előtt… és kérje meg, hogy állapítsa meg, valódiak-e. Vigye el az Angol Nemzeti Bankhoz. Nincs az egész csomagban egyetlen hamis pénz sem… mégis én csináltam! Üljön le, elmagyarázom.

Tombs mereven leült. Szeme állandón visszatévedt az asztalon és földön heverő vagyonhalmazokhoz, mintha minden pillantással szinte megkönnyebbülést érzett volna, ha eltűnnek, nemhogy meglepetést.

– A helyzet a következő, Mr. Tombs. Beavatom önt titkomba, mert néhány óra alatt kiismertem magát, és megalkottam a véleményemet önről. Ön igen rokonszenves. Azokat a bankjegyeket olyan lemezzel nyomtam, amelyet elloptak az Angol Nemzeti Bankból. Egy fickó, aki ott dolgozott a lemezosztályon, egy szép napon azt az utasítást kapta, hogy semmisítsen meg egy lemezt, mert véletlenül eggyel több készült. Ő is olyan volt, mint az az ember, akiről előbb beszéltünk… aki a taxiban pénztárcát talált. Volt egy eredeti bankjegynyomó lemeze, amellyel eredeti bankjegyeket gyárthatott, és ezt megtarthatta magának. Semmi mást nem kellett csinálnia, mint a lemezről egy másolatot, amit már senki közelebbi vizsgálat tárgyává nem tesz… mit is lát az ember egy negatív rézkarclemezen, ha kézbe veszi?… és néhány vágást kellett keresztül-kasul edzenie bele, hogy ezáltal érvénytelenítse. Ezt azután bezárják egy páncélszekrénybe, és talán soha többé meg sem nézik. Neki pedig megmarad az eredeti. Talán nem is tudta pontosan, hogy mit kezd vele, csak megtartotta. Azután félni kezdett, hogy rájönnek és megszökött. Áthajózott New Yorkba, ahonnan én jövök. Ugyanott szállt meg, ahol én laktam Brooklynban. Futólag megismerkedtünk, habár mindig nagyon tartózkodó volt, és olyan benyomást tett rám, mint akinek valami nyomja a lelkiismeretét. Én nem kérdeztem meg tőle, hogy mi bántja és nem is törődtem vele. Azután tüdőgyulladást kapott. Soha senki mással nem érintkezett, így hát nekem kellett vele kissé törődnöm. Megtettem érte, amit tehettem… nem volt sok, az igaz, de ő nagyon hálás volt érte. Megfizettem valamit a hátralékos lakbéréből. Az orvos megállapította, hogy félig éhen halt már… néhány fonttal a zsebében kötött ki New Yorkban, és amikor elfogyott, abból élt, amit vendéglőkben és fűszereseknél össze tudott koldulni. Halálra koplalta magát, és milliók voltak a birtokában! De én ezt akkor még nem tudtam. Egyre betegebb lett; azután egy éjjel már oxigént kellett neki adni, de az orvos azt mondta nekem, hogy nem éri meg a reggelt. Annyit koplalt már, hogy túl gyenge volt ahhoz, hogy újra erőre kapjon, ő is érezte, hogy a végét járja, és így szólt hozzám; „Köszönöm Benny!”. És azután elmesélte élete történetét. „Tartsa meg a lemezt” – mondta végre, „talán hasznát tudja venni”.

– Hajnalban meghalt, és a háziúr arra kért, hogy az elhunyt cókmókját csomagoljam össze, de hamar, mert új lakója van már a szobára. Így hát mindent levittem magamhoz. Nem volt sok holmija, de a lemez közte volt. Talán el tudja képzelni, hogy mit jelentett számomra ez a lemez, amikor tudatára ébredtem, hogy a lemez mire használható. Akkoriban alkalmi munkás voltam egy garázsban, és hetente csak néhány dollárt kerestem. Megint csak én voltam az a bizonyos ember a taxiban. Volt néhány dollár megtakarított pénzem; meg kellett találnom a megfelelő papírt, és ki kellett nyomnom a bankjegyeket… mindennek technikai részéről fogalmam sem volt. Bele kellett fektetni bizonyos összeget, de ha sikerül, akkor ennek a szegény ördögnek a hagyatéka milliomost csinál belőlem. Ő éhen halt, mert túl gyáva volt ahhoz, hogy megkísérelje; talán járjak én is hasonlóképpen?!

Benny Lucek egy pillanatra behunyta szemét, mintha visszaemlékezne a lelki tusára, amit annak idején megvívott magával.

– Láthatja, milyen megoldást választottam. Elég sok időre és türelemre volt szükségem, hogy eredményt érjek el, de még mindig ez volt a meggazdagodás legegyszerűbb és leggyorsabb útja. Mindez hat évvel ezelőtt történt. Nem is tudom, hogy pillanatnyilag mennyi pénzem van a bankban, de azt tudom, hogy több, mint amennyit valaha is ki tudok adni. És már három éve is annyi volt. Ekkor kezdtem a többi szegény emberre gondolni, akinek pénzre lenne szüksége, és kezdtem a lelkiismeretemet azáltal megnyugtatni, hogy rajtuk is segítettem. Az Egyesült Államokban dolgoztam, mindenütt kis mennyiségű bankjegyet váltva át amerikai pénzre. Azután kezdtem szétosztani… jótékony célra, lebukott embereknek adtam, és segítettem, ahol csak lehetett. Ez így rendben is lett volna. De azután eszembe jutott, hogy az az ember, akitől a lemezt kaptam, angolt volt, és illenék valamit ebből a pénzből honfitársainak is juttatni, akik szükséget szenvednek. Ezért hajóztam át. Említettem már, hogy az a fickó itt hagyta feleségét, amikor átszökött Amerikába? Két hónapig tartott, mire meg tudtam találni; a legügyesebb nyomozókat vettem igénybe, akiket csak felbérelhettem. Végre rábukkantam. Egy kávézóban felszolgáló volt, de most már az én segítségemmel önállósíthatta magát, habár ő azt hiszi, hogy egyik amerikai nagybátyja hagyta rá ezt a pénzt, pedig soha nem is volt neki ilyen. De ha másokat is találok, akiknek felesége pénzre szorul, amit szegény fickó képtelen megkeresni – tette hozzá Benny nagylelkűen – azokon is akarok segíteni.

Tombs nyelt egyet. Benny Lucek sok egyéb képessége közt remek szónok is volt. Meséjét úgy építette fel, hogy a fogékony hallgatónak legyen utána mit megemészteni.

– Akar egy kis pénzt, Mr. Tombs? – kérdezte.

Tombs köhintett. – Én… izé… most… én még nem jöttem egészen tisztába a történettel, amelyet elmondott.

Felvett az asztalról néhány bankjegyet, alaposan megnézte, ujjai közt ropogtatta a papírt, és gyorsan ismét letette az egészet, mintha csak arra lett volna kíváncsi, vajon ha ellenáll a kísértésnek, lelkében olyan fény gyullad-e ki, amely kárpótolja a földi javak elvesztéséért. Úgy látszik, ez a kísérlet nem sok eredménnyel végződött, mert vágyakozva húzta félre a száját.

– Ön mindent elmondott nekem magáról – kezdett rá újra Benny – és a feleségéről is, aki törékeny és el kellene utaznia hosszabb tengeri útra. Fölteszem, hogy gyermekeinek felnevelése sem a legegyszerűbb dolog manapság. Most itt az alkalom, hogy mindezt rendbe hozza. Annyit vásárolhat ezekből a bankjegyekből, amennyit csak akar, önnek húsz fontért adok százat. Pontosan ennyibe kerül nekem az a speciális papír, a megfelelő festékanyag, és a nyomás… az, aki a nyomás munkáját elvégzi számomra, természetesen nagy fizetést kap tőlem. Négy shilling az önköltsége minden egyfontos bankjegynek, és milliomossá lehet, ha akar.

Tombs hallhatóan nagyokat nyelt – Ugye… ugye ön nem akar engem bajba rántani? – dadogta meghatottan.

– Persze, hogy nem akarom! Boldog vagyok, hogy segíthetek magán. – Benny felállt és hatásosan Tombs vállára tette egyik kezét. – Ide figyeljen: tudom, hogy mindaz, amit itt hallott, kissé megrendítette. Meg kell előbb szoknia a gondolatot. Miért nem megy haza, és gondolja előbb át az egészet? Jöjjön el holnap újra, és ebédeljen velem ha akar ezekből a bankjegyekből, és akkor hozza magával mindjárt azt az összeget, amelyért venni akar. Hívjon fel ma este hétkor telefonon, és közölje velem, hogy várhatom-e holnap. – Felvett az asztalról egy csomó pénzt, és Tombs zsebébe gyűrte. – Itt van… vigyen magával néhány mintát, és kísérelje meg beváltani őket valamelyik bankban, ha még mindig nem bízik bennem eléggé.

Tombs bólintott és sűrűn pislogott hozzá. – Megint csak én vagyok a taxis ember – mondta sápadt mosollyal. – Ha az ember valóban megtalálja azt a tárcát…

– Ki veszít ezáltal? – kérdezte Benny ügyesen meggyőző szónoki erővel. – Esetleg az Angol Nemzeti Bank. Én soha nem tanultam közgazdaságot, de azt hiszem, nekik kell majd ezt a számlát kiegyenlíteni. De azt hiszi talán, hogy tönkremennek abba a néhány ezer fontba, amit maga vásárol tőlem? Ugyan! Annyi nekik ez a néhány ezer font, mint magának egy penny. Gondolja csak jól meg!

– Meggondolom – felelte Tombs utolsó vágyakozó pillantást vetve az asztalon heverő bankjegyhalmazra.

– Csak még egyet akarok mondani – jegyezte meg Benny. – Egy szót se senkinek mindarról, amit önnek meséltem… még a feleségének sem! Bízom benne, hogy éppolyan bizalmasan fogja kezelni közléseimet, amilyen bizalmasan kezel mindent, ami az irodában keze alá kerül. Ugye belátja, hogy ez miért szükséges? Olyan történet, mint amilyent én elmondtam önnek, úgy terjedne mint a futótűz, és ha egyszer elér az Angol Nemzeti Bankig, akkor nem lehet az ügyből több pénzt csinálni. Azonnal megváltoztatnák a bankjegyek rajzát, és gyorsabban vonnák be a régi címleteket, mint gondolná.

– Tökéletesen megértem, Mr. Lucek – biztosította Tombs.

Olyan remekül értette, hogy a lelkes beszámoló, amellyel visszaérkezése után Patricia Holmnak szolgált, majdnem összefüggéstelen volt. Mialatt visszavedlett rendes külsejébe, mesélt, s amikor végzett a mosdással és öltözködéssel, újra a régi ragyogó és kellemes fiatalember volt, akinek a lány ismerte. Végre kivette a sötétkék öltöny zsebéből a bankjegyeket, amelyeket Benny búcsúzáskor adott neki, és gondosan eltette a tárcájába. Órára nézett.

– Gyerünk valami folytatólagos előadású helyre, drágám – mondta –, utána pedig veszünk egy dézsa kaviárt, kettőnk közé állítjuk és behabzsoljuk egy üveg Cordon Rouge kísérete mellett. Benjamin testvér fizeti!

– Olyan biztos vagy benne, hogy azok a bankjegyek valódiak? – kérdezte a lány.

Az Angyal felnevetett. – Hidd el drága szerelmem, mindegyiket külön-külön nyomták az Angol Nemzeti Bankban. Nem ilyen a hamispénz! Bár be kell vallanom, hogy már sokszor gondolkoztam azon, vajon miért nem dolgozik senki… Gott im Himmel!

Simon Templar hirtelen harsány ordítással nagyot ugrott, úgy hogy barátnője egészen megdöbbenve bámult rá.

– Mi az ördög bújt…

– Csak egy ötlet – magyarázta az Angyal. – Néha így tör ki rajtam, ha váratlanul támad egy ötletem. Ez aztán igazán gyönyörű!

Szilaj jókedvvel vitte el őnagyságát az ígért előadásra, és nem szólt többé semmit arról az ötletről, amely vad ordítás közt akkorát ugratott vele, mintha fiatal bakkecske lenne. De pontban hét órakor felhívta telefonon a Park Lane Szállót.

– Megteszem, amit a taxiban ülő férfi is megtenne, Mr. Lucek – mondta.

– No, Mr. Tombs, ez remek újság – felelte Benny.– Egy órakor várom. Hogy el ne felejtsem, mennyit óhajt?

– Sajnos, attól tartok, hogy nem fogok tudni többet összehozni, mint… izé… háromszáz fontot. Ezért ezerötszáz font értékűt kapok, ugye?

– Kikerekítem kétezerre, mert önről van szó, Mr. Tombs – felelte Benny nagylelkűen. – Már elő lesz készítve, mire jön.

Tombs öt perccel egy óra előtt megjelent, és habár ugyanazt az öltönyt hordta, mint előző nap, volt valami ünnepélyes a külsején, amit főképpen a vadonatúj, fehér cérnakesztyű, és a gomblyukába tűzött szegfű hangsúlyozott ki.

– Ma reggel felmondtam az irodában – jelentette ki. – Remélem, soha többé nem látom azt a helyet.

Benny sok szerencsét kívánt neki ehhez a lépéshez, de mentegetőzni is kezdett.

– Sajnos, a közös ebédet el kell halasztanunk – közölte sajnálkozva. – Egy hölggyel léptem érintkezésbe, aki szintén felelt a hirdetésemre… szegény öreg özvegyasszony, aki Derbyshireben lakik. A férje húsz éve faképnél hagyta, és egyetlen fia, aki azóta is eltartotta, tegnap motorszerencsétlenség áldozata lett. Szinte látom, hogy semmire sincs most olyan nagy szüksége, mint valami jótündér-szerű bácsira, és így a legközelebbi vonaton robogok Derbyshirebe, hogy utána nézzek, mit lehet csinálni.

Tombs elmorzsolt egy közönyös könnyet, és felkísérte Bennyt a lakosztályába. Két szép, használt bőrönd, és egy szekrénykoffer álltak szerte a szobában, már teljesen készen és induláshoz becsomagolva, tele külföldi szállócímkékkel, ami mind Benny utazását bizonyította. Csak egy nagyobb csomag bankjegy hevert nyitva az asztal egyik végén.

– Elhozta a pénzt, Mr. Tombs?

Tombs előhúzta viharvert tárcáját, és előhúzott egy halom ropogós, új ötfontost. Közben kissé remegett a keze. Benny átvette, alig vetett rá egy pillantást, és a dúsgazdag milliomoshoz illő nemtörődömséggel dobta a pénzcsomót az asztalra. A karosszékbe tessékelte Tombsot, amelyik háttal állt az ablakhoz, ő maga pedig szemben ült le az asztal túlsó oldalán.

– Kétezer darab egyfontos bankjegy elég csinos köteg, azt nemigen tudja zsebre vágni – jegyezte meg. – Becsomagolom egy szép kis csomagba.

Tombs ámuló szeme előtt négy bankóköteget emelt ki a nyitott csomagból, és vendége ölébe dobta őket. Tombs megragadta, és pénzéhesen nézegette őket, hüvelykujjával félrehajtotta a kötegek sarkát, úgy, hogy szeme előtt egyfontos bankjegyek szinte végeláthatatlan sora pörgött, mint valami vásári képesbódéban.

– Átszámolhatja, ha úgy tetszik… mindegyikben ötszáz darabnak kell lennie – mondta Benny, de Tombs megrázta fejét.

– Az ön szava nekem elég, Mr. Lucek. Azt látom, hogy csupa egyfontos, és igen soknak kell lennie.

Benny mosolygott, és gyakorlott, üzletszerű mozdulattal nyúlt a bankókötegek után. Tombs visszaadta a kezébe, és Benny szépen összeállította a négy köteget, hogy csinos négyszöget alkossanak; a négyszög alá már előre odakészített egy darab barna csomagolópapírt. A csomagolópapír végeit ráhajtotta a négyszögre, és olyan kézügyességgel készítette el a csomagot, ami minden kereskedősegédnek becsületére vált volna. Tombs kapzsi szeme annyira mozdulatlanul tapadt rá, mintha valamilyen ügyes trükk egyes fogásait akarná ellesni.

– Nem gondolja, hogy borzasztó csapás lenne egy szegény özvegyasszonynak, aki minden megtakarított pénzét ezekbe a bankjegyekbe öli, ha megtudná, hogy – izé… becsapták? – kérdezte Tombs komoran.

Benny sötét szemének pillantása hirtelen megdöbbenéssel szegeződött rá.

– Mi? – kérdezte. – Hogy értette ezt?

De Tombs gondterhelt arca olyan ártatlan bambaságot árult el, mint egy türelmes birkáé.

– Csak úgy eszembe jutott, Mr. Lucek – mondta.

Benny vigyorogva mutatta ragyogó fogsorát, és folytatta a csomagolást. Tombs pillantása tovább is szinte delejező hatással összpontosult a csomagra. De Bennyt mindez nem zavarta. Majdnem egy órát töltött ma reggel azzal, hogy mindent előkészített és kipróbált. A felső ablak tartóhevederjét annyira keresztülvágta, hogy csak egy szálon lógott, úgyhogy a felső ablak súlyát tulajdonképpen már csak egy kis ék tartotta, amelyet a keret és az ablakfélfa közé szorított. A kis ékhez egy igen vékony, de rendkívül erős sötétszínű zsinórt kötött, amely lefutott a földig, ott a padló és a fal által képezett saroknál egy sima, gömbölyű szög körül derékszögben fordult és eltűnt a szőnyeg alatt. Egy másik hasonló szög körül, amely az asztal lába mellett állt ki a padlóból, derékszögben ismét fölfelé fordult, és egy kis lyukon keresztül kibújt a szőnyeg alól, felfutott az asztal lábán, és az asztalfiók fogantyújánál végződött.

Benny az utolsó csomót kötötte csomagjának spárgáján, és körülnézett, mivel vághatná le a lógva maradt végét.

– No, itt van, Mr. Tombs – mondta, és miközben kés után kutatott, meghúzta a megfelelő zsinórt, nagyot rántva rajta. Az ablak nagy robajjal lezuhant.

Tombs pedig nem fordult meg.

A legmeghökkentőbb eset volt, amit Benny Lucek valaha is tapasztalt. Természetfölötti volt – hihetetlen. Olyan meglepő jelenség, hogy Benny szája akaratlanul is tátva maradt, miközben a hitetlenkedő megdöbbenéstől egy mázsás golyó kezdett gyomrában forogni, és tüdejét is szorongatta. A példátlan igazságtalanság érzése fogta el, amilyent az a gyakorlott autóbuszra ugráló érezhet, aki a járda szélén áll, és éppen az arra robogó buszra készül felugrani, mikor azt veszi észre, hogy az óriási jármű felemelkedik előtte a levegőbe, és a háztetők fölött folytatja útját. Egyszerűen olyan esettel állt szemben, amelyről azt szokásos mondani, hogy meg sem történhet.

A jelen fantasztikus esetben mégis bekövetkezett. A félig kinyílt fiókban, amely Benny gyomrát nyomta most, éppen az asztal lapja alatt, és Tombs üvegesen bámuló szemének látókörén kívül, még egy barna papírba burkolt csomag feküdt, amely mindenben a Benny által éppen átkötött csomagra hasonlított. Természetesen csak kívülről. A tartalmát illetően már lényeges különbség volt, mert míg abban a csomagban, amelyet Benny épp az előbb készített el Tombs szeme előtt, valóban kétezer darab valódi egyfontos bankjegy volt, addig a másikban öreg újságokból és folyóiratokból pontosan ugyanazon méret szerint összevágott papírszeletek voltak. Benny egész pályafutása alatt még egyetlen egyszer sem történt meg, ha az áldozat egyszer bekapta a horgot, hogy a két csomag kicserélése ne sikerült volna. A gondviselésszerűen leeső ablaknak éppen az volt a feladata – és ebben rejlett Benny hamispénz-üzletének legfőbb titka – hogy az áldozat ijedtében megforduljon – ha csak egy pillanatra is – mialatt Benny a két csomagot kicserélhette. Ha azután az áldozat otthon kinyitotta a csomagot és meglátta, hogy becsapták, nemigen mehetett panasszal a rendőrségre anélkül, hogy be ne vallja, miszerint segédkezet akart nyújtani egy szélhámossághoz. Ötven eset közül negyvenkilencszer az áldozat úgy döntött, hogy jobb lesz elviselni a veszteséget, és szépen csöndben maradni. Egyszerű és igen hatásos trükk volt! És most az egész felépítés a legújabb áldozat elképesztő nemtörődömségén megbukott, mert más, normális ember ösztönösen megfordult volna, ha ilyen erős zajt hall váratlanul a feje mögött.

– Úgy… úgy látszik az ablak leesett – figyelmeztette Benny Tombsot rekedten. Úgy érezte magát, mint egy drámai hős, aki éppen lelőtte a gonoszt a harmadik felvonás végén, és most azt látja, hogy az mosolyogva vonakodik lezuhanni és ellenkezik a rendezői példány előírásával.

– Igen… – ismerte el Tombs barátságosan – hallottam.

– Úgy… úgy látszik, a heveder elszakadt.

– Valószínűleg ez okozta.

– Furcsa dolog, amikor valami ilyen… ilyen váratlanul történik, ugye?

– Nagyon furcsa – ismerte el Tombs, és igyekezett udvariasan továbbfonni a beszélgetés fonalát.

Benny izzadni kezdett. A cserecsomag alig hat hüvelyknyire volt Benny ide-oda tapogató kezétől. Ha az a bűvölő tekintetű, egyet sem pislogó szempár csak két másodpercre eltekintene tőle, oly gyorsan végrehajtotta volna a cserét, mint ahogy az ember kigombolja az ingét. De erre nem nyílt alkalom. Olyan esemény volt ez, amiről még csak álmodni sem mert volna soha, és a szüksége annak, hogy valami mentőötletet kitaláljon, annyira rányomta bélyegét erre a pillanatra, hogy Bennyt a kétségbeesés határáig kergette.

– Van egy zsebkése? – kérdezte Benny izzadságos szívélyességgel. – Vagy valami, amivel ezt a spárgát el lehet vágni?

– Engedje meg, hogy elszakítsam – mondta Tombs.

Felállt és elindult az asztal túlsó oldala felé, de Benny megbokrosodott, mint egy ló.

– Ne fáradjon, kérem, Mr. Tombs – mondta csuklások közt. – Majd én… majd én…

– Sose erőlködjék – felelte Tombs.

Benny megragadta a csomagot és elejtette. Igen ügyes stratéga volt, drámai előadásokban, szinte utolérhetetlen, de egyáltalán nem volt az erőszak embere… különben egészen másképp viselkedett volna. Ez a csomag elejtés volt az utolsó trükk, amellyel talán megmenthette az ügyet. Hátralökte székét, lehajolt, a leesett csomag után nyúlt egyik kezével, a csere-csomag után a másikkal. Miközben a leesett csomagot fölemelte az asztal felé, talán még elvégezhető a csere.

Bal keze megtalálta a földön az egyik csomagot. Jobb keze izgatottan tapogatott. Ide-oda futkosott a fiókban ezzel a kézzel, először óvatosan, azután már magánkívül. Előre és hátra siklott a keze. Körme beleakadt a fiók fenekébe… Ráébredt, hogy nem maradhat végtelen hosszú ideig abban a helyzetben, és kezdett kiegyenesedni, miközben valami hideg felismerés markolta meg a szívét. Amikor a szeme egy szintbe került a fiók peremével, látta, hogy az álcsomag valami titokzatos módon egészen a fiók hátsó végébe csúszott: ott ugyanannyi hasznát vehette, mintha Arizona homoksivatagának közepén lett volna. Tombs pedig nyájasan mosolygott.

– Higgye el, igazán könnyű – mondta.

Kivette a csomagot Benny elerőtlenedett kezéből, föltette az asztalra, a lógó véget ujja köré csavarta, és rántott egyet. Tisztán és azon a helyen, ahol kellett, elszakadt a spárga.

– Ez egy kis trükköm – mondta Tombs csevegő hangon. Fogta a csomagot és kezet nyújtott Bennynek.

– No, Mr. Lucek, ugye tudja, milyen hálás vagyok önnek. Nem szabad, hogy tovább feltartsam, mert még lekésik a vonatról, amely az… izé… özvegyhez viszi. Isten vele, Mr. Lucek.

Melegen megszorította Benny Lucek elalélt kezét, és az ajtó felé indult. Valami furcsa vidámság jellemezte a testtartását. Kék szemében megcsillant valami, amit eddig nem lehetett benne látni, mosolyában pedig angyali jóakarat, amitől Bennynek egyszerre melege lett, és ugyanakkor fázott is tőle. Ez már egyáltalában nem vallott Mr. Tombsra, a biztosítási hivatalnokra…

– Hé… – várjon csak egy pillanatig! – kiáltotta Benny, de az ajtó már bezárult vendége után. Benny lihegve ugrott föl. – Hé, hallja…

Felrántotta az ajtót, és belebámult egy igen kövér úriember angyalian rózsaszín holdképébe, aki felöltőben és keménykalapban ott állt előtte.

– Jó reggelt, Mr. Lucek – mondta a vastag úriember nyugodtan. – Be szabad mennem?

Úgy vette, mintha ezt az engedélyt meg is kapta volna, és belépett a szobába. Először az asztalon fekvő csomag hívta fel magára a figyelmét, fölmarkolt két köteg bankjegyet a halmazból, és közelebbről megnézte. Csak a felső néhány bankjegy volt valódi, olyan, mint amilyenből a négy köteg teljességben állt – amit Tombs elvitt –, a többi ezekben már csakugyan olyan vastag és megfelelő méretű papír volt.

– Nagyon érdekes – jegyezte meg a kövér úriember.

– Ki az ördög maga? – tört ki végre Benny. A kerek, rózsaszínű arc igen gyors és tekintélyt követelő módon fordult feléje.

– Én Teal főfelügyelő vagyok a Scotland Yardról, és úgy értesültem, hogy nagy mennyiségű hamis bankjegy van itt.

Benny óvatosan vett lélegzetet.

– Ez nevetséges, Mr. Teal. Nem talál ebben a szobában egyetlen hamis pénzdarabot sem – mondta.

E pillanatban a detektív pillantása az ötfontos bankjegyhalmazra esett, amelyet Tombs hozott fizetségül. Felvette az ötfontosokat, és egyenként gondosan megvizsgálta őket.

– Hm… még pedig nem is valami ügyes utánzat – jegyezte meg, és behívta az őrmestert, aki odakint várt a folyosón.

Jegyzetek:

1. Csak tizenkettő került eddig magyar fordításra.

2. Debrett's az angol főnemesek családtörténeti könyve.

3. vállalkozó, aki színházat, hangversenytermet, társulatot saját üzleti vállalkozásaként működtet. Itt mulató üzemeltetője.

Table of Contents

Előszó

Agymunka

Exportüzlet

A gonosz báró

A sárgaréz buddha

A tökéletes bűntett

Egy londoni háziúr

Az új szélhámosság

Az ötezer fontos csók

Gyenge pont

A tisztességes szeszcsempész

Az eltűnt szerződés

Hamis pénz

Jegyzetek: