ELSŐ FEJEZET

amelyben Simon Templar némi testedzést űz, és Hoppy Uniatz szomját oltja

1.

Simon Templar hátrarántotta a kéziféket, amikor a hatalmas sárga-vörös Hirondel elsuhant a verekedő emberek kis csoportja mellett; az autó megállt, miután a kerekek csikorogva csúsztak végig a kövezett úton. A Hirondel rázkódva, de hajszálpontosan, szinte „a földbe gyökerezett” éppen az út szélén várakozó másik autó mögött. Simon fölült az ülés támlájára és hosszú lábát – tökéletesen vasalt nadrágban – átvetette a nyitott kocsin. A betyárosan szemére húzott kalapkarima alól visszanézett az izgalmas látványra; vidám, kék szemében könnyelmű öröm fénye csillant föl, ámbár ez egyébként nem nagyon illett ahhoz az emberhez, akit általában „Angyal” gúnynéven ismertek.

A mellette lévő ülésen Hoppy Uniatz lassan hátracsavarta vastag nyakán a fejét, és feszült érdeklődéssel figyelte a jelenetet; ez az érdeklődés töprengő kifejezést varázsolt arra az árkos, ráncos húscsomóra, amit talán csak az anatómiai helyzeténél fogva lehetett arcnak hinni. Valahol a lelkében egy következtetés küszködött napvilágra.

– Nagyfőnök – mondta Uniatz növekvő meggyőződéssel – úgy látszik, hirigelik egymást.

– Nemcsak látszik, de úgy is van – szólt az Angyal elégedetten. – Komoly verekedés – tette hozzá, és könnyedén kiugrott.

Erre a következtetésre már jó néhány perccel előbb, és jóval kisebb agymunkával jutott, mint Uniatz.

Attól a perctől kezdve, hogy a Hirondel reflektorai végigsöpörték a kanyart és éles, hirtelen fényükkel rávilágítottak a tusakodó alakok csoportjára, nyilvánvalónak látszott, hogy a tenerifei La Lagunából Santa Cruzba vezető út éjjeli békéjét élénk verekedés törte meg – annyira nyilvánvaló volt, hogy az Angyal azonnal fékezésre készült, mihelyt megpillantotta a verekedőket.

Csak egyetlen rövid másodpercig habozott, hogy megállapítsa: közönséges útszéli küzdelemről van-e szó, vagy olyan a harc, amely érdekelheti a connoisseur-t. Mialatt fölült az ülés támlájára, megfigyelte, hogy a bizonytalan tusakodó alakok két csoportra oszlanak. Az egyik részen két tagbaszakadt férfi egy harmadik alak gyomrát dögönyözte; az utóbbi haja ezüstösen csillogott a homályos fényben. A másik részen, amely nyilván érdekesebb volt, egy lány – aki az ősz hajú férfin akart segíteni – próbált kiszabadulni a harmadik férfi karjából; úgy küzdött, mint egy kis vadmacska.

Az elszánt küzdelem tempója csöppet sem lanyhult, mialatt az Angyal a színhely felé közeledett. A küzdők talán annyira elmerültek a heves harcban, hogy észre sem vették a Hirondel megállását – vagy talán mindenképp folytatni akarták a küzdelmet, a közbelépés veszélyét sem bánva. Az Angyal ajkán egyelőre enyhe mosoly játszadozott. Az a férfi, aki a lánnyal küzdött, fél kezét a nő szájára tapasztotta s e pillanatban a lány beleharapott ujjába, úgy, hogy a támadó gyorsan elkapta kezét és rekedten káromkodott, miközben a lány segítségért sikoltott. Az Angyal mosolya még enyhébbé vált.

– Ne olyan hangosan, ifjú hölgyem – mormogta. – A segély máris megérkezett.

Olyan arca volt a lánynak, hogy határozottan érdemesnek látszott megverekedni érte. Ez a felfedezés újabb kellemes izgalom-hullámot borított Templar lelkére. Ilyen az ideális kaland – szép lány bajban, undorító haramiák, akik megérdemlik, hogy egy kicsit kiüsse a szemüket…

Az utóbbi ötlet kiváltképp egészségesnek tűnt az Angyal előtt. Az a vágy, hogy praktikus értékét is kipróbálja, ellenállhatatlannak bizonyult. Nem látott rá okot, hogy leküzdje ezt a vágyat. Előrevágta az öklét, amely csaknem puskagolyóként süvített el a leány füle mellett; érezte, hogy csontja szörnyű erővel ütődik bele a lágy, húsos valamibe – ami nem lehetett más, mint a kitűzött cél: a támadó szeme tája.

Nem tévedett. Az ütés gyönyörűsége végigfutott erein. A szíve táncolni kezdett, s a világ szebbnek és rózsásabbnak látszott.

– Add nekem a szemedet, testvér – mondta az Angyal.

A férfi elengedte a lányt és dühösen feléje ugrott. De az Angyal a verekedést olyan helyeken tanulta ki, ahol nem voltak bírák.

A vadul előrelendülő láb – amely talán bárki mást súlyosan megsebesített volna – ártalmatlanul suhant el mellette, amikor könnyen félreugrott és a fölfelé lendülő láb sarka alá nyúlva, nagyot rántott rajta. A támadó másik lába alatt is kicsúszott a föld; reccsenve zuhant hátra. Az Angyal erre kedvesen rálépett az arcára, majd még egyszer erélyesen nekiütögette tarkóját a kemény kövezetnek, hogy minden kétséget eloszlasson.

Egy pillanatra hűvös, nyugodt kezébe fogta a lány kezét.

– Menjen a kocsimhoz – mondta. – Az a sárga és vörös. Majd kiszabadítom a bácsit.

A lány egy-két másodpercig habozva és kissé rémülten nézett rá, mintha nem tudná, hogy az Angyal segített rajta, s attól félne, hogy csapdába kerül. Az Angyal megfordította fejét úgy, hogy a fény az arcára esett. Volt valami a mosolyában, ami eloszlatta a lány kétkedését, mert bólintott és engedelmesen elindult.

Az Angyal pedig tovább folytatta útját.

Három vagy négy lépésnyire előtte, a haramiatársaság két másik tagja viharosan töltötte az időt. Az idős ember kiesett a küzdelemből, gondolta Simon Templar. Úgy feküdt a földön, mint valami rongybaba; feje ernyedten lógott a járda szélén. Az egyik ellenfél a mellén térdelt; a másik bordáit rugdosta, de most abbahagyta és dühösen mozgó öklökkel fogadta az Angyal érkezését.

Az Angyal félreugrott, mint valami balettáncos, kikerült két ütést, s ugyanakkor pontosan a gyomra közepén találta ellenfelét, amitől az kettégörnyedt, mint a becsukott bicska. Ezután olyasmi történt, amit a szegény alak sohasem tudott egészen megérteni, és talán azzal a kábulattal magyarázta, amely a solarplexusán ért ütés után beállott. A gyomorkavaró rosszullét ködében egyszerre úgy érezte, mintha két hihetetlenül erős kar emelné föl a mellénél fogva, magasra kapja a levegőben, s miközben lágy, dallamos nevetés hangzik föl, a két kéz szépen elengedi… Ezután úgy érezte, hogy kecsesen tovaszáll a levegőben, de egy-két pillanat múlva a föld iszonyú erővel vágódott a gerincének, amely majdnem szilánkokra roppant.

Simon Templar leengedte karját, úgy, hogy acélizmai már nem feszültek, és mély lélegzetet vett. Egészségügyi szempontból tekintve is meg lehetett elégedve. Nem kedvelte a szokásos testedzés gépies, unalmas mozdulatait – ez… éppen az volt, amit „a doktor bácsi rendelt.” Újra nevetett, lágyan és csaknem nesztelenül, amikor az utolsó férfi nekiugrott.

Ez a bikavállú volt a legizmosabb, viszont az Angyal egy fejjel magasabb volt nála. Cikázva penderült feléje, s közben valami sötéten csillogó tárgyat kapott elő a hátsó zsebéből. Az Angyal észrevette, és villámgyorsan kapott a csuklója felé. Megragadta, és acélos ujját rászorítva félrerántotta. A férfi megpróbálta kiszabadítani a kezét, kissé türelmetlenül, mintha gyerekkel állna szemközt; de arcán furcsa ámulat jelent meg, amikor látta, hogy karja mereven azon a helyen marad, ahol az Angyal tartotta. Templar foga fehéren villogott a sötétben, szabad ökle föllendült és az ellenfél állára csapott, mint a gőzkalapács. Bárki mást talán méterekre röpített volna a szörnyű ütés, de a bikavállú csak egyet nyögött, megrázta a fejét és visszaütött. Simon megtántorodott és gyors kézitusába kezdtek. De egyszerre tompa reccsenés hangzott, és a hatalmas fickó váratlanul ernyedten bukott a földre.

Simon elengedte, s amikor az ellenfél végigterült előtte, egyszerre, mint valami leleplezett szobor előtűnt Hoppy Uniatz ismerős, most vigyorgón-boldog arca. Revolver a kezében.

– Csak nem lőtted le? – kérdezte az Angyal aggódva.

– Jesszusom, dehogy is, nagyfőnök – bizonygatta Hoppy. – Csak a kopoltyújára aprókat ütögettem a revolver agyával. Kutya baja sincsen.

Simon megkönnyebbülten lélegzett föl.

– No nem tudom, hogy ebben igazat ad-e neked – jegyezte meg. – Ámbár jobb, mint halottnak lenni… Úgy látszott, kellemes, jó verekedés lesz, mielőtt közbeléptél.

Kissé sajnálkozva nézett körül. Az élénk, izgatott légkör megváltozott, s tompa ernyedtség támadt helyébe. A sérült arcú férfi vakon tapogatózva próbált talpra állni. Az a férfi, aki rövid, de izgalmas légi utat tett – amikor Simon a levegőbe dobta –, most a sportkocsi hátának dőlt, gyomrát fogta és olyan arcot vágott, mintha rögtön meg akarna halni. A harmadik pedig, akinek kopoltyúját Uniatz úr nyájasan megveregette, mintha mély álomba merült volna. Kínos nyugalom borult a vidékre.

Az Angyal felsóhajtott. Aztán bizonytalanul mosolygott és megveregette Hoppy vállát.

– No gyerünk, hadd lássuk, mint halásztunk! – mondta.

Odalépett a járda szélére, ahol az idős ember csöndesen feküdt, és fölemelte, mint a gyereket. Akármi következik, a stratégiai visszavonulás az első lépés… Odavitte a Hirondelhez és behelyezte a hátsó felnyitható ülésre, miután megmondta Hoppynak, hogy vigyázzon rá. Aztán kinyitotta az ajtót a lány előtt.

A lány habozva helyezte a lábát a fellépőre; Simon újra megfigyelte, hogy gyanú árnyéka felhőzi szemét.

– Igazán… ne fáradjon… Gyalog is mehetünk…

– De a bácsika! – felelt az Angyal határozottan. – Nem hinném, hogy kedve lenne egy kis sétára. – Választ se várva beült a volán mellé, és megnyomta az indítót. – Különben, azok az urak is felébredhetnek és követhetnék a gyalogtúrán…

(Piff-puff)

Golyó fütyült el a férfi feje fölött, és belefúródott az autó falába. Az Angyal mosolygott, mintha szórakoztatná. Megfogta a lány csuklóját, berántotta maga mellé, becsapta az ajtót s villámgyorsan indult. Második golyó pukkant az éjbe; Uniatz úr kis Betsy-revolvere válaszolt rá. Az Angyal észrevette, hogy mellékút kanyarog az országútba, ijesztő kanyarban fordult be rá. A következő percben simán száguldottak Santa Cruz külvárosa felé.

Valamivel később akadozó lövöldözést hallott, ami a legközelebbi tizenkét óra alatt tűnődésbe ejtette.

2.

De az ügy általában helyeslésével találkozott. Nem látott benne hibát, még akkor sem, ha miatta kénytelen lenne a Kanári-szigeteken végzendő sürgős és vonzó magánügyeit elhalasztani. A kaland mindig kaland marad… s ebben a furcsa ügyben egy csomó olyan pont volt, amely az Angyal izgékony képzeletét alaposan fölajzotta.

Újra a lányra pillantott, amikor a kikötővel szemközt lévő tágas térre értek.

– Hol lakik? – kérdezte olyan közönyösen, mintha táncmulatságról jövet kísérné haza.

– Sehol – felelte a lány gyorsan. De alig ejtette ki száján a szót, máris ráeszmélt, hogy ostobát mondott, és újabb kérdéseket kell végighallgatnia… – Úgy értem… nem akarom, hogy tovább is fáradjon. Nagyon kedves volt… de akárhol letehet itt bennünket, és majd csak megleszünk valahogy.

Simon lassan befordult a Plaza de la Republicára, és jelentőségteljesen a hátsó ülés felé fordította a fejét.

– No persze – helyeselt türelmesen –, de sajnos, kénytelen vagyok a bácsikára emlékeztetni. Vinni fogja?

– Nincs jól?

A lány gyorsan megfordult, és az Angyal is hátranézett, amikor a Hotel Orotava előtt megállította a kocsit. Az egyetlen látható személy Hoppy Uniatz volt, aki úgy látszik nem érezte át teljesen az elsősegély-adási tisztség kötelességeit: nagy szivarra gyújtott és csöppet sem törődött a sebesülttel, akit gondjára bíztak.

– Hát persze hogy jól van az öreg keselyű – mondta Uniatz kedélyesen. – Csak egy kis masszást kap, az meg semmi. Látta vóna mit tettek velem a hekusok, amikor a kapitányságon megruháztak.

Simon észrevette, hogy a lány szemében fájó aggódás jelenik meg.

– Orvoshoz kell vinnünk – mondta.

– Természetes – felelt az Angyal nyájasan –, ki a háziorvosuk?

A lány reszkető kézzel simította végig homlokát.

– Attól tartok… nem ismerek itt orvost…

– Én se. És különben is, amit a spanyol vidéki orvosokról tudok, az nem biztató. Hamarosan átsegíthetnék a bácsikát a túlvilágra, ha ugyan él még. Én jobban rendbe hoznám. Vigyük be ide a hotelbe.

– Kérem, nem szeretném fárasztani.

Az Angyal nevetett és hátranyúlt Hoppy felé.

– Vidd be, Hoppy – rendelkezett. – Tégy úgy, mintha részeg lenne, és vidd fel a szobámba – jó, ha te is ittasnak tetteted magad. Néhány perc múlva követünk, hogy ne legyen nagy a feltűnés.

Uniatz bólintott, és kiemelte a sebesültet, mint valami krumplis-zsákot. Amikor átvágott a járdán, fahangján nem valami erkölcsös dalt kezdett el énekelni, és az Angyal hálálkodott, hogy nincsenek angolul értők a közelben.

A lány önkéntelen tiltakozó mozdulatot tett, de Simon megfogta a karját.

– Mi bántja? – kérdezte csöndesen. A lány tehetetlenül vállat vont. Simon érezte, hogy megfeszülnek izmai.

– Mutassa magát – mondta a lány.

A férfi levette kalapját és feléje fordult. A lány szeme kutatón szegeződött arcára; barna szeme volt és haja rezes barnán csillogott a fényben. Simon azt is megállapította, hogy nagyon vidám vonalú szája van – ha jókedvű és a lágy, kis félig nyílt, piros ajkak kínzó vágyat ébreszthetnek minden férfiben, aki igazán érezni tud.

A lány viszont egészen barnára sült arcot látott, s ezt olyan kék szempár tette fényessé, amilyet még sohase látott. Mint valami XVI. század-béli kalóz arca egy régi-régi festményen; – gondolta – tucatnyi ellentmondó vonás simult harmóniába a kemény áll, a finoman ívelt, határozott száj és a széles, művész-homlok között. Az összhatás, könnyelmű, derűs és vakmerő arcot mutatott – egy költő arca, akiben a régi kalandorok ördögkísértő humora van – egy javíthatatlan törvénykerülő arca, akiben mégis az idealista nyugodt becsülete rejlik. Olyan arca volt, amilyen Robin Hoodé lehetett, képzelte a lány – de azt már nem tudta, hogy viselőjét az újságok nem egyszer a modern bűnügytörténelem Robin Hood-jának nevezték.

De Simon Templar teljes nyugalommal mutatta meg arcát Santa Cruz főterén, holott két guardia sétált el az autó előtt – s azt is tudta, hogy fényképe a világ minden civilizált országának rendőrségi levéltárában megtalálható. E pillanatban az Angyalt egyik rendőrség sem körözte – s ezt a tényt jó csomó ismerőse mély felháborodással vette tudomásul.

– Kissé… feldúlt vagyok – mondta a lány, mintha meg lenne elégedve az arc-vizsgálattal.

– Az csak természetes – felelt az Angyal könnyedén. – Orvosok általában nem javallják idegesség ellen, hogy az ember egy csomó banditával verekedjék. No de menjünk és nézzük, mit tehetünk a bácsi érdekében.

Leszállt és kinyitotta az ajtót a lány számára.

Ekkor érezte, hogy a csodás kalandvágy muzsikája újra fölharsan benne. Valahol Santa Cruzban és környékén sokkal több kaland és vidám játék vár rá, mint gondolta – pedig nagy várakozásoknak közepette érkezett. De alig néhány órája kötött ki hajója, s máris a kaland kellős közepébe botlott. Ami persze természetes volt számára. Ha valahol baj kezdődött, az Angyal megjelent, ez volt a sorsa, veszte, ez a nagyszerű kárpótlás mindazért, amit a kalandos élet megtagadott tőle.

Nem kétkedett benne, hogy most újra Kalandra bukkant. Még pedig nagy és izgató kalandra. Miért akarta a három haramia oly elszántan megverni azt az öreg férfit, akit megmentett? S amikor közbelépett, miért küzdöttek körömszakadtáig? S amikor elintézte őket, miért nyitottak tüzet? És miért félt a lány tőle, s miért gyanakodott rá, holott most már igazán tudhatta, hogy melléje állt? És főleg: miért nem magyarázta meg egyetlen szóval sem a küzdelem okát – ami csak természetes lett volna. Az egész epizódot rejtély vette körül, tucatnyi bizonytalan kérdés. Az a magyarázat, hogy közönséges országúti rablótámadás történt, sehogy sem látszott kielégítőnek.

– Tudja kedves – fecsegett az Angyal derűsen – az ilyenféle ügy mindig gondolkozóba ejt, s nem tudom, biztonságos-e a következő napokban rendőr szeme elé kerülni. Emlékszem mikor történt velem hasonló dolog. – Innsbruckban néhány éve. Egyik barátom meg én egy teljesen ártalmatlannak látszó kézitusába keveredtünk: valami szerény külsejű emberkét három tagbaszakadt, vad külsejű alak próbált dirib-darabra pofozni. Sikeresen elintéztük és behajítottuk őket egy folyóba. Hát rengeteg baj kezdődött. Kiderült ugyanis, hogy a szerény kis emberke lopott ékszerrel teli táskát tartott a hóna alatt, és a három vad külsejű alak nagyon tisztességes detektív volt, s épp le akarták tartóztatni a tolvajt. Ez csak azt mutatja, hogy az embernek roppantul vigyázni kell, az ilyen kalandok során… Valami baj van?

A lány tej fehérre sápadt, és nekitámaszkodott a hotel hall liftajtójának, majd az Angyalra meredt.

– Semmi – mondta a lány. – Csak… ez a sok… esemény…

– Tudom, tudom. Nyugodjék meg.

A lift megállt az emeleten, az Angyal kinyitotta az ajtót és előre engedte a lányt.

– Van egy palack limonádém, némi alkoholtartalommal – jegyezte meg – az majd rendbe szedi. Ha csak Hoppy nem itta meg az elsősegély-nyújtás közben.

– Remélem, alaposan ellátja a baját – mondta a lány. Az Angyal elámult a hirtelen hangváltozáson.

A lány még mindig falfehér volt, de a rémület eltűnt a szeméből, mintha új álarc borult volna rá. Elmosolyodott – az Angyal először látta mosolyogni és kénytelen volt megállapítani, hogy gyönyörűen mosolyog. A lány belekarolt és karizmait simogatta. Simon nagyot nyelt.

– Szörnyű erős lehet – mondta a lány. Az Angyal vállat vont és csöndesen válaszolt:

– Rendszerint sikerül fölemelnem a poharat, ha inni akarok.

Furcsa érzés futott végig a gerincén, amikor kinyitotta az ajtót és beengedte a lányt. De a lány megjegyzése okozta; a legutolsó megjegyzését – ha más nő mondja – megvetéssel fogadja, mint olcsó bókot; de a lány friss, fiatal hangján oly természetesen hangzott.

Az öregember mozdulatlanul feküdt az ágyon – pontosan úgy, ahogyan Uniatz letehette. Hoppy pedig – ahogyan az Angyal aggódva várta – megkezdte az önfelfrissítés műveletét, és az asztalon lévő Haig-whiskys üveg felét sikeresen elfogyasztotta. Épp idejében érkezett, mert Uniatz kezében tartotta a flaskát és éppen meg akarta ismételni kísérleteit. Simon elvette az üveget és visszanyomta a dugót.

Odalépett az ágyhoz; kigombolta az öregember kabátját és ingét. Az érverés elég rendes volt és csontja sem törött, de egész teste szörnyű ütési és rúgási foltokkal volt teli. Azt most még nem állapíthatta meg, hogy szenvedett-e belső sérülést, vagy lehet-e még utóhatása a megrázkódtatásnak. Nehezen lihegett, szája kinyílt; de halálveszély nyilván nem fenyegette.

Simon a fürdőszobába ment, és hidegvízbe áztatta a törülközőt. Aztán megmosta a beteg arcát, de a lány megérintette karját.

– Hadd tegyem én. Fölépül?

– Biztosan – felelt az Angyal meggyőzőn.

Engedte, hogy a lány folytassa a mosdatást, és visszament az asztalhoz, hogy whiskyt töltsön. A lány fölemelte az öreg fejét, mialatt Simon néhány csöppet kényszerített a dagadt és sebes ajkak közé. Az öregember nyögött és mocorgott.

– Ez majd segít – mormogta Simon. – Maga igya meg a többit – magának sem árt meg.

A lány bólintott s Simon odaadta a poharat. Könny csillogott a lány szemében s végigfutott arcán. Gyorsan ivott, fintorgás nélkül és letette a poharat, mielőtt visszafordult volna az öreg felé. Leült az ágyra, kebléhez emelte a fejét és dajkálta, mintha gyermek lenne, miközben a nedves törülközővel mosta a véres, sebes arcát. Közben folyton folytak a könnyei.

– Joris – suttogta. – Édes Joris. Ébredj föl. Most már nincs baj… Már jól vagy, ugye Joris, Joris drágám?

Az Angyal úton volt az asztalhoz, de hirtelen megállt. Néhány másodpercig teljesen mozdulatlanul állt, mintha kővé vált volna. Aztán újra jeges furcsa érzés futott végig a gerincén. De ezúttal nem múlt el oly gyorsan. Fölkúszott egészen a tarkójáig; aztán hirtelen leszaladt a gyomrába és megdobogtatta szívét.

Az Angyal úgy érezte, mintha évszázadok múltak volna el, pedig csak néhány másodperc telt el. Végre újra megmozdult és nagyon lassan nyúlt a palack után. Most már nyugodtan töltött magának és szódát fröccsentett a pohárba.

– Joris – ismételte lassan. – Kissé szokatlan név. Kicsoda ez?

A rémület oly gyorsan futott végig a lány szemén, hogy Simon észre sem vette volna, ha nem figyeli feszülten.

– Az apám – válaszolt a lány dacosan. – De én mindig Jorisnak neveztem.

– Holland név, ugye? – mondta az Angyal könnyen. – Hello… úgy látszik, magához tér.

Az öregember kissé megmozdult, gépiesen rázta a fejét és nyögött, mint az étermámorból magához térő beteg. Simon odalépett az ágy mellé, de a lány elintette.

– Kérem… hagyjon magunkra… egy percig.

Az Angyal megértőn bólintott és átvágott a szobán a karosszékhez. Az első lélegzetállító meglepetés elmúlt, s agya tisztán működött, mint az alpesi patak árja. Cigarettát vett ki a tárcából, megkopogtatta, és lassan, nyugodtan rágyújtott. Aztán elővette levéltárcáját és összehajtogatott papírlapot emelt ki belőle.

Spanyol táviratlap volt; s most újra, talán huszadszor elolvasta, amióta tulajdonába került. Pedig már kívülről tudta minden szavát. December 22-én küldték Santa Cruz-ból és egy bizonyos Rodney Felson nevű úrnak szólt, a madridi Palace Hotelbe. Ez volt a szöveg:

AZONNAL FEL KELL VÁLTANOM JORIST TUDSZ ALKALMAS HELYETTEST SZEREZNI? NAGYON SÜRGŐS.

GRANER.

Simon összehajtogatta a papírlapot és gondosan eltette, de a szavak még mindig szeme előtt táncoltak. Mélyen leszívta a cigaretta füstjét és újra kiengedte a mennyezet felé.

– Mi a vezetékneve? – kérdezte könnyedén, mintha valami szalonban csevegne.

Hosszú pillanat múlt el, mielőtt a lány felelt volna:

– Vanlinden – mondta, újra dacosan; és az Angyal tudta, hogy ösztöne nem csalt, amikor öt nappal ezelőtt elhagyta Madridot és vakmerő hajszában éjszaka hajtott Cadizba, hogy elérje azt a hajót, amely másnap Tenerifére indult.

3.

Simon fölnézett, és észrevette, hogy Uniatz madárijesztős képe olyan grimaszba türemlik, mint amilyen egy vulkánon jelenne meg kitörés előtt, ha egy vulkánnak arca lenne. Szeme úgy meredt ki, mintha polip lenne, s arca bíborrá vált, mintha fojtogatnák. Az Angyal, aki jól ismerte Uniatzot, tudta, hogy ezek a külső jelek Uniatz agyának rejtett barlangjaiban pirkadó Gondolat látható szimptómái. Simon szemében intő fény villant föl, de Uniatz nem tudta türtőztetni magát, és különben sem értette meg az Angyal intését. A Gondolat már megfogant, és kénytelen volt megszabadulni tőle, mintha torkába szorult szivarfüst lenne.

– Nagyfőnök – robbant ki belőle – hallod-e? Joris Vanlinden? Ez az alak… ugye…

– Igen, Hoppykám, persze, hogy ő az – mondta az angyal csillapítón.

Gyorsan odament az ágyhoz és leült a lánnyal szemközt. Tudta, hogy szinte gyorsabban kell cselekednie, mint ahogyan gondolkozni tud. Kinyújtotta kezét és lefegyverzőn mosolygott.

– Hölgyem – mondta ünnepélyesen – ez egy nagy pillanat. Csapjon a kezembe.

A lány gyorsan kezet fogott vele.

– De miért?

– Addig ez is jó, amíg Jorissal magával nem foghatok kezet. Mindig szerettem volna megismerkedni olyannal, aki részt vett a Troschmann-féle ügyben.

– Nem tudom, miről beszél.

Simon még mindig mosolygott.

– Dehogynem. Mondtam, hogy apjának szokatlan neve van, de tudtam, hogy hallottam már. Most már emlékszem.

Az igazat mondta – ámbár a lány nem érthette meg.

Amikor néhány ismeretlen személy behatolt Troschmann gyémánt-telepére (a Maiden Lane-en egy kedves áprilisi este) és kifosztotta a kétszázezer dollár értékű gyémántraktárt, amely csiszolt és csiszolatlan kövekből állt, a rendőrségnek különösen az tűnt fel, hogy a rablást oly kedvező időben és módon hajtották végre, mintha valamelyik bandita társ lett volna a cégben. De ez lehetetlen volt, minthogy Troschmann egyedül vezette az üzletet. Aránylag kis vállalat volt, amely csak egyetlen állandó gyémántcsiszolót alkalmazott s időnként vett fel idegen munkásokat, ha nagyobb rendelést kapott. De ez az állandó csiszoló majdnem társnak számított: a szakma egyik legkiválóbb iparosának tartották, és Troschmannal dolgozott majdnem az üzlet megnyitása óta. Így nem meglepő, hogy szinte olyan bizalmat élvezett, mintha cégtárs lenne. Amikor aztán Troschmann megkapta élete legnagyobb rendelését és valamennyi kő a széfjében rejtőzött, csak a csiszoló tudta – Troschmannon kívül – hogy milyen kincs lapul a boltban. A gyémántcsiszoló neve Joris Vanlinden volt.

Csakis azért nem tartóztatták le azonnal, mert a rendőrség azt remélte, hogy az egész bandát elcsípheti, ha Vanlindent figyelik. De három nap múlva úgy eltűnt, mintha föld nyelte volna. Négy éven át izgalmas hajsza folyt utána, de eredménytelenül. Bizonyos rendőrfőnökségeken az aktája még az elintézetlenek között hevert, és több detektív még számon tartotta – akárcsak az Angyal.

Simon Templar el tudta volna mesélni az utolsó tizenöt év legfontosabb bűnügyeit – közölhette volna a bűnözők neveit – olyan neveket is, amelyek nem szerepeltek rendőrségi aktákban és olyan bűnöket, amelyeket a rendőrség nem is tartott bűnöknek. Elmondhatta volna neked, vagy másnak, hogy hol, mikor és hogyan követték el a gazságot, mennyit ért a zsákmány és mi történt vele. Fel tudta volna sorolni a bűnügyek résztvevőinek szokásait, bogarait, különcködéseit, gyengeségeit, álneveit, priuszukat és munkamódszereit. Emlékezőtehetsége az ilyen ügyekben egy harminc évvel idősebb rendőrségi róka dicséretére vált volna.

De az Angyal minderről nem beszélt – ámbár a jellemében nem volt különösebb szerepe a szerénységnek. A lány szemébe nézett és őszintén, barátságosan mosolygott.

– Ne legyen olyan rémült – mondta. – Nincs oka aggodalomra. Én is a szakmában dolgozom.

– Nincs köze a rendőrséghez?

– De igen; egy csomó… Mindig le akarnak tartóztatni valamiért, de eddig nem nagyon sikerült.

A lány kissé hisztérikusan nevetett – élesen, ami különös ellentétben volt azzal a rémülettel, amely néhány perce még arcán megjelent.

– Hála Istennek nem kell tovább színészkednem – mondta megkönnyebbülten, és kézfejével végigsimított homlokán; de aztán újra elkomorult és furcsa zokogás-féle hang csuklott föl torkából. – De nem igaz! Jorisnak semmi haszna nem volt belőle. Nem tartozott a rablók közé, akármit mondtak. Nem volt haszna…

– Hát akkor nem valami jó üzletember lehet.

– Nem tartozott… a rablók közé, mondom. Segített nekik. Megmondta, amit tudni akartak. Nagyon nehéz helyzetben volt. Minden megtakarított pénzét elvesztette a tőzsdén – adóssága is maradt. S aztán ott voltam én is… Részt ajánlottak neki, és tudta, hogy Troschmannt nem éri károsodás, minthogy biztosítva volt. De becsapták… Egyszerűen magukkal vitték, amikor már sejtették, hogy megtöri a letartóztatástól való félelem. Azonkívül jól fel tudták használni. Idehozták. De sohasem kapta meg a részét. Mindig valami kifogást mondtak. Sokáig tart, amíg a köveket eladják… nem találtak vevőt, és így tovább. S az egész idő alatt dolgozott számukra.

– Graner a főnök, ugye?

Még mindig a lány kezét fogta, és érezte, hogy megremeg.

– Ismeri? – kérdezte a lány.

– Személyesen nem.

– Igen… Reuben Graner a főnök. – Megborzongott s folytatta: – De ha nem ismeri, hát nem is értheti… Ő… alig tudom megmagyarázni… néha úgy hiszem: nem is emberi lény… De honnan tudta?

Simon kivette a cigarettatárcáját, és megkínálta a lányt; a keze még mindig remegett, és alig tudta a férfi által tartott gyufalánghoz emelni. Simon mosolygott, és hűvös, nyugodt kezével megfogta a lányét.

– Reuben nincs itt – mondta nyugodtan. – S ha besétálna, Hoppy meg én alaposan fejbe verjük a ruhásszekrénnyel. Tehát nyugodjék meg.

– De honnan tudta?

– Többé-kevésbé véletlen révén. Madridból jöttem ide. – Látta, hogy a lány szemében megértés fénye csillant föl; folytatta: – Rodney Felson és George Holby voltak ott.

– Ismeri őket?

– Nem vagyok velük beszélő viszonyban. De ilyen ismerősöm egy csomó akad. Véletlenül megláttam őket. Ismeri a Chicote-bárt?

– Sohase voltam Madridban.

– Ha valaha eljut oda, menjen be, és adja át Pedrónak a mixernek homlokcsókomat. Chicote a világ nagy és remek bárjainak egyike. Madridban mindenki odajár. Rodney és George is. Rodney táviratot kapott. Megbeszélte George-zsal – nem voltam elég közel, hogy megértsem, de a táviratot összegyűrték s az asztal alá dobták; ez nagy könnyelműség volt részükről, mivel én…

– Fölemelte?

A férfi minden szégyen nélkül mosolygott.

– Mondom, hogy én is a szakmában dolgozom. Lehet, hogy van betyárbecsület, de én nem sok példáját láttam eddig. Tudtam, hogy Rodney és George a világ legügyesebb hat ékszertolvaja közé tartozik.

Ezért gondoltam, hogy engem is érdekelhet az, ami őket érdekelte. Így is volt.

Elővette a táviratot és odaadta a lánynak. Figyelte az arcát, látta, hogy hirtelen pír gyúlt ki rajta – de aztán eltűnt – és halálsápadtan olvasott tovább.

– Elküldte, mihelyt meghallotta a dolgot… – suttogta. – Gondoltam, hogy így lesz… Éreztem… Sohasem akarta, hogy Joris meg én elmenjünk… Tudtam, tudtam!

Simon huszonegy évesre becsülte volna a lányt, de amikor most fölpillantott rá, furcsa öreges tekintet csillant a szemében, ami kissé összeszorította az Angyal torkát. Visszavette a táviratot és újra eltette.

– El akartak menni innen? – kérdezte lágyan.

A lány szótlanul bólintott.

– Joris a régi munkáját végezte Granernél? – kérdezte Simon.

– Igen. Kényszerítették. Ő vágta, csiszolta és alakította át azokat a köveket, amelyeket Troschmann-tól loptak. Néha újabb zsákmánnyal érkeztek meg, és neki azt is át kellett alakítania. Kényszerítették, és azzal fenyegették, hogy a rendőrség kezére juttatják, ha nem engedelmeskedik. És miattam… miattam tette, pedig mondtam neki, hogy ne törődjön velem.

– És most fel akarták váltani?

Bólintott a lány.

– Graner így nevezi, de… Azt hittük, elmehetnénk, talán Dél-Amerikába, ahol senki sem ismer, s ahol boldogan élhetünk. De féltem, nem sikerülhet. Graner nem akart elengedni minket. Addig, amíg Joris nála dolgozott – addig rendben volt a dolog. De nem engedhették el… hiszen annyi mindent tudott róluk. Aggódtam… hogy élve nem akarják elengedni… Meg akarták ölni… Joris, Joris!

Karja görcsösen tapadt az öregember hajlott válla köré, és az Angyal látta, hogy a szemében könny fénylik.

– Szóval ezért támadták meg magukat, amikor közbeléptem? – kérdezte. – Nem tetszik az ügy. Mintha mást gondoltak volna. Ha gyilkolni akartak volna, egyszerűen lepuffanthatják. Miért csak akkor vették elő a fegyvereiket, amikor már elhajtottunk?

– Nem tudom… Talán nem akarták megölni, és…

– De hiszen… azt sem értem… ha sohase adtak pénzt az apjának, nem is juthatott volna el messzire.

A lány remegő ajakkal nézett az Angyalra; az a furcsa gyanú újra felbukkant tekintetében. Simon érezte, hogy a lány a választ mérlegeli, és hazudni készül.

Aztán az öregemberre pillantott. Joris Vanlinden elcsöndesedett, és a beszélgetés közben, egy ideig, nem vetettek ügyet rá. De most látta, hogy az öregember fölnyitja szemét – nyugodtan, békésen, mintha mély álomból ébredt volna.

Simon megérintette a lány karját.

– Odanézzen – mondta.

Fölállt, és egy kevés whiskyt öntött ki. Uniatz rosszallva figyelte a műveletet, és a kialudt szivarvégét rágta. A beszélgetés nagyobb része ártalmatlanul suhant el Uniatz feje fölött, amely csak rendkívül egyszerű és tagolt mondatokat tudott felfogni és megérteni. Éppen ezért már jó ideje elhatározta, hogy nem fogja agyát mindenféle tűnődéssel kínozni; különben is sokkal sürgősebb probléma kötötte le figyelmét.

– Nagyfőnök – jegyezte meg Uniatz panaszosan, mintha érthetetlen hanyagságra akarná a figyelmet fölhívni – a whisky harmadrészét otthagytad.

– Oké – mondta az Angyal – majd csak találsz helyet az italnak.

Visszatért az ágy mellé. Az öregember a lány arcát, haját simogatta; ujjai idegesen rángatóztak, és gyönge, rekedtes hangon suttogott:

– Hol vagyunk, Christine?… Hogyan kerültünk ide?… Mi történt?

– Minden rendben van, kedves… Csak pihenned kell.

Az öregember tekintete az Angyalra tévedt, és keze a lány karjára szorult.

– Kik ezek az emberek, Christine? Sose láttam őket.

– Feküdj nyugodtan, kedves – mondta a lány olyan anyáskodó gyöngédséggel, mintha lázas gyerek lenne. – Nem fognak bántani. Ők mentettek meg, amikor küzdöttél.

– Igen… verekedtek. Emlékszem. Sohase voltam jó verekedő. Emlékszel… Christine… akkor régen? Bántottak téged is, Christine?

– Nem, drágám. Csöppet sem.

Az öregember lehunyta szemét, és egy percre megpihent, mintha a beszéd megerőltette volna. Aztán egyszerre ismét felnyitotta szemét.

– Megszerezték? – kérdezte rekedten.

– Pszt, Joris. Maradj csendben.

– De megszerezték?

Vanlinden fölemelte hangját és szeme kidülledt. A lány megpróbálta visszaerőszakolni az ágyra, de a férfi eltolta karját. A belső kabátzsebében kezdett el kutatni, először nyugtalan kézzel, aztán egyre vadabbul, végül mindegyik zsebét átkutatta, újra meg újra kiforgatta valamennyit.

– Nem, nincs – motyogta összefüggéstelenül. – Ott sincs. Nincs. Eltűnt. – Hangja szinte sikítóvá vált. – Eltűnt! – Az Angyalra bámult. – Maga vitte el?

– Mit? – kérdezte az Angyal.

– A jegyemet!

– Á, a jegyet. Nem, nem láttam. A hajójegyet gondolja? Nincs oka aggódni. Ha megmagyarázza a hajótársaságnak, hogy elvesztette, hát…

– Nem, nem, nem! – kiáltotta Vanlinden kétségbeesetten; az Angyal egészen libabőrös lett. – A sorsjegyem!

– Micsoda?

Christine hirtelen felugrott. Szembefordult az Angyallal, mint valami párduc, ámbár feje alig ért az Angyal válláig.

– Igen… – mondta tüzesen. – Maga vette el?

– Én? – kérdezte az Angyal tompán. Kitárta karját. – Kutasson ki, motozzon meg, vetkőztessen le, ha akarja. Szedjen szét darabokra és tegyen újra össze. Soha életemben nem láttam a papája sorsjegyét.

Christine megperdült és Hoppy Uniatz felé mutatott.

– Ő ült a hátsó ülésen Jorissal. Ő vette el?

– Elvetted, Hoppy? – csattant fel az Angyal.

Uniatz idegesen nyelt.

– Igen, nagyfőnök.

– Te vetted el? – ismételte az Angyal hitetlenül.

Hoppy ádámcsutkája nagyot ugrott.

– Igen, nagyfőnök – mondta bocsánatkérőn. – Aztat hittem, hogy azt mondtad, elvehetem. – Az asztalra mutatott. – Úgyse vót valami sok a palackban.

– Te ostoba szamár! – horkant az Angyal. – Nem a whiskyről beszélünk!

Visszafordult a lány felé.

– Hoppy nem vette el – mondta. – Én se. De ha nem hiszi, tessék, motozzon meg. Nem tudtam, hogy Jorisnak sorsjegye volt, még pedig nyereményes. Menynyit ért?

– Hát most már meg is mondhatom – szólt a lány fáradtan, tompán. – A karácsonyi húzásra szólt. A főnyereményt nyertük vele. Tizenöt millió pezetát.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Simon Templar egy portással társalog, s később éjféli látogatást tesz

1.

Az Angyal a lányra meredt, aztán Joris Vanlindenre.

Úgy érezte, mintha a saját gyomra nyelte volna el a whiskys üveg kétharmadát, nem pedig Uniatz telhetetlen bendője. Ismerte a karácsonyi sorsjegyhúzás részleteit, többször maga is vásárolt sorsjegyet, és épp úgy voltak vágyálmai, mint a többi spanyolnak. Havonta három húzás van, de a Navidad az év nagy eseménye, amikor majdnem hárommillió fontnyi díjakat osztanak szét. Simon már olvasott a lapokban arról, hogy akadt olyan ember, aki egy szép reggel milliomos lett, de sohase találkozott ilyennel, és szíve mélyén – mint a legtöbb ember – nem is hitte egészen, hogy az ilyesmi megtörténhet. Most a bizonyíték – két élő személy formájában úgy meredt eléje, mint valami riasztó zátony a ködből.

– Az egész sorsjegy a maguké volt? – kérdezte kis szünet után. – Vagy csak egy része?

A lány fejét rázta. Az Angyal teljes és őszinte ámulata oly nyilvánvaló volt, hogy eloszlatta gyanúját.

– Az egész – felelte. – Azt hiszem, megőrült annak idején… de ő hitt benne, és abból a kevés pénzből, amit itt-ott kapott tőlük, sorsjegyet vásárolt. És megnyerte a főnyereményt.

Simon gyors fejszámolást végzett.

– Miért nem fizették még ki az összeget?

– Mert Tenerifén vagyunk.

– Igen, persze, ezt majdnem elfelejtettem.

– Huszonnegyedikén volt a húzás – magyarázta a lány gépiesen, de mégis mohón, mintha a beszéddel próbálná figyelmét más dologról elterelni. – Az eredményt másnap sürgönyözték ide. Ekkor táviratozott Graner Madridba… De a táviratjelentés alapján meg nem fizetik ki az összeget. Néhány nap múlva megjelenik a hivatalos lista fényképmásolata, de még annak alapján sem adnak pénzt, ámbár a bankok az utóbbinak birtokában leszámítolják az összeget, két százalék kamat ellenében, de nem hinném, hogy a legnagyobb nyereményekkel kapcsolatban is megtehetik. Egyszóval meg kellett várni, amíg a hivatalos kormánylista néhány eredeti példánya ide megérkezik.

– Szép példája a spanyol szervezőtehetségnek – jegyezte meg az Angyal nyájasan.

– A listák állítólag a mai hajón érkeztek meg – mondta a lány.

Simon rábámult a lányra, aztán újabb cigarettára gyújtott a még égő csutkáról. Majd nyugtalanul föl-alá járkált a szobában, mialatt Hoppy afféle kutyaszerű nyugalommal és hűséggel figyelte.

Igazságtalan dolog azt állítani, hogy az a bonyolult kocsonyás izé, ami az egyszerűség kedvéért Uniatz agyának nevezhető, nem volt képes egyszerre több mint egy gondolatot kitermelni. Pontosabban: két gondolat befogadására és feldolgozására volt képes, ámbár be kell ismerni, hogy az egyik gondolat állandó háttere volt annak, ami az előtérben történt. S ez az állandó és makacs gondolat-háttér az Angyal tévedhetetlenségébe és isteni ihletettségébe vetett hit volt.

Mert az Angyal, aminthogy Uniatz fölfedezte, gondolkozni tudott! De mennyire! Problémákra tudott összpontosítani, ötleteket tudott termelni, Terveket tudott készíteni. Uniatz, az egyszerű polgár, akinek intellektuális látóhatárát addig csak önműködő revolverek és kézi gyorstüzelő fegyverek borították, nagy tisztelettel és ámulattal köszöntötte az Angyal természetfölötti képességeit, már első találkozásuk alkalmával. Amikor néhány év múlva újra találkoztak Londonban, Uniatz, aki nyugtalanul hánykolódott az élet hullámain, arra a következtetésre jutott, hogy soha nem lesz oka aggódásra, ha életét, sorsát ennek a természetfölötti lénynek sorsához kapcsolhatja.

Simon terveihez annak idején kitűnően illett az ilyen segítség, s ezért beleegyezett az együttműködésbe. Mire Uniatz olyan vak és elszakíthatatlan hűséggel ragaszkodott hozzá, hogy néhány hét múlva már csak testi fenyítések hatása alatt volt hajlandó az Angyaltól elszakadni.

Most előrehajolt és megveregette Christine vállát.

– Minden jól lesz – mondta bátorítóan. – A nagyfőnök rendbe hozza. Olyan esze van, mint egy… egy külügyminiszternek.

Az Angyal agyában hamar rendeződni kezdtek azok a zavaros adatok, amelyeket imént megtudott, de mégis maradt egy csomó bizonytalan homályos részlet, és minél többet töprengett, annál fantasztikusabbnak látszott az egész.

A spanyol sorsjegy egy documento del portador, a világ legtömörebb és legegyszerűbb kötvényirata. Maga a sorsjegy az egyetlen törvényes okirat, amelynek alapján a nyereményt kifizetik; viszont semmiféle személyi igazolás nem szükséges. A sorsjegyvásárló nem kap nyugtát, nevét nem jegyzik fel; az elárusító nem is tart ellenszelvényt magánál. Más szóval: az a papírszelet, amelyet Joris Vanlinden elvesztett, az egyetlen létező igazolás, amelynek alapján tizenöt millió pezetát, vagy kétmillió dollárt, avagy négyszázezer fontot fizetnek ki – ez a hétszer négy inchnyi Navidad-jegy a világ legtömörebb és legdrágább értékpapírja. Csak annak fizetik ki a pénzt, aki a sorsjeggyel személyesen megjelenik. Az Angyal már mindenféle alakú, formájú és jelentőségű zsákmányt látott, de ebben az újszerű és fantasztikus vagyonlehetőségben volt valami elképesztő és grandiózus. Kétmillió dolláros papírszelet – és nincs bizonyíték a tulajdonos számára. Akárkié lehet. Akárki felveheti a pénzt, ha nála a sorsjegy.

Megállt és Vanlindenre pillantott.

Az öregember kimerülten hanyatlott hátra a párnára, reszketett és meghatóan fogta a lánya kezét. Fáradt, gyönge szeme némán meredt az Angyalra; tudta, hogy Simon nem tud a sorsjegy sorsáról, mert a rémület eltűnt belőle és csak kín maradt hátra.

Simon a lányhoz fordult.

– De hát miért engedte el Graner magukat, ha tudott a sorsjegyükről?

– Nem engedett… Azt mondta, hogy mehetünk, de sohasem hittem neki. Minden nap féltem… hogy Jorisnak valami baja történik. Amikor értesültem, hogy a hivatalos listák ma megérkeznek… biztos voltam benne… hogy el akarják tenni Jorist láb alól…

– És elhatározta, hogy megszöknek?

Christine bólintott.

– Azt mondtuk, hogy korán lefekszünk, és kimásztunk az ablakon. Graner nem engedte ma este szabadon a kutyákat…

– Kutyák is vannak?

Simon hallotta, hogy a lány visszafojtja a lélegzetét.

– Igen… de ma este nem voltak szabadon… Kijutottunk és futni kezdtünk. Úgy látszik, észrevették. Utánunk jöttek és utolértek… Akkor jött maga.

Az Angyal két füstkarikát eresztett ki, gondosan; a második az elsőnek közepén szállt keresztül.

– És elvették a sorsjegyet – mondta. – De mégsem akarták megölni. Nem tartja ezt nagyon furcsának?

A lány végigszántott kócos haján az ujjaival.

– Nem tudom – felelte – talán már nem tudok gondolkozni.

– De hát mégis csak különös. Talán azért ölték volna meg, mert túl sokat tudott. De más oka is lehetett. Ha a sorsjegy ellopása után Joris szabadon marad, botrányt csaphat – nem lenne könnyű, de van rá mód. Mégis ritkaság, hogy egyetlen ember kétezer pezetába kerülő egész Navidad sorsjegyet vásárol – különösen az olyan kis helyen, mint ez itt. A boltban biztosan emlékeznének rá. Ha halott… azt mondhatja a banda, hogy megvették tőle… de ha életben van és botrányt csap…

– De hogyan is tehetné? Nem mehet a rendőrségre…

– Miért ne? Kétségtelen, hogy bajba kerülne – de ha bárki fia önkéntes vallomást tesz, nagy engedékenységre számíthat a törvény részéről. Jorisnak kevesebb terhelte a lelkét, mint a többinek. Elméleti szempontból nézve: ha valaki Joris helyzetében van, és csoda révén megkapja azt, amire nagyon vágyik – az óriási vagyont – s elveszik tőle az utolsó percben, hát könnyen megbolondulhat és feljelentést tehet, bár ezzel önmagát is börtönbe juttatja. Ezt Graner is tudta. Nem ismerem, de feltételezem, hogy elég jó pszichológus. Mi a véleményed Hoppy?

Uniatz csinosnak nem mondható arcvonásai kínos szemrehányó kifejezésbe tömörültek. Ez az arc a legzavartalanabb pillanatban is olyan volt, mintha egy műkedvelő szobrász nagy darab agyagot össze-vissza csapkodott, dolgozott volna abban a hiú reményben, hogy legudvariasabb barátai emberi arcot ismernek föl benne, de ha Uniatz képét kikényszerítették nyugalmából, hát épp olyannak látszott, mint valami ultrafuturista festmény, amely egy igen-igen modern tárlaton díjat nyerhet. Uniatz azonban nem törődött a szépséggel. Ez az egyszerű és naiv ízlésű ember a „vélemény” vagy „gondolat” szavak hatása alatt máris szinte lelki fájdalmat érzett.

– Kinek… nekem? – kérdezte gyötrődve.

– Igen, neked.

Uniatz újabb darabot harapott le szivarjából és szórakozottan lenyelte.

– Nem tudom én, nagyfőnök – kezdte gyöngéden, de az Angyal tiszta és vádló tekintetének hatása alatt férfiasán folytatta a küzdelmet. – Ez a Graner – mondta. – Ez az a pasas, aki olyan gazfickó?

– Az hát.

– Aki a gyémántokat gyűjti?

– Úgy van.

– Akiről Madridban dumáltál?

– Pontosan.

– Az a hólyag, aki miatt idegyüttünk?

– Persze.

– Szóval a sorsjegy-pasi – mondta Hoppy, aki minden részletet meg akart vizsgálni, mielőtt döntő véleményt nyilvánított volna.

Simon helyeslően bólintott.

– Látom, egy részét megértetted – mondta. – Nem bánom, nevezd őt: Graner, a sorsjegy-pasinak. Annyi mindenesetre igaz, hogy a sorsjegy nála van. De az a kérdés – mi legyen a következő lépés?

– Pác – felelte Uniatz bizonytalanul.

– Mit mondtál?

Pác. Pácocska. Pácban vagyunk.

– Valami történt veled – mondta az Angyal szigorúan. – Még pedig először életedben. Vagy a whisky hatott rád. Vagy ötleted támadt.

Uniatz pislogott.

– Pácban vagyunk – nagyfőnök –, mondta. – Egyszerű, pácban. Nem köll mást tenni, mint odamenni ahhoz a pasihoz, és aszondani: „Idehallgass, apuskám, vagy leadsz valamit ebből az üzletből, vagy szólunk a zsaruknak.” Biztosan enged. Eccerű dolog – tette hozzá Uniatz.

Az Angyal sajnálkozva nézett rá.

– Te szegény agyalágyult – mondta. – Ez nem üzlet. A spanyol állami sorjegyhúzásról van szó. Tökéletesen törvényes dolog. Nem Graner csinálja, ő csak megszerezte azt a jegyet, amely megnyerte a főnyereményt.

Uniatz boldogtalannak látszott. Úgy érezte, mintha a spanyol kormány személyesen megsértette volna. Mélabúsan morgott.

– Nem értem, nagyfőnök – szólt végre.

– Azt én is veszem észre rajtad – felelte az Angyal.

Újra fölugrott. Christine Vanlinden szinte lenyűgözve figyelte: volt valami hallatlan erély és hatalom a mozgásában, amilyet még férfiban nem tapasztalt. Akár megbízható, akár nem, akár gonosztevő, akár nem – a személyisége megtöltötte a szobát.

– Granernél a jegy – mondta Simon Templar. – De nálunk van Joris. Tehát amíg Joris él – és Graner nem tudja, hol van, nem meri majd beváltani a sorsjegyet. Először megpróbálja megkaparintani Jorist. Megengedheti magának, hogy várjon néhány napig, s közben kitervel valamit. De nem hinném, hogy holnap reggel megjelenik a sorsjegyárudában. Tehát mindkettőnknek egyenlő esélye van egyelőre. S mialatt Graner tervezget, mi is tervet készíthetünk. Sőt: akcióba léphetünk. Tehát a legközelebbi lépésünk az lesz, hogy elmegyünk Graner apóhoz és beszélgetünk vele.

Látta, hogy a lány ajkába harap.

– Beszélgetni Granerrel? – ismételte ijedten. – Azt nem teheti.

– Nem a csudát! – mondta az Angyal nyájasan. – Már vár engem.

2.

A lány szeme kitágult.

– Várja magát?

– Úgy van. Későn szálltunk csak le a hajóról, és az autómat nem szállíthatták partra. Az emelődarunak valami baja lett, és nem tudták azonnal kijavítani. Amikor végre partot értünk, majdnem fél napig tartott, amíg a különféle autóigazolást és a partra viteli engedélyt elintéztem. Azután ide jöttünk, némi alkoholt és elemózsiát fogyasztottunk, mielőtt további kalandra indultunk volna. De előzőleg érdeklődni kezdtünk Graner holléte iránt, és miután hat ember hatvanféle információt adott, végre a helyes úton voltunk, hogy magunk találjuk meg a házat. Így akadtunk magára. – Mosolyogva tette hozzá: – De Graner apó mindenképp vár engem.

– Miért?

Simon az órájára pillantott.

– Tudja-e, hogy mindjárt éjfél? – mondta. – Azt hiszem, akad egy-két tennivaló, mielőtt tovább társalognánk. Jorisnak egy kis pihenőre van szüksége. – Föl-alá sétált, majd visszalépett a lány elé. – Az a fontos – folytatta, hogy Joris ittléte ne keltsen feltűnést. Graner emberei először a szállókat kutatják. Hoppy mint részeget hozta be, tehát egyelőre maradjon itt nála. Holnap majd valami újabb tervet eszelünk ki. Helyes. Hoppykám? A földön is aludhatsz, vagy esetleg a fürdőkádban.

– Há’ persze, nagyfőnök – helyeselt Uniatz. – Elalszom én az erkélyen is, ha kell.

– Helyes – mondta Simon, és a lányra mosolygott. – Most tehát lemegyek és szobát szerzek magának.

Kiment és leszaladt a lépcsőkön. Miután nagyobb zajt ütött, mint egy futballmeccs közönsége, végre sikerült az éjjeli-portást felkeltenie; előadta kérését.

A portás szoborszerű arccal nézett rá.

– Nanana – mondta álmosan. – Holnap, ha majd lesz itt valaki, aki ért a szobakiadáshoz, elintézheti az úr.

– Holnap már késő – felelt az Angyal. – A Teida-hegy talán lávát ont vagy a tenger elönti a várost. Ma estére kell a szoba. Mi a véleménye arról, hogy bemegy az irodába és megnézi a vendégkönyvet?

– 'stá cerrao – felelt a portás pesszimistán. – Be van zárva.

Az Angyal sóhajtott.

– Hölgy számára kéne – magyarázta, s megpróbált a közismert spanyol vadregényességre hatni.

A portás továbbra is ködösen bámult rá… Ha senoritáról van szó, minek oly fontos a külön szoba?

– Önnek van már szobája uram – felelte, és csuklott.

– Igen, igen. De még egyet akarok. Nincs vendéglistája, amelyről megállapíthatná, melyik szoba foglalt?

– Hát nem mondom, lista az van – ismerte be a portás óvatosan.

– Hol, hol?

Az álmos ember lassan motoszkált a pulton, és végre piszkos papírlapot kotort elő. Simon ránézett.

– No már most – jegyezte meg az Angyal – nem gondolja, hogy azok a szobák, amelyek nincsenek ezen a listán, üresek?

– Nem gondolom – felelt a portás – tudniillik a szobaszám nincs mindig a listán.

Simon mélyet lélegzett.

– Mindenki hazajött már? – kérdezte.

– Kivéve az ötvenegyest – mondta a portás, aki nyilván telepatikus módon ellenőrizte a vendégek hazatérését.

– Akkor a rekeszekben maradt kulcsok, amott, nyilván az üres szobáké – mondta az Angyal, akit a Hoppy Uniatz-cal való társas viszony megedzett a butasággal való küzdelemre.

A portás duzzogva morgott valamit. – Nyilván úgy van – motyogta.

– Hát akkor legyen szíves adja ide az egyiket – mondta az Angyal.

De megelőzte a portást, és kinyúlt a negyvenkilences kulcs felé, amely az övével szomszédos szobát nyitotta. Aztán kinyitotta a lift ajtaját, beszállt és megnyomta a gombot. Semmi sem történt.

– No funciona – mondta a portás, némi mogorva elégtétellel. Simon hallotta, hogy horkol, amikor az első emeletre ért.

Fölfelé menet jókedve visszatért – más dolga volt, minthogy a Kanári-szigetek bennszülötteinek korlátoltságával foglalkozzék.

– Itt kellene letelepedned, Hoppy – mondta, amikor visszatért a szobába. – A bennszülöttekhez képest olyan zseni vagy, hogy bizonyára polgármester is lehetne belőled. Mindenesetre sikerült szobát szereznem.

Az ágy fölé hajolt, és újra megfogta Vanlinden csuklóját.

– Gondolja, hogy járni tudna néhány lépésnyit? – kérdezte.

– Megpróbálom.

Simon fölsegítette, de karját a dereka alatt tartotta.

– Hagyjon öt percre egyedül vele – mondta a lánynak – amíg levetkőztetem és ágyba teszem. Hoppy majd visszahozza.

Hoppy szobája kettővel arrébb nyílt a folyosóról; s a Christine számára szerzett szoba Simoné és Uniatzé között volt. Az Angyal fölemelte Vanlindent és elindultak. Amikor beértek a szobába, az öregember sóhajtott.

– Azt hiszem, egyedül is levetkőzöm – mondta. Az Angyal néhány másodpercre elengedte.

Az öregember nekikezdett a kabát levételének. Egyik karját kihúzta már, de aztán csöndesen megállt és furcsa, gyerekes zavar jelent meg arcán.

– Úgy látszik, mégsem vagyok még jól – mondta rekedten, és hirtelen leült az ágyra.

Simon levetkőztette. A ruhátlan öregember még soványabbnak és gyöngébbnek látszott. Ahol a bőre nem volt kék-zöld foltos, vagy sebhelyes, nagyon fehérnek és átlátszónak tűnt. A nyak körül és a háton jellegzetes lágy ráncok voltak; Simon újra megvizsgálta; gondosan megmosta és bejódozta a sebhelyeket. Aztán Uniatz egyik cifra selyempizsamáját húzta rá, és éppen a párnáját igazgatta, amikor Hoppy és Christine megérkeztek. Simon visszatért a saját szobájába, majd újra átment Jorishoz néhány apró pirulával és egy pohár vízzel.

– Vegye be ezt, kérem – mondta. – Majd megnyugtatja és pihenni fog.

Tartotta az öreg ember fejét, mialatt az megitta a vizet. Aztán gyöngéden visszahelyezte. Vanlinden felnézett rá.

– Nagyon kedves – mondta. – Én meg olyan fáradt vagyok.

– Holnap már úgy érzi magát, mint egy bikaviador – mondta az Angyal.

Belekarolt Hoppyba, és kivonta a szobából; de mihelyt elfordult az ágytól, arcáról eltűnt a vidámság. Joris Vanlinden öreg ember – testben-lélekben. Simon tudta, hogy abban a lassú folyamatban, amit öregedésnek neveznek, nagy szerepet játszott az utolsó négy év sok izgalma és aggodalma. Mi hatása lehetett a ma esti verésnek az öregember csökkenő életerejére? S az ellopott sorsjegy drámája vajon nem lesz-e tragikus hatással?

Simon kint a folyosón rátámaszkodott a korlátra, és félig elszívta cigarettáját, miközben nehéz kérdésekre keresett választ. De aztán a szoba felé mutatott.

– Ha visszamégy oda, Hoppy – mondta – zárd be az ajtót, és tedd a kulcsot a zsebedbe. Tartsd is ott. Ne engedj be senkit, amíg reggel oda nem megyek – te se hagyd el a szobát, hacsak valami fontos közölnivalód nincs számomra.

– Okay, nagyfőnök.

– Uniatz rágyújtott arra a gyanús csutakra, amit még nem rágott össze. Olyan tekintettel nézett az Angyalra, amit bárki más tűnődőnek nevezhetett volna. De Uniatz nem szokott tűnődni.

– Ez a sorsjegy-ízé – jegyezte meg. – Sokat érhet.

– Kétmillió dollárt, Hoppykám.

– Hű, az áldóját! – Uniatz az ujján számolgatott. – Milyen jól gyünne ötszáz lepedő!

Simon a homlokát ráncolta.

– Hogy érted? Miféle ötszázezer dollár?

– Úgy gondoltam, annyi lesz a részem, nagyfőnök. Legutóbb is feleztél velem. Félmillió nekem, félmillió neked. Vagy az túl sok? – kérdezte Hoppy tétován.

– Majd akkor kiszámítjuk, ha a kezünkben van – felelte Simon.

Az ajtó kinyílt, és Christine lépett ki. Bólintott.

– Már elaludt – mondta. – De igazán nem értem, miért fosszam meg barátját az éjszakai pihenéstől. Én is bent alhatnék a karosszékben, és szemmel tartanám apámat.

– Dehogy, dehogy – mondta az Angyal derűsen. – Hoppy mindenütt tud aludni. A nap legnagyobb részében talpon alszik. Az ember nem is tudja, mikor van ébren. Ha Jorisnak szüksége van valamire, Hoppy majd elintézi; ha nem tudja elintézni, majd szól nekem; s ha én se tudom, hát majd szólunk magának. Magának éppúgy pihenőre van szüksége, mint a papának.

Gyöngéden, de határozottan az ajtó felé tolta Hoppyt, és kinyitotta azt a szobaajtót, amelynek kulcsát az imént szerezte odalent. Felgyújtotta a villanyt, és követte a lányt; aztán bezárta az ajtót és odaadta a kulcsot a lánynak.

– Tartsa magánál, óvatosság miatt. Ma este nem történhet baj, de holnap esetleg igen, ha Graner és társasága korán munkába lát. Az összekötő ajtót is bezárhatja.

Kinyitotta az összekötő ajtót, és átment a saját szobájába. Kivett egy reggeli köpenyt a táskájából.

Amikor megfordult, látta, hogy a lány követi. Ráaggatta a köpenyt a lány karjára.

– Ez a legtöbb, amit tehetek – mondta. – Attól tartok, a pizsamám kissé bő lenne magán, de ha akarja, azt is adhatok. Parancsol még valamit?

– Van még egy cigarettája?

Simon fölemelt egy csomagot a kisasztalról, s a lánynak adta.

– Szóval, ez minden, amit tehetek?…

De a lány nem moccant. Kezét könnyű kabátkája zsebébe vágta. A reggeli köpeny karján lógott. A lány fölnézett rá s az Angyal egyszerre észrevette, milyen csodálatos zöld ez a szempár. A lámpafény ráhullott a csillogó, rézszínű hajra. Az öves kabátja nyitva volt, s alóla, a vékony selyemblúzon át csábítóan ívelt test villant elő.

Az Angyal krákogott. Christine halkan szólalt meg:

– Még mindig nem mondta el, hogy miért várja magát Graner?

A férfi leült az ágy szélére.

– Egyszerű. Válaszoltam a táviratára.

– Hogyan?

– Igen, igen. Tudtam, hogy Felson és Holby ékszertolvaj! Felismertem Joris nevét is… nos, tudja mire gondolok… arra a bizonyos nagyszabású ékszerügyre, amelyben a papa is részt vett. Úgy látszott egy ismeretlen Mr. Graner is szerepet játszik az egészben. Arra a következtetésre jutottam, hogy Graner elvtársat érdemes közelebbről megismerni. Ezt táviratoztam neki: „Megvan az alkalmas ember. Telefonáltam neki. Azonnal odautazik” és aláírtam „Felson”

– Dolgozni akar Graner számára?

– Édesem, még soha életemben nem csiszoltam gyémántot. S különben senki fiának nem szoktam dolgozni. De gondoltam, megéri, ha egy kissé megismerkedem Graner apóval, ő majd megfizeti a fáradságomat – de nem a munkámat.

– Értem – felelt a lány, és humor csillant fel zöld szemében. – Szóval meg akarta zsarolni.

A férfi szemöldöke gúnyos ívbe húzódott.

– Nem egészen helyes a kifejezés. Sőt, határozottan téves. Én egy idealista vagyok, kedvesem. Azonkívül társadalmi ellentéteket szoktam kissé kiegyenlíteni. Miért legyen Granernek egy csomó gyémántja, amikor nekem egy sincs? S ha tényleg olyan, amilyennek maga leírta, hát szent kötelességem a „kiegyenlítés“. Ezért táviratoztam.

– De hátha Rodney valami mást táviratozott?

Az Angyal mosolygott.

– Nem hinném, hogy Rodney vagy George bármiféle sürgönyt küldhetne – jegyezte meg. – Miután fölemeltem a táviratot, követtem őket a Chicote elé. Mihelyt kiértem, láttam, hogy néhány polgári ruhás nyomozóközeg rendőrségi jelvényt villantott elő. A jelvényesek elégedett képéből, valamint Rodney és George mélabús tekintetéből arra következtettem, hogy Madridban nyilván rajtacsípték őket.

– De a ma esti ellenfelek felismerhetik!

– Kétlem. Meglehetősen sötét volt az úton. Én magam sem ismertem fel őket. Különben is a kalapomat mélyen a szememre húztam.

Kioltotta cigarettáját és felállt. Szemtől-szembe álltak egymással. A lánynak a vállára helyezte két kezét.

– Ne aggódjon ma este, Christine – mondta gyöngéden – tudom, nehéz megfeledkezni a gondokról, de meg kell próbálnia. Reggel majd munkához látunk.

– Joris azt mondta, hogy maga nagyon kedves – felelt a nő. – Tényleg az.

– Köszönöm – mondta az Angyal. – Miért voltam az?

– Olyan bizakodó és praktikus. Szükség volt rá, hogy valaki ráncba szedjen. Most már, hogy maga is velünk tart, egészen másként látom a dolgot. Van valami magában, ami…

A lány fölemelte arcát, egészen közel úgy, hogy Simon érezte testének melegét. Érverése gyorsabban lüktetett, de agya hűvösen dolgozott. Lemosolygott rá.

A lány hirtelen megfordult, és szótlanul kiment a szobából.

Az Angyal cigarettát vett elő, és lassan, gondosan rágyújtott. Fél percig ott maradt állva, de aztán a tükrös szekrény elé lépett, és lebiggyesztett szájjal vizsgálta arcát.

– Öregem, úgy látszik, elcsábítanak.

Aztán eszébe jutott, hogy a Hirondel még mindig a szálló előtt áll. Nem hagyhatja ott egész éjjel; kis felhő telepedett homlokára. Szerencsére talált már garázst a délután folyamán. Nesztelenül kinyitotta ajtaját és lement.

A tér csaknem teljesen kihaltnak látszott. Santa Cruz lakói korán fekszenek. Simon beszállt a kocsiba és felhajtott a Calle Castillo-n. Lassan hajtott; a hatalmas motor lágy berregése pihentette agyát; cigaretta fityegett ajkából és ujjai gyöngéden simogatták a volánt. Az autó mély búgása lassan ivódott érzékszerveibe, hatalmába kerítette, úgy, hogy az autó szinte akarata ellenére vitte célja felé. Amikor lement a szálló elé, hogy a garázsba vigye a kocsit, nem is gondolt arra, hogy… Jobb felé mellékutca vezetett a garázs felé, de nem is pillantott feléje. A Hirondel tovább búgott a La Laguna útján – Reuben Graner háza felé.

3.

Simon Templar dúdolni kezdett; s az alig hallható dallam furcsa harmóniában volt a motorbúgással. A hideg éjszakai levegő frissítően simította arcát. Mosolygott.

Lehetséges, hogy őrült dolgot művel. De hiszen mindig olyat tett, egész életében. Hitt abban, hogy a kaland sohasem menetrendszerűen történik és minden, amit tett és tenni fog, ezen a hiten alapult. Előbb-utóbb úgyis meg kellett látogatnia Reuben Granert. E pillanatban oly frissnek és ébernek érezte magát, mintha imént szállt volna ki a hideg fürdőből. Az a rövid, mozgalmas epizód, néhány órája az országúton, csak az étvágyát keltette fel.

Semmiféle haditerve nem volt. Agya tisztán, frissen várt valami ösztönös, pillanatnyi elöntést. Kellemes emlék visszfénye csillogott szemében, amikor felismerte azt a helyet, ahol Joris Vanlinden az események színterére lépett; de aztán hirtelen a fékre taposott – épp idejében, hogy el ne gázoljon egy pár guardia de asalto-t, akik előreléptek az út széléről, és intettek, hogy álljon meg. Körülnézett és megfigyelte, hogy az úton rengeteg guardia tartózkodik. Észrevette a guardias civiles fekete vászonból készült napóleon-kalapját, de karabélyok csöve is fölcsillant a homályban. Kézilámpa fénye villant arcába.

– Hová megy kérem? – kérdezte a csendőr udvariasan, spanyolul.

– Egyik barátomat látogatom meg.

– Baje ustad.

Simon kiszállt. Egy másik guardia lépett hozzá, a társa mellé. A spanyol csendőrök mindig kettesével jártak. Most is úgy tűnt az Angyal előtt, mintha sziámi-ikresen egyesültek volna. Az egyik csendőr feszülten figyelte, mialatt a másik gyorsan megmotozta. Az Angyalnak eszébe jutott, hogy a szállót kalandos szándék nélkül hagyta el, s revolvert sem vitt magával; egyetlen fegyvere egy karcsú, borotvaéles tőr volt, amelyet bal alsókarja alatt viselt s amit nem szívesen cserélt volna el a világ bármely más fegyverével. A motozás nem volt elég gondos ahhoz, hogy tőrét megtalálták volna.

– Su documentación?

Simon megmutatta útlevelét. Megvizsgálták és visszaadták.

– Turista?

– Si.

– Bueno. Siga ustad.

Az Angyal tarkóját vakarta s kíváncsian kérdezte. – Mi történt? Mi ez?

– Az már nem az úr ügye – válaszolt a szűkszavú csendőr és hátralépett.

Simon beszállt és tovább hajtott, tűnődve. Joris Vanlinden kiszabadítása nem játszódott le teljes csöndben, s azok a lövések, amelyeket utánuk adtak le, nyilván messze hangzottak. De a meglepő nagyszámú csendőr jelenléte mégis rejtélyesnek látszott – még az olyan országban is, ahol a kormány úgy vélekedik, hogy ha egy csomó csendőrt állít egy bűntény színhelyére, ezzel megakadályozza valami más bűntény elkövetését. Füle tövét vakarta és megpróbált olyan adatot keresni, amelyet talán elfelejtett a harc izgalmában. Egyszerre széles fehér fal bukkant föl előtte; ez volt az úti cél – most már nem törődhetett a csendőrökkel.

Lassan elhajtott előtte, és száz lépésnyire szűk mellékutcához ért, ahová hátrafelé betolatott. Leállította a motort, kioltotta a lámpákat és gyalogosan folytatta útját. A fal közepén széles behajtó volt – elég széles ahhoz, hogy valami nagy amerikai kocsi ott beférjen. A kapu nehéz fából készült; vasrács erősítette meg. Nem láthatott be rajta a kertbe. A széles, hatalmas kapuban kis ajtó nyílt. Simon apró zseblámpával rávilágított, és elolvasta a réztáblán lévő nevet: „LAS MARIPOSAS“. Graner háza volt.

Továbbment a fal mentén. A végén drótsövényhez ért, átmászott rajta, be a pázsitra és folytatta a nyomozást. Így teljesen megkerülte a házat és környékét, amíg vissza nem ért a főútra. A fal végig vezetett a ház körül, átlagosan nyolc lábnyi magasan. Az Angyal elégedetten mosolygott. A ház jól szervezett bűntársaság jeleit viselte. Simon Templar kedvelte a jól szervezett bűntársaságokat; oly izgalmassá tehették az életet.

Maga a ház nem állt a kert közepén; egyik sarkán a kertet körülvevő fal a ház falát is képezte. Itt két vagy három rácsos ablak nyílt a legfelső emeleten. Ezeket leszámítva a házfal simán emelkedett harminc láb magasra, mindenféle kiugró rész vagy kapaszkodó nélkül; talán még egy gyík sem tudott volna fölmászni rajta. Ezen a módon tehát nem juthatott be a házba.

Visszatért a mezőre, és arról az oldalról vizsgálta a falat. Óvatosan fölnyúlt, és keze sűrű drótsövényt érzett; – ha valaki kevésbé óvatosan nyúlt volna oda, súlyosan megsérthette volna ujjait. De az Angyal mosolygott. Lehajolt és levetette cipőjét, óvatosan egymás mellé helyezte a fal tetejére, beledugta kezét, és úgy húzta föl magát.

De közben még valamit felfedezett. A fal tetején finom rézdrót vonult végig; körülbelül nyolc inchnyire a faltól, kifelé. Eddig nem vette észre, de most majdnem hozzáért az arca. Ha kissé ügyetlenül helyezi fel a cipőjét, hát biztosan hozzáér. Néhány percig feszülten figyelte. Aztán leereszkedett a földre, levette, és újra fölhúzta cipőjét.

Nem tudta, hogy a rézdrót miféle hasznos célt szolgál, de nem tetszett ez a dolog sehogy sem. Nem volt eléggé erős ahhoz, hogy a betörőt visszatartsa – még dróttövis sem volt rajta. Viszont úgy helyezték el, hogy ha valaki felhúzza magát s csak éppen be akar pillantani a kertbe, feltétlenül hozzáér; ha pedig átmászik a falon, mindenképp megérinti. A falnak támasztott létra is végigsúrolná.

Lehetséges, hogy valami riasztó-rendszerrel áll összefüggésben, talán magas feszültségű áram van benne – talán automatikusan puskákat süt el, rakétát ereszt föl, vagy éppen gyászindulót kezd játszani; de Simon annyit biztosan érzett, hogy nem díszítésül tették oda. Tiszteletet kezdett Reuben Graner iránt érezni, ámbár kissé bosszantotta ez a ravasz óvintézkedés.

– Az élet – szólt az Angyal a védőangyalának – egyre szórakoztatóbbá válik.

Ott állt a fal tövében, és az izgalmas kaland kellemesen bizsergette fejlett érzékszerveit, amikor egyszerre föleszmélt rá, hogy a fal túlsó felén valami nesz hangzott. Alig volt több, mint falevélsusogás egy szellős estén; de önkéntelenül megfeszültek izmai, mert érezte, hogy nincs szellő…

Csöndesen állt és figyelt; a csöndben hallhatta saját szívdobbanását. A susogó nesz folytatódott, és most, hogy pontosabban megfigyelhette a hirtelen és egyenetlen neszt, biztosan tudta, hogy nem a szél. Élőlény okozta, nehéztestű, lopózva mozgó élőlény, aki a fal túlsó felén valami bozótban mozog. Fojtott szaglászó neszt hallott, s Christine Vanlinden szavai cikáztak át agyán: „aznap nem engedték szabadon a kutyákat…”

Teljesen mozdulatlanul állt, s minden percben várta, hogy szilaj ugatás veri föl az éj csöndjét; de semmi sem történt. Hallotta, hogy távol a kikötőben hajó szirénája zúg; egy autó berregett föl a dombtetőre és aztán egyre halkuló búgása elhalt az éjben… Amikor végre ismét megmoccant, még mindig nem hallatszott bentről semmi különös, kivéve azt a lopózó surranást, amely követte a fal mögött vissza a főúthoz. A láthatatlan lappangó némaságában volt valami kísértetiesen szörnyű; az Angyal idegei kellemesen megfeszültek.

Újra a kapu előtt, cigarettára gyújtott, és a helyzetet mérlegelte. Az teljesen biztosnak látszott, hogy nem juthat be a fal mögé, a háziak felriasztása nélkül. Erre már egy csomó okot talált eddig – de azt is érezte, hogy a fal mögött még jó pár védelmi eszköz akad; aztán a kutyák… furcsa és félelmes csöndjéről arra következtetett, hogy feladatuk nem a riasztó ugatás, hanem valami sokkal borzalmasabb…

Simon Templar bölcseletének egyik alaptétele volt, hogy minél bonyolultabb a probléma, annál egyszerűbb és egyfélébb a megoldás – ha az ember megtalálja. Ebben az esetben a megoldás oly meglepően szimpla volt, hogy az Angyal teljes fél percig mozdulatlanul állt.

Aztán nyugodtan és kimérten a kapu-csengőre helyezte karcsú mutatóujját és megnyomta.

Egy kis csönd után lépések koppantak a kapuhoz vezető köves ösvényen. A kisajtó rácsos ablaka kinyílt, de nem lehetett látni, miféle arc bukkan elő a sötétben.

– Quien es?

Az Angyal egyelőre nem látta okát annak, hogy tudassa: spanyolul is ért.

– Mr. Graner vár rám – felelt angolul.

– Kit jelenthetek? – mondta a hang angolul.

– Mr. Felson küldött.

– Egy pillanat!

Újabb szünet. Simon halk füttyentést hallott, kutyalábak dobbantak, lánc csörgött és aztán újra csönd lett. Majd kulcs zördült, retesz nyikorgott, és a kis ajtó kinyílt.

Simon meghajolt, és legörnyedve belépett: odabent azután kiegyenesedett. A férfi, aki beengedte, lehajolt a zár fölé és gondosan elhúzta a reteszt. Az Angyal megfigyelte, hogy nem kevesebb, mint öt retesz volt az ajtón s mindegyiket furcsa csillogó fém borította.

Tűnődve nézett körül. A kutyákat a kövezett út végén kis oszlophoz láncolták. Hatalmas, szürke állatok voltak, de nem tudta megállapítani, mifajták. A láncok nyikorogtak és csörögtek, amikor feléje próbáltak ugrani; vörös szájukból mérges, erős agyarszerű fogsor villant elő, de egyikük sem ugatott vagy vonított. Feléje feszültek, kapirgálva, szuszogva, mérgesen s némaságuk félelmesebbé tette a látványt.

– Erre jöjjön – mondta a férfi, aki beengedte. Végigmentek az ösvényen, amely a ház körül vezetett. – Graner vagyok. Mi a neve, kérem?

– Kripta. Mr. Kripta – felelte az Angyal, aki évek óta kedvelte a síri álneveket.

A bejárati ajtó előtt lámpás égett, és először vizsgálhatta meg a házigazdát, miközben Graner felnézett rá. Simon számára riasztó volt a felfedezés.

Reuben Graner egész fejjel alacsonyabb volt nála; szikár, mint egy hering. A csíkos, világosbarna ruha, amely szorosan simult rá, még inkább éreztette a soványságát. Zöld antilop-cipőt viselt és sárga kamáslira hullott a bő nadrágszára; rikító nyakkendő mögül rózsaszín ing villant elő, fölötte a sápadt arc majdnem olyan éles és vékony volt, mint a guillotine pengéje. Szokatlanul hosszú és keskeny orra mellett mély árkok vonultak szája köré, amely egyetlen vékony vonásnak látszott. A bőre oly simán, szorosan tapadt homlokára, arc-csontjára, mintha nem is lett volna hús alatta. Első vizsgálatra csak a szeme igazolta azt a rémületet, amellyel Christine Vanlinden beszélt róla: furcsán, mereven, pislantás nélkül bámultak elő a teknőc-keretű szemüveg mögül: feketén, feszülten, mint két nedves kavics.

– Jöjjön be – mondta Graner.

Kinyitotta az ajtót, amely a kopár, keskeny hallba vezetett. Két oldalán ajtók voltak; az egyik nyitva állt, és Simon látta, hogy fény szűrődik ki. Amikor elhaladt előtte, az Angyal meghallott valamit, ami olyan érzést keltett benne, mintha egyszerre a levegőbe dobták volna és négyszer-ötször megpenderült volna, mielőtt újra leesnék. Szíve erősen dobogott. Dühös férfihang morgott és félelem is rejlett e hangban. Simon minden szót tisztán hallott, mintha a beszélő mellett állt volna.

– De sohasem volt nálam az az átkozott sorsjegy. Joris zsebeit kutattam, amikor az a disznó rám vetette magát. Ha bárki elvette, hát ő az!

HARMADIK FEJEZET

amelyben Simon Templar újságot olvas és majdnem csapdába kerül

1.

Az Angyal csak emberfeletti, ösztönös akaraterővel volt képes azt az utat folytatni, amelyre rálépett. Nem tudta pontosan, hogyan történt, de habozás nélkül lépett be a házba: amióta pedig Graner előreengedte, már nem táncolhatott vissza. A habozás eltűnt. Megállt, cigarettára gyújtott, és érezte, hogy Graner élesen figyeli a fellobbanó fényben. Úgy tett, mintha észre se venné – mintha nem hallotta volna az előbbi megjegyzést.

Graner úgy látszik meggyőződött róla, hogy a szavak nem tettek rá különösebb hatást. Megfordult, és egy fali gombot nyomott meg; de nem a villany gyulladt fel. Ugyanakkor kint halk kattanás hangzott, s kutyakapirgálás, szuszogás, majd dobbanó, futó lépések. Az Angyal megértette, hogy a kutyák láncait valami gépi szerkezet irányítja, s most újra szabadon vannak.

A szobából nem hallatszott további hang; a halálos csöndben Graner affektáltan, lassan folytatta útját és belökte az ajtót.

– Néhány barátom van itt, Mr. Kripta.

Simon hanyagul belépett és körülnézett. Modernül berendezett szoba volt, de a feltűnő színek visszataszítóan hatottak rá. A függöny skarlátvörösen rikító volt, a szőnyeg lila-kockás, a székek fűzöldek. A székek között apró kis üvegfedelű asztalkák álldogáltak – rajtuk, meg a szekrényeken mindenféle ízléstelen váza, üvegtál, mintha össze-vissza, több régimódi középosztálybeli, de szedett-vedett szalonból került volna ide. Reuben Graner remekül illett a szobába. De Simon Templar nem annyira a szobát, mint a benne lévő férfiakat vizsgálgatta; hárman voltak, s nagy nehezen gyűrte le kárörömmel teli gúnyos mosolyát, amikor kettőjükön felismerte az esti verekedés nyomait.

– Mr. Palermo – mondta Graner éles fejhangon.

Fekete, karcsú úrra mutatott; sima olajos bőre volt, kackiás kis bajusza, amelynek szépségét alaposan ellensúlyozta a jobbszem alatt egy sötét folt, és a bal arcán mutatkozó saroknyom.

– Mr. Aliston…

Mr. Aliston magas volt, homokszőke; kidülledt vizenyős szeme volt, és bamba szája. Rózsaszín arcbőrét csúnya, friss sebhely keresztezte, bal halántékán kékes-fekete folt virított.

– És Mr. Lauber.

A harmadik férfi hatalmas, tagbaszakadt alak volt, akiben Simon rögtön felismerte utolsó ellenfelét. Ő látszott legkevésbé sérültnek; de az Angyal tudta, hogy tarkóján Uniatz revolverének nyomát viseli.

– Örvendek – mondta Lauber szívélyesen. Mihelyt megszólalt, Simon tudta, hogy ő tette előbb azt a meglepő megjegyzést.

Az Angyal érdeklődés nélkül mérte végig a hatalmas fickót.

– Kripta úr – magyarázta Graner – az a barátunk, akit Felson jelzett táviratában.

A többi hallgatott. Az asztal túloldalán csoportosultak mozdulatlanul; Lauber állt középen. Csak a szemük szegeződött az Angyalra, hideg feszültséggel. Még Lauber is mély hallgatásba burkolózott az első üdvözlő szó után. Úgy nézték az Angyalt, mint vadállatok az új szelídítőt.

– Üljön le – mondta Graner.

Palermo kinyújtotta lábát, anélkül, hogy teste egyébként megmozdult volna, és széket lökött az Angyal felé. Graner másikra telepedett. Óvatosan, kényesen a szélére helyezkedett, és keresztbe tette lábát; a kamásli fölött fénylő kék selyemharisnya villant elő.

– Felson keveset mondott magáról – szólt Graner, és zsebében kotorászott. Táviratot vett elő. Újra átolvasta, hosszúkás alsóajkát simogatva. – Nem adott valami levelet, vagy más ajánlást?

Simon a fejét rázta.

– Nem is találkoztam vele. Londonba telefonált, és rögtön elindultam.

– Nagyon gyorsan ért ide.

– Repülőn mentem Sevilláig. Fel akartam hívni Rodneyt Madridban, de nem találtam. Nem várhattam rá, mert el kellett érni a hajót, és azt mondta, nagyon sürgős.

– Nem ma reggel érkezett a hajó? – kérdezte Graner hanyagul, mintha csak a kötelező érdeklődés indította volna a kérdésre.

Az Angyal könnyedén bólintott.

– A hajón megismerkedtem néhány emberrel, és át akartak menni Orotavába, hogy elbúcsúzhassunk. Nem tudtam, hogy olyan messzi van. Odaát aztán nem szabadulhattam el egykönnyen. Kicsit ittunk is. Itt meg a szállót kellett elintéznem, aztán megvacsoráztunk, megint ittunk egy kicsit és visszakísértem őket a hajóhoz… – Bocsánatkérőn vállat vont. – Tudja, milyen az efféle búcsúzás. Sajnálom, hogy ilyen későn mutatkoztam be, de gondoltam, jobb, ha jelentkezem, mielőtt lefeküdnék.

Graner homlokát ráncolta.

– Hotelben szállt meg?

– Természetesen – felelt az Angyal ártatlanul. – Az éghajlat ugyan enyhe, de fa alatt mégsem szeretek aludni.

Graner néhány másodpercig mereven nézte, mosoly nélkül.

– Majd később visszatérünk erre – mondta végre. – Milyen gyakorlata van?

– Tizennégy évig dolgoztam Asschernál, Amsterdamban.

– Nagyon fiatalnak látszik.

– Korán kezdtem.

– Miért hagyta ott a céget?

– Hiányzott néhány kő – válaszolt az Angyal ravasz, jelentőségteljes mosollyal.

– Volt valaha letartóztatásban?

– Nem. Csak gyanúba fogtak.

– Azóta mit csinált?

– Mindenfélét, ami éppen akadt.

Reuben Graner almazöld zsebkendőt vett elő szivarzsebéből, gondosan összehajtotta, és kényesen legyezte magát. Drága parfümillat terjengett.

– Megmondta Felson, milyen munkát kívánok? – kérdezte.

– Úgy értettem, hogy néhány követ kell alakítanom, kérdezősködés nélkül.

– Ez többé-kevésbé igaz.

Az Angyal kényelmesen helyezkedett el a karosszékben.

– Ami engem illet, boldogan vállalom – jegyezte meg. – De úgy látszik, némi testedzésre is szükség lehet.

Graner ujja szórakozottan dobolt az asztal szélén.

– Nem értem.

– A három muskétásra gondolok. A három kismalacra. – Simon a többi férfi felé intett. – Úgy látom, nem csak gyémántot csiszoltak, vagy zoknit kötöttek.

Feszült csönd támadt. Palermo mocorgott, és a bőrszék csikorgása furcsamód hatott a csöndben. Simon érezte, hogy négy irányból fúródik beléje szempár; de nyugodtan kissé unatkozó külsővel fújta a füstkarikát a levegőbe.

– Nálunk is hiányzott néhány kő – mondta Graner nyugodtan. – Az elődje kissé… nehéznek bizonyult. Szükséges volt, hogy elbánjunk vele.

Simon megvizsgálta a három férfit, és csodálkozva emelte föl szemöldökét.

– Ügyes, erős fickó lehetett – mondta. – Úgy látszik, ért a dögönyözéshez.

Aliston rózsaszín arca elborult, de egyik férfi sem mozdult vagy válaszolt. Csak ott ültek s némán figyelték.

Graner újra összehajtogatta a zsebkendőt, és visszatette helyére. Aztán megszólalt, mintha nem is hallotta volna Simon megjegyzését.

– Jobb, ha otthagyja a szállóját, Kripta. Épp elég helye van itt.

– Köszönöm a szíves vendéglátást – mondta Simon kétkedőn. – De…

– Kár vitázni. Egyszerű és ajánlatos elővigyázatosság. Ha a szállóban marad, jelentkeznie kell a rendőrségen – ami kínos lehet számunkra. A rendőrség összegyűjti a szállók vendéglistáját, tehát a jelentkezést amúgy sem lehet elkerülni. Az én vendégeimet viszont senki sem kérheti számon.

Az Angyal megértően bólintott. A mozdulat őszinte volt és elismerő. Néhány órája azt hihette, hogy mindent tudott, amit a modern bűnözésről tudni illik, de most új dologról értesült. Sohase jutott volna eszébe, hogy a „Santa Cruz de Tenerife“-ben kezdjen el emberhajszát, ha csak valami jelentős nyomot nem talál. De minél többet gondolt rá, annál tökéletesebb rejtekhelynek tűnt ez a városka. Szabad kikötő volt, tehát a banda az európai körút után feltűnés és kockázat nélkül érkezhetett ide, minthogy vámvizsgálatot nem tartottak. Ez a spanyol kikötő messzire volt Spanyolországtól, viszont a nagy nemzetközi hajóvonalak útjába esett. Bárki fia partra szállhatott és eltűnhetett – csak a szállók vendégeinek kellett a rendőrségen jelentkeznie – de a hatóság viszont közismert volt lustaságáról és erélytelenségéről. Santa Cruzba igazán aligha terelődött azok figyelme, akik egy nagy nemzetközi tolvajbandát akartak megtalálni.

– Mindenre gondolt, uram – szólt könnyedén. – Hát jó, majd reggel ideköltözöm.

– Már ma este itt marad.

Az Angyal elkomorodott.

– Néhány leányt, akikkel a hajón ismerkedtem meg, meghívtam ebédre – mondta… – Furcsának találhatják, ha nem jelenek meg holnap.

– Kimentheti magát.

– De…

– Már ma este itt marad.

Graner hangja tompa volt és közönyös, de szemtelen mellékzörej kúszott beléje, ami az Angyal fejébe kergette a vért. Fölállt és Graner is fölkelt.

– Mindez nagyon szép, öregapám – mondta Simon gyöngéden. – De mi ez – állás vagy börtön? Még a szépséged kedvéért sem…

Graner szempillája se rezzent, amikor fölemelte balkezét és keményen arcul csapta az Angyalt. Ugyanakkor revolver jelent meg a jobb kezében, amely Simon melle közepének szegeződött.

Simon úgy érezte, mintha forró láva futott végig az erein: minden izma megfeszült. Körmét a tenyerébe vájta, hogy türtőztesse magát. De így is alig értette: hogyan tudott uralkodni magán.

– Van egy-két dolog, amit jobb, ha azonnal megért – mondta Graner, tompa, pimasz hangon. – Először is nem tetszik a könnyedsége és bizalmaskodása.

Kis mozdulatot tett a revolverrel.

– Azonkívül… senki sem hagyhatja el a házat az engedélyem nélkül.

Tekintetét nem vette el az Angyal arcáról, ahol ujjának nyoma meglátszott a barna bőrön.

– Ha dolgozni akar számomra, el kell fogadnia a parancsomat – további kérdés nélkül.

Simon lenézett a revolverre. Nem tudta, hogy milyen gyorsan bánik ellenfele a revolverrel, de így is érezte, hogy jó esélye van félrelökni a fegyvert, s aztán vasöklével szétroncsolni Graner arcát – mielőtt bárki megmozdulhatna. De három férfi volt mögötte – meg a kutyák odakint, s talán más veszély is.

Ez a pillanatnyi gyors és ösztönös számítás valószínűleg az életét jelentette, de ugyanakkor eszébe jutott, hogy az a kéj, amit Graner fogsorának darabonként való kiverése jelenthet, nem kárpótolja annak elvesztéséért, amiért tulajdonképpen idejött.

A tüzes láva lehűlt ereiben – és jeges folyadékká változott. A pára elszállt szeme előtt. Reuben Granerrel majd később bánik el. Egyelőre várhat – s a várakozás élvezetesebbé teszi a leszámolást.

– Ha ez a véleménye – mondta, és megpróbált alázatot önteni hangjába – hát talán igaza van.

A feszültség lassan megenyhült. Simon úgy hallotta, mintha a három férfi, mögötte most először venne lélegzetet, amióta a nagy feszültségük támadt. Csak Granernek nem volt szüksége a megkönnyebbülésre – ő nem is volt feszült vagy ideges. Eltette a revolvert, újra meglegyezte arcát az illatos zsebkendővel, mintha semmisem történt volna. Hideg, mozdulatlan szeme még mindig az Angyalra szegeződött.

– Megmutatom a szobáját – mondta. – Reggel pedig autón leviszem a szállóba és elhozhatja a holmiját.

2.

Akármerről nézem, gondolta Simon Templar, alulról, felülről, jobbról avagy netán balról, ennél szebb bonyodalmat képzelni sem tudnék.

Egyedül ült a szobája ágyán, s cigarettára gyújtott, hogy a helyzetet kellően mérlegelhesse.

Végeredményében, önmagának köszönhető. Ha kissé meggondolta volna a dolgot, hogy ilyesminek kellett történnie! Graner szempontját tisztán látta. Nem engedheti meg azt a hibát, hogy az új és ki nem próbált emberét szabadon engedje Santa Cruzban, ahol esetleg a száját jártatja. Amikor átgondolta a Granerrel való társalgást, rájött, hogy bizony nem olyan benyomást tett, mint akinek hallgatásában nagyon meg lehet bízni.

De hát most már megtörtént a baj, s nincs értelme a túlzott aggódásnak. Végre is bekerült abba a házba, ahová be akart jutni – csak talán tizenkét órával előbb, mint kellett volna. Most már azt kell eldöntenie, hogy mi legyen a terve.

Fölállt és az ablakhoz lépett; spanyol redőny védte, de amennyire megállapíthatta, nem lehetett kinyitni. A levegő beáradt a nyílásokon, de ha valaki ki akar bújni rajta, előbb apró kis szeletekre kellene vágni.

Körülnézett a szobában. Elég kényelmesen rendezték be, ámbár ugyanolyan borzalmas színhatásokat árult el, mint a földszinti helyiség. Semmit sem látott, amivel a redőnyt fölfeszíthette volna – hacsak az asztallapot nem próbálja ki, ami nyilván kisebb feltűnést keltett volna.

Nesztelenül az ajtóhoz ment, és lenyomta a kilincset. Meglepetésére nem volt bezárva; nyikorgás nélkül kinyílt, s Simon kilopózott a folyosóra, amely a lépcsőházat körülvette. Lent tompa beszélgetés neszét hallhatta; oly halk volt, hogy nyilván nem hallhatják meg odalent sem, ha itt fönt valaki halkan járkál. De az Angyal még a kis kockázatot sem vállalta szívesen. Némi habozás után kilépett, és látta, hogy a korlát fölött, sűrű drótból készült moszkitóháló feszült. Talán a késével…

– Akar valamit?

A hirtelen hang megpenderítette. Nem hallotta, hogy valaki feljött volna a lépcsőn. De Aliston ott állt, zsebre vágott kézzel.

– A fürdőszobát kerestem – válaszolt az Angyal nyugodtan. – Mosakodni szeretnék.

– Balra a második ajtó.

Az Angyal továbbment, és belépett. Rögtön látta, hogy a fürdő ablakát hasonló redőny védte. Úgy látszik, valamennyi szobában ez a helyzet.

Amikor kilépett a fürdőszobából, Aliston még mindig ott állt. Az Angyal jóéjt kívánt neki, s Aliston is dünnyögött valami hasonlót.

Simon újra leült az ágyra, és savanyúan bámult a vörös rózsákkal díszített falra. Most már sejtette, hogy Graner miért nem zárta be az ajtót. Valamiféle szerkezet volt rajta, amely a kinyitáskor riasztást adott. Graner úgy látszik, roppantul kedveli a villamos-szerkezeteket.

Vajon nem csak arra várnak, hogy rajtakapják, csapdába ejtsék? Simon hidegvérrel mérlegelte az eshetőséget. Elejétől fogva sejthette, hogy kétes ügybe kezdett. Az a tény, hogy kalapját szemére húzta az esti verekedés folyamán, s utána nyugodtan besétált az oroszlánketrecbe, eléggé biztos alibinek látszott. De a három férfi közül egyik-másik talán gyanút fogott, ámbár nem szóltak róla semmit a földszinti szobában. De talán most éppen azt beszélik meg.

Egyelőre azonban más a dolga… Tervet kell kovácsolnia. Joris és Christine Vanlinden még mindig a szállóban vannak és semmit sem tehet érdekükben. Egyedül Hoppy Uniatz segíthet, de az Angyal fáradtan mosolygott, amikor arra gondolt, hogy Uniatz milyen szellemi segítséget nyújthat.

Lassan levetkőzött, és a helyzet minden oldalát alaposan megvizsgálta. Már éppen le akart feküdni, amikor autó-zajt hallott. Újra az ablakhoz lépett, és kinézett. De ablaka a hátsó frontra nyílt, és nem láthatta, mi történik az úton. Lentről ajtócsapódás hangzott. Hallgatózva állt, s az autó egyszerre újra elindult. Lassan megkerülte a házat és ablaka alatt a garázsba ment. Néhány percig várt még, aztán belebújt az ágyba. Lent tovább beszéltek.

Problémáira nem talált választ, de nyugodtan aludt.

Reggel ajtónyitásra ébredt. Lauber dugta be borotválatlan fejét.

– Ideje, hogy fölkeljen – mondta röviden, és újra kiment.

Az égbolt odakint – amelyet úgy látszik nem informáltak arról, amit az útikönyvek írtak róla – ólmos és felhős volt; hűvös nedvesség terjengett a levegőben, esőt jósolva. De mégis csak új nap volt, és az Angyal reménykedve kelt fel. Átment a fürdőbe, ahol borotvát is talált. Megfürdött és éppen felöltözött, amikor újra Lauber lépett be.

– Majd megmutatom az ebédlőt – mondta.

– Mindig ilyen az idő? – kérdezte Simon, amikor lementek.

Lauber bizonytalanul dünnyögött válasz helyett. Graner már az ebédlőben ült, vénkisasszony módjára itta a kávét és könyvet olvasott. Fölnézett, jó reggelt kívánt és folytatta az olvasást. Palermo és Aliston nem voltak láthatók.

Minthogy senki sem biztatta nyájas csevegésre, Simon fölemelt az asztalról egy újságot és végigfutotta, mialatt a gyéren vajas zsömlével próbálta éhségét csillapítani. Sohasem tudta megbocsátani némely latin országoknak, hogy ilyen sovány reggelit tálalnak a szegény külföldi elé.

Amikor fölemelte a lapot, a címlap főcímei rögtön szemébe ötlöttek. A tenerifei sajtó általában négy-öt oldalt szokott az újság belsejében a spanyol politikai élet bonyolult útvesztőinek szentelni; egy-egy háború a „Külföldi jelentések” rovatában láthat szerény napvilágot; de a címlapot változatlanul a Kanári-szigetek katonai védelmének ünnepélyes taglalása foglalja el, mintha minden jó kanári-szigeti meg volna arról győződve, hogy a nagyhatalmak másra se várnak, csak arra, hogy elfoglalják otthonukat. Az ilyen hangú cikkek mellett rendszerint a helyi szenzációk is helyet kapnak, „A Tegnap eseményei” cím alatt, amelyek rendszerint arról szólnak, hogy valaki megnősült, összeverekedett vagy meghalt.

De ezúttal a Kanári-szigetek katonai helyzetének mérlegelése eltűnt a címlapról. Izgalmas riport jelent meg ezen a napon „ALJAS TÁMADÁS TEGNAP ESTE” cím és „PÉLDÁTLAN GENGSZTERIZMUS TENERIFÉN” alcím alatt. Kiderült, hogy két guardia de asalto – tegnap éjjel Santa Cruz külvárosában őrjáratot tartott, amikor lövöldözésre lettek figyelmesek. A legközelebbi telefon felé sietve, (hogy értesítsék társaikat) két vészjósló egyénnel találkoztak, akik egy harmadik eszméletlennek látszó egyént egy autóba emeltek. A körülmények gyanúsnak látszottak, mire a csendőrök megállást parancsoltak. Most a gazfickók tüzelni kezdtek. Az egyik guardia, bizonyos Arturo Solona, aki a Calle de la Libertad-on lakik, s apja Pedro Solona, a Calle Ortegán lévő népszerű mészárszék tulajdonosa, akinek kisebbik lányát, mint mindnyájan emlékezhetnek rá, Don Luis Hernandez y Pérez vette feleségül, akinek öccse Don Francisco Hernandez y Pérez a csatorna-művek üzemvezetője, a földre zuhant, így kiáltva „Megöltek!“ (Bárkit lelőnek, a vidéki spanyol újságok mindig ezt idézik: Megöltek! – ámbár ezúttal igazuk volt, mert tényleg megölték szegényt.) A másik csendőr, bizonyos Baldomero Gil, aki Ramón Jalan unokaöccse, aki viszont a legutóbbi mezőgazdasági és kertészeti kiállításon háromkilós banánjaival értékes díjat nyert, bátran előretámadt egy kőrakás felé, amely néhány lépésnyire volt mögötte. A kőrakás mögé lépve golyót váltott a szökevényekkel, de úgy látszik, egyiket sem találta el.

Kissé később, két guardias civiles, José Benitez és Guillermo Diaz meghallották a lövöldözést és éppen úton voltak a laktanya felé, amikor véletlenül szembekerültek a gonosztevőkkel. Számos lövést adtak le, de siker nélkül. A gengszterek sortüze miatt Benitez a földre bukott és a szokásos hagyományt megváltoztatva, így kiáltott: „Megsebesítettek!” Valóban golyó fúródott a fülébe és a sajtó hangsúlyozta, hogy csak csoda révén menekült meg, mert a golyó nyilván a fejének irányában repült.

Sajnos, a csoda sem mentette meg és a „lapzárta” közölte, hogy reggel a kórházban elhalálozott. Arturo Solonát viszont újra megvizsgálták és az orvosok csodálkozva állapították meg, hogy egy golyó van a hasában, amit eddig észre sem vettek. A banditák pedig eltűntek az éjszakában és a rendőrség még mindig hajszolja őket.

– Ért spanyolul, Kripta úr?

Graner vékony hangja megtörte az Angyal gondolatainak csöndjét. Simon fölnézett és Graner tekintetével találkozott.

– Körülbelül hat szót tanultam a hajón – mondta közönyösen. – De ebből a cikkből egy szót sem értek. Úgy hiszem, meg kell tanulnom spanyolul, ha itt maradok.

– Nem szükséges.

Graner még valamit akart mondani, de a telefon éles csöngése félbeszakította. Fölállt, gondosan összehajtogatta szalvétáját, és kiment a hallba.

– Halló, igen… Nem?… Érdeklődtél? – Hosszú szünet után: – Értem. Hát akkor jobb, ha visszatértek. – Rövid szünet után, kurtán: – Helyes.

Graner visszatért. Az Angyal látta, hogy Lauber kíváncsian néz föl rá. De a kihallgatott beszélgetésből semmit nem tudott következtetni.

Graner maga nem szólt, és sárga arca oly kifejezéstelen volt, mint egy múmiáé. Újra leült. Gépiesen simogatta a csipkés térítőt s maga elé meredt. Egyszerre az Angyal felé fordult.

– Ha befejezte a reggelit – mondta – megmutatom a műhelyét.

– Mehetünk – felelt az Angyal.

Fölmentek a legfelső emeletre. Keskeny folyosó nyílt itt, egy-egy ajtóval. Graner kinyitotta az egyik ajtót és beléptek.

Egyszerű padlásszoba volt, és az a rácsos ablak nyílt innen, amelyet az Angyal előző este kintről megfigyelt.

Nehéz vas-szekrény állt az egyik sarokban, s mellette furcsa padka s rajta különös szerszámok. A másik sarokban kis villanyolvasztó állt, s előtte bonyolult gép, amelyről az Angyal sejtette, hogy gyémántcsiszolásra használják. Körülnézett és remélte, hogy szemében a hivatásos megelégedés tüze villan föl.

– Mindent megtalál, amire szüksége lehet – mondta Graner. – Minden szerszám, gép itt van, ahogyan csak elődje kívánta. Megmutatom, mi lesz a munkája.

Odalépett a vasszekrényhez. Amikor lehajolt és megérintette a kombinációt, Simon halk búgást hallott valahol a házban – olyan volt, mint az amerikai rendőrségi sziréna.

Graner testével eltakarta mozdulatait, miközben ide-oda csavarta a gombot. Aztán fölegyenesedett és megfordította a széfajtó kilincsét; ekkor a sziréna halk búgása váratlan metsző süvítéssé nőtt, amely teljes három percig betöltötte a házat. Simon megértette a ravasz és bonyolult riasztókészülékeket.

Graner hagyta, hogy ez a ravasz óvatosság kellő hatást tehessen Simonra. Csak akkor fordult meg, amikor az ajtó teljesen tárva-nyitva állt.

– Az elődje a munka nagy részét elvégezte – mondta. – De néhány nap múlva újabb nagyobb anyag érkezik.

Simon Templar mögötte a széfbe pillantott és a látvány elképesztette. Bársonnyal bélelt tálcák álltak sűrű sorban a polcokon. A tálcákon pedig gondosan osztályozott sorban rengeteg ékszer csillogott-szikrázott. Az egyik polcon vérvörös rubinkövek villogtak. A másikon smaragdok hideg zöld tüze fénylett. Odébb a gyémántok kemény-fehér, halványkék és lila tömege szikrázott. Ez a csodálatos kincs egyszerre rendkívül érthetővé tette azt a sokféle óvatosságot, amellyel Reuben Graner a házat őrizte. Olyan kincs rejlett ott a széfben, hogy egy betörő azt hihette láttára: tolvajparadicsomba jutott.

3.

Simon a tálcára pillantott, amelyet Graner nyújtott feléje, egyik-másik követ megforgatta.

– Kitűnő munka – jegyezte meg, amikor teljesen magához tért a meglepetéséből.

– A szakma egyik legkitűnőbb embere végezte – jegyezte Graner nyugodtan. – De reméljük, hogy maga hasonlóan jó munkát végez.

Visszahelyezte a tálcát, és kivett egy fa-dobozt a széf mélyéből. Húsz vagy harminc gyémánt volt benne, legalább tíz karátos mindegyik, tökéletes formájú, alakú.

– Ezeket meg kell változtatni – mondta. – Kár, hogy szét kell törnünk, de olyan sorozatba tartoztak, amelyek elég ismertek.

Átadta a dobozt az Angyalnak, Simon odavitte a műhelyasztalhoz és letette, Graner becsukta a széfajtót és a gombot forgatta. Aztán díszes bőrtárcát vett elő, és hosszú cigarettát dugott borostyánkő-szipkájába.

Simon a szerszámok között kutatott, és különböző sorrendbe helyezte valamennyit – ámbár fogalma sem volt, hogy mire valók.

Graner lassan föl-alá járkált a szobában, hátratett kézzel.

– Ne zavartassa magát – mondta. – Érdekel, hogyan dolgozik.

Simon újra átrendezte a szerszámokat. Úgy érezte, mintha vaspánt szorítaná a mellét.

– Sajnos, nincs itt görbics-csiszoló – halandzsázott, hirtelen ihlettől megszállva.

Graner abbahagyta a sétálást és ránézett.

– Micsoda?

– Görbics. A legjobb szerszám az első szerelések, illetve átcsiszolások számára – mondta az Angyal komolyan. – Mi mindig görbicset használtunk.

– Az elődje nem találta szükségesnek.

Simon meglepetést színlelt.

– Nem használt görbicset? Mióta nem volt állása, amikor magához került?

– Körülbelül négy éve kezdett nálam dolgozni – mondta Graner. Simon megértőn bólintott.

– Hát persze – ez megmagyarázta. A görbics csak három éve került használatba. Most már mindenki azzal dolgozik, óriási idő-megtakarítást jelent.

Graner kivette a cigarettát a szájából, leporolta a hamut és tovább szívta.

– A legközelebbi postával görbicset kérünk Angliából – mondta. – De ha tizennégy éve a szakmában dolgozott, hát bizonyára használni tudja ezeket a régebbi eszközöket.

Az Angyal fölemelte az egyik gyémántot, és a fény felé tartva, különböző szemszögből megvizsgálta. Ugyanakkor felmérte Graner helyzetét is. Tudta, hogy revolver van nála, és nagyon gyorsan tudja használni. Nála nem volt más, mint a tőre – de ez a fegyver sokszor gyorsabbnak és félelmesebbnek bizonyult, mint a lőfegyver. Még így is veszélyes lenne… a többi férfi… a ház védőberendezése…

A vágó vagy csiszoló gép alján kis réztartó volt, nyilván ide kellett behelyezni azt a követ, amely munkába került. Simon belehelyezte, és a gép körül matatott.

– Egyébként mi lesz a poggyászommal? – kérdezte.

Nem kapott azonnal választ. Felnézett. Graner az ablaknál állt, háttal neki és kinézett.

Simon a kabátujja alatt megérintette a kése nyelét. Idegei megnyugodtak, pontosan tudta, milyen az esélye és mit veszthet. De lehet, hogy küzdelemre kerül a sor, és…

Aztán egyszerre rájött: miért áll Graner amott. Kívülről érkező autó zaja hangzott. Graner nyilván azt figyelte. A motorbúgás egyszerre megerősödött, és újra elhalkult. Simon tudta, hogy az autó a kertbe ért.

Graner megfordult, és az ajtó felé lépett.

– Folytassa munkáját – mondta. – Néhány perc múlva visszatérek.

Az ajtó becsukódott mögötte. Simon Templar hátradőlt a padkán és megtörölte homlokát.

Néhány perc múlva az a derűs mosoly jelent meg arcán, amely pontos kifejezője volt életfilozófiájának. Elővette a tárcáját, és finom cigarettára gyújtott.

Mélyen leszívta a füstöt, amely kellemesen melengette torkát. Újra megvizsgálta helyzetét. Minél tovább vizsgálta, annál kevésbé tetszett. Az Angyal sohasem érzett félelmet, de remekül felismerte a való helyzetet. A valóság pedig abból állt, hogy a két elmélet közül a kedvezőbb szerint, Reuben Graner nem olyan fickó volt, aki a véletlenre bízott valamit. E pillanatban figyelme megosztódott Joris Vanlinden és sorsjegye, valamint a titokzatos jövés-menés között, amely kétségtelenül az eltűnéssel volt kapcsolatban. De ez sem fogja örökké lekötni figyelmét. Ahogyan a dolgok fejlődtek, nem fog sok idő elmúlni, amikor Graner megállapíthatja, hogy a kedves Mr. Kripta nem az, akinek kiadja magát.

Simon mogorván a széfajtóra nézett, s arra gondolt, hogy érzelmein talán úgy könnyíthetne, ha a széfre borulva elsírná neki bánatát. A helyzet ingerlő és fájdalmas volt. Az áthatolhatatlan acélajtó mögött olyan préda volt, amely a legbecsvágyóbb kalandort is kielégíthette; de egyelőre annyit sem ért Simon számára, mintha üres sörösüvegek lennének benne; lehetetlen volt hozzáférni.

Az ablakhoz lépett, és megvizsgálta. A rácsok mélyen belefúródtak a falba – arrafelé nem vághatott volna utat magának; különben is nagyon sokáig tartana. Aztán meg harminc lábnyi mélységben volt a kert – s lemászni amúgy sem lehetett. De az út mégis csak alatta vonult el… Az első reménysugár, amióta a házba lépett… Amikor már egyszer Tenerifén volt két éve, néhány jó barátot szerzett, akik talán hasznosak lehetnek. Ámbár veszélyesnek bizonyulhatnak akkor, ha Graner társaságában találkoznék velük.

Papirost vett a zsebéből és kettészakította. Az egyikre gyorsan néhány angol szót firkantott:

Gyere a La Laguna-úton Las Mariposas ablaka alá négykor. Üzenetet dobok ki az ablakon. Ha félórán belül nem jelenek meg, menj el, és gyere vissza hétkor. Várj megint félórát. Ha semmi sem történik, térj vissza fél tízkor és várj, amíg jelentkezem. Élet-halál! Ne szólj senkinek.

Újra elolvasta az üzenetet és mosolygott. Melodrámásan hangzott, de nem írhatott mást. Ez a tenerifei kaland egyre inkább melodrámához hasonlít.

Aláírta nevét. A második papírlapra ugyanazt a szöveget írta spanyolul. Mindegyik papírt huszonöt pezetás bankóba csavarta; két üzenetét más-más zsebébe helyezte. Épp befejezte, amikor Graner lépéseit hallotta a lépcsőn.

Graner nem is pillantott a csiszoló felé.

– Abbahagyhatja a munkát – mondta. – Elmegyünk a poggyászért.

Hangja élesebb volt mint azelőtt, és Simon azon tűnődött, hogy mi az oka ennek. Mindenféle dolog történt a házban, amiről fogalma sem volt. Graner semmit sem szólt, amikor lementek. Az Angyal csak annyit sejtett, hogy lelkiállapota nem nagyon kielégítő.

A nappali szoba ajtajában megpillantotta Aliston izmos hátát és látta, hogy Graner nőiesen a fejére helyezi zöld kalapját. Aliston és a kackiás Mr. Palermo nyilván visszatértek. Úgy látszik, egyikükkel beszélt Graner telefonon a reggelizés alatt. Az is logikusnak látszik, hogy Joris Vanlindent nyomozták; az eredményt sem volt nehéz kitalálni abból, amit Simon a telefonbeszélgetésből kihallgatott, valamint Graner ideges állapotából. De az Angyal még mindig furcsa zavart érzett: az elméletben számos űr volt, mintha titokzatos keresztrejtvényt akart volna megfejteni.

– Kripta!

Graner éles hangja kihívta a dolgozószobából. Kimentek együtt a ház elé, ahol egy autó várt. A sofőr, aki mellette állt, nyilván spanyol volt, sötét külsejét az a tény is fokozta, hogy szombat reggel volt, és az ország hagyományai szerint szombaton csak estefelé illik borotválkozni. Simon szerette volna tudni, hogy még hányan állnak Graner szolgálatában.

– Melyik hotelben szállt meg?

– Az Orotavában – felelt Simon. Graner szenvedélytelen szeme egy-két másodpercig az arcán nyugodott, mielőtt parancsot adott volna a sofőrnek.

Simon összeszedte minden idegerejét. Azt mondogatta magában, hogy nem szabad minden köznapi szóban, gesztusban fenyegetést vagy veszélyt felfedeznie. Végre is csak három jó szálló volt Santa Cruzban; az Orotava épült a kikötőhöz legközelebb és valószínű, hogy az idegen oda száll, első látogatásakor. Miért keltett volna ez gyanút Granerben?

Egyszerre föleszmélt: csak egyetlen oka lehet rá… úgy érezte, hogy hideg lehelet fut végig a gerincén, de aztán legyűrte az aggodalmas ötletet.

A tegnap esti lövöldözés színhelyén két pár csendőr posztolt, de nem állították meg Graner autóját.

Az Angyal visszaemlékezett az újságcikkre, amely jó csomót megmagyarázott; a többi közt azt, hogy miért tartóztatták föl, amikor Granerhez ment; meg azt a sortüzet, amelyet Joris Vanlinden megszabadítása után hallott. Az a derűs ötlet futott végig agyán, hogy valószínűleg épp abban az autóban utazik, amelyet Santa Cruz mesterdetektívjei kutatnak, keresnek. Csak persze egyik csendőr sem emlékezett a rendszámára.

Az autó megállt a szálló előtt és kiszálltak. Odaléptek a pult mögé, amely mögött csinos, hullámos hajú fiatalember állt. Graner az Angyalhoz fordult.

– Ne felejtse el az ebédmeghívást lemondani – mondta.

– Persze, persze – mondta Simon. – Kérje meg ezt a jampecet, hogy hívja fel az ötvenes szobát – nem hinném, hogy ért angolul.

Graner tolmácsolta a kérdést. Simon nyugodtan a pultra támaszkodott, míg a portás a telefon kapcsolótáblájához lépett. Az Angyal érverése nyugodtan lüktetett. Ha most sikerül Hoppyval megértetnie, hogy miről van szó… Semmit sem mondhat, amit Graner ne hallana, de Uniatz érzéke a finomságok és célzások iránt körülbelül egyenértékű lehetett egy kissé elmebajos leveli békáéval. Halvány reménye volt csak rá… Bár ha Christinet hívhatná föl, de nem mert azzal feltűnést kelteni, hogy a szobájával szomszédos számot kéreti… A portás még mindig nem kapcsolt.

Visszatért, és az Angyal számára riasztó hírt közölt.

– No contestan.

Simon nem mozdult. Remekül színészkedve, kérdőn nézett Granerre.

– Nem felel – fordította le Graner.

Az Angyal cigarettát tett ajkai közé, és lassan rágyújtott. Tudta, hogy Graner figyeli, de ezúttal nem aggódott, hogy elárulja magát – abból az egyszerű okból, hogy e pillanatban nem volt mit elárulnia. Teljes zűrzavar uralkodott a helyzetben. Mi történt Hoppyval? Szokásos maratoni álmát aludta? De hiszen Joris Vanlinden is a szobában volt… Mi történhetett? Graner elrabolta őket?… A bandavezér izgatottnak látszott a házban, de izgalma nem örömet árult el, sőt… Semmi diadalt nem árult el a viselkedése…

– Jobb, ha levelet ír neki – mondta Graner. Simon bólintott és gépemberként az íróasztalhoz lépett. Graner követte és mögötte állt, amíg írt. Simon lassan kicsavarta töltőtollát és néhány pillanatnyi gondolkozási időt nyert, amíg meg nem címezte a borítékot H. Uniatz kisasszonynak. Aztán ezt írta:

Kedves Uniatz kisasszony!

Borzasztóan sajnálom, de bocsánat, nem tudom a mai ebéd-randevút megtartani. Mint tudja, nem szórakozásból jöttem ide, és a cégem ragaszkodik hozzá, hogy azonnal kezdjem el a munkát.

Nagyon sajnálom, hogy nem segíthetek lakást keresni, amint ígértem. De még így is jobbnak találom, hogy magánhelyre költözzék. Legjobb lenne, ha megkérdezné a Camacho céget, amely a helyi Cook-ügynök és igen hasznos, ügyes firma. Remélem, sikerülni is fog, mert meg tudom érteni, hogy nem szívesen lakik szállóban.

Bocsánatát kérve és minden jót kívánva, maradok,

őszinte híve

S. Kripta.

Leragasztotta a borítékot és odaadta a portásnak.

– Ez az úr ma elutazik – mondta Graner spanyolul. – Készítse el a számláját és küldjön föl valakit a poggyászáért.

– En seguida.

Graner fölment Simonnal a liften, amelyet előző este óta nyilván megjavítottak. A cigaretta lassan leégett Graner borostyánkő szipkájából. Simon a szeme sarkából figyelte, de semmiféle áruló jelet nem vett észre arcán. Hogyha gyanakszik – miért kockáztatná meg, hogy egyedül felmegy vele a szobába, ahol könnyen ártalmatlanná teheti? Ha valamit sejtene szerepéről, hát nem hozta volna ide, ahol egyszerűen megtagadhatja a visszatérését. De az a tény, hogy Hoppy Uniatz nem válaszolt, zavaró és aggasztó fényt vetett a helyzetre.

Szobájának ajtaja elé értek; lenyomta a kilincset és belépett – előző este, amikor eltávozott, hogy a Hirondelt a garázsba vigye, nem is zárta be. Alig lépett be, amikor meglátta Christine Vanlindent, aki az ágyon ült.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar a helyzet magaslatára lép és valaki hazudik

1.

Olyan váratlan volt, hogy az Angyal semmit sem tehetett. Már túlságosan bent volt a szobában, nem fordulhatott vissza. Graner szorosan a nyomában haladt, s ő is biztosan meglátta a lányt. Azon tűnődött, hogy talán meg kellene játszania: rossz szobába nyitott – de ezt a tervet gyorsan elvetette, hiszen a poggyásza ott a sarokban. Graner különben sem elégednék meg az ilyen kétes magyarázattal.

Simon tompán meredt a lányra.

– Mit csinál maga itt? – kérdezte.

Egyszerűen ez a mondat jutott eszébe; érezte, hogy ösztöne gyorsabban működik, mint agyának logikája.

– Úgy látszik, eltévesztette a szobaszámot – mondta hűvösen.

Hallotta, hogy az ajtó halkan becsukódik mögötte és Graner melléje lépett. A következő percben valami kereket és keményet érzett az oldalában. De egy pillanatra úgy tett, mintha nem venné észre.

Christine már nem nézett rá; szeme rémülten-tágan szegeződött Granerre.

– Igen, Christine – mondta Graner doromboló hangon. – Úgy látszik, eltévesztette a szobaszámot.

Simon megpenderült.

– Ismeri ezt a nőt?

– Rendkívül hülye a kérdés – mondta szárazon.

– Mi ez a játék? – vágott vissza Simon nyersen. – Maga küldte őt ide?

Graner ránézett és kis, vékony pálcáját forgatta kezében. Jobb keze a kabát zsebében volt. Kis fekete szeme nem moccant. De az Angyal valamit kiolvasott a tekintetéből, s hálát adott védőangyalának, hogy segítségére sietett az imént: a gyors, habozás nélkül való ál-meglepetés Granert is megzavarta.

Simon folytatta a támadást.

– Minek jött ide? A poggyászomat kutatta át, vagy mi? – kérdezte mérgesen. – Idehallgasson, Graner… kezd ez az állás nem tetszeni. Sokat eltűrök, de ha nem bánik velem nyíltan, végeztünk.

Graner botja nagyobb ívben lendült föl-alá.

– Nincs oka aggodalomra – válaszolta nyersen. Úgy tett, mintha el akarná ejteni a témát, de blöffjében nem volt elég meggyőző erő.

– Hát akkor mit keres itt a nő?

– Fogalmam sincs róla.

– Hát akkor honnan tudja, hogy eltévesztette a szobaszámot?

– Semmi köze hozzá.

– Hát akkor miért nyomott belém revolvert, amikor meglátta?

– Maradjon csöndben.

Simon a falnak támaszkodott és megvetően nézett le a revolverre, amely Graner kabátzsebéből meredt feléje.

– Mit színészkedik? – mondta gúnyosan. – Ha le akar puffantani, húzza meg a ravaszt. De ne felejtse, hogy most nem vagyunk a házban és némi kellemetlensége lehet belőle.

– Meg akarom akadályozni, hogy botrányt csapjon – szólt Graner, de hangja nem volt oly nyugodt, mint eddig. – Ha abbahagyja a kiabálást, megbeszélhetjük az ügyet.

Gyorsan elfordult. Christine Vanlinden szeme egyik férfiről a másikra tévedt, mint hajszolt állat tekintete. Ajka kettényílt és fél kezét mellén tartotta, mintha kínosan nyomná valami a szívét.

Graner feléje lépett.

– Szerencse, hogy megtaláltunk – mondta selymes hangon. – Santa Cruz nem olyan hely, ahol egyedül maradhatnál. Remélem, most már hazajössz?

A lány talpra ugrott.

– Nem megyek!

– No, de kedves Christine! Ne engedd, hogy a hisztéria erőt vegyen rajtad. Hol van Joris? Talán ő is velünk jöhetne.

– Nem! – zokogott a lány. – Nem akarok visszamenni! Sohase akarok visszatérni! Nem kényszeríthet…

Graner karomszerű keze előrekapott és megragadta a lány csuklóját.

– Nálad van Joris sorsjegye? – horkant rá.

A lány hátrahőkölt a falig és úgy bámult Granerre, mintha az hipnotizáló kígyó lenne. A torkán lüktetett egy ér. E pillanatban kopogás hangzott az ajtón.

A lány szeme önkéntelenül a nesz irányába fordult. Simon látta, hogy a lány gyors lélegzetet vett; pillanat alatt átlátta a helyzetet; elrugaszkodott a faltól, mintha elpattant rugó lenne.

Három lépéssel átvágott a szobán s Graner meg a lány között termett. Fél kezét a lány szájára tapasztotta és megfordította. Másik karja a dereka alá nyúlt, fölemelte. A fürdőszoba ajtaja nyitva volt, odaugrott vele.

– Mondja neki, hogy jöjjenek vissza később – szólt hátra Granernek.

A következő percben beugrott a fürdőszobába és sarkával berúgta az ajtót maga mögött.

Magához szorította a lányt; karcsú teste hozzá simult; Simon lehajolt úgy, hogy szája a lány fülét érintette; hajának illata megtöltötte orrát.

– Az Istenért, ne áruljon el! – susogta. – Játék az egész, érti?

Nem tudta, hogy mennyit értett a lány, vagy hitt-e neki. Hallotta, hogy a szobaajtó becsukódik, s a következő pillanatban Graner jelent meg a fürdőszoba küszöbén.

– Kijöhettek – mondta. – Elment a portás.

Simon kivitte a lányt és elengedte. Kabátját lesimította és cigarettára gyújtott.

– Nos, Graner – szólt nyugodtan. – Halljuk a magyarázatot.

Graner mozdulatlan szemmel nézett rá. Jobb keze még mindig a kabátzsebében nyugodott, de az Angyal feszült idege megérezte a változást. Graner elhitte a blöfföt.

– Nincs mit magyaráznom – válaszolt Graner élesen. – Visszavisszük az ifjú hölgyet – ez minden.

– Miért?

– Azt hittem, múlt éjjel már leszögeztük – válaszolt Graner jegesen –, hogy vita nélkül engedelmeskedik.

Az Angyal rámosolygott.

– És ha nem?

Graner kivette kezét a zsebéből.

Simon gúnyos kék szemével nézte a fegyvert. Felkattintotta öngyújtóját és nyugodtan a cigarettája elé tartotta.

– Azt hittem én is, hogy a vitát befejeztük – mondta. – De ha újra akarja kezdeni, nem akadályozhatom meg. – Az ágyhoz lépett és kényelmesen végigterült rajta. – Ha nem haragszik, elhelyezkedem, hogy ne üssem meg magamat, amikor elesem – magyarázta. – Ó, még valamit. Mielőtt elsütné azt a kis játékrevolvert és idecsődítené az egész szállót, meg kell mondania a szabója nevét. Nem tudnék nyugodtan meghalni, anélkül, hogy elárulná.

Graner kifejezéstelenül meredt le rá.

– Nevetségesen viselkedik.

– Így születtem – mondta az Angyal sajnálkozva.

– Ha ezt a hangnemet folytatja – mondta Graner kurtán – akkor megállapodásunk végétért.

Az Angyal lehunyta szemét.

– Jól van, Reuben apó. De a hölgyet hagyja csak itt. Én is használhatom.

Graner visszatette a revolvert a zsebébe. Néhány percig halálos csöndben forgatta pálcáját. Szeme úgy fénylett, mint nedves játékgolyó a vastag szemüveg mögött.

– Nem szokásom a szemtelen kérdésekre felelni – mondta –, de ez alkalommal kivételt teszek, hogy felesleges bajt előzzek meg. Mondtam tegnap este, hogy elődje ostobaságot követett el. Sajnos, még nem sikerült megtalálnunk. Ez a nő itt a lánya, s talán segítségünkre lehet abban, hogy megtaláljuk. Ez az egész magyarázat.

– Igazán? – mondta az Angyal vontatott hanglejtéssel. – És mennyit ér az a sorsjegy?

Újra csönd borult a szobára – olyan teljes és mély csönd, hogy az Angyal hallhatta a feje alá helyezett csuklóján órája ketyegését és Graner ujját, ahogyan botját simogatta. Simon nyugodtan feküdt, és hagyta, hogy a csönd szétterüljön mindenfelé. Úgy tett, mintha aludnék.

Graner hangja belecsörrent a csöndbe.

– Miféle sorsjegy?

Simon fölnyitotta fél szemét.

– Nem tudom. Maga említette az imént.

– Egészen más ügy. Semmi köze ahhoz, amit az előbb magyaráztam.

– Igen fontosnak tűnt tegnap este, amikor Lauber beszélt róla.

Újra csönd zuhant a szobára, mintha szilárd anyag lenne, amelynek halálos takaróján keresztül kívülről néhány lényegtelen nesz törne befelé. De aztán megtört a vízió – kint éleset süvöltött egy mozdony, amely Santa Cruz mellett döcög át a kőbányák felé.

– Bizonyos fokig fontos – mondta Graner lassan, tagoltan. – Amikor Joris barátunk megszökött, magával vitt egy sorsjegyet, amelyet közösen vettünk…

– Hazugság!

Christine vádja félbeszakította Granert, aki jeges, gonosz tekintettel fordult feléje.

– No, de kedves lányom…

A mozdony újabb fülhasító füttyöt engedett ki, amely úgy hangzott, mintha valakit egy hatalmas mikrofon előtt kínoznának halálra. Az Angyal befogta fülét.

Graner folytatta: – A sorsjegy csak keveset nyert, de természetesen nem akartuk elveszteni…

– Hazudik!

– Kedves Christine, ajánlom, vigyázzon a nyelvére…

– Hazudik! Hazudik! – kiáltott a lány és Simon vállát rázta. – Nem szabad hinnie neki. A főnyereményt nyerte… tizenötmillió pezetát…

A mozdony, mintha az ablak alá ért volna; a gépész nyilván azzal szórakozott, hogy állandóan a sípját szólaltatta. Rettenetes fültépő zaj volt, de úgy látszik, szükség volt rá, különben a kanári-szigetiek nem tértek volna ki útjából.

– Ne beszéljetek egyszerre – mondta az Angyal. – nem hallom ezt az isteni muzsikát!

– Hazudik! – mondta Christine fokozódó izgalommal. – Istenem… hát… nem látja? Mindenkinek… hazudik!

Az Angyal mind a két szemét felnyitotta.

– Hazudik, Granerkém? – kérdezte nyugodtan.

– A nyeremény pontos összege nem lényeges…

– Más szóval, hazudott.

Graner megnyalta ajkát.

– Ugyan, dehogy. Miért hazudnék? Azt hiszem, sokkal nyilvánvalóbb, hogy ez a lány hazudik, mert meg akarja nyerni a maga rokonszenvét.

Simon fölült. A mozdony tovapöfögött és a rikoltó füttyök jólesőn távolodtak.

– Megmondom, mi a véleményem – szólt. – A hajón idefelé hallottam, hogy a karácsonyi húzás főnyereményét Tenerifén nyerték meg; tegnap este a városban valaki azt is mesélte, hogy nem sikerült megállapítani, kicsoda. Ez Christine barátnőnk állításait erősíti – arról nem is szólva, hogy: miért csinálna ilyen botrányt, ha a sorsjegy értéktelen. Amikor beléptünk, maga legelőször a sorsjegy iránt érdeklődött. Nem is törődött azokkal a kövekkel, amiket elődöm állítólag ellopott. Lauber se aggódott miattuk – a sorsjegyről beszélt. A többi is izgatott lehetett, különben nem beszélt volna olyan furcsa, ingerült hangon. Egyszóval, maga el akarja hitetni velem ezek után, hogy a sorsjegy fabatkát sem ért. Hát ezt mesélje a kedves nagymamájának, amennyiben sikerülne megtalálnia. Egyszóval, hazudott.

Graner rosszindulatúan bámult rá, de nem tudott válaszolni. Az Angyal vaslogikája a földhöz szögezte. Nem tudott hátrálni. Simon Templar tudta.

– Nos?

– Talán lekicsinyeltem a sorsjegy értékét, de…

– Egyszerűen szólva, megint hazudott. Most legalább tudom, hol vagyunk. Ez az első pont. A második: ez az elődöm… minek nevezte… Jorisnak… szóval ennél a Jorisnál volt a sorsjegy. Elhiszem. Az nem érdekel, hogy eredetileg kié volt. Minthogy eltűnt, mindnyájunk prédája. Valakinek vissza kell szereznie. Ez az, amit ön és kedves orgyilkosai tegnap és ma megkíséreltek. És engem egyszerűen ki akart hagyni a játékból. Szemtelenség.

2.

Graner a szivarzsebébe nyúlt, és kivette parfümös zsebkendőjét.

– Maga nem járult hozzá a sorsjegy megvételéhez!

– Arra sincs bizonyíték, hogy maga igen! – vágott vissza Simon. – De mondtam már, hogy ez nem is lényeges. A sorsjegy eltűnt. Nehéz lesz bebizonyítani, hogy nem azé, akinél most van. Az a lényeg, hogy maga és a többi a sorsjegyet hajszolják, és az én részemet elsikkasztják.

– Ennek semmi köze a munkájához.

– De Felson azt mondta, hogy részt kapok, bármit csinál maga. Szeretném tudni, hogy miért volt olyan rejtélyes és csalafinta ebben az ügyben.

Ez a célzás vaktában történt és Graner nem árult el semmit.

– Mindez érkezése előtt történt – jegyezte meg.

– De a sorsjegy visszaszerzése már nem! – mondta az Angyal – még nem került sor rá!

Graner lábujjhegyen föl-alá járt. Szája körül elmélyült a gonosz vonás.

– Kellő időben valószínűleg említést tettem volna a dologról, de…

– Granerkém, ejnye, ejnye…

Graner ideges mozdulatot tett.

– Meg akartam említeni azonnal – folytatta –, de a többi tiltakozott.

– Azt hittem, hogy parancsait vita nélkül kell teljesíteniük.

– Ez más volt.

– Szóval hagyta, hogy rábeszéljék…

– El kell ismernem, volt valami igazság az érveikben…

– Fogadni mernék, hogy nem esett nehezére – folytatta az Angyal, és könyökére támaszkodva kioltotta cigarettáját. Könyörtelen kék szeme visszatévedt Graner arcára. – Szóval megint ott vagyunk, ahonnan elindultunk. Már egyszer abbahagyta a tettetést és beismerte, hogy hazudott. De most azt is be fogja ismerni, hogy aljas patkány!

Graner beesett arcán mély pír jelent meg. Az ágy felé lépett és kezében meglendült a pálca.

– Ha újra megüt – mondta az Angyal szemrebbenés nélkül – biztosítom, hogy magának sokkal jobban fog fájni, mint nekem.

Pillantásaik keresztezték egymást, mint két pengő kardél. Graner arca megrándult dühében, de az Angyal mosolygott.

– Azt hitte, könnyen átverhet a tizenöt millióból rám eső résszel – folytatta. – Ugye ez az igazság? S így mutatkozik be nekem az első napon. Könnyelműen tette, Reuben apó. Ha legközelebb zsákmányt kapunk és szétosztásra kerül a sor, majd másként segítek magamon. Vagy azt hiszi, várom a sült galambot s azt mondogatom, hogy „Á, ne aggódj, Reuben apó jó fiú, derék és becsületes. Hiszen már az első napon bebizonyította. Nincs ok aggodalomra.” Mennydörgős ménkűt!

Graner arcából lassan eltűnt a pír. A fölemelt botos keze leesett, és újra jéghideg vonás jelent meg szája körül. Torkát köszörülte.

– Van némi igaza – mondta lassan. – De már mondtam… más tervem volt, szólni akartam, tiltakoztam, de leszavaztak. A többi már jó pár éve velem dolgozik, és természetesen némi hatással vannak rám…

– Még mindig hazudik – szólt az Angyal hűvösen. – De ezt már leszögeztük. Inkább arra feleljen: hová megyünk innen?

– Mihelyt visszatérünk a házba, megbeszélem a többivel, hogyan…

– S újra kisüt valami tündérmesét. Halljuk az igazat, mielőtt indulunk. Hol van ez a Joris nevű fickó?

– Fogalmam sincs róla.

– Mit gondol, merre lehet?

– Nem tudom, miért feleljek…

– Törülje meg a szemüvegét, apuskám és feleljen. Vagy végeztünk?

Graner botja ideges ritmust ütött a padlón.

– Kezdem hinni, hogy az lenne a legjobb megoldás.

Az Angyal fölállt.

– Ahogy parancsolja – mondta. – Közöltem ez irányú véleményemet. Az ajtó ott van mögötte, senki sem tartja vissza. De a lány itt marad. Ha egy tizenöt milliós sorsjegy van Santa Cruzban valahol, és ez a lány az egyetlen nyom, hát itt marad velem. Különben is én láttam meg először… Nyugodtan kiveheti a kezét a zsebéből. Ha belém is öntötte golyóit, lesz még időm arra, hogy parányi cafatokra pofozzam a fejét.

Graner ujja a ravasz köré görbült. Simon Templar mindenre felkészült. De arca és tartása semmit sem árult el. Ott állt, csípőre tett kézzel – széles válla mögül szürke, esős ég látszott. Hanyag és gondtalan szemmel nézett le Granerre, ajka körül gúnyos mosoly játszott.

– Eszem ágában sincs lövöldözni – mondta Graner végre. – Ha azt akarja, hogy a félreértést tisztázzuk…

– Értem – vágott közbe Simon. – Szóval jó oka van rá, hogy ne engedjen el.

– Ne higgye, hogy pótolhatatlan.

– Ha nem az lennék, miért nem lőtt le tíz perce?

– Természetesen szeretném, ha nálam dolgozna. Ezért küldtem magáért.

– Miért volt olyan sürgős?

Graner belekapott a horogba.

– Erre már könnyebb felelnem. Mint tudja, Felson és egy másik emberem, Holby, üzletileg Madridban tartózkodnak. Az amerikai nagykövet feleségének van néhány ékszere, amely már régen érdekel. Ha minden tervszerűen történik, vasárnap érkeznek a zsákmánnyal. Akkor aztán sürgős szükségünk lesz magára.

Az Angyal nagyot lélegzett. Szóval még egynéhány kérdésre sikerült választ kapnia. Könnyed, jókedvű érzés vett erőt rajta, minél tovább gondolkozott a magyarázaton. Először a tizenötmilliós sorsjegy. Aztán Graner bámulatos ékszergyűjteménye. Aztán az amerikai nagykövet kincsei… ámbár Felson és Holby urak nem valószínű, hogy megérkeznek, ahogyan Graner hitte… De az egész ügy rendkívül kecsegtetőnek látszott.

Újra cigarettára gyújtott és leült.

– Kezdetnek nem rossz morogta. – De folytassuk a csevegést. Halljuk a duma hátralévő részét, Jorissal és a sorsjeggyel kapcsolatban – de ezúttal őszintén.

Graner letette pálcáját az öltöző-asztalra és elővette szivartárcáját. Rágyújtott. Simon tudta, hogy gondolkozási időt akar nyerni; az esélyeket mérlegelte.

De azt is tudta, hogy ezúttal igazat fog mondani – legalább részben.

– Ha az őszinteség megváltoztatja a módszereinkről való kissé túlzó véleményét – mondta Graner – hát nem bánom, őszinte leszek. Nem tudom, hol van Joris. Tegnap este megszökött a házból, lányával és a sorsjeggyel. Kevéssel azután fölfedeztük a szökést; Lauber, Aliston és Palermo utána eredtek, hogy visszahozzák. Ez valószínűleg sikerült is volna, de Jorisnak valami cinkosai, akikről semmit sem tudunk, közbeléptek az utolsó percben. Joris és társai megmenekültek, de Palermo megfigyelte a feltűnő autójuk külsejét, formáját. Mihelyt jelentést tettek, sofőrömet, Manoelt Santa Cruzba küldtem, hogy találja meg az autót. Meg is találta itt a szálló előtt – de visszafelé defektje támadt, s csak akkor ért haza, amikor maga már lefeküdt. Túl késő volt ahhoz, hogy bármit is tegyünk. Kora reggel leküldtem ide Palermót és Alistont. Telefonáltak, hogy kiderítették: Joris és egyik cinkosa itt töltötték a tegnapi éjszakát, de nagyon kora hajnalban eltávoztak, cím hátrahagyása nélkül. Ez minden, amit tudok.

Simon hátradőlt és bonyolult füstkarikákat eregetett a mennyezet felé, miközben összeállította a történteket. Graner meséje tájékoztatta arról az autóról, amely vetkőzése közben érkezett meg a házba, múlt este; megmagyarázta Aliston és Palermo távollétét a reggeli alatt; rávilágított a kihallgatott telefonbeszélgetésre, valamint arra, hogy Graner váratlanul magára hagyta a műhelyben s aztán izgatottan visszatért.

Mindez nagyjából egyezett, de ugyanakkor egy csomó új kérdést vetett föl. Miért nem találta meg Graner két embere Hoppyt és Jorist, ha már kiderítették szállóhelyüket; miért nem válaszolt Hoppy Uniatz telefonja fél órával ezelőtt…

Tekintete tőrként szegeződött Graner arcára a lustán, félig lehunyt szempilla alól. De először hitte el valóban, hogy Graner az igazat mondta – amennyire ismerte. Graner nem találhatott volna ki új tündérmesét egy-két másodperc alatt – még pedig olyat, amely a körülményekkel egyezett. Graner nem blöffölt.

Valami más magyarázatnak kell lennie. És az Angyal csakhamar megtalálta. Úgy ért feléje a szellem széles síkjain át, mint valami üstökös. Olyan volt, mintha bomba robbant volna, s a sötétséget – amelyben tapogatózott – szikrázó fénnyel világította meg. S amellett oly egyszerűnek tűnt: szégyellte is magát, hogy nem jött rá előbb.

Ha Graner nem hazudott, hát egyetlen dolog magyarázhatta meg a rejtélyt. Valaki más hazudott.

3.

Simon Templar leült, tréfásan arra gondolt, hogy a saját zsenijét csodálja némán. Megérdemelhette a legszebb öndicséretet, mert az ösztönös következtetés váratlanul és villámgyorsan tört a tudatos érvelés falán keresztül. Az ihlet madárszárnyon repült, és agya lassan, kissé fáradozva próbálta utolérni. De a tények ott meredtek eléje és nem tudott cáfolatra gondolni. Az egész megoldás tömör és világos gondolatsoron alapult, az ismert tények vasvázán s a hiányzó láncszemek is kitöltődtek.

A cigaretta ujjára égett, mialatt agya villámgyorsan száguldott egyik pontról a másikra.

Feltételezte, hogy Aliston és Palermo magukkal vitték Hoppyt és Jorist. Ez a láncszem kötötte össze a többit. Az még nyomozásra várt, hogy miképpen tették, de már sejtette egy-két módját. De tudta, hogy ez történt. S azt is tudta, hogy Laubernél van a sorsjegy.

Így történhetett: Laubernek akkor támadt az ötlete, amikor verekedés után hazafelé tartva, az autóban magához tért. Lauber nyilván felidézte az ájulásáig vezető eseményeket: verekedés volt… valaki fejbe vágta. Mi történt a többivel? Persze, őket már előre kikészítették. A támadókkal küzdöttek, mialatt ő Jorissal bánt el… Átkutatta Joris zsebét a sorsjegy miatt… Meg is találta, ugye? Igen… de mi más történt? Majd a többi elmeséli. De a sorsjegy nála van, ez a fontos… A zsebébe nyúlt: igen, ott volt!… És ebben a pillanatban nyilván ragyogó, új ötlete támadt. Nála van a sorsjegy, de a többi nem tudja. Túlságosan elfoglalta őket a verekedés. A küzdelem azzal ért véget, hogy a támadók Jorissal és Christine-nel elszabadultak. Miért ne vihették volna a sorsjegyet is magukkal? Ez az érv lenyűgözhette Laubert a maga fölényes egyszerűségével. Nem kell mást tennie, mint továbbra is elhitetnie a többivel, hogy Jorisnál maradt a sorsjegy – s amikor a fejfájása elmúlt, alkalmas pillanatot keres, beváltja a sorsjegyet és kétmillió dollárral – amelyet senkivel sem kell megosztania – kiszökik a nagyvilágba.

Mindez oly átlátszó volt, hogy az Angyal éppolyan pontosan elemezhette Lauber észjárását, mintha a falra lett volna írva előtte. S az elemzés helyességét a további tények igazolták – különösen az a kijelentés, amelyet Lauber tett előző este, amikor a házba lépett Granerrel.

A többi azonban nyilván nem volt olyan hiszékeny, mint Lauber várta. Lauber kijelentése egy vita közepén hangzott el, amelynek során úgy látszik árulással vádolták, a vita nyilván tovább folyt az éjszakában. A végén Lauber valószínűleg tisztázta magát egyelőre; különben végeztek volna vele. Biztos, hogy megmotozták, de előbb sikerült a sorsjegyet valahová, biztos helyen elrejtenie. Szóval, sikerült egy kis egérutat nyernie, s a banda többi tagja gyanúját némileg eloszlatnia.

De ugyanakkor valaki másnak is ötlete támadt: illetve két úriembernek, még pedig egyszerre. Palermo és Aliston is nagy képzelőtehetségű zsiványoknak látszottak. Amikor ma reggel lementek a városba, Graner parancsára, beszélgetni kezdtek s egyikük előadta az ötletet. Ha valakit rá kell szedni, mondogatták, hát miért legyenek éppen ők azok? Joris még mindig a kulcsember, vagyis a rejtély nyitja és miegymás. Ha sikerül megtalálniuk őt, miért közöljék ezt Granerrel és a többivel? Joris talán segítségükre lesz a sorsjegy megtalálásában – kellő rábeszélés után – és ötven-ötven százalékos elosztás lényegesen kedvezőbb, mint ha csak negyedrészét kapnák.

Az Angyal derűje és jóérzése egyre nőtt, miközben a rejtély részleteit bogozta. Tolvajok találkája, avagy döfjük hátba felebarátunkat, hogy hosszú életünk legyen e földön.

– Ez esetben, úgy látszik, hogy Joris és cimborája eltávoztak a sorsjegy beváltása végett – mondta végre, minthogy érezte: szólnia illik már.

– Ha tényleg ezért távoztak – mondta Graner – attól tartok, némi akadály gördült az útjukba. Egyik szolgám ma reggel óta a sorsjegyáruda előtt őrködik. A sorsjegyet nem lehet másutt beváltani.

Az Angyal agyában ezalatt tovább örvénylettek a tolvaj-találka bájos bonyodalmai.

Lauber tudta, hol a sorsjegy; de nem tudta, mi történt Jorissal és Christine-nel, tehát pillanatnyilag nem biztonságos, ha beváltja a jegyet. Palermo és Aliston tudták, hol van Joris; de nem tudták mi lett a sorsjegy és Christine sorsa. Graner tudta, hol van Christine, és remélte, hogy megtud tőle valamit; de nem tudta, mi történt Jorissal és a sorsjeggyel. Mindenkinek volt egy-két kártyája, de egyik sem sejtette, hogy a másik milyen adut tart a mancsában. És valószínűleg mindegyik szívesen vágta volna el a másik nyakát, ha ebből haszna lehet. A kétmillió dolláros papírszelet megjelenése szilánkokra zúzta a zsiványbecsület alapzatát, és utat nyitott a bűn történelmében egyik legizgalmasabb, legmulatságosabb „bandaközi“, kutyamacska, aki-kapja-marja, harapjuk-el-egymás-torkát-gyerekek és egyéb jelszavak által meghatározható tolvaj-talánynak és társasjátéknak…

– A szolgája tudja, hogy milyen Joris cimborájának a külseje? – kérdezte Simon.

Graner alig észrevehetően mosolygott.

– Nincs rá szükség – mondta. – Az egész utca tudni fogja, ha valaki beváltotta a jegyet.

Simon tovább tűnődött: ő sem volt a legkitűnőbb helyzetben; ámbár a legtöbb kártyát ismerte, a saját kezében egy sem volt. Tudta, hogy Laubernél a sorsjegy; de nem sejtette, hol tartja; tudta, hogy Palermo és Aliston elvitték Hoppyt és Jorist, de fogalma sincs, hová; tudta, hogy Christine mellette van – de Graner is itt volt. A következő tíz másodperc alatt villámháború tervét gondolta ki.

– Joris nem lesz ott – szólt Christine – maga is tudhatja. Nincs nála a sorsjegy.

– Nálad van, kedves Christine? – kérdezte Graner lassan.

– Egyikünknél sincs. Mondtam már. Ellop…

– Várjon egy percig – szakította félbe az Angyal. – Vegyük sorra. Mi történt tegnap este?

A lány durcásan nézett rá.

– Magának tudnia illik.

– Nekem? – szólt Simon. – Ugyan, csacsikám. Újonc vagyok.

– Ki volt az a két férfi, aki közbelépett? – kérdezte Graner.

A lány nem válaszolt azonnal, és Graner az Angyalhoz fordult.

– Időt vesztegetünk itt – csattant föl a hangja. – Kint az autó… jobb, ha rögtön visszavisszük a házba. Ott majd beszédre kényszeríthetjük.

– Próbálja meg, ha tudja – mondta a lány.

Christine magához tért az első rémületéből, és újra az az elszánt párduckifejezés jelent meg arcán és testtartásán, amilyet Simon előző este tapasztalt. Előre lépett a fal mellől; Graner keze gyorsan kinyúlt és megragadta a csuklóját.

– Ha nem enged el – mondta a lány nyugodtan – olyan lármát csapok, hogy az egész szálló idecsődül.

Graner az Angyalra pillantott. Simon sejtette, mit jelent a pillantás: az imént ügyesen oldotta meg a hasonló problémát s most újra cselekednie kell. Tudta, mit kell tennie.

Fölkelt az ágyról; de aztán Graner kezét fogta meg, acélmarkával megragadta csuklóját; másik kezét ráterítette Graner arcára és nekilökte az ajtónak.

– Törődj a saját dolgoddal, Reuben apó – mondta atyáskodva.

Ezzel a mozdulattal hátat fordított a lánynak és miközben beszélt, Granerre kacsintott.

– Elveszem a revolvered is – mondta – hátha nem maradsz nyugodtan.

Kivette a fegyvert Graner zsebéből és a sajátjába helyezte; közben jelentősen és újra kacsintott. Graner mozdulatlan, fenyegető arccal bámult rá vissza, de úgy látszik, megértette a játszmát. Az Angyal bezárta az ajtót és odaadta Christine-nek a kulcsot.

– Idehallgasson – mondta. – Nincs ok aggódni. Ez a gyíkfejű segédhóhér nem meri bántani, míg itt vagyok. Ha menni akar, hát levakarom az ajtóról és szabad az útja. De szeretném, ha néhány percig még itt maradna. Volna egy javaslatom, ami érdekelheti.

A lány habozott. Az Angyal most Graner felé fordította hátát s a lánynak hasonló, bátorító módon intett szemével, miközben gyöngéden az ágy felé tolta.

– Üljön le és igyon valamit – mondta. – Úgy látom, szüksége van rá. Hallgasson meg három percig. Azután, ha úgy tetszik, elkukorékolhatja magát.

– Nem érdekel a mondanivalója.

– Ne legyen olyan biztos, csacska leány. Néha gyönyörű ötleteim vannak.

Otthagyta a lányt és a sarokba ment a bőröndjéhez. Kutatott benne és whiskys palackot vett elő.

– Idehallgasson – folytatta, miközben három pohárba töltött az italból. – Azt állítja, elveszett a sorsjegy. Az ilyesmi megtörténhet. Az emberek gyakran vesztenek el ékszert és miegymást. Nem történik meg gyakran, hogy kétmillió dolláros értéket vesztenek el, de ez nem változtat az alapelven. Ha az ember elveszít valamit és vissza akarja szerezni, rendszerint jutalmat ígér.

– De nem akkor, ha tolvaj lopta el.

– Ilyesmi is megesett már.

Az Angyal szódát engedett a poharakba, és kettőt fölemelt. Az egyiket Granerhez vitte és miközben odaadta, újra kacsintott. A másodikat Christine-nek adta; aztán visszatért az asztalhoz s a magáét emelte föl.

– Különben is, nincs lopásról szó – folytatta. – Legalább is én nem loptam el; ha nálam lenne, nem fecsérelnék itt egy szót se. De azt bizonyára nem tagadja, hogy jutalékot érdemlek, ha visszaszerzem a maga számára?

A lány tétován ivott és zavartan vizsgálta a férfit.

– Ha végighallgatta társalgásomat Reuben apóval – mondta Simon – rájöhetett, hogy az édes rá akart szedni. No már most: ha ő rá akar szedni, én sem maradok rest. Amennyire megállapíthattam, Reuben apón kívül még három ipse akar részt a sorsjegyből. Madridban is van két pasas, aki igényt tart egy kis dohányra. S valószínűleg néhány kisebb kaliberű orgyilkos és hasonló jellegű polgártárs szintén bejelentette részesedési kívánalmait. Legjobb esetben a nyolcadrésze jut rám, ha ugyan abból sem csalnak le valamicskét. Maga pedig egy vasat sem kap.

Kissé a lány felé lépett. Christine újra ivott és hátratámasztotta fejét az ágy végének. Egyszer-kétszer lehunyta szemét s csak nehezen tudta fölnyitni.

– Maga egy bájos kis gyermek, Christine, és szívesen tennék valamit az érdekében, ha nem kerül semmibe. Amennyire tudom, a maga bandájában csak hárman vannak magán kívül: Joris és két cimborája. Ha engem is bevesznek, a zsákmány ötöde jut rám, ami lényegesen kedvezőbb. Ha ezt az ajánlatot elfogadja, csak szóljon egy szót és kinyomom Graner apó szemét…

A lány hirtelen oldalra esett, és Simon kikapta kezéből a poharat, mielőtt a földre zuhant volna.

Letette az asztalra s aztán gyöngéden az ágyra fektette a lányt. Christine ernyedten, petyhüdten feküdt, egyenletesen lélegzett, mintha mély álomba merült volna. Simon néhány másodpercig figyelte, aztán diadalmasan fordult Graner felé.

– Tudja, mi a baja a kegyed bandájának, Reuben apó? – mondta nyájasan. – Sok a melodráma és kevés az ész.

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Reuben Graner visszaveszi és az elegáns Palermo úr előveszi revolverét.

1.

Reuben Graner kecsesen az ágy mellé lépett, és kifejezéstelen arccal bámult le a lányra, miközben pálcájának vert-arany fogójával simogatta állát.

Aztán az Angyalra nézett.

– Ezt ügyesen csinálta – szólt nyugodtan. – Különben baj lehetett volna.

A telefon felé nyúlt.

– Most meg mit csinál? – kérdezte az Angyal.

– Idehívom a többit, hogy elvigyék.

Simon kinyújtotta hosszú karját és ujját a horogra helyezte.

– Ejnye-bejnye, kis felületes – mondta. – Össze akarja csődíteni a szállodát?

– Feltűnés nélkül elvitethetjük – mondta Graner. – Amikor Palermót és Alistont ma reggel ideküldtem, két hatalmas koffert vittek magukkal, hogy izé… Jorist és barátait abban elszállíthassák. A bőröndök még itt vannak abban a szobában, amit kibéreltek. Az egyiket levihetjük s benne a lányt. Nem fog feltűnni – a portás biztosan nem tudja, hogy magának hány csomagja volt.

Szóval így csinálták, tűnődött Simon. Ez a pont homályos volt előtte: nem tudta elképzelni, hogyan szállították el a banditák Jorist és Hoppyt – feltűnés és botrány nélkül. Elkábították a két férfit, és beletetették őket a tágas bőröndbe. Graner magyarázata újabb rejtélyt derített föl.

Az Angyal nem árulta el megelégedését. Kivette a telefonkagylót Graner kezéből és fölakasztotta.

– Miképpen említém – mondta nyájasan –, úgy látszik kevés az ész a kegyed körében.

Graner megkövesült tekintete rászegeződött.

– Miért?

– Mit gondol, mi történik, ha visszaviszi a lányt a házba?

– Rábeszéljük, hogy valljon.

– Csak hiszi!

– Biztosíthatom, hogy nem fog ellenkezni – szólt Graner jelentőségteljesen.

Az Angyal pillantása megvetően tapadt rá.

– Ha jól értettem a célzást – mondta – hát felejtse el amit mondott. Nem kedvelem és nem tűröm a kínzást. De különben is ostobaság a terve. Be tudja bizonyítani, hogy az igazat vallja az erőszak hatása alatt?

– Van mód rá, esetleg.

– Nem elég, hogy ostoba, de kissé agyalágyult is, apókám. Miért várjunk arra, hogy az a bizonyos „esetleg” bekövetkezzék? Arra nem gondolt, hogy Joris előbb-utóbb összeköttetést keres a lánykával? Talán már meg is tette volna, ha nem állna a kegyed autója a szálló előtt.

Graner vonásai megkeményedtek; töprengett. Az Angyal nem olvashatta ki gondolatait, de jól sejtette, mik azok. Helyesen sejtette…

– Van valami benne. Talán jobb lenne, ha itt hagynánk egy időre. Majd szólok Palermónak, hogy jöjjön ide és figyelje a szállót. Közben mi visszatérhetünk a házba.

Újra a telefon felé nyúlt; de az Angyal nyájasan nevetett és félretolta karját.

– Ne oly hevesen, Reuben apám – mormogta. – Úgy látszik, elfelejtette, hogy egy-két elintéznivaló ügyünk van még.

Graner tekintete mereven tapadt rá. Az Angyal magán érezte, anélkül, hogy szembefordult volna vele. Cigarettát koppintott a kézfején.

– Azt hittem, már elintéztük – szólt Graner végre.

– Azáltal, hogy beismerte: rá akart szedni?

– Rendbe hozzuk, mihelyt visszatértünk.

– Revolver hatása alatt?

– Nyilván meg kell bíznunk egymásban – mondta Graner.

– Szépen bízott bennem elejétől fogva!

Az Angyal kék szeme hűvösen szegeződött Graner arcára. A hadjárat döntő pillanata most érkezett el. Az új terv indította arra, hogy kábítószerrel itassa Christinet, ne üsse le Granert azonnal és ne kezdjen el nyílt hadjáratot a banda ellen. De az új terv bonyolultabb és célravezetőbb volt…

Féltucatnyi megoldás cikkázott át agyán, de mindegyiket félredobta. Az egyetlen nehézséget egyelőre Christine jelentette. Ha a lány magához tér s akkor tudja meg, hogy vissza kell térnie a házba, biztosan elárulja őt. De különben is: ha a házba kerül s ott faggatni fogják, előbb-utóbb kiderül a kettős szerep, amelyet az Angyal játszott. Végül is: az Angyalnak esze ágában sem volt Graner és bandája irgalmára bízni a lányt. Ha mindketten a házban vannak, akkor a helyzet egészen másként fest, és sokkal kedvezőtlenebbé lesz számára. Tehát módot kell találni arra, hogy meggyőzze Christinet az őszinteségéről.

A cigarettát szájába helyezte és lassan felkattintotta öngyújtóját.

– Ez a lány az én biztosítékom – mondta. – Amíg velem van, Reubenkém, addig maga becsületesen jár el velem szemben. Ha pedig becsületes akar lenni, akkor miért olyan sürgős, hogy újra abba az átkozott erődjébe zárjon engem.

– De ha ki akarjuk hallgatni a lányt…

– Mondtam már, erőszakról szó sem lehet. De majd beszélni fog – önszántából. Ami kétszer annyit ér.

Graner pillantása nem mozdult.

– Miért beszélne?

– Nézzen rám, apókám. S aztán nézzen a tükörbe. – Az Angyal végigsimított kékesfekete haján és folytatta: – Sajnos, nem hasonlíthatjuk össze magunkat. Egy vak ember talán kinyitná a szívét maga előtt – de senki más. S ugyanez vonatkozik a többi szépségverseny-jelöltre, akik a bandájába tartoznak.

Azonkívül Christine kisasszony túl jól ismeri magukat. Hát nem érti, mit tettem?

Graner nem felelt, de Simon nem is várta. Az Angyal nyugodtan, bizalmasan folytatta:

– Amikor elkábítottam, éppen arról volt szó, hogy maga engem át akar ejteni és én a lány oldalára akarok állni. Ha fölébred, folytatom ezt a dumát. Azt mondhatom, hogy azért kábítottam el, mert magával akartam négyszemközt beszélni. Mindent elmondhatnék neki – valóban azt, amit beszéltünk – de neki azt mondom, hogy én csak rászedtem magát, hogy megszabaduljak a becses társaságától.

Az Angyal szemrebbenés nélkül ejtette ki a szavakat; veszélyes pillanat volt. Tulajdonképpen az igazi tervét árulta el Granernek – de olyanformán, mintha ezzel csak a lányt akarná ámítani. Több embert vert át eddig, mint bárki más, de ilyen nehéz és kényes helyzetre alig emlékezett. De tudta, hogy sikerülnie kell. Granernek tudnia kell, hogy nincs olyan ember, aki legtitkosabb tervét nyíltan bevallja – ha egyszer tényleg az a terve. Az ilyesmi nem történhet meg – kívül áll az emberi pszichológián és a szemtelenség legvégső határain. Az Angyal ellenfeleinek az volt a hibájuk, hogy csak későn eszméltek rá: az Angyal valóban felül állt a normális emberi képességeken. Olyan kalandor volt, aki semmiféle vakmerőséget vagy szemtelenséget nem tartott elégnek.

Graner szinte gyöngéden felelt: – De honnan tudjam, hogy tényleg nem esik-e kísértésbe, ha a lány elfogadja a maga ál-ajánlatát?

– Maga is jól tudja az okát. Mi a különbség a kétmillió dollár ötöd- vagy nyolcadrésze között? Százötvenezer. No már most: maga megmutatta a széfjét. Ha az üzlet ilyen arányban folyik, hülye lennék, ha a gyémántokból rám eső részesedést százötvenezerért föláldoznám. És különben is, hogyan sikerüljön a dolog, ha egyedül dolgozom? Nem ismerem a várost, nem tudok spanyolul. Hogyan menekülhetnék meg, ha rászedem magát? Tudtommal csak egy mód van a szökésre: a kikötőn át. Gondolja, hogy olyan fafejű vagyok és hajóra szállok, miután becsaptam magát és az egész banda a nyomomban van?

Graner a szivarja végét vizsgálta; kissé egyenetlenül égett, mire megnyálazta ujja végét és megnedvesítette azt a részt, ahol túl gyorsan égett.

– Őszintén beszélek – folytatta az Angyal – és hajlandó vagyok az is maradni, mert tudom, hogy maga többet ajánlhat nekem, mint egy sorsjegy-részt. De a némileg rosszul sikerült kezdés után szeretném látni, hogy maga is becsületesen akar dolgozni. Ha így van, elfelejtjük a múltat és együtt dolgozunk. Mindez független attól, hogy sokkal többet szedek ki ebből a lányból, ha udvarolni kezdek neki és elhitetem, hogy az oldalán állok – mintha maga erőszakot használna. Különben ez az ajánlatom, ha nem tetszik, itt a kulcs, alászolgája.

Kint az ablak előtt, a mozdony ronda füttyökkel jelezte visszatérését. Egy nyílt kipufogójú motorkerékpár dörgött el a ház alatt, mint valami száguldó gépfegyver, miközben a vezetőjét barátainak üdvrivalgása köszöntötte. A téren néhány ócska autóbusz robogott át s valahol egy raktárhelyiségben zörögni kezdtek az üres konzervdobozok. Távolabbról legalább húsz taxi tülkölése, fékcsikorgása hangzott. Egy villamos mennydörgött végig a főutcán és folyton csöngetett. Egy utcai köszörűs hosszasan óbégatott és valahol egy öszvér asztmásán nyerített. Santa Cruz nem egészen elíziumi csöndjét leszámítva csönd volt a szobában.

Simon nem sürgette Graner döntését.

– Nem haragszik – mondta Graner – ha kissé bizalmatlan vagyok és tájékozódni szeretnék magáról.

– Tessék, parancsoljon.

– Szabad az útlevelét látnom?

Az Angyal pillanatnyi habozás nélkül elővette zsebéből. Teljesen jó útlevél volt és Sebastian Kripta nevére szólt.

Graner megnézte és gondosan tárcájába helyezte. Modora kissé megváltozott; az Angyal érezte, hogy sikerült meggyőznie. Évek múlhattak el, amióta Granert ilyen tökéletesen becsapták. Amikor Simon erre gondolt, szeretett volna az ágyra ugrani és tíz percig fetrengeni a nevetéstől. De nem tette, s inkább legvégső és legmagasabb rendű pimaszsággal tetőzte a helyzetet.

Elővette Graner revolverét és hanyagul kinyújtotta, csövénél fogva.

– Jobb, ha ezt is elveszi – mondta komolyan.

Ez volt a tetőpont. Az az ember, akit ez sem győz meg, már emberfölötti lény lett volna. Graner kissé elképedt. Zsebre tette a revolvert és fölemelte a pálcát. Újra lenézett a lányra.

– Meddig tart, míg magához nem tér?

– Fél óráig – szólt Simon és kulcsát elővéve, kinyitotta az ajtót. – Jobb ha megy már.

Lekísérte Granert a lépcsőn. Még mindig veszélyes volt a helyzet: a hullámos hajú portás egy-két szóval elronthatta az egész tervet. Az Angyal néma imát küldött az ég felé, mialatt lementek. Amikor az utolsó lépcsőfokra értek, megszólalt: – Mihelyt megtudtam valamit, értesítem. Telefonszáma benn van a könyvben?

– Igen.

– Ha valami ötlete támad, itt megtalál – mondta az Angyal; lusta lépése csalóka volt, mert tulajdonképpen két másodperc alatt vitte el a portáspult előtt, ámbár nehézkesnek és lassúnak látszott. – Mindenképp összeköttetésben maradunk.

– Igen – szólt Graner, és megállt az ajtóban. – Egyébként, mi lesz a szobájával?

– Majd megmondom, hogy maradok. Valaki majd csak akad, aki ért angolul. – Simon megfogta Graner karját és gyöngéden előretolta. – Az a fontos, hogy az autója ne legyen itt, mert az tartja távol Jorist és cimboráját.

A szálló bejáratától néhány lépcső vezetett lefelé. Az Angyal fönt állt és figyelte Granert, ahogyan beszáll. Csak akkor lélegzett szabadon, amikor a motor felzúgott.

2.

Megfordult, és bement a szállóba. Jókedv táncolt a szemében. De azért nem engedte, hogy túlzott optimizmus vegyen erőt rajta. Csak az első fordulót nyerte meg, és még átkozottul nehéz feladatok vártak rá. De az igazi örömet az izgalom – a játék okozta – az a játék, amelynél veszélyesebbet alig játszott még. Nem csak a saját életéről volt szó.

Odalépett a pulthoz és megfogta a hullámhajú portás kabátgombját.

– Idehallgass, pipi – mondta folyékony spanyolsággal. – Nem utazom ma, tehát ne fáradj a számlával… De még valamit. Lehetséges, hogy valaki érdeklődni fog irántam, vagy a hölgy iránt, akinek számára tegnap este kivettem egy szobát.

– Si, senor. Majd megmondom nekik…

– Ez az, amit nem fogsz tenni. Ha bárki kérdezősködik, nem tudsz róla, hogy ismerem azt a hölgyet. Sose láttam. Sose hallottam róla. Nem én hoztam ide. Comprendre?

– Si, senor.

– Ettől függetlenül, semmit sem mondasz rólam. Legfeljebb annyit említhetsz, hogy nem tudok spanyolul.

– Pero ustad…

– Tudom, hogy jobban beszélek, mint te, de nem akarom, hogy bárki megtudja. Estamos?

– Si, senor.

Simon százas bankót terített a pultra.

– Ez talán emlékeztetni fog – mondta, és fölment.

Christine még mindig aludt. Rápillantott, aztán az ablakhoz lépett és a redőny résein keresztül kinézett a térre. Graner autója éppen elhajtott; úgy látszik maga Graner ült a kormánykerék mögött, mert a sofőr a járdán állt, és a távozó kocsit figyelte. Aztán a plaza másik oldalára sétált át, és a Casino épületének árkádjai között a többi henyélő között megállt, újságot vett elő, és olvasni kezdett.

Simon Christine poharát kiöntötte a mosdóba, majd Graner érintetlen poharát is fölemelte.

Ekkor jutott eszébe, hogy annyira bízott következtetésében, Hoppy és Joris ügyére nézve, hogy nem is ellenőrizte a dolgot. Letette a poharat és kiment.

Hoppy szobájának ajtaja nem volt bezárva. Bement és a kulcsot az ajtó belső felén találta, a zárban. A szoba üres volt, amint várta. Uniatz pizsamája ijesztő színfoltban tarkított az ágy közepén, amelyben Joris aludt; az öregember ruhája eltűnt. Simon átvizsgálta a szobát, de semmi nyomot nem talált. A legkisebb tusakodás jele sem látszott; de a kétszemélyes reggeliző tálca gyanúsnak tűnt. Nem nyúltak hozzá. Simon föléje hajolt, homlokát ráncolva. Aztán megtalálta a megoldást. Az ágy fölé hajolt és csöngetett a szobalánynak.

A szobalány pontosan meg is érkezett, miután négyszer csöngetett.

– Látta barátomat, amikor behozta a reggelit? – kérdezte.

– No, senor.

– Como que no?

– Mert a másik úr vitte be a tálcát. Fehér kabátot viselt, mint egy camarero és azt mondta, meg akarja tréfálni a barátait. Odaadtam a tálcát és elmentem.

– Alacsony, bajuszos, karikás szemű volt?

– Nem kérem: magas és szőke, mint az angolok. Sebhely volt az arcán.

Az Angyal lassan bólintott. Egyszerű volt – nagyon egyszerű.

– Kivihetem a tálcát? – kérdezte a nő.

– Tessék. S ha tetszik, ki is takaríthat.

Visszament a szobájába, s amikor kinyitotta az ajtót, Christine éppen felült. Szeme még zavaros volt a kábítószer hatása miatt, de lassan tisztult az agya. Simon becsukta az ajtót és rámosolygott.

– Bocsánatát kell kérnem – mondta. – Először esett meg, hogy ilyen itallal kínáltam egy hölgyet.

Christine a fejét rázta, mintha agyából akarná kitisztítani a ködöt.

– Miért tette? – kérdezte rekedten.

– Két eset közül választhattam. Vagy állon vágom, vagy ezt teszem. Gondoltam az ital gyöngédebb.

Átvágott a szobán és leült melléje az ágyra. – Rosszul érzi magát?

A lány édesen – kábultan dörzsölte a szemét.

– Szaggat a fejem…

– Majd elintézzük…

A bőröndhöz lépett s másik üveget vett elő, tartalmából egy kanálnyit a pohárba töltött.

– Ezt általában akkor használjuk, ha Hoppynak macskajajos hangulata van – magyarázta. – De magának is jót fog tenni.

A lány mozdulatlanul figyelte a poharat.

– Ne féljen, nem árthat – mondta Simon. – Ha nem segíteni akarok, erősebb adagot adtam volna a kábítószerből és…

A lány vállat vont.

– Nem fontos – mondta. – Inkább elaludnék, minthogy ilyen szörnyű fejfájásom legyen.

Megitta az italt s Simon elvette az üres poharat. A lány hátradőlt és fintorogva lehunyta szemét. Az Angyal cigarettára gyújtott és békén hagyta. Tudta, hogy a frissítő italtól hamarosan elmúlik a kínzó fejfájás és a kábulat.

– Buta voltam, hogy megittam azt a whiskyt – motyogta a lány. De várjon csak, míg újra erős leszek. Olyan botrányt csapok, hogy no.

– Már jobban érzi magát, ugye?

– Talán nem halok bele, ha erre gondol?

– Hát akkor várjon, amíg biztos nem lesz benne. Majd folytatjuk a beszélgetést. Ha megunta, annyit sikoltozhat, amennyit akar.

– Ezt már mondta egyszer.

– De Reuben apó is itt volt.

A lány szeme kinyílt és gyorsan körülnézett. Gyorsabban lélegzett.

– Igen… itt volt… Most hol van?

– Hazaküldtem.

– Ugyanolyan italt adott neki, mint nekem?

Simon a fejét rázta.

– Nem adnék magának olyan italt, mint amilyet Reubennek szeretnék adni, ha tehetném – felelte. – Nem… egyszerűen azt mondtam, hogy menjen a csudába és el is ment. Mint a kezes bárány. Egészen engedelmes, ha az ember tudja, hogyan bánjon vele. Nem figyelte, hogyan beszéltem vele, mielőtt elkábult volna?

A lány könyökére támaszkodott.

– De vissza fog jönni… a többivel…

– Nem hinném. Legalább is egyelőre. Úgy váltunk el, mint a testvérek. Még a revolverét is vissza adtam.

A lány elsimította arcából a rézvörös haját.

– Kezdjük az elején – mondta az Angyal. – Miután tegnap este otthagytam magát, lementem, hogy a garázsba vigyem az autót. De amikor bent ültem a volánnál, egyszerre észrevettem, hogy az az átkozott kocsi Granerhez vitt. Ilyen az én autóm. Bolondos. Talán megkapta tőlem ezt a betegséget. Elég az hozzá, hogy amikor a házhoz értem, gondoltam, miért ne nézzek körül. Hát körülnéztem. Mondhatom eléggé megnehezítik az ember számára a bemászást…

– Megmondhattam volna…

– De nem mondta. Hát nem fontos. Magam is rájöttem. Szóval, minthogy nem mászhattam át a falon, zseniális ötletem támadt. Miután olyan messzire elautóztam, csacskának tűnt, hogy üres kézzel térjek vissza. Megnyomtam a kapucsengőt. Hallott már valaha ragyogóbb ötletet?

– Maga őrült!

– Az is voltam. Graner engedett be. Amikor beléptünk a házba, egyszerre meghallottam Lauber hangját, amint épp két másikkal vitázott. Szóról-szóra ezt mondta: „Sohasem volt nálam az az átkozott sorsjegy. Joris zsebeit kutattam, amikor az a disznó rám vetette magát. Ha bárki elvette, hát ő az!“

– Ezt mondta Lauber? – kérdezte a lány, hebegve. – De… hiszen… tudja…

Simon bólintott.

– Persze, hogy tudom. De Lauber ragaszkodott ehhez a történetéhez. Nem hallotta, mit mondott Graner? Hogy egyik emberét őrül állította a sorsjegybolthoz; figyelje meg, ha valaki beváltja a sorsjegyet?

Granerről beszélve, eszébe jutott, hogy letette Graner poharát, mielőtt átment Hoppy szobájába.

– Mit mondtak még? – kérdezte a lány.

– Semmit. Abbahagyták a vitát, amikor beléptem. Reuben jó csomót kérdezett, és azzal végezte, hogy nem térhetek ide vissza. Nem hinném, hogy gyanakodott rám, de nem akarta, hogy szabadon járjak-keljek a városban. Ellenkeztem, de maradnom kellett.

Elmesélte az előző este hátralévő részét – a reggelinél olvasott riportot – a műhelyben töltött feszült perceket – amíg oda nem ért, hogy beléptek a szobába Granerrel.

– A többit tudja – mondta.

– De hol van Joris?

– Mondja el, mit tud.

– Későn ébredtem – mesélte a lány. – Körülbelül tízkor az ajtóhoz mentem és hallgatóztam, de semmit sem hallottam és nem akartam őket zavarni, hátha alszanak. A maga szobájából sem hallottam semmit. Fölöltöztem, reggelit kértem, s aztán visszatértem. Nem hallottam semmit, kopogtam. Nem feleltek. Újra kopogtam, míg rémület nem fogott el és benyitottam. Senki sem volt ott. Iderohantam, de maga sem felelt. Beléptem: láttam, hogy az ágya vetetlen. Majdnem összeestem. Csak egy-két perccel a maguk érkezése előtt történt. Azért ültem az ágyán. A térdemből elszállt az erő és nem tudtam felállni. Nem tudtam, mit gondoljak vagy mit tegyek.

– Most sincs ötlete? – kérdezte az Angyal.

A lány megérintette a kezét.

– Graner azt mondta, hogy nem találták meg Jorist.

– Nem hát… amennyire ő tudja – felelt az Angyal. – De ne felejtse, mit meséltem Lauberről. Őrületes bonyodalom támadt.

– Biztos benne?

– Ennyit tudok: Hoppy ma reggelit kért, mielőtt maga felébredt volna. Mondtam neki, hogy senkinek ne nyisson ajtót, de úgy látszik, nem akart éhen halni. Nem sejtette, hogy a reggelizés ártalmas lehet. A szobalány vitte a reggelit, de egy pasas, akinek leírása Alistonra illik, az ajtó előtt megállította és azt mondta, hogy tréfából majd ő viszi be. Biztosan pénzt is adott a nőnek, hogy az is élvezhesse a tréfát. A nő beengedte. Aliston fehér pincérkabátot viselt, és Hoppy bizonyára nem gyanakodott. Aliston könnyen fejbe verhette Hoppyt és Jorissal aztán nem sok baja lehetett.

Christine ujja az Angyal kezére fonódott.

– Miért nem hagyta, hogy vele egy szobában aludjak? – suttogta.

– Nem sok haszna lett volna, ha magát is elviszik.

– Vigyázhattam volna rá… De miért nem vittek el engem is?

– Nem tudták, hogy hol van. Joris Hoppyval érkezett, és maga velem jött be, később. Maga után érdeklődtek először, de az éjjeli portás olyan hülye, hogy nem jól emlékezett. Azt se tudhatta, hogy Hoppy és köztem kapcsolat van. Alistonék azt várták, hogy Jorisnál magát is megtalálják. De amikor nem találták, nem akartak időt pocsékolni.

A lány hosszú ideig hallgatott, de már nem is könnyezett. Simon sejtette, mit érezhet, ámbár a lány nem árult el semmit az érzéseiből. Olyan lelki erő volt benne, amit még az Angyal is csodálattal ismert el. Amikor újra a férfira nézett, teljesen nyugodtnak látszott.

– Szóval azt hiszi, hogy Aliston és Palermo összeálltak Lauberrel, hogy rászedjék Granert?

– Egy percig sem ezt hittem. Véleményem szerint a Lauberrel szemben táplált gyanú ültette beléjük a becsapási ötletet. De ha már árulásra szánták el magukat, miért vegyék be Laubert, gondolhatták. Miért ne tartsák meg az egész zsákmányt maguknak. Joris és Hoppy a markukban van, és most megpróbálják tőlük megtudni: hol a sorsjegy? Ha a nyom Lauberhez vezet, nála keresik majd.

– És Graner?

– Lehet, hogy ő is gyanakodni kezd, s akkor majd akcióba lép. Nyílt verseny tárgya, ki tudja a másikat gyorsabban és ravaszabbul becsapni.

– Maga mit tesz?

Simon nyugodtan szembenézett vele a cigaretta fölött.

Részletesen elmondta Granerrel való beszélgetését, miután a lány elaludt. Semmit sem hagyott ki. A lány mereven figyelte, de a férfi nyugodtan folytatta.

– Maga előtt nem beszélhettem volna így – fejezte be. – Ezt megérti, ugye? Ami Granert illeti, elhitettem vele, hogy maga éppúgy nem bízik bennem, mint a bandában… de én rá tudom venni, hogy valljon.

– Szóval… azt mondta Granernek, hogy el fogja mindazt mondani, amit most tényleg elmondott és ezzel elhiteti velem, hogy mellettem áll. Tehát vagy Granernek hazudott vagy nekem hazudik most.

Az Angyal habozás nélkül bólintott.

– Úgy van.

3.

– Azt hiszem, elég jól vagyok ahhoz, hogy cigarettázzam – mondta a lány.

Simon megkínálta, és tüzet is adott. A lány még mindig mereven nézte, fölényes és elgondolkozó tekintettel. Simon tudta, hogy most fölméri. Tudta, hogy ötvenszázalékos esélye van a lány bizalmának megszerzésére.

– Gondolja, hogy Graner hitt magának? – kérdezte a lány közönyösen.

– Remélem. Legalább is úgy tett. Nincs oka rá, hogy ne higgyen. Azt gondolja, hogy mindenáron dolgozni akarok számára – hogy a gyémántzsákmányt többre becsülöm, mintsem rászedjen. Nem sejti, hogy ki vagyok, nála van az útlevelem…

– Az útlevele!

– Igen. Kérte, bizonyságképpen és odaadtam, hadd legyen boldog. Egész jó kis útlevél volt, de van még egy pár belőle – csak erről ő persze nem tud. Lehet, hogy gyanakszik rám… nem tudom… de ez a legrosszabb eset. Amíg nincs bizonyítéka ellenem, addig nincs baj.

– Gondolja, hogy én hiszek magának? – szólt a lány.

Az Angyal vállat vont.

– Várok, hogy maga feleljen erre, Christine.

A lány a hamutálcába dugta cigarettáját és szórakozott ábrákat rajzolt a hamuba. Egy ideig nem felelt.

Aztán fölnézett, s Simon észrevette, hogy a fölény eltűnt a szeméből. Szerette volna, ha ecset, festék és vászon van előtte és tehetsége volna arra, hogy megörökítse a lány nemes állát és sokat kifejező szemét. Első pillanattól kezdve észrevette a szépségét, de sohasem érezte ennyire mélyen. Ugyanakkor volt valami édesen gyerekes a modorában. Ezzel a gyermeki egyszerűséggel kérdezte: – Nem gondolja, hogy én többet adhatok magának, mint Graner valaha is?

Simon megpróbált nem a lágy, ívelt szájra és a furcsa, csábító szempárba nézni.

– Graner apó nem valami gyönyörű – mondta könnyedén.

– Én az vagyok.

A vékony selyemszoknya combjára tapadt, amikor levetette lábát az ágyról. A férfi előtt állt, csípőre tett kézzel, a selyem ráfonódott karcsú derekára, fiatal mellére. Olyan volt, mint maga a vággyal teli fiatalság; végtelenül kívánatos… Simon nem akart erre gondolni.

– Az kell, hogy legyek – mondta ugyanazon a józan, ártatlan hangon. – Tudja-e, hogy tizenhét éves voltam, amikor ebbe a sorba kerültem. Láttam, hogyan figyelnek, amikor felnövök. Láttam, hogy vágynak rám. Néha megpróbálkoztak… De Joris segítségemre volt. Megtanultam, hogyan tartsam őket távol. De tudtam, hogy örökké nem fog sikerülni. Lehet, hogy maga ugyanolyan, mint ők – de másnak látszik. Nem bánnám… ha maga próbálkozna… nem bánnám annyira. És ha Jorison segíthetnék vele… Ha megsegíti őt, mindent megkaphat, amit kíván…

– Köszönöm, nincs szükségem rá – mondta az Angyal nyersen.

Gyorsan fölállt, anélkül, hogy ránézett volna a lányra, és az ablakhoz lépett. Egy ideig szótlanul állt, lenézett a térre, de semmit sem látott; aztán nagy nehezen visszafordult a lány felé. Most újra nyugodt volt, s csak a kaland érdekelte.

– Először is ki kell jutnia innen – mondta. – Graner hazament egy időre, de nem tudjuk, mi történhet nemsokára. Szeretném, ha nem lenne itt a legközelebbi felvonásnál.

– Hová mehetnék?

– Ezt próbálom megállapítani – mondta a férfi tűnődve. – Amikor utoljára itt voltam… volt egy fickó… Várjon egy percig.

Gyorsan átfutotta a telefonkönyvet; kis idő múltán sikerült a szálló-központ figyelmét felkelteni; annak meg sikerült fölébresztenie a városi központot békés álmából, és hosszas kérdezősködés után kapcsolta a kért számot.

– Oiga… está alli el senor Keena?… David?… Hála a jóságos Istennek. Simon beszél… Igen, igen, én vagyok… Igen, tudom, hogy azt hitted, sohase látsz viszont ezen az istenhátamögötti helyen, de most nincs időm magyarázkodni. Idehallgass. Nagy szívességet kérek. Megvan még a lakásod?… Igen? Hát akkor, mi a véleményed arról, hogy átadod egy hölgy számára?… Igen, tudom, hogy nem érted, miért ne maradhatnál te is ott, de hátha nem tetszel neki… Már megint történt valami, igen. Nagyon fontos, David. Majd később elmesélem. A hölgy nem mehet szállóba… Remek, nagyszerű, köszönöm… öt perc múlva látlak. Okay. Viszlát.

Fölakasztotta a telefont és derűsen visszafordult a lány felé.

– Hát ezt elintéztük. Most már csak ki kell találnunk valamit: hogyan csempésszem ki magát. Joris és Hoppy bőröndben távoztak, de az most nem lesz jó. Várjon még egy percig.

– Figyelik a szállót?

– Graner Manoelt hagyta odakint; a Casino előtt figyel. De majd elintézzük. Kész az indulásra?

– Amikor akarja.

Kezét a férfi karjára tette, s Simon habozott egy percig. Annyi mindent szeretett volna mondani és főleg tenni. De aztán lágyan fölnevetett, lehajolt és gyorsan szájon csókolta a lányt, ugyanekkor kinyitotta az ajtót is.

Lent magához intette a hullámos hajú portást a pult mögül, ahol az angol ifjúság néhány groteszk külsejű példánya vihogott azon, hogy a spanyol nyelv mennyire különbözik az angoltól.

– Van hátsó kijáratuk? – kérdezte a portást.

– Hátsó kijárat, senor? – ismételte a portás kétkedőn.

– Hátsó kijárat, pipi – visszhangozta az Angyal szilárdan.

A portás a problémát mérlegelte és aztán óvatosan beismerte, hogy van valahol egy hátsó ajtó, ahol a szemetes ládákat ürítik ki.

– Mi is szemetes ládák szeretnénk lenni – mondta Simon.

Még egy százpezetással hangsúlyozta a tényt.

Egyre furcsább ajtókon haladtak át, sötét folyosókon, majd megkerülték a konyhát, s végre újabb ajtóhoz értek, amely ronda mellékutcára nyílt. Egy lebzselő pincér bámult feléjük az ajtóból.

– Kezd értelmes lenni, pipi – mondta az Angyal elismerően és a portás vigyorgott. Simon visszafordult hozzá. – De ne felejtsed el, te mintaportás: ha a pincér vagy bárki más elárulja ezt, levágom a fejed. Megkaptad a pénzt, használd föl jó egészséggel.

– Claro – mondta a fiú, kevésbé lelkesen. Simon megsimogatta hullámos haját és otthagyta.

David Keena már várt rájuk, amikor a taxi megállt az épület előtt.

– Szóval mégis akad egy kis izgalom Tenerifén – mondta, amikor az Angyal kiszállt.

– A felét se tudnád elképzelni – szólt Simon, s bent a kapualjban bemutatta a lányt. – Tudom, hogy borzasztó dolog itt betörnöm a békés életedbe, de egyszer még visszafizetem.

Fölmentek a lakásba. Simon helyeslőn szaglászott. Ha Graner bandája, egyéni vagy tömeges módon Christine-t keresné, biztosan a szállókat kutatják ét. Itt a lány biztonságban lehet.

Megfogta a lány kezét.

– Hasta luego – mondta és mosolygott.

A lány fölnézett rá s nem értette.

– Megy már?

– Mennem kell, édes. Nem merek távol maradni a szállótól, hátha visszatér Graner. De munkához látok. Most, hogy tudom, maga biztonságban van, minden időmet Joris és Hoppy keresésére fordíthatom. Csak maradjon nyugton és ne aggódjék. Nemsokára megtalálom őket.

– Majd elmondja, hogy mi történt, ugye?

– Hát persze. Van itt telefon s bármikor felhívhatom, ha valami hírem lesz – vagy ha beszélni akarok magával. Bárcsak időm lenne arra, hogy… no, de mindegy.

Egy pillanattal tovább fogta a lány kezét; s volt valami a mosolyában, ami teljesen idegen volt attól az élettől, amelyben Christine őt megismerte. A kaland vidám vágya ott volt a mosolyban, a veszély jókedvű vállalása, a könnyelmű önbizalom – és valami más: furcsa sajnálat, hogy a lány túl fiatal a megértéshez. De mielőtt bármit kérdezhetett volna, a férfi már eltűnt.

– Miért sietsz? – kérdezte Keena, amikor Simon maga után vonta a lépcsőházba.

– Tizenötmillió okom van rá, hogy miért nem maradhatok, így nem is mesélhetem el. De ismersz engem, s tudod, miféle csávába szoktam kerülni. Ha nem tudsz többet, hát jobb neked.

– Olvastam valamit a Prensában a gengszterizmus föllángolásáról…

– Én is, de semmi közöm hozzá.

Simon megállt lent a lépcsőnél és visszamosolygott. – Meg kell, hogy elégedj ennyivel, amíg időm nem lesz, hogy mindent elmeséljek. Menj vissza és mutasd meg a lakást a lánynak. Aztán siess vissza az irodába, mintha semmi sem történt volna. A lánynak nem szabad mutatkoznia, és te ne viselkedj úgy, mintha valakit rejtegetnél a lakásban. Éppen ezért, ne törd a fejed vacsoraprogramon – ővele. Keress egy szép kis szállodát, és ha valaki megkérdezi, mondd, hogy ciánozzák a lakásodat. Senkinek se szólj Christineről vagy rólam. Érted a tennivalókat?

– Pocsék tennivalók – dörmögte Keena komoran.

Az Angyal nevetett és kinyitotta a kaput.

– Majd megszokod később – mondta. – Aztán összeülünk és mindent elmesélek.

A taxi még kint várt, s egy perc múlva tovább indult. Amikor a Casinohoz értek, lekuporodott az ülés mellé, hogy senki se lássa a térről. Megmondta a sofőrnek, hogy hajtson a Calle Doctor Allart sarkára – ez volt a kis mellékutca neve, amelyre a szálló hátsó ajtaja nyílt.

A sofőr ostobán bámult rá vissza, s csak hajszálnyira kerülte el a villamossal való összeütközést.

– Don de está?

Simon hosszasan elmagyarázta a kis utca fekvését, és a sofőr arcán végre megértés fénye hajnalodott.

– Áhá! – kiáltotta. – A Calle el Sol-ra tetszik gondolni.

– Calle Doctor Allart volt kiírva – mondta az Angyal.

– Az lehet – szólt a sofőr flegmán. – De mi Calle el Solnak nevezzük.

Megállt a sarkon, Simon kiszállt és kifizette. A szálló hátsó bejárata felé ment. Egy autó várakozott az utca túlsó felén. Különben üres volt az utca. Az autó is üresnek látszott, és Simon azonnal látta, hogy nem Graner kocsija. Különös volt, hogy arra nem gondolt: Granernek két kocsija is lehet. Épp a kilincsre tette kezét, amikor lépést hallott maga mögött, s mielőtt megfordulhatott volna, bal vállcsontja alatt kemény revolvercsövet érzett.

– Ne csináljon valami marhaságot – szólt egy lágy hang. Az Angyal megfordította fejét.

Az elegáns Mr. Palermo volt.

HATODIK FEJEZET

amelyben Mr. Palermo műtétre készül és Uniatz kielégíti szomját

1.

Az eső, amely egész éjjel fenyegetett, lassú, unalmas módon szemerkélni kezdett. Nyomasztó hatása alatt a mellékutca, amely különben sem emlékeztette az embert a Champs Elysées-re, még szomorúbb és kihaltabb lett. Simon óvatosan körülnézett. Körülbelül másfél háztömbnyire egy magányos alak csoszogott az ellenkező irányban; a nemzeti hagyományhoz híven, nem sietett, pedig lassanként már bőrig ázhatott. Rajta kívül senki sem tűnt fel, kivéve Alistont, aki előbukkant a volán mellől.

– Mondj le róla, öregem – szólt Palermo, aki most kitalálta gondolatait. – Halvány reményed sincs rá.

Simon nem volt benne oly biztos. Ismerte azokat a népszerű babonákat, hogy a revolverravasz mégsem húzható meg oly rettentő gyorsan, s nem egyszer megesett, hogy a másodpercnyi késlekedés esélyét mérlegelve, megmenekült egy-egy fogas helyzetből. De most más ötlete támadt.

– Mit akar? – kérdezte méltatlankodva.

– Ne törd a fejed. Gyerünk, szállj be az autóba.

A szemerkélő eső lassan záporrá nőtt, és a csoszogó járókelő eltűnt a sarok mögött. Semmi sem akadályozhatta volna meg Palermót hogy lőjön, de az Angyal más okból engedelmeskedett. Palermo és Aliston elvitték Hoppyt és Jorist – valahová. Úgy látszott, hogy most módot kap a megtalálásukra. Különben is kezdett megázni. De azért tovább gyanakodva és méltatlankodva nézett a kackiásbajuszú férfire.

– Miért szálljak be?

– Mert bajod lesz, ha nem teszed. Kis sétaautózásra indulunk.

Az Angyal vállat vont, átvágott az utcán, és beszállt az autóba. Palermo revolvere még mindig hátába fúródott a sofőrülésről.

– Kettő hetvenhét – mondta rejtélyesen, orrhangon. – A hetes.

– Helyes – felelt Palermo. – Majd később megtaláljuk. Indulás!

Palermo hátradőlt az ülésen, miután az autó elindult. Kis bajszát tépegette, de a revolverét még Simonra szegezte. Simon mérgesen nézett rá.

– Idehallgass, Palermo – tiltakozott – hová megyünk?

– Nevezz röviden Muckónak – szólt Palermo nyájasan.

– Hova megyünk?

– Ahol nyugodtan cseveghetünk.

– Mért ne beszélhetnénk a szállóban?

– Túl sok az ember – mondta Palermo.

Az Angyal dühösen morgott.

– Graner küldött? – kérdezte növekedő dühvel.

Palermo zöld szeme tűnődve figyelte, mialatt a választ mérlegelte. Aliston felelt helyette. Meg se fordította fejét, úgy beszélt.

– Fogd be a szád és ne kérdezz annyit. Majd idejében megtudod.

Az Angyal vállat vont és hátradőlt a sarokba. Ha nem kérdezősködhet, legalább lesz ideje a következtetésre.

Graner visszatért a házba, és a többivel tanácskozott – itt kezdődött. Azt nem tudhatta, hogy mi volt a tanácskozás közvetlen eredménye, de annyi bizonyosnak látszott, hogy Graner jó hírei alaposan begyullaszthatták Laubert, valamint Palermót és Alistont. Az utóbbi kettő számára Christine megtalálása azt jelenthette, hogy a lány talán tudott valamit Joris elrablásáról. Laubernek viszont eszébe juttathatta, hogy a lány talán meggyőzte Granert: a sorsjegyet valóban előző este lopták el – ami újra ellene irányítaná a gyanút. De mindhármuk tervei számára súlyos csapást mérhetett Graner közlése; mindhárman veszélyt érezhettek, és sürgős cselekvést határozhattak el. Simon ezzel magyarázta Palermo és Aliston váratlan megérkezését.

Az autó kacskaringós, zegzugos utcákon folytatta útját azon a lehangoló vidéken keresztül, amelyet Francia Negyednek neveztek. Végre megállt az egyik komor külsejű, kétemeletes ház előtt. Palermo revolvere újra az Angyal hátába fúródott.

– Gyerünk, kiszállás. Ne próbálkozz megszökni!

Simon kiszállt. Ezt az utcát – akárcsak a szálló mögöttit – kihalttá tette az eső. Az Angyal jobbnak látta az engedelmeskedést. Különben is mindez a saját terveit segítette elő.

Aliston kinyitotta az ajtót, és bementek egy keskeny, sötét hallba, amelyben konyha- és emberszag keveredett össze. Felbotorkáltak a homályos lépcsőkön, és kopár, kövezett emeletre értek. Szürkés fény hullott rá könyörtelenül, és piszkos, meszes foltokat világított meg a falon. Aliston egy ajtót nyitott ki.

– Ide be!

Simon belépett, és a földrajzi helyzetét egyetlen pillantással fölmérte. Jobboldalt a kis ablakot a spanyol szokás szerint redőny zárta el szinte légmentesen; a piszok és az idő patinássá tette. Baloldalt a bezárt ajtó nyilván valami hálószobáiba vezetett. Szemben nyitott ajtót látott, ahonnan kötényes lány lépett ki, amikor épp beléptek; mögötte Simon konyhácskát látott, amelyben kötélre aggatva néhány diszkrét női ruhadarab himbálózott. A lánynak vöröses haja volt, de a homlokánál sötétbarnának látszott: nyílván festve volt. Csinos volt, a maga közönséges módján; ámbár bőre durvának látszott a vastag arcfesték alatt. Széles csípője és kissé petyhüdt, súlyos keblei voltak.

– Trae la comida – mondta Palermo és a sarokba dobta kalapját. A lány szó nélkül újra kiment.

Simon a zsebébe nyúlt cigarettáért, de Aliston elkapta karját.

– Várj egy percig.

Mialatt Palermo revolverét szegezte rá, Aliston átkutatta a zsebét; de arra nem gondolt, hogy tőr lehet Simon balkarján. Revolvert keresett, s amikor nem találta, fejét vakarta.

– Nyilván őrült – mondta. – Nincs nála fegyver.

– Miért lenne? – kérdezte az Angyal. – Elismerem, hogy a városka nem valami békés, de csak két napja vagyok itt.

Palermo végre kivette kezét a zsebéből. Az asztal mellé intette az Angyalt, távol a folyosó ajtótól.

– Ülj le.

Simon kényelmesen elhelyezkedett a kemény, vastag széken és cigarettát vett elő.

– Mikor tudom meg már végre, hogy mi a fenét jelent ez? – kérdezte udvariasan.

Palermo lefejtette a celofán borítást a szivarjáról, leharapta végét és rágyújtott. Olyan szaga volt, mintha szalmát égettek volna.

A lány visszatért és új terítéket tett az asztalra. Palermo és Aliston is leült. Aliston kabátgombját csavargatta, a padlóra, a mennyezetre, különböző falakra, lábára és körmére nézett. Palermo annyira elmerült a szivar élvezésében, hogy úgy tett, mintha nem is hallotta volna Simon kérdését.

– Remélem tudod, hogy Graner pokoli murit csap – mondta az Angyal – ha megtudja, hogy a lányt egyedül hagytuk a szállóban.

– Nincs a szállóban – mondta Aliston élesen.

Simon fölhúzta szemöldökét.

– Ugyan, ugyan. Hát hol van?

– Reméljük, megtudjuk tőled – mondta Palermo.

Az Angyal szájába tette a cigarettát és kifejezéstelen arccal, mélyen leszívta a füstöt. A lány visszatért egy paella-tállal és Palermo elé helyezte. Simon megfigyelte, hogy visszamegy és két újabb tányért hoz, miközben kétkedőn néz rá. Palermo némán rámeredt, mire a lány letette a tányérokat és leült. De az Angyal már tudta, amit akart: Joris Vanlinden és Hoppy alkalmasint a szomszédos szobában vannak.

Jelét sem adta, hogy bármit megfigyelt volna; a közeli kaland és a verekedés előzetes izgalma lassan, édesen végigfutott idegein. Jól célzott ökölcsapása, amely Palermo jobb szemét találná, kitűnő szimmetriát jelentene, a balszem alatt lévő fekete foltra való tekintettel. Vagy talán alkalmazzon kevéssé unalmas foltelrendezést és helyezze el a fekete foltot kissé ferdén lejjebb az orr alatt? Kedves probléma volt, és nem sietett a döntéssel. Vett magának az ételből, amikor eléje tették és fölemelte a villáját.

– Honnan tudnám épp én? – felelt Palermo kérdésére.

Palermo balkezében tartotta a szivart és jobb kezével vett. Simon nem tudta megállapítani: azért evett, hogy a szivar ízét nyomja el, vagy azért szivarozott, hogy a rémes étel ízét változtassa meg.

– Mert te vitted el őt – mondta Palermo nyersen.

– Én?

Palermo bólintott. Nagykanál rizst kapott be, szívott egyet a szivarból s újra rizst pofázott.

– Láttalak a taxiban, amikor a városba mentünk, de egyirányú utcában voltunk, és nem tudtam megfordulni időben. Mondtam Granernek, hogy biztosan van hátsó kijárata a szállónak. Hogy ízlik a csirke?

– Azt hiszem, rendkívül hasznos és hosszú életet élhetett, mint tyúkanyó – felelt az Angyal.

– Csirkekorában sohasem vágják le errefelé – mondta Palermo szívélyesen. – Parancsolj még egy keveset.

A tálban motoszkált, és az Angyal tányérját egy püspökfalattal, kis nyakrésszel s néhány bizonytalan külsejű csonttal töltötte meg. Az Angyal sóhajtott. Ez a negyedik étkezése volt Santa Cruzban, de még emlékezett előbbi látogatására. Lassan látta már önmagát, mint teljesen kiéhezett embert.

– Különben is, úgy látszik, a helyes dolgot tettem – mondta.

– Miért?

Simon a szemébe nézett.

– Megmondtam Granernek… hogy a ti bandátok szép kis átejtő társaság. Úgy látszik, nem csalódtam. Ez járt az eszemben, amikor Christinet eltettem az útból.

– Áhá – mondta Palermo, miközben teli szájjal rágcsált, szivarozott és bort ivott. – Kegyed is foglalkozik némi átejtéssel?

Aliston lecsapta a villáját.

– Az Istenért, Palermo – csattant föl hangja. – Nem vesztegethetjük el az egész napot.

– Nyugalom, nyugalom – szólt Palermo csillapítóan. – Kripta barátunk és én remekül megértjük egymást. Kripta barátunk remek fickó. Csak még nem ért meg bennünket teljesen. Ugye Kriptám?

Simon szórakozottan rágcsálta a tyúkhúst, amelynek csaknem olyan íze volt, mint egy jó kemény radírguminak.

– Tévedsz, Muckóm – mondta hűvösen. – Nagyon is megértelek. Ha az ember egy görénnyel találkozik, fölismeri a többi szagát – akkor is, ha szőke jampecek vagy bajuszos dzsigolók.

Aliston úr finom vonásai elpirultak, de Palermo arca mozdulatlan maradt a célzás hallatára. Oldalra billentette fejét, és úgy nézett az Angyalra, mint egy kíváncsi veréb.

– Gyorsan forog a nyelved.

– Az agyam is – mondta az Angyal. – Nem tartott sokáig, amíg rájöttem, hogy nemcsak engem akartok rászedni – hanem Granert is.

Nagy csönd támadt; csak a lány motoszkált, csörgött a villával, késsel, miközben nagybuzgón folytatta az ebédet. Aliston széke idegesen csikorgott, ahogyan előre-hátra hintázott rajta. Palermo hosszú perceken át nézte Simont és tovább rágott.

– Graner nem bánt valami kedvesen veled – szólalt meg végre. – Én nem tűrtem volna, hogy arcul vágjon.

– Dehogyisnem… ha az én helyemben állsz – vágott vissza Simon.

– Jó, jó. De nem tetszett, ugye?

Az Angyal vállat vont.

Palermo barátságosan folytatta:

– Őszinte leszek veled, Kripta. Jó fickó vagy, és inkább elmondok mindent. Igen, rászedtük Granert. Jól sejtetted. Olyan módon próbált velünk bánni, mint veled. Graner alapjában véve rendes ember… remek szervező és sokat tett értünk. De túlságosan vezérkedő. Aliston meg én szeretjük a függetlenséget. Amikor ez a sorsjegy-ügy kiderült, elhatároztuk, hogy ideje a távozásnak. Ezért csaptuk be Granert. Érted?

– Ezért csaptatok be engem – tette hozzá az Angyal gyöngéden.

Palermo nem került zavarba. Nagy alapossággal mártogatott a tányérjában.

– Persze. Látod, őszinte vagyok. Még nem ismertünk eléggé és úgy döntöttünk, hogy Aliston meg én felosztjuk a kétmillió dollárt. De most nálad van Christine, és úgy látszik, beszeltél azzal a bájos fejével. El kell őt hallgattatnunk, és tudni szeretnénk, hogy mit mondott neked. Talán megfizetünk érte. Nem mondom, hogy szívesen, de üzlet az üzlet. Ugyanebből a szempontból kell neked az ügyet tekintened. Ha Granerrel tartasz, aligha kapsz többet kétmillió pezetánál, és szerencséd lesz, ha egyáltalán megkapod. Tarts velünk, mi becsületesen járunk el, és ötmillió pezetás részt kapsz. Tisztességes ajánlat, nem?

– Bűbájos ötlet – mondta az Angyal lassan.

Palermo hátradőlt, és elégedetten kiengedte nadrágszíját.

– Remek – mondta. – Nos… hová vitted Christinet?

Simon eltolta tányérját, és elégedetten mosolygott a szemben ülőkre.

– Ez már csöppet sem remek – szólt.

– Hogy érted? – kérdezte Palermo hirtelen. – Társak vagyunk, nem?

– Pillanatnyilag.

– Mire akarsz kilyukadni?

Az Angyal szórakozottan leveregette cigarettahamuját a tányérja szélén.

– Nálam van Christine – mondta –, illetve, valahol egy aranyos kis üdülőhelyen. Tehát kvittek vagyunk. Nem akarom Jorist elvinni tőletek, ti sem viszitek el Christinet. Azt már közölted velem, hogy újabban becsapással óhajtasz foglalkozni, üzletszerűen. Az én erkölcsi értékemről nem tudsz sokat. Tehát, ha mindketten megtartjuk azt, amink van, nyugodtan dolgozhatunk egymással, anélkül, hogy becsapástól kellene tartanunk. Ez jó kezdetnek látszik. Különben is, miért helyezzük el összes tétjeinket? Ha Joris kiszabadul, magával viszi Christinet; ha Graner megtudja, hogy Joris itt van, mindkettőjüket elviszi. Ha Joris barátai megtalálnak titeket…

– Ugyanezt a dumát adtad le Granernek is – szólt Palermo hidegen. – Nem elég jó nekünk. Ha velünk tartasz, nem szabhatsz feltételt. Hol van Christine?

– Másik szállóba vittem.

– Melyikbe?

– A Quisisanába.

Palermo jelt adott Alistonnak. Aliston fölállt és az ajtó felé sietett. Látszott, hogy megkönnyebbül, amiért nem kell tovább tétlenül maradnia.

– Megpróbálom azt a taxit is megtalálni – mondta.

Simon a cigarettát forgatta ujjai között.

– Hová mégy? – kérdezte.

– Megnézni, hogy Christine tényleg a Quisisanában lakik-e? – válaszolt Palermo tompán. – És megkeresi azt a taxit is, amelyen visszatértél a szállóba; a sofőr talán emlékszik, honnan jöttél. Ha igazat mondasz, rendben van. Ha nem…

Nem is fejezte be a mondatot.

– Időt pocsékolsz – szólt az Angyal nyugodtan. – Kétszer vagy háromszor taxit váltottam. Ha pedig Christine meglátja Alistont, megszökik előle.

– Miért nem mégy te érte? – ajánlotta Palermo, és zöldes szeme nem moccant az Angyal arcáról.

– Mondtam már egyszer – vágott vissza az Angyal tüzesen. – Ostoba fajankók vagytok, és elrontjátok az egész ügyet. Ha ilyen társak vagytok, fütyülök rátok. Miért fontos Christine? Biztonságban van, ahová küldtem. Ha a sorsjegyről beszélnétek, más volna. Azt kellene megtalálni.

– Közöltem a feltételeinket – mondta. – Ha idehozod Christinet és elmondod, mit mesélt neked, áll az alku. Ha nem – végeztünk. Ez csak tisztességes?!

Palermo előre hajolt.

Az Angyal lassan kieregette a füstöt szájából. Szóval Muckó barátunk bajba akar kerülni. Ám jó. Az Angyal tulajdonképpen nem akart erőszakot alkalmazni. Palermóban még kevésbé bízott, mint Granerben. Palermo sarokba szorította, és nem fogja egykönnyen kiengedni. Ez a tény meglátszott a bajuszos férfi feszült csillogó szemében és a fojtó légkörben is. Az Angyal tudta, hogy minden további habozás csak fokozza a gyanúját… Mindez rendkívül szomorú, gondolta Simon Templar, de sajnos, cselekedni kell.

– Nemcsak, hogy nem tisztességes – mondta nyájasan, és belenézett Palermo revolvercsövébe – de véleményem szerint, határozottan és piszokul aljas.

2.

– Bolond vagy – mondta Palermo nehézkesen.

– Nem lehet mindenkinek annyi esze, mint neked – szólt Simon. – Neked amúgyis isteni kárpótlásra van szükséged, ahogy az arcodat elnézem.

Palermo szemében sötétebb lett a zöldes csillogás, de nem felelt rögtön. Intett Alistonnak, de nem fordult meg.

– Kösd hátra a kezét.

Aliston visszafordult az ajtótól, és a konyhácskába ment. Simon hallotta, hogy motoszkál, és úgy gondolta, hogy a száradó ruhaneműt szedi le a kötelekről. Nyugodtan tovább cigarettázott és a Palermo állához vezető távolságot mérlegelte. Körülbelül öt lábnyi volt; de az asztalt is meg kellene kerülni… Fél kezét az asztal alá dugta, és óvatosan próbálta súlyát, de Palermo megérezte a parányi mozdulatot.

– Tartsd a kezed az asztal fölött.

Aliston visszatért. Palermo kivette a szivart a szájából, majd visszatette.

– Tedd a szék háta mögé a kezed – mondta.

Simon utolsót szippantott a cigarettájából és gondosan lehelyezte, mielőtt engedelmeskedett. Aliston gyorsan, hallgatagon kötötte össze a csuklóját. Az egész kötelet fölhasználta, és szörnyű szorosra kötötte a csomókat. Amikor befejezte, Palermo eltette a revolvert, fölállt és megvizsgálta a gúzskötést.

– Hogy tetszik, Muckóm? – kérdezte Simon derűsen. – Véleményem szerint ügyesen csinálta. Úgy látszik, a fegyházban tanulta a kötélcsomózást.

A lány az asztal túlsó felén ült, és ostobán bámult. Palermo odalépett hozzá és intett.

– Melegíts meg egy kanalat a tűzön – mondta. – Izzóvá – tu comprendes?

A lány bambán nézett rá, de Palermo öklével az asztalra csapott.

– Tu has oido? – mordult rá.

Aliston arca idegesen rángatózott, amikor a lány kisietett. Kissé elsápadt, és a sebhelye még vörösebbnek tűnt az arcán. Egyszer, kétszer kinyitotta száját, mintha tiltakozni próbálna, de aztán becsukta, mintha már amúgyis tudná a választ.

– Én… én azt hiszem jobb, ha megkeresem a taxit – mondta. – Nem akarok több időt pocsékolni.

– Helyes – szólt Palermo megvetően. – Majd én kiszedem, ami kell, ebből a fickóból.

Aliston elpirult és újra elsápadt. Száját úgy nyitotta ki, mint a partra vetett hal. Aztán nagyot nyelt és gyorsan az ajtóhoz lépett. Palermo figyelte a becsukódó ajtót és aztán kurtán felnevetett.

– Aliston jó gyerek – mondta. – De túlságosan lágyszívű. Ez a baj vele. Túlságosan lágy szívű. A gyomra se valami erős.

– Rád ezt nem lehetne mondani, Muckó – szólt az Angyal.

Palermo a szivarját rágta és lenézett rá.

– Rám? Nem, azt már nem. Ne is vezesd magad félre, Kripta. Megszerzem, amire szükségem van és nem törődöm, hogy kinek és mennyire fáj. Azt se bánom, ha sikoltozni fogsz, mialatt megégetlek. Nem vagyok érzelgős. De miért nem térsz észre és beszélsz, mielőtt… elkezdeném.

– Sajnos, rossz a módszered – mormogta az Angyal, törhetetlen jókedvvel. – Sokkal könnyebben bírnál beszédre, ha csak itt állnál előttem és kényszerítenél, hogy azt a randa bajszodat nézzem. Vajon mit szólna az apád, ha tudná, mi lett belőled?

Mialatt beszélt, csuklóját csavargatta, hogy a bal alsókarján lévő tőr nyelét megfogja. A kötél egyre élesebben vágódott húsába, de ujjvége már az elefántcsontnyelet érintette. Egy pillanatra megpihent, aztán újra megfeszítette izmait – anélkül, hogy az erőfeszítés meglátszott volna arcán.

Hallotta, hogy a lány visszatért. Leveses kanalat tartott kezében, kendőbe csavarva. Másik vége vörösen izzott. Palermo gondosan átvette tőle és a másik tenyere elé tartotta, hogy megállapítsa: elég forró-e. A lány lassan, rémülten hátrált; de Simon hallotta lépéséből, hogy a konyhaajtóban megállt; éppen mögötte állt meg és észrevenné, ha kihúzná tőrét.

Az Angyal kék szeme jegessé fagyott, amikor látta, hogy Palermo feléje közelít. A bandita arca tökéletesen nyugodt volt, mintha fogorvos lenne, aki a beteg érdekében végzi el a fájdalmas műtétet.

– Csinos lány – mondta társalgó hangon. – Egy kissé ostoba, de errefelé nem akad jobb. Kissé érzelgős ő is.

– Mindenkinek ez a baja, úgy látszik, kivéve neked – jegyezte meg Simon.

Palermo odalépett a baloldalához. Az Angyal érezte arcán a kanál forró kisugárzását.

Az Angyal szélesebbre terpesztette lábát a szék ülése körül és kissé hátrahúzta, mintha lovagolna. Könyökét meghajtotta és hátrafeszítette vállát úgy, hogy karja minél lazábban legyen a széktámla körül.

– Eredj a pokolba – mondta az Angyal és fölállt.

Az arcán érzett meleg kínzó-forróvá vált és egy pillanatra borzalmas kínnal égette, mialatt fölemelkedett. Csuklója beleakadt a széktámlába, de gyors mozdulattal kiszabadította. Aztán villámgyorsan megpenderült, és jobbjával Palermo térde mögé rúgott.

Ugyanakkor előretette bal lábát Palermo lába elé. Palermo szitkot üvöltött, amikor előretántorodott. Jobb kezével már a zsebe felé kapott, a revolvere után, de újra elő kellett nyúlnia, hogy arcát védje a zuhanásban. Nagyot döngve zuhant a földre. Az Angyal villámgyorsan rávetette magát, Palermo lábát ugyanabban a rákfogóban tartva, mint eddig.

Palermo nagyot nyögött. A hasán feküdt, és bal lába torz, csavart helyzetben volt és az acélos szorítás bénítóan hatott rá. Az Angyal jobb bokája szilárdan ékelődött Palermo térde mögé, míg bal sarka Palermo sípcsontját feszítette hátra.

A lány felsikoltott. Palermo újra a revolvere felé kapott, de az Angyal keményebben feszítette a lábát. Palermo is felüvöltött. Egy pillanatig úgy érezte, mintha a térdcsontját kitépték volna a helyéből és sípcsontja szaggatóan fájt.

– Ne nyúlj a revolverhez – mondta az Angyal élesen – különben kettétöröm a lábadat.

Kissé elfordította testét, hogy megint megpróbáljon a tőréhez jutni, de ezt csak úgy tehette volna, ha könnyít a szorításon. Összeszorította ajkát és megpróbált a bal csuklójához nyúlni.

Palermo ökölbe szorult kezébe nyomta arcát és nyögött.

– Mária! – hörgött. – Soloca… tégy valamit!

– Talán mégse olyan érzelgős – mondta az Angyal, és még jobban megfeszítette Palermo lábát.

Elhamarkodottan beszélt. Palermo második segélyüvöltése úgy látszik, megtörte azt a varázst, amely hatalmában tartotta az iszonyodva bámuló lányt. Előre ugrott és felkapta azt a felborult széket, amelyen imént az Angyal ült. Simon látta, hogy feléje repül és rémületes gyorsasággal oldalvást gurult. Közben kiszabadította jobb lábát, és vadul Palermo tarkója felé rúgott. A szék füle mellett zuhant a padlóra, de azért végig súrolta homlokát. Szerencsére nem a teljes erejével esett rá – különben a koponyája is széttört volna. Jó polgári szék volt: nehéz keményfából készült.

Az Angyal szeme előtt valóságos kis csillagászati atlasz bukkant föl: de még érezte, hogy cipőorra finoman belefúródik Palermo tarkójába. Palermo felnyögött és gurgulázó hang szaladt ki torkán, aztán furcsa éles kattanás hangzott.

Simon térdre tápászkodott, majd lábra állt, és fejét rázta, hogy az agyában kavargó ködöt kiverje. A lány ökle arcát és vállát dögönyözte. A falnak lökte és teljes súlyával rátámaszkodott. A lány tovább ütötte-verte, de Simon ügyet se vetett rá. Hátrafordította fejét és látta, hogy Palermo arccal a föld felé fekszik, ernyedten. Azonnal felismerte mi történt: miután tarkón rúgta Palermót, a bandita állát beverte a kövezett padlóba. Elájult.

A lány hisztérikusan sikoltozni kezdett.

– Calla! – dörgött az Angyal hangja.

Látta, hogy a lány mély lélegzetet vesz, hogy újra sikoltozzon, mire gyorsan az arcába vágta kobakját. A lány pillanatnyilag elhallgatott a váratlan ütés következtében.

– Ötszáz pezetát kapsz, ha befogod a szád – mondta az Angyal, mire a lány majdnem értelmesen nézett rá.

Simon hátralépett s félig megfordult. – Vágd el a kötelet.

A lány félve nézett Palermo felé.

– Meg fog ölni érte.

– Ugyan, ugyan – mondta az Angyal. – Nem olyan ember, aki ilyen szép kislányokat megölne. Majd azt mondod, elájultál és én magam szabadultam ki.

A lány kést vett föl az asztalról és nagy nehezen elvágta a kötelet. Simon érezte, hogy enged a szorítás, kiszabadította fél kezét s aztán a másikat. A lány aggódva nézett rá. Simon zsebébe nyúlt és odaadott ötszáz pezetát. Az aggodalom eltűnt Mária arcáról és bamba együgyűség telepedett rá újra.

– Van valaki az alsó lakásban? – kérdezte Simon.

– Senki.

– Kis vigasz, jó vigasz – mondta az Angyal.

Egy darabig a csuklóját dörzsölte. Mr. Palermo nyomát sem mutatta, hogy él. Kár, gondolta az Angyal, különben folytathatná Palermo úr arcának tereptarkára való elkészítését. Megfordult és az összekötő ajtó felé indult. A lány felismerte szándékát, és elállta útját, de Simon erélyesen félretolta. Kinyitotta az ajtót és Uniatz kidülledt szeme bámult fel rá a fél arcát eltakaró és száját fölpeckelő kendő fölött.

3.

Simon kést keresett, s aztán az ágyhoz lépett. Mária a karját ráncigálta.

– Azt nem teheti!

– Ne félj, nem vágom el a nyakát – magyarázta Simon türelmesen.

– Nem teheti… itt kell maradniuk. Arturo… azt mondta… megöl, ha megszöknek.

Az Angyal fáradtan egyenesedett föl.

– Arturo már számos ígéretet tett – fejtegette. – És lám, mi lett belőle. Ott fekszik az asztal alatt, mint egy kiengedett gumitömlő. Különben is, úgy beszéltük meg, hogy te most ájult vagy és nem tudsz engem semmiben sem meggátolni. Légy jó kislány és fogd be az aranyos ajkad. Van itt telefon?

– Nincs.

– Hát akkor eredj és keress egy taxit. Hozd ide. – Még néhány bankót vett elő és kettétépte azokat. – Tessék. A másik felét akkor kapod, ha itt a taxi.

A lány felhúzta szoknyáját és a harisnyájába dugta a pénzt.

– Nagy vagy kiskocsit kíván, senor?

– Azt se bánom, ha hullaszállítót hozol – mondta az Angyal – csak eredj már!

Visszafordult az ágy felé és gyorsan elvágta a kötelet, amely úgy fonta át Hoppyt, mint selyemgubót a selyemszál. Aztán sorsára bízta Uniatzot, aki a szájpecket vette ki már nagyon formátlan ajkai közül. Simon Joris Vanlindenhez lépett, aki az ágy másik oldalán feküdt. Uniatz közben leteregette fejéről a törülközőt, a földre dobta és lihegett.

– Hűha, nagyfőnök – mondta rekedten. – Még egy ilyen óra és belehalok. Hű, de szomjas vagyok.

– Általában az vagy – mondta az Angyal.

Uniatz megnyalta a szája szélét.

– Hűha – ismételte fejét csóválva, és kiment a konyha felé.

Joris Vanlinden ernyedten feküdt, miután Simon megszabadította a gúzstól. Simon kivette a pecket s szájából. Joris tompán és fáradtan nézett föl rá. Simon körülnézett, és vizeskancsót látott; egy poharat megtöltött vízzel, visszalépett az ágyhoz és fölemelte az öregember fejét, hogy könnyebben ihasson.

– Hogy érzi magát? – kérdezte.

Vanlinden visszahanyatlott a párnára. Szája egyszer-kétszer görcsösen rángatózott, mielőtt beszélni tudott volna.

– Hol van Christine? – nyögte végre.

– Jól van.

– Megtalálták azok?

– Nem. Egyik barátom lakásába vittem. Biztonságban van.

Vanlinden újra elhallgatott. A konyhából kis idő óta bizonytalan csörgések hangzottak föl. Az Angyal kiment, és Uniatzot diadalmasan találta, mint hogy nagy nehezen sikerült egy whiskysüveget találnia. Uniatz ajka, amelyet sohasem lehetett rózsabimbóhoz hasonlítani, most szétterült, mint egy krokodilus szája.

– Nézd, mit találtam, nagyfőnök – mondta, és vendéglátón intett. Simon rokonszenvvel bólintott.

– Hadd nyissam ki – mondta, és félelmes gyorsasággal kinyitotta a palackot, töltött magának, s aztán visszaadta Hoppynak.

– Érezd magad otthon, Hoppykám – mondta egészen fölöslegesen, és visszatért a hálószobába.

Joris Vanlinden csöndesen feküdt. Lehunyta szemét, de fölnézett, amikor Simon odalépett.

– Maga is szomjas? – kérdezte Simon mosolyogva.

Az öregember alig tudott beszélni, csak ajkát mozgatta. Simon fölsegítette és whiskyt adott neki. Az öregember szürcsölt egy keveset, aztán a fejét rázta. Simon újra elengedte és a poharát az asztalra helyezte. Az öregember még mindig nem beszélt. Szinte boldognak látszott, ahogyan ott feküdt, szemét az Angyalra szegezve. Nem beszélt, nem mozdult – csak mosolygott, mintha ez lenne minden mondanivalója.

Az Angyal néhány másodpercig figyelte. Aztán sarkon fordult és kiment a nappaliba.

Uniatz az asztalon ült; a félig üres whisky üveget szájának támasztotta és ádámcsutkája veszedelmes gyorsasággal járt föl-alá. Egy pillanatra elvette szájától. „Huhu, nagyfőnök!“ – kiáltotta és időveszteség nélkül folytatta az ivást. Simon ügyes bűvészmozdulattal kikapta kezéből a palackot, és az asztál túlsó felére helyezte. Uniatz szomorúan törölte meg száját a kézfejével.

– Ez a pubi – mondta, és hüvelykujjával hátrafelé mutatott, Palermo felé – honnan került ide?

– Ő az egyik fickó, aki idehozott.

– Nem halt meg – jegyezte meg Hoppy, aki ezt a tényt, nemcsak érdektelennek, de sajnálatosnak is találta.

Az Angyal mosolygott és cigarettát keresett.

– Nem halt meg. Tarkón rúgtam, ő meg az orrát verte a padlóba. Belátta, hogy ez így nem megy tovább és elaludt.

Uniatz gondolkozott. Aztán szégyenlősen elővette revolverét, miután úgy döntött, hogy nincs értelme a további magyarázkodásnak.

– Megdolgozzam, nagyfőnök? – kérdezte reménykedve.

– Most ne – szólt az Angyal. – Honnan szerezted a revolvert?

– Ez az én Betsykém – szólt Uniatz úr büszkén. – Nyilván elcsente tőlem, miután fejbekólintott. Most a zsebében találtam. Az ujján meg ezt leltem, nagyfőnök.

Gyémántgyűrűt mutatott, amelyet nagy nehezen rákényszerített a kisujjára.

Simon a fejét csóválta. – Te kis hullarabló – mondta. – De inkább azt mondd el, hogyan kerültél ebbe a csávába?

Uniatz leszállt az asztalról, könnyedén körüljárta az asztalt és ravaszul birtokába kerítette a whiskys üveget.

– Hát így történt. Reggel fölébredek, de az öreg keselyű még durmolt – mondok magamba, nem lehetne megszervezni a reggelit? Megszerzem a szobalányt, mondok neki: reggelit! Mire aszondja: „Dézsa juno.“ Gondolkozok magamba, mit akar evvel mondani. „Dézsa juno,“ Szólok neki: „Nem bánom, ha dézsából hozod, de ne junot, hanem kávét.” De ő csak ismétli, nagy bambán. „Dézsa juno.“ Szólok neki, mérgesen…

– Hagyjuk a humort, Hoppy – szólt az Angyal. – Szóval megkaptad a reggelit. Láttam a tálcát a szobádban.

– Igen. Szóval a szobalány végre is megértett és elsétált. Félóra múlva valaki kopog az ajtón…

– Nem mondtam, hogy senkinek se nyisd ki!?

– Igen, igen, nagyfőnök, de honnan a csudából sejthettem, hogy a pincérek is összejátszanak ezekkel a disznókkal?

– Nem volt az pincér, te hólyag. Mindettől függetlenül, a kanári-szigeti bennszülöttet arról lehet legkönnyebben felismerni, hogy rendkívül piszkos, lassú, csúnya és rendkívül elégedett mindezzel. Az a fickó, aki a reggelit hozta, az egyik disznó volt.

Uniatz kínosan töprengő homlokát megértés simította végig.

– Áhá – mondta. – Talán azért vágott fejbe.

– Körülbelül – mondta Simon, nagy önmegtartóztatással. – Azután mi történt?

– Nem tudom, nagyfőnök. Nem tudom, mivel vágott fejbe, de amikor fölébredek, nosza itt fekszem az ágyon megkötözve.

– Nem hallottál semmit?

– Nem hallottam semmit, s csak ezt a tyúkot láttam, ezt a Máriát. Begyütt egyszer, megnézett, kiment. Aztán hallottalak téged, amikor megérkeztél.

Simon föltolta kabátujját, hogy megnézze, hány óra. Kissé hosszúnak tűnt Mária taxi-keresése… Hoppy Uniatz újra orra alá támasztotta az üveget és hagyta, hogy a folyadék végiggyöngyözzék a torkán. Amikor kis szünetet tartott, hogy lélegzetet vegyen, a hálószoba felé intett fejével.

– Az öreg keselyű – kérdezte – hogy van?

Simon vállat vont.

– Jól, azt hiszem – mondta kurtán.

Ez a Mária milyen soká maradt…

Simon egy darab papírost keresett s Christine címét írta rá. Odaadta Hoppynak, aki teljesen kiürítette a palackot és a konyha felé sompolygott újabb prédáért.

– Ezen a címen van Christine – mondta Simon. – Mihelyt kimegyünk innét, rögtön oda mégy és vigyázol rá. Az egyik disznó már el is ment, hogy megkeresse azt a taxit, amelyen a lányt elvittem. Talán megtalálja. Szóval majd odamegy és vigyázol a lányra. Ha bárki jönne, nyomd ki a szemét.

– A Betsymmel? – kérdezte Uniatz, most már vidámabban.

– Igen, de ne a csövével – szólt az Angyal. – Ha lövöldözni kezdesz ebben a városban, hadsereget küldenek ellened. A rendőrség nem szereti a lövöldözést, ahogyan a mai lapokból értesültem.

Uniatz sóhajtott.

– Hát jó, nagyfőnök – mondta kötelességtudón.

– S talán most már megtanultad azt a leckét, hogy ne nyisd ki bárki előtt az ajtót. Vagy talán ismételjem?

– Nagyfőnök – szólt Uniatz ünnepélyesen. – Egyszer balek vótam, de ígérem, többet nem történik meg. Úgy segítsen a szeszesek Istene. Az első muki, aki be próbál menni azon az ajtón, golyót kap a gyomrába…

– Mondtam már, ne tüzelj.

– Vagyis, úgy értettem, hogy a kobakját tulipirosra ütögetem.

– Vigyázz magadra – mondta az Angyal komoran. – Nagyon vigyázz, különben Uniatz mama szégyelleni fogja a fiát.

Hoppy a fejét rázta.

– Uniatz mama nem létezik – szólt elmélázva. – A papám sohase tudta meg, ki volt az anyám.

Simon egy kissé eltűnődött ezen, s aztán elhatározta, hogy jobb, ha nem firtatja az ügyet. Megnézte óráját és gyorsan föl-alá járt a szobában. Mi az ördög történhetett a lánnyal… Aztán hirtelen elhatározással visszament a hálószobába.

Vanlinden nem mozdult. Békés, üres pillantással nézett föl az Angyalra.

– Gondolja, hogy tud menni néhány lépést? – kérdezte Simon gyöngéden.

Az öregember mozdulatlan maradt, és arckifejezése nem változott.

– Christinet akarja látni? – mondta az Angyal.

Halvány mosoly jelent az öregember ajkán. Aztán fölemelte fejét, majd testét. Simon talpra segítette. Még mindig az Angyal karjára támaszkodott.

– Hol a lányom?

– Majd találkozik vele.

Simon a másik szobába vezette és Hoppy testvéri kézmozdulattal üdvözölte.

– Huhu, öregapó – mondta. – Hogy ityeg a fityeg?

Vanlinden gyermeki békével mosolygott rá.

– Gyerünk – mondta Simon. – Majd lent várjuk meg a taxit. Nem akarom, hogy a másik bandita valahol megelőzzön.

– Ezzel a mukival mit tegyek? – kérdezte Uniatz morogva. – Megdolgozzam?

– Hagyd békén. Majd én még egyszer ellátom a baját. De nem ma. Gyerünk.

Lesegítették az öregembert a lépcsőn, ámbár kevesebb segítségre volt szüksége, mint az Angyal hitte. Vanlinden testileg pihentebbnek látszott – de valahogyan úgy mozgott, mint az alvajáró. A szelleméből párolgott el az erő – mintha nem akart volna mást, csak időtlen és csöndes békét.

Végre kiértek a hallba. Simon egyszerre hallotta, hogy autó áll meg a ház előtt. Hagyta, hogy Hoppy az öregemberre vigyázzon, és a bejárati ajtóhoz lépett. Kis rácsos ablakocska volt az ajtón, és kinézett, mielőtt lenyomta volna a kilincset. Egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy elkapja kezét a kilincsről, mintha mérges kígyó csípte volna. A ház előtt nem taxi állt, hanem Graner Buickja.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Mr. Palermót további kellemetlenség éri, és Christine eltűnik

1.

Simon egy pillanatig sem várt tovább. Megpenderült, amikor hallotta, hogy Hoppy mögéje ér, és szemében olyan intés fénye égett, amelyet még Uniatz sem tudott félreérteni. Megállt és zavartan pislogott.

Az Angyal pillantása végigfutotta a hallt és minden részét fölmérte. Még egy egér is alig talált volna rejtekhelyét benne. Az emeleten zsákutca. Kint Graner érkezett… csak a földszinti lakásban kereshet menedéket. Simon lenyomta a kilincset. Mint sejtette, zárva volt. Hátrált egy lépést és teljes súlyával nekivetette magát az ajtónak, amely kinyílt.

Az Angyal megragadta Hoppy és Joris Vanlinden karját jobb- és balkezével. Szinte fölemelte s úgy lökte be őket a lakásba.

– Majd elvisz a szállóba, ahol megvárhatja Christinet – mondta Jorisnak. Aztán Hoppyra nézett. – Várj, míg a levegő tiszta nem lesz. Vidd a öreget az Orotovába, tedd az enyémmel szomszédos szobába – Christinébe. Aztán eredj és keresd meg a lányt az adott címen. Ne törődj velem. Majd megszabadulok ezektől a fickóktól és követlek.

Hoppy szája tágra nyílt, amikor lassan megértette a helyzetet.

– Nagyfőnök…

– Ne vitázz! – mondta az Angyal és visszalökte a lakásba. Rácsapta az ajtót és nesztelenül fölszaladt a lépcsőn. A kapuban kulcs csikordult. Tudta, hogy elszánt tervet valósít meg, de nem volt más menekvés. Nem küldhette Vanlindent Hoppyval a Keena-féle lakásba, mert Aliston már úton volt a rejtekhely megkeresése felé, s talán megtalálja azt a taxit, amely nyomra vezetheti – ebben az esetben Hoppynak túl sok dolga lesz. A szálló elég veszélyes volt, minthogy Graner sofőrje őrködött a téren – de nem akadályozhatta meg, hogy Hoppy és Joris bemenjenek és az öregember legalább kis ideig biztonságban lesz ott – amíg a banda meg nem tudja, hogy Christine-nek melyik a szobája.

Mindezek a gondolatok végigfutottak agyán, mint cikkázó golyók – ugyanekkor leült az egyik lépcsőre és úgy tett, mintha éppen most kászálódnék föl. Hallotta, hogy gyors lépések koppannak feléje; fölnézett a nyitott ajtó hátteréből sötéten előváló alakokra.

– Föl a kézzel!

Graner hangja volt. Simon nyugodtan fölegyenesedett és tovább porolta nadrágját.

– Á, maga az – mondta, mintha csöppet sem lenne meglepve. – A ménkű csapjon bele a háziúrba, aki nem szereltetett lámpát a lépcsőházba. Majdnem kitörtem a nyakam. Hallotta, mekkorát zuhantam?

A másik férfi Lauber volt. Graner oldala mellé állt és mindketten az Angyalra szegezték revolverüket.

– Mit csinál itt? – mondta Graner.

Simon még mindig úgy tett, mintha nem venné észre a fegyvereket.

– A lány nem mondta meg? – kérdezte ártatlanul.

Már régebben sejtette, hogy Mária a taxi-keresés helyett Granernek telefonált.

– Azt mondta, hogy összeverekedett Palermóval.

– Úgy van – szólt az Angyal hűvösen. – Alaposan helybenhagytam. Jöjjön fel, majd megmutatom.

Megfordult és nyugodtan fölfelé indult. A két férfi tiltakozás nélkül követte.

Palermo még mindig békésen „aludt“. Az Angyal megfordította és gallérjánál fogva fölemelte, hogy megvizsgálja. Palermo feje petyhüdten fityegett. Az új sebhelyek csinosan sötétlettek arcán. Nyögött, mintha mélyen aludna, és azon tűnődne, hogy nem illene-e már fölébredni. Simon leejtette, úgy, hogy tarkója keményen nekikoppant a kövezett padlónak és újra elkábította a banditát.

Graner és Lauber a kezükben tartott revolverrel tanulmányozták Palermót. Graner aztán lassan Simon felé fordult.

– Mit jelent mindez? – kérdezte fölényes hangon.

– Megmondtam a lánynak, hogy adjon át magának egy üzenetet.

– Alistont kereste és az ő számára mondta meg, mit üzen.

– Azt a hülyét! Eléggé fülébe rágtam, mit mondjon magának: Aliston is benne van az ügyben…

– Spanyolul beszélt a lánnyal?

Simon a fejét rázta és lelkileg hátbarúgást ígért sajátmagának az első adandó alkalommal. Majdnem elszólta magát…

– Talán az volt a baj, hogy keveset értett angolul – mondta. – De azért bizonygatta, hogy megértette az üzenetet. Mit mondott még rosszul?

– Azt mondta, hogy maga elintézte Palermót és el akarja vinni a két férfit.

Simon bólintott.

– Majdnem helyes, ámbár mondtam neki, hogy szeretném, ha maga vitetné el a két ipsét.

– Miféle két ipsét?

– Vanlindent és cimboráját.

– Itt voltak?

– Hát persze. Aliston és Palermo idehozták őket, miután ma reggel megtalálták mindkettőt a szállóban.

Mintha láthatatlan kötél szorult volna a két férfi nyaka köré. Szemük kidülledt és tátva maradt a szájuk. Lauber nehéz, húsos arca elsötétült, és Graner hitetlenül húzta össze szemöldökét. Simon tudta, hogy nagy meglepetést szerzett számukra.

Graner gyorsan magához tért.

– Honnan tudta?

– Christine mondta el – felelt az Angyal. – Aztán Palermo és Aliston is beismerték. Gondoltam, hogy hazudtak, amikor jelentették, hogy Joris és cimborája elpárolgott, pedig Christine-t hátrahagyták. De akkor még nem akartam magának elmondani a gyanúmat.

– Honnan tudta Christine, hogy az apját hová vitték?

– Nem tudta. Aliston és Palermo hoztak ide.

– Miért?

Az Angyal rátámaszkodott az asztal szélére. Tudta, hogy hallgatósága feszülten várja minden szavát. Elhatározta, hogy alaposan megnyújtja az előadást – hadd legyen Hoppynak és Jorisnak elég ideje a menekülésre.

– Legjobb, ha az elején kezdem – mondta. – Először is beszéltem Christine-nel, mihelyt fölébredt – pontosan úgy mondtam el mindent, ahogyan megbeszéltük. A lány minden szavamat elhitte. Elhitettem vele, hogy komoly ajánlatot tettem az elkábítás előtt, és végül is pontosan megállapodtunk. Aztán sokmindent elmesélt.

Megállt, cigarettára gyújtott, míg a két férfi türelmetlenül várt. Leengedték a revolvert és a fegyverek csöve a padló felé szegeződött – szinte elfelejtették, hogy a kezükben van.

– Ami a Joris-ügyet illeti – folytatta Simon – Christine elmondta, hogy egy emelettel lejjebb volt az ő szobája. Éppen kilépett a fürdőszobából, amikor meghallotta Aliston hangját. Visszaugrott a szobába. Ott állt, a kissé nyitott ajtaja mögött, és a lépcsőházat figyelte. Látta, hogy két hatalmas bőröndöt visznek lefelé. Mi tudjuk, hogy mi, illetve ki volt benne. Aztán Palermo és Aliston mentek lefelé és hallotta, hogy beszélnek. Mihelyt eltűntek, a lány fölrohant Joris szobájába. Az apa eltűnt, s a cimbora is. Tudjuk, hogyan és miért. De a lány nem értette, hogyan. Majdnem sírógörcsöt kapott. Aztán hallotta, hogy valaki jön a lépcsőn, félt, hogy talán Aliston vagy Palermo. Berohant a legközelebbi szobába, amely véletlenül épp az enyém volt. Azt hiszem, az járt az eszében, hogy bárkit talál, a segítségét kéri, de senki sem volt ott, mire zokogni kezdett. Nem mert visszamenni a saját szobájába – félt, hogy Aliston és társa őt keresik. Moccanni sem mert. Így találtunk rá.

Simon élvezte, hogy a pillanat kényszerítő hatása alatt milyen simán és hibátlanul hazudik.

– De miért hozták magát ide Aliston és Palermo? – sürgette Graner.

– Arra is rátérek. Először is biztonságba helyeztem Christinet. Azok után, amiket nekem elmondott, sejtettem, hogy Palermo és Aliston folyton a szálló körül ólálkodhatnak. Ekkor már tudtam, hogy csúnyán rászedték magát. Tehát kiköltöztettem a lányt a szállóból…

– De hiszen azt mondtam Manoelnek, hogy kövesse magát, ha távoznék…

– Tudom, tudom – felelt az Angyal. – Láttam őt a tér túlsó oldalán. Rendkívül festői látvány volt. Viszont én leszögeztem, apókám, hogy milyen feltétellel dolgozom. Tehát a hátsó kijáraton át szöktettem meg a lányt.

– Aliston meg Palermo figyelték, mi?

– Igen… amikor visszatértem. Így fogtak el. Revolvert nyomtak a hátamba és idehoztak. Elmondták, hogy be akarják magát csapni és harmadrészt ajánlottak, ha velük tartok, és átadom Christinet.

Graner egy percig élesen nézett Palermóra, és a csöndben hallani lehetett Lauber nehéz lihegését.

– Mit felelt nekik? – kérdezte Graner.

– Azt, hogy keretezzék be a harmadrészüket és tegyék a vitrinbe – felelt az Angyal méltatlankodva. – Mire elhatározták, hogy erőszakkal kifaggatnak. Izzó kanállal próbálkoztak. Azaz Palermo tette egyedül, mert Alistonnak gyönge a gyomra és kiment.

Simon megfordította arcát és az égési hólyagot mutatta. Aztán a kanálra mutatott, amelyet Palermo elejtett. Graner előrelépett és megérintette lábával. A szőnyeg sarka – ahová leesett – feketére égett.

Az Angyal látta, hogy ezek a nyilvánvaló bizonyítékok kellő hatást tettek Granerre.

– Szóval nem mondta meg nekik?

– Nem… Nem volt ideje kiszedni belőlem. Elfelejtette a lábamat is hátrakötözni, és sikerült alaposan megrúgnom… Miután Palermót elintéztem, Máriának pénzt ígértem… elvágta a kézi béklyót… aztán elküldtem, hogy telefonáljon magának és körülnéztem, hogy Jorist megkeressem.

– Itt van?

Az Angyal lassan tagadva intett.

– Itt volt.

Leszállt az asztalról és Lauber revolvere újra a magasba lendült. Simon szándékosan nem vette észre. A hálószoba ajtajához sétált és befelé mutatott. Graner és Lauber követte. Megálltak és a gyűrött ágyat, a köteleket és a szájpecket nézték, amelyek némán tanúskodtak.

Graner fekete szeme újra az Angyalra tévedt.

– Mi történt vele?

– Hagytam, hogy elmenjen – felelt az Angyal nyugodtan.

2.

A szerzőnek – akinek az Irodalom iránt való szeretete épp olyan mélységes, mint a munkától való irtózása – nagy örömet okozhatna, ha részletesen leírná azt a döbbenetes csöndet, amely a szobát betöltötte, valamint látható jeleit. De érzi, hogy tekintettel illik lennie az olvasó és a kritikus zaklatott idegeire. Leírás helyett elég, ha közöljük, hogy milyen változás jelent meg Lauber és Graner csinosnak nem mondható vonásain. Lauber duzzadt ajka kerekre formálódott, és halk fütty hagyta el azt; Graner keskeny szája egyenes vonallá merevedett – ugyanakkor Lauber keze ökölbe szorult és Graner revolvere fölfelé emelkedett zsebében.

A csönd azonban hatásos volt, az Angyal használta ki legjobban. A szobába való belépés óta tudta, hogy Granernek az a bizonyos kérdése előbb-utóbb bekövetkezik.

– Hagyta, hogy elmenjen? – ismételte Graner, nagy nehezen magához térve.

– Persze – felelt az Angyal zavartalan nyugalommal.

– Miért?

Simon felhúzta szemöldökét.

– Tudtommal tagja vagyok a bandátoknak – mondta. – Vagy netán rosszul értettem kegyedet?

– De Joris és cinkosa…

– Nincs náluk a sorsjegy. Gondosan megmotoztam őket. Különben is Christine megmondta, hogy…

– Átkozott hazug!

Lauber kiáltott közbe, hangja izgatott és akadozó volt. Revolverét az Angyalnak szegezte, és szemében olyan düh lángolt föl, amely igazolta Simon gyanúját.

Az Angyal jól számított; tudta, hogy amikor Graner a szálló-béli beszélgetés után visszatért a házba, és elmondta a történteket, Palermo és Aliston éppúgy begyulladtak, mint Lauber – minthogy mindhárman ludasak voltak, és okuk volt a leleplezéstől félni. Simon sejtette, hogy Lauber előbb-utóbb elárulja magát. Most már biztos lehetett benne, hogy nála van a sorsjegy.

Lauber szemébe nézett, és nyugodtan, jelentőségteljesen mondta.

– Hallgasson végig, mielőtt hazugnak mer nevezni.

Lauber arcán kétség jelent meg. Meglepettnek látszott s nem tudta, mit mondjon. Simonra meredt: kétség és félelem vegyült vonásain.

– Mit mondott Christine? – kérdezte Graner.

– Hogy Jorisnál nincs a sorsjegy. Ez biztosan igaz – különben Palermo és Aliston már régen megszerezték volna. Joris és cinkosa valahová elrejtették.

Az Angyal újra Lauberre pillantott, intés és célzás volt tekintetében, amit csak Lauber érthetett meg. Lauber megérthette: az Angyal nem mondott igazat Granernek – tudja, hogy nála van a sorsjegy – de egyelőre nem akarja elárulni őt – és hajlandó vele megegyezni… Lauber valóban megértette a jelentőségteljes pillantást, mert morogva, de békésen zsebre vágta revolverét.

Graner mindebből semmit sem vett észre. Továbbra is az Angyalra meredt, és szája szélén mélyebb lett a két gonosz vonás.

– Hová rejtették?

Simon vállat vont.

– Sam legyen a nevem, ha tudom. De egyelőre nem baj, mert hiszen elmentek megkeresni…

– És maga hagyta őket…

Az Angyal az ajtófélfának támaszkodott, és sajnálkozva nézett rá.

– Te kedves szamár – mondta – hányszor mondjam, hogy nincs elég sütni való eszetek? Christine az én kezemben van, ugye? Joris és társa nem tudják, hol van a lány, és semmi esélyük, hogy megtalálják. Ugyanezt mondtam nekik, mint neked, Reubenkém: addig nem adom ki a lányt, amíg becsületesen meg nem alkusznak velem. Gondolod, hogy Joris becsaphat, amíg a lánya nálam van?

Graner elismerőn morgott, és látszott, hogy elfogadja Simon érveit.

– Mit mondott még nekik?

– Azt, hogy éjfélig meg kell mutatniuk a sorsjegyet, különben Christine-nek esik baja. Ha náluk a sorsjegy, majd tovább beszélünk. Néhány pillanat alatt jutott eszembe ez a terv, mialatt Mária elment telefonálni.

– Hallották, hogy mit mondott a lánynak?

– Igen. De ez csak fokozta a hatást. Úgy tettem, mintha megmenteném az életüket. Mondtam nekik, hogy majd magával elintézem valahogyan. Remek ötlet volt. Miért ne dolgozzék Joris helyettünk? Több ütőkártya van a kezében, mint nekünk. Kénytelenek voltak elfogadni az ajánlatomat. Ha nem látom a sorsjegyet, mondtam, nem látják Christinet.

Graner lassan megemésztette Simon szavait. Elégedettnek látszott.

Az Angyal gúnyosan fordult Lauber felé. A hatalmas fickó arckifejezése szégyent árult el.

– Bocsánatot kell kérnem – mondta lassan. – Úgy látom, jól csinálta az ügyet.

– Rendszerint jól csinálom – mondta Simon szerényen. – De majd megszokja.

Graner egyszerre észrevette, hogy még mindig az Angyal felé szegezi a revolverét. Szórakozottan lenézett rá, majd zsebre tette.

– Ha így dolgozik tovább is – mondta – nem fogja megbánni, hogy számomra dolgozik. Használni tudom, különösen minthogy…

Lassan megfordult, mert fojtott nyögés hangzott föl. Lauber is megfordult. Mindnyájan Palermóra néztek, aki felült; jobb kezével az állát tapogatta, a másikkal tarkóját.

– …Minthogy hamarosan üresedés lesz a szervezetünkben – fejezte be Graner.

Palermo szürkésre vált arccal nézett fel rájuk, mialatt lassan megértette helyzetét. Kétségbeesetten választ keresett zúgó és zsibbadt agyában. Lauber nagyot lélegzett, és alsóajkát lebiggyesztette. Három lépést tett a szobán át, megragadta Palermo kabátkihajtóját, fölráncigálta és megrázta, mint valami rongybabát.

– Te aljas áruló – mordult rá.

Palermo gyöngén küzdött az óriás ellen.

– Miért, mit csináltam? – kérdezte éles hangon. – Nem beszélhetsz így velem. Ő az áruló… Kripta… Miért nem vele bántok el?

Lauber hátrahúzta öklét, és teljes erejével szájon ütötte Palermót.

– Mondd még egyszer, ha mered – kiáltotta. – Tegnap este engem próbáltál árulónak nevezni. Most Kriptára kened az egészet. Legközelebb majd Granerre.

Simon zsebre vágta kezét és kényelmesen nekidőlt az ajtónak; semmit sem akart elmulasztani Lauber jogos méltatlankodásából, örült annak, hogy a két bandita leszedi egymásról a keresztvizet. Sajnos, Graner félbeszakította az élvezetes színjátékot.

– Hagyd, Lauber – mondta lágy, tompa hangon. – Van valami mondanivalód, Palermo?

– Beugrattak! – kiáltotta az olasz. – Kripta idejött, megvert…

– Joris és cinkosa itt voltak?

– Sohase láttam őket.

– Kripta… és Mária látták őket.

– Hazudnak!

– Hát akkor mivel magyarázod a köteleket és a rendetlen ágyat? Miért hoztad ide Kriptát? Miért akartad megkínozni?

Palermo nagyot nyelt, de teljes percig szóhoz sem jutott.

– Meg tudom magyarázni – mondta, de nem folytathatta, hangja elakadt Graner gonosz tekintetének súlya alatt.

– Kissé hosszú ideig tart a magyarázat megtalálása – szólt Graner hidegen. – Majd meglátjuk, mit mondhatsz otthon, a házban. Ha nem tudsz magyarázatot adni… attól tartok, elbúcsúzunk. Nem fogsz különösebben hiányozni.

Lauberhez fordult.

– Vidd le az autóba.

Palermo habozott, aztán hirtelen az ajtó felé ugrott, de a habozás teljesen reménytelenné tette az amúgy is nehéz menekülést. Lauber elkapta a kabátját, és medveszerű karjával átölelte, mialatt Palermo esztelenül rugdalózott és kapálózott, mint valami rossz kisgyerek. Nagy nehezen kabátzsebébe nyúlt, hogy revolverét előkapja, de amikor nem találta, rémülten fölordított, mint a csapdába került vad.

Simon fölemelte a kötelet, amellyel őt kötötte meg az olasz, kiválogatta a megfelelő darabot és hátrakötötte Palermo kezét, mialatt Lauber szorosan tartotta.

– Aliston nemsokára visszatérhet – jegyezte meg, miután visszatért a hálószobából néhány vászondarabbal, hogy fölpeckeljék Palermo száját.

– Gondoltam – mondta Graner, és karcsú pálcáját hüvelyk- és mutatóujja között tartva, ide-oda himbálta. – Amikor ma reggel elmentek, a másik autómat vitték el.

– Ide is autón hoztak – nem volt a ház előtt, amikor maga megérkezett?

– Nem.

– Aliston nyilván magával vitte.

– Hová mehetett?

– Azt hiszem, Christine nyomába. Legalább is azt mondta.

– Megtalálhatja?

Simon éppen Palermo szája körül foglalatoskodott. Arra gondolt, hogy Alistonnak valóban volt esélye – Santa Cruzban kevés a taxi, kicsiny a forgalom és a sofőrök általában emlékezhetnek az utasokra: honnan és hová vitték őket. Aliston ismerte annak a taxinak számát, amelyen az Angyal Christine-től eltávozott, és ezen a nyomon elindulva, sikerülhet megtalálnia a lányt. Simon nem szívesen gondolt arra, hogy milyen hosszú idő múlt el Aliston távozása óta. Egyelőre más terve nem volt, minthogy lerázza Granert és Laubert, és egymaga akadályozza meg azt, hogy Christine-nek baja essék. De ugyanakkor beszélni akart Lauberrel is – mégpedig négyszemközt.

– Azt hiszem csak az idejét vesztegeti – felelt Graner kérdésére. – Taxin tértem vissza a szállóba, amikor Aliston és Palermo elkaptak. Aliston megjegyezte a taxi számát. De néhányszor taxit váltottam, közben gyalog is mentem, tehát sokáig tarthat a nyomozása. Ha rájön, hogy nem jutott nyomra, vissza fog ide térni. Megvárom, ha akarja.

Graner elgondolkozott és bólintott.

– Jó ötlet. Lauber is itt maradhat, hátha Aliston kemény diónak bizonyult.

Lauber megállt az ajtóban.

– Nem maradhatok itt – mondta hangosan. Graner ránézett.

– Miért nem?

– Mert… hát, izé… hogyan fogsz Palermóval egyedül elbánni?

– Visszaviszem a házba.

– Neked kell vezetni.

– Palermo meg van kötözve. Nem okozhat bajt. Ha megpróbálja, megbánná.

– Még egyszer fejbe vághatom, ha parancsolja – szólt az Angyal előzékenyen.

– Szükségtelen. Manoel még mindig a téren vár, majd érte megyek útközben. Minthogy Christinet máshová vitte, nincs szükség rá, hogy ott várjon.

Lauber előredugta hatalmas állkapcsát.

– Még mindig azt hiszem, hogy nem jó lesz így…

– Ellenkezel a parancsommal? – morogta Graner nyugodtan.

Jobb kezét újra a zsebébe tette, és hangjában fenyegetés rejlett. Lauber sötéten meredt rá néhány másodpercig, ökölbe szorult kézzel; de aztán lesütötte szemét Graner átható tekintete alatt.

– Ne bolondozz, Lauber – mondta bátorítóan. – Nincs szükség rá, hogy hárman is vigyázzunk Palermóra, amíg Alistont el nem intéztük.

Lauber éppen újra tiltakozni akart. Graner letette pálcáját az asztalra, elővette parfümös selyem zsebkendőjét és hanyagul legyezte magát. Csillogó, kemény pillantása Lauberen nyugodott.

– Hát jó – mordult Lauber, és dühösen az Angyalra nézett. – Ha valami rosszul sikerült, engem ne okoljatok.

Megpenderítette Palermót, és nyersen kilökte az ajtón. Graner eltette zsebkendőjét és fölemelte botját. Simon a nyomában lépett ki a szobából.

– Ha Aliston visszatér, az ő autóján hozzátok vissza – mondta Graner lefelé menet. – Ha bizonyos időn belül nem hallok felőletek, újabb utasítást adok.

Kint még mindig esett. A kapualjában álltak, és figyelték, ahogy Lauber begyömöszöli Palermót az autóba. Nem keltett feltűnést. Az utca lakói nappal úgyis aludtak, és a véletlenül arra járó népséget a vihar menedék alá hajtotta. Mihelyt Lauber „elrendezte” Palermót, Graner végigtipegett a pocsolyás járdán, és beült a volán mögé. Az autó néhány pillanat múlva zúgva indult el az esőben.

Lauber komoran nézett utána, míg a kocsi el nem tűnt a sarok mögött. Simon megérintette vállát.

– Most pedig – szólt – felmegyünk, és csevegünk egy kissé.

Lauber dühösen nézett Simonra, szótlanul megfordult, és döngő léptekkel felment a lépcsőn.

Simon besétált utána a szobába, és visszatért kedvenc helyére: az asztal lapjára. Elővette cigarettatárcáját és megkínálta Laubert, de az morogva utasította vissza. Látszott rajta, hogy szörnyű düh feszül benne.

– Hagyjuk a duzzogást – mondta az Angyal nyájasan. – Végül is szívességet tettem.

– Igeen? – szólt Lauber gúnyosan.

– Hát persze. Remélem, nem próbálsz tovább is komédiázni, édesem. Csak időt pocsékolsz. Christine megmondta, hogy nálad van a sorsjegy – és Joris is, más alkalommal. Te is elárultad magad, amikor hazugnak neveztél az imént. Tudom, hogy nálad van, tehát legjobb, ha kinyitod a szőrös szívedet. Viselkedj nagy üzletemberhez méltón, és fogadd az életet, mint a görög bölcsek. Ezt teszem én is. Az elején úgy látszott, hogy a sorsjegynek csak nyolcadrészét kapom. Aztán Christine ötödrészt ígért. Palermo és Aliston harmadát ajánlották – ami rendben lett volna, ha rendesen viselkednek. Most pedig te a felét fogod ideígérni, ami az összes eddigi ajánlatot nevetségessé teszi. Gratulálj önmagadnak.

– No ne mondd!

Az Angyal nyugodtan bólintott.

– Úgy bizony – szólt. – Hová tetted a sorsjegyet, kedvesem?

Lauber arca gyorsan bíborvörösre gyűlt. Az erek kidagadtak homlokán és szeme kidülledt.

– Még te kérdezed?… – mondta kiáltva.

– Úgy van – felelt az Angyal vigasztalón. – Gyerünk, nyisd ki a szíved. Jobb, ha társnak fogadsz. Christine és Joris az én kezemben van. A cinkos is. Ha szabadon engedem őket, olyan botrányt csinálnak, hogy a Waterlooi csata barátságos futballmeccs volt hozzá képest. Nélkülem nem válthatod be a sorsjegyet. Nincs választásod. Jobb, ha beszélsz, még pedig gyorsan. Ha nem beszélsz, kénytelen leszek egy kevés erőszakot alkalmazni.

Az utolsó mondat csöppet sem tett hatást Lauberre. Alig tudta türtőztetni magát dühében; szinte fuldoklott.

– Nincs nálam a sorsjegy – nyögte. Az Angyal szeme összeszűkült.

– Ajánlom a kedves figyelmébe, hogy…

– Mondom, hogy nincs nálam, no! – robbant ki Lauber dühe rekedten. – Te bolond… ott volt az autóban!

Az Angyal lecsúszott az asztalról, mintha szélvihar söpörte volna le. Rögtön ráeszmélt: Lauber nem volt elég eszes ahhoz, hogy ilyen hazugságot találjon ki. Az Angyal szeme úgy csillogott, mint két jégkristály.

– Micsoda?

– Tegnap éjjel elrejtettem az autóban – mondta Lauber fuldokló hangon. – Nem tehettem mást. Egész nap próbáltam megszerezni. És most hagytad, hogy Graner elhajtson vele!

Simon nagy erővel fékezte önmagát.

– Az autóban hagytad?

– Mi mást tehettem? Tegnap este az egyik disznó fejbevágott és elájultam. Hazafelé menet az autóban ébredtem föl. Első pillanatban a sorsjegyre gondoltam. Tudtam, hogy botrány lesz és talán megvádolnak, el kellett rejtenem.

– Honnan tudod, hogy még mindig ott van?

– Ott kell lennie. Senki sem sejtheti, hová tettem.

– És a sofőr?

– Csak hetente egyszer tisztítja meg a kocsit – hétfőn. Akkor is csak kívülről mossa meg. Itteni fickó, bennszülött. Akkor se takarítaná belül, ha már mindent megenne a piszok.

– De hátha mégis megtalálta?

– Szólt volna róla. Egész nap a fejemet törtem, de nem találtam ürügyet rá, hogy a garázsba menjek. Graner folyton figyeli az embert. Amikor Mária, az a lány telefonált, megpróbáltam rávenni, hogy magamban jöhessek ide, de ő is jönni akart. Ha egyedül megyek most vissza Palermóval, visszaszerezhettem volna a sorsjegyet, de te nem segítettél; hát nem vitatkozhattam tovább.

Az Angyal nagyot szippantott a cigarettából. Nem osztotta Lauber meggyőződését, hogy ha valaki megtalálta volna a jegyet, feltétlenül szól róla. A becsapás, árulás és rászedés zavaros örvényében bármi megtörténhet.

– Palermo és Aliston valami ócska autóban hoztak ide – mondta. – Ma reggel melyiket használták, amikor lementek a szállóba Joris miatt?

– Nem tudom.

Simon sem emlékezett. Pedig nagyon próbált visszaemlékezni, hogy eszébe jusson valami nyom, amelynek révén rájöhetne. De akármelyik autón mentek, biztosan a garázsból vették elő, s talán sietve átkutatták.

– Melyik autót használta a sofőr, amikor tegnap este lement?

– Azt hiszem, a Buickot.

Még mindig nem akad nyom. Talán maga Graner.

– Hová rejtetted a sorsjegyet? – kérdezte Simon.

Lauber újra erőt vett magán. Talán már meg is bánta, hogy ennyit elárult. Ravasz fény csillant a szemében.

– Semmi közöd hozzá. Próbáld megszerezni az autót, s én majd megszerzem a sorsjegyet.

– Mialatt Palermót betetted, nem volt alkalmad rá, hogy elővegyed?

– Ugyan! Hát akkor miért hagytam volna ott?

Simon hűvösen nézte Laubert. Valószínű, hogy igazat mondott, de nem akart kockázatot vállalni.

– Kicsit megmotozlak és meggyőződöm róla, hogy igazat mondtál-e – szólt.

– Nem ajánlom – felelt Lauber kemény hangsúllyal.

Zsebébe nyúlt a revolverért és komikus, hitetlen kifejezés kúszott arcára, amikor üresen vette elő a kezét. Mérgesen nézett az Angyalra, aki hanyagul forgatta a fegyvert ujjai között. Mosolygott.

– Elfelejtettem megmondani, hogy azelőtt zsebtolvaj voltam – mondta bocsánatkérőn. – Emeld föl a kis kacsód és légy jó kisfiú, amíg át nem kutatlak.

Lauber nem vitázhatott. Tajtékzott haragjában, mialatt az Angyal tapasztalt keze olyan ügyesen motozta meg, hogy még egy rejtett levélbélyeget is megtalált volna. Ha Laubernél a sorsjegy, előkerül… De amikor az Angyal abbahagyta a vizsgálatot, biztosan tudta, hogy nincs nála.

– Akarod a játékszeredet? – kérdezte közönyösen, és kinyújtotta a revolvert.

Lauber mérgesen átvette, mintha attól tartana, megcsípheti. A visszaadás szemtelen fölénye éppúgy elképesztette, mint Granert.

3.

Az Angyal azonban csöppet sem törődött Lauber hangulatával. Minden szellemi erejét a sorsjegy hollétének megállapítására igyekezett összpontosítani. De nem volt az a vaslogika, amely kideríthette volna. Az bizonyos, hogy Laubernél nincs, de a többi lehetőség fönnállt. Palermónál lehet, Alistonnál, Manoelnél. Esetleg Granernél – vagy bármely percben megtalálhatja, ha gyanakszik, és átkutatja az autót, illetve elhatározza, hogy ő is csatlakozik a ravaszdi becsapók sorához, de a saját malmára akarja hajtani a vizet. Lehetséges, hogy még az autóban van a jegy. Az Angyal döbbenten gondolt rá: mi lenne, ha Granert szerencsétlenség éri útközben, s az autó kigyullad és hamuvá ég…

– No, mi a terved? – kérdezte Lauber.

Az Angyal vállat vont.

– Palermo és Graner visszatértek a házba. Az autó is. Alistont és a sofőrt is oda kell juttatnunk. Aztán, amikor mindnyájan szépen együtt vagyunk…

Hirtelen elhallgatott és feszülten figyelt. Amikor visszatértek a szobába, nem csukta be teljesen az ajtót. Éles füle meghallotta, hogy valaki jár a hallban odalent. Lauber is fülelt. Mindketten hallották, hogy lassú lépések közelednek.

Az Angyal mosolygott és nesztelenül az asztal mögé lépett. Megragadta Lauber karját és a szoba közepére tolta, ahol megláthatja, ha bárki belép.

– Maradj itt – suttogta. – Majd én mögéje kerülök.

Mielőtt Lauber tiltakozhatott volna az alantas szerep kiosztásáért, már késő volt s nem mozdulhatott. Az Angyal nesztelenül, gyorsan az ajtó mellé lépett s amikor kinyílt, mögéje jutott.

A következő percben előrelépett, mert a belépő férfi Graner sofőrje volt. Simon még hátulról felismerte a kissé feltűnő hagymaszag miatt.

Don Reuben küldött – mondta a sofőr.

– Miért? – morgott Lauber.

– A Hotel Orotavát figyeltem. Kis idővel ezelőtt Senor Vanlinden s egy másik férfi érkezett meg. Vanlinden bent maradt, de a másik újra kijött. Taxiban a San Francisco 80. szám alá ment. Hallottam, hogy a sofőr ismétli a címet.

– Mi más történt?

– Don Reuben azt mondta, hogy egyikük menjen oda és figyelje azt a férfit. Én meg itt maradok és segítek a másiknak.

Lauber az Angyalra nézett. Simon nesztelenül előrelépett, és ügyesen hátracsavarta a sofőr karját. A férfi rémülten felkiáltott, és hátrafordította fejét, amíg meg nem látta Simont. Az Angyal mosolygott, és elfintorította orrát a növekedő hagymaszag miatt.

– Gyorsan kutasd át – szólt Laubernek. – Különben gázmérgezésben pusztulok el.

Lauber megmotozta, mialatt a sofőr tehetetlenül fészkelődött Simon szakértői fogásában. Lauber hosszabban és sutábban végezte munkáját, mint Simon tette volna, de kellő idő múltán mindent átkutatott, és az Angyal biztos lehetett benne, hogy a sorsjegy nincs a sofőrnél.

Lauber azonban gyanakodva nézte Manoelt.

– Talán eldugta valahová – mondta.

Simon gyorsan gondolkozott. Saját véleménye szerint nem valószínű, hogy Manoelnél volt a jegy. Ha ez lett volna az eset, hát biztosan nem jön el hozzájuk. Ismerte a sziget lakóit, túlzás lett volna annyi értelmet és leleményességet tulajdonítani neki, amely képessé tette volna rá, hogy mint a sorsjegy birtokosa tovább játssza a komédiát. Simon törölte a sofőrt a gyanúsak listájáról, de úgy vélte, nem árt, ha Lauber tovább is bizonytalanságban marad.

– Lehetséges – mondta. – Jobb, ha beszédre bírod, amíg én a másik fickó nyomába eredek.

Lauber arcára lassan visszatért a méreg.

– Majd ketten bírjuk szólásra – vágott vissza nehézkesen. – És aztán én megyek Joris cinkosa után.

Simon szembefordult vele.

– Próbáld abbahagyni a hülyéskedést – mondta. – Mit gondolsz, miért akarja Graner, hogy ezt a fickót figyeljük?

– Nem tudom és nem bánom…

– Ideje, hogy észre térj. Hallottad, amit mondtam Granernek. Ő azt hiszi, hogy Joris cimborája tudja, hol a sorsjegy. Mi tudjuk, hogy fogalma sem lehet róla. Graner vigyázni akar, hogy Jorisék ne csapjanak be engem – viszont én tudom, hogy nem csaphatnak be. Ha engem meglátnak, nem ijednek meg – viszont ha téged meglátnak, begyulladnak. Ez a fontos hely, ez a lakás, ide fog Aliston is visszatérni…

– De hiszen nem azt mondtad, hogy Jorisék a kezedben vannak?

Az Angyal majdnem leült a kellemetlen, meglepő kérdés hatása alatt. Egészen elfelejtette, hogy mit mondott. De erőt vett magán, és szemrebbenés nélkül Lauber szemébe nézett.

– Igen, igen, no és? – mondta nyugodtan. – De nem érted, hogy ők azt hiszik, a pártjukon állok? Nincs szükség rá, hogy bezárva tartsam őket. Ezzel tettem bizonyossá, hogy nem árulnak el, s nem mennek a rendőrségre feljelentést tenni, hogy ellopták a jegyüket!

– Mindegy – mondta Lauber makacsul. – Egyedül nem mégy ki innen.

Kezét a zsebébe csúsztatta. Komolyan gondolta az ügyet – nem fért kétség hozzá. Az Angyal megbánta, hogy visszaadta a revolvert – most már nem segíthetett rajta. De az Angyal is komolyan gondolta. Christinet és Hoppyt már túl sokáig hagyta magukra. Lauber viszont már nem lehetett hasznára.

Alig egy méternyire volt Lauber tőle. Simon egy másodperc töredékrésze alatt felmérte a helyzetet. Lauber nem volt értelmes ember, mint Graner, a meggyőző szónak nem lett volna haszna. Egyszer már állon vágta – tudta, milyen kemény legény. De Lauber testét nehéz húspárnák takarták – a kényelmes, lusta élet áruló nyomai. Simon a második támadáshoz gondosabban választotta ki célpontját.

– Szeretem a hajnalt – mormogta, és ökle előrecsapódott, mint a gőzkalapács.

Az ütést az Angyal egész testének súlya is fokozta; szinte művészi és egészen szakértői módon fordult el a válla úgy, hogy a hát- és felső karizmok minden erejüket megfeszíthették. Sarkától a feje búbjáig, minden idegszála és izomszalagja szinte benne volt az öklében, amely dinamitos erővel sújtott le. Simon nem akart további haladékot; tudta, hogy mennyire van szükség Lauber leütéséhez – tehát nem fukarkodott. Az Ökölcsapás Lauber gyomrába fúródott, pontosan azon a helyen, ahol a bordák sora véget ér. Legalább négy inchnyire benyomult Simon ökle a szétmálló gyomorizomba.

Lauber furcsán, élesen felköhögött és térde megroppant. Simon jobb ökle felfelé ívelt, épp amikor Lauber feje lekókadt; az áll és az ököl találkozását hangos roppanás kísérte. Simon már is az ajtó felé ugrott.

A sofőr, aki nem tudta, hogy melyikük pártjára álljon, gyönge kísérletet tett, hogy megragadja, miközben az Angyal lehajolt és az ajtó mellé ért. Gyors, rövid ütést mért Manoel orrára, aztán elgáncsolta és meglökte. A következő percben már hatalmas ugró léptekkel száguldott le a lépcsőn.

Néhány utcasarkot futva került meg, míg végre taxiállomásra ért. Felszakította az egyik kocsi ajtaját.

– San Francisco’ ochenta – mondta a sofőrnek a címet, miközben a kocsi már elindult.

Cigarettára gyújtott, hátradőlt és nyugodtan mérlegelte az utolsó percek eseményeit. Erőszakosan bánt el Lauberrel és Manoellel. Mi lesz az eredménye? Valahogyan meg kell magyaráznia a verekedést, hacsak nyíltan hadat nem üzen Graneréknek. De mégsem tehetett másként. Lauber koponyája túlságosan vastag volt, és makacs, ahhoz, hogy sikeresen meghallgassa tanácsait. A sofőr orra kisebb problémát jelentett. Akármi lesz a következmény, Laubert meg kellett akadályozni abban, hogy Christine nyomába eredjen. Már az is baj, hogy tudja a címét. Simon azon tűnődött, hogy nem kellett volna-e revolverrel befejeznie az ügyet… de most már kár volt az elmulasztottak fölött siránkozni…

Az a ház, amelyben David Keena lakása volt, ugyanolyannak látszott, mint reggel. Gyanús autó nem várt a kapu előtt, kíváncsi tömeg vagy rendőr sem.

A taxisofőrnek megmondta, hogy várjon, és felszaladt a lépcsőn. A lakásajtó persze zárva volt. Türelmetlenül kopogott, és kis idő múlva az ajtó néhány centire kinyílt. Simon benézett a nyíláson egy revolvercső fölött Uniatz zavaros képére.

– Á, te vagy az, nagyfőnök – mondta elégedetten. – Gondoltam, hogy végre elgyüssz.

Kinyitotta az ajtót és beengedte Simont, aki előrelépett, s aztán meredten megállt, a szőnyeg közepén heverő alakra bámulva.

– Mi történt vele? – kérdezte, a legrosszabbat sejtve.

– Á, nincs komolyabb baja – jegyezte meg Hoppy bizalmasan. – Be akart gyünni, szóval beengedtem, s aztán fejbe vágtam, ahogy mondtad. Ismered a mukit?

– Hogy ismerem-e?

Az Angyal levegő után kapkodott. Kis idő múlva előrelépett, fölemelte David Keenát és a díványra fektette.

– Hol van Christine? – kérdezte.

– Nincs itt – mondta Uniatz zavartalanul. – Nem is vót, amikor idegyüttem.

Az Angyal nagyon csöndesen állt.

– Jó Isten – mondta. – Aliston mégis megtalálta a taxit!

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Uniatz barátunk kissé zavarban van, és Graner váratlanul megjelenik

1.

Uniatz barátunk zavartan pislogott, és a füle tövét vakarta, jobb híján.

– Nem tudom, nagyfőnök – mondta, és megpróbált az események rohanó árjával lépést tartani. – Nem értem. Miféle taxit?

– Amelyben idehoztam a lányt, te fajankó.

– Úgy érted, amelyben idehoztad a lányt?

– Igen.

– Christinet?

– Igen.

– Taxiban? – kérdezte Uniatz óvatosan, mint aki alaposan meg akarja vizsgálni az ügyet.

Simon az önuralom összes tartalékait összegyűjtötte.

– Igen, Hoppy – mondta. – Taxin hoztam ide Christinet, mielőtt Palermo és Aliston elfogtak. Mielőtt abba a házba vittek volna, ahonnan kiszabadítottalak. Christine-nek itt kellett volna lennie, amikor idejöttél.

– Talán ez a muki vitte el – javasolta Uniatz és a dívány felé bökött mutatóujjával. – Ő az a Palermo vagy Aliston?

– Egyik sem – mondta az Angyal. – Keenának hívják. Övé ez a lakás.

– Hát akkor…

– Kölcsön kértem tőle, hogy ide rejtsem Christinet. Jó barátom. Kiköltözött, csakhogy Christine itt maradhasson. És te fejbe vágod!

Uniatz némán meredt áldozatára. Az Élet, gondolta, nem bánik vele igazságosan. Ebben a zűrzavarban, hogyan tudhatja az ember, hogy kit vágjon fejbe s kit nem? A mindennapi élet legegyszerűbb eseményei zavaró bonyodalmakkal teltek meg.

– Hűha, nagyfőnök – hápogta meghatóan. – Tudod jól, hogy nem vágom fejbe azt a mukit, aki velünk tart. De honnan tudjam? Legutóbb aszontad, fejbe kellett vágnom egy alakot, akit nem vágtam. Most pedig…

– Tudom, tudom – mondta az Angyal. – Nem a te hibád.

Visszatért a dívány mellé, minthogy David Keena hangos jelét adta annak, hogy vissza óhajt térni az eszméletbe. Az Angyal segítségével hamarosan felállt és gyöngéden a kobakját dörzsölte, miközben zavaros szemével körülnézett. Aztán felismerte Hoppyt és minden eszébe jutott. Megpróbált felkelni, de az Angyal lefogta.

– Ide hallgass, David – félreértés volt az egész. Hoppy a barátom. Nem akart bántani.

– Hát akkor minek ütött le?

– Ideküldtem, hogy vigyázzon Christine-re. Nem tudta, hogy ki vagy. Megpróbáltál bejönni, és persze azt hitte, a gazok közé tartozol. Mondtam neked, hogy ne gyere vissza, ugye?

– Úgy van, nagyfőnök – szólt közbe Uniatz aggodalmasan. – Nem tudtam, hogy te az Angyal haverja vagy. Miért nem mondtad?

– Szerezz neki innivalót – parancsolta az Angyal.

Uniatz bűnösen nézett a földre.

– Volt itt egy palack, amelyet megtaláltam…

– Menj és keresd meg újra – szólt az Angyal szigorúan. – És ha nem találod, kirázom belőled.

Hoppy elcsoszogott, és visszatért egy üveggel. Körülbelül egy inchnyi maradt belőle. Simon hidegen nézett rá. Hoppy újra kicsoszogott, és pohárral tért vissza. Mindig elfelejtette, hogy bizonyos emberek abban a furcsa szokásban szenvednek, hogy a whiskyt pohárból isszák, nem pedig üvegből. Uniatz sohasem tudta megérteni ezt a fölösleges időpazarlást. De ezúttal buzgón jóvá akarta tenni vétkét, és kiöntötte a pohárba a maradék italt.

Mialatt David megitta, Simon megpróbálta összeállítani a történteket. Alistonnak úgy látszik szerencséje volt, és nagyon rövid idő alatt megtalálta a keresett taxit. Simon még mindig nem értette: hogyan sikerült Christinet innen eltávolítani. A lány távozott, mielőtt Hoppy ideért volna. De mit tehetett Aliston a lánnyal? Az Angyal azt várta, hogy Aliston rögtön abba a lakásba viszi, ahová őt is elhurcolták. De annyi idő telt el azóta, hogy biztosan megérkezik ha ez a terve Alistonnak. Simon rögtön megértette, miért nem így történt: Graner Buickja ott állt a ház előtt. Aliston biztosan meglátta, gyanította, hogy baj történt, és eliszkolt.

Vagy pedig elhatározta, hogy Palermót is becsapja… De akárhogyan történt: hová mehetett?

Simon érezte, hogy ezt a kérdést elméletileg nem oldhatja meg. El kell indulnia, és meg kell találnia a lányt, ámbár csak a jó Isten tudta, hogyan.

– Jobban vagy? – kérdezte David Keenát.

– Ha lenne még egy kis ital, talán életben maradok – mondta Keena kétkedőn, és letette a poharat.

Simon cigarettával kínálta.

– Néhány perc múlva elküldünk még egy kis whiskyért – mondta. – De előbb felelj néhány kérdésemre. Mit kerestél itt, amikor Hoppy fejbevágott.

– Visszajöttem, hogy megnézzem, mit csinál Christine.

– Hát nem emlékeztél rá, hogy mit mondtam?!

– Igen, de nem vettem komolyan. Nem tudtam, hogy orgyilkosokkal lesz teli a lakásom.

– Szerencséd, hogy csak a jóságos Hoppyt találtad itt – mondta az Angyal. – Ha valamelyik igazi gazfickó van itt, most már a holttested fölött zokognék. Ez nem valami gyermekjátszótér és akárki beleavatkozik, könnyen baja eshet. Intettelek.

David bizonytalanul nézett körül.

– Hol van Christine?

– Elrabolták – mondta az Angyal. – Már nem volt itt, amikor Hoppy ideért.

– De hogyan tehették?

– Ha tudnám, megmondanám. De fogalmam sincs róla, milyen nyomon keressem.

Gyorsan átvizsgálta a lakást, de nem lelt nyomot. Minden érintetlennek látszott.

– Így találtad a lakást, Hoppy?

– Igen, nagyfőnök.

Az ajtó nem volt bezárva?

– Nem, nagyfőnök. Lenyomtam a kilincset és beléptem.

– Nem találtad tusakodás nyomát?

– Nem – mondta Uniatz füle tövét vakarva. – De talán nem is tusakodtak – mondta éles elméjűen.

– Talán – mondta az Angyal.

Visszatért, és újra megvizsgálta az ajtót, de jelét sem találta annak, hogy erőszakkal vagy akár ügyes betörőmódszerrel nyitották volna ki.

Újra Davidhez fordult.

– Semmi sem tűnt fel, amikor ideértél?

– Módom sem volt rá. A barátodat megláttam, beléptem – és kész.

– De kint a ház előtt… nem tűnt valami… nem láttál kíváncsi tömeget vagy hasonlót?

– Nem, semmit.

Simon némán cigarettázott kis ideig, aztán döntött.

– Nincs értelme, hogy itt maradjunk – mondta. – Különben sem egészséges. A banda egyik-másik tagja idejöhet; ketten is tudják a címet. Mindkettejüket kissé elagyabugyáltam, de ebcsont hamar beforr, mint már a görög bölcsek mondták. Jobb, ha megyünk.

– Jó ötlet – helyeselt Keena. – Nem tetszenek a barátaid. Különben is szükségem lenne némi orvosságra.

– Magad kell, hogy beszerezd, öreg fiú. Majd fizetek érte – de Hoppynak meg nekem most sürgős dolgunk lesz. Különben sem szeretném, ha belekeverednél ebbe az ügybe.

Keena bólintott.

– Én se – mondta mélységes meggyőződéssel. – De mikor használhatom a lakásomat újra?

– Majd ha elintéztem az ellenzéket. Idejében tudatlak. Addig is jobb, ha nem ismersz meg, bárhol találkozunk. Annyit kapsz a prédából, hogy életed végéig hálás leszel… Conque andando. Ég áldjon, eredj a fenébe, öt percet adok a távozáshoz.

David az ajtóhoz lépett és Hoppyra mutatott.

– Remélem, hogy legközelebb őt vágják fejbe – mondta.

Uniatz fájdalmas kifejezéssel arcán figyelte a becsukódó ajtót. Mint nyílt és nyájas természetű egyén, aki általában az egész emberiséggel jóban akart lenni, rosszallta a megjegyzést.

– Nagyfőnök – mondta panaszosan – ez a muki mintha nem kedvelne.

– Azt várod, hogy a karodba boruljon, miután fejbe verted?

Uniatz sértett hallgatásba burkolózott. Mindez teljesen érthetetlen volt számára. Az emberekben semmi megértés és gyöngédség, gondolta. Elővett egy rozzant szivart a zsebéből és tűnődve rágcsálta.

– Gyerünk – mondta az Angyal, miután órájára pillantott.

Becsukta a lakásajtót és lement a lépcsőn, Hoppy a sarkában loholt.

A utca lent zavartalannak látszott. Az eső elállt, és a nedves kövezet csillogott a késő délután szürkülő fényében. Néhány rongyos és piszkos gyerek pacskolt a pocsolyákban. Két vagy három álmos szemű fiatalember álldogált a szomszédos kapualjában és teljes erővel végezték a hagyományos helyi időtöltést: a semmittevést. Egy fogatlan, ráncos, fekete kendős vén banya, nekidőlt a falnak és filozofikusan vakarózott.

Beszálltak a várakozó taxiba. Amikor elindult, Simon hátranézett. Semmi sem változott. Senki sem követte őket.

– Hotel Orotava – mondta.

Útközben semmit sem szólt. Uniatz, aki még mindig az emberi lélek titkain töprengett, kísérletet sem tett, hogy társalgásra bírja. Uniatz tapasztalatból tudta, hogy az Angyallal való társalgás erős szellemi működést kíván – ezt pedig igyekezett elkerülni, ha csak tehette. Elég baja volt amúgy is…

Amikor a szállóhoz értek, Simon feszülten végignézte a teret. Semmi gyanúsat nem látott. A szokásos naplopók támaszkodtak a candelariai Szent Szűz szobrának, az ismert autóbuszok döcögtek tova a szokott rendetlen külsejű utasokkal, a szokott rikkancsok üvöltötték az esti lapok főcímeit, a szokott taxisofőrök nyomkodták a szokatlanul rikoltó hangú tülkeiket. Senki sem volt a téren, akit az Angyal ismert volna.

Szíve mégis a torkában dobogott, amikor az ósdi liften az emeleti szobába ment. Szobája összekötő ajtaján át a másikba lépett és Joris Vanlindent békés álomba merülve találta az ágyon. Már-már azt hitte, hogy ez túl jó ahhoz, hogy igaz legyen.

Simon néhány percig figyelte az öregembert, miközben tervének egy része kikristályosodott agyában. Lábujjhegyen visszatért a saját szobájába és fölemelte a telefont.

2.

Graner hangja felelt – nem érthette félre a kissé éneklő, feminin hanglejtést, amely még az Angyalban is kellemetlen érzést támasztott.

– Kripta beszél – mondta az Angyal.

– Igen, mi újság? – kérdezte Graner.

– A sofőrje megérkezett az üzenettel. Odamentem a címre. Egy csomó lakás van abban a házban. Nem láttam az emberünket, vagy más gyanúsat. Persze, lehet, hogy eltávozott – de nem tudhattam meg, hacsak be nem kopogok mindenhová. Nem akartam feltűnést kelteni és elijeszteni az ipsét.

– Hallott valamit Alistonról, miután otthagyta Laubert?

– Semmit. És maga?

– Nem lépett velem összeköttetésbe eddig.

– Hát akkor mit csináljunk? – kérdezte az Angyal. – Különben is miért szükséges, hogy valaki Joris cinkosát üldözze?

– Gondoltam, jó, ha valaki figyeli. Honnan beszél?

– Közeli boltból.

– Mi a száma?

– Harminckilenc nyolcvanhat – mondta az Angyal és remélte, hogy Graner nem ismer senkit, akinek véletlenül ilyen telefonszáma volna.

– Jobb, ha vár egy kissé – mondjuk félórát is. Ha kijön az ipse, kövesse. Ha nem jön, próbáljon bemenni a lakásokba és megtudni valamit. Ha nem találja nyomát sem, menjen vissza Lauberhez. Ha más parancsom volna, majd felhívom. Mondja meg a boltban, hogy telefonhívást vár.

– Okay.

Simon vállat vonva tette le a kagylót. Eddig nem jutott tovább. Ha Graner igazat mondott, akkor sem Lauber, sem a sofőr nem mondták el a történteket. Amennyire megállapíthatta a bandavezér hangjából, Graner még mindig nem fogott gyanút. Gépiesen elővette cigarettatárcáját, hogy rágyújtson, de a tárca üres volt.

– Átkozott dolog – mondta, és felállt az ágyról. – Van egy cigarettád, Hoppy?

– Van egy szivarvégem – felelt Uniatz bőkezűen.

Simon ránézett és fejét rázta.

– Lemegyek, veszek cigarettát – mondta, és eszébe jutott, hogy mindjárt másvalamit is elintézhet.

– Netán italt is szerezhetnénk – helyeselt Uniatz derűsebben.

Simon már épp határozottan nemet akart mondani, amikor újabb ötlete támadt. Benézett a szomszédos szobába. Joris békésen aludt, mint egy kisgyermek. Az Angyal csöndesen becsukta az ajtót.

– Nem bánom, ihatsz egyet – mondta. – De nem mehetünk együtt. Én előremegyek, és követhetsz néhány perc múlva. Menj az Angol Bárba, szembe a téren. Odamegyek én is, mondjuk fél óra múlva. Ha nem nézek feléd se, ne gyere oda hozzám, tégy úgy, mintha nem ismernél. Ha fél hétig nem jelentkezem, gyere ide vissza és védd az erődöt. Megértetted vagy ismételjem?

– Megértettem, nagyfőnök – mondta Uniatz diadalmasan. – De fejbe vágjam a legközelebbi mukit, ha idejön?

– Azt hiszem, jobb ha fejbe vágod – felelt az Angyal fatalistán.

Lefelé menet egyre jobban hitte, hogy a terve megfelelő. A hullámos hajú portás optimista mosollyal nézett fel rá, amikor a pult felé közeledett. Simon körülnézett, hogy van-e valaki a közelben, aztán így szólt:

– Emlékszik arra az öregemberre, aki egy kis ideje a barátommal bejött?

– Si, senor.

– Érdeklődött valaki utána?

– No, senor. Nadie me ha preguntado.

– Helyes. Idefigyeljen. Néhány perc múlva a barátom újra eltávozik – egyedül. De ha bárki érdeklődne az öregember iránt, mondja azt, hogy ő is eltávozott. Ha tudni akarják, melyik szobában lakott, nevezze meg valamelyik üres második emeleti szobát. De egész határozottan állítsa, hogy az öregember kiment a szállóból. Azt is tegye hozzá, ha kérdezik, hogy én nem voltam ott. Megértette?

– Si, senor – mondta a portás várakozóan.

Nem csalódott. Szeme előtt újabb százpezetás jelent meg. Ha még néhány napig így megy tovább, akkor hamarosan otthagyhatja a conserje-állást, és egy kis banánültetvényt vehet, ami minden jó kanáriszigetinek álma a függetlenségről és jólétről.

– Ha befejezi a szolgálatot – mondta az Angyal búcsúképpen – akkor az éjjeli portást is tanítsa ki.

Már-már kilépett, amikor a portás utána rohant, és megállította.

– Ha llegado una carta para usted.

Simon átvette a levelet, és csodálkozva vizsgálta meg. Nem értette, ki sejtheti Angliában, hogy most épp itt tartózkodik. De a postabélyeg hamarosan magyarázatot adott. Ezt a levelet már két hónapja írták – amikor legutóbb Tenerifén járt – és a spanyol postarendszer rejtélyes szervezete csak most juttatta el rendeltetési helyére, ezzel is megcáfolva azt, hogy a Haladás Korában élünk.

– Köszönöm – mondta az Angyal. – Ugyanakkor csomagot is küldött valaki – de nem légipostán, mint ezt a levelet, hanem rendes úton. Egy-két hónap múlva talán az is megérkezik, nemde?

Zsebébe gyűrte a levelet és átvágott a téren Camacho utazási irodája felé. Minthogy az idegenforgalmi évad még nem kezdődött el, a cég cigarettát és képeslapot is árult.

– Holá, Jorge – mormogta, amikor belépett. A kövér portugál segéd kerek képe széles mosolyra nyílt, amikor fölismerte az Angyalt.

– Holá, senor! Como ’sta ’ste? ’te ha vuelt’ a Tenerif?

– Igen, George, visszajöttem. És most már újra távozom is. Adj néhány cigarettát s aztán mondd meg, milyen hajón mehetek?

– ’te quiere march’se ahora? – mondta George hitetlenül – ’te tiene que le v’ much’ mastiemp’ aqui!

Az Angyal mosolyogva rázta a fejét.

– Már amúgyis túl sok időt töltöttem itt – mondta.

George egy doboz cigarettát adott át neki, és hajózási prospektusok fölött tűnődött egy darabig. Végre nagy nehezen kinyögte spanyol-portugál keveréknyelvén. – Hay un barc’ quesal’ de aquieldia quins.

– Micsoda, tizenötödikén? Csak a jövő hónapban? De hiszen mondom, hogy azonnal kell utaznom.

– ’tequiere salir ahora mismo?

– Minél előbb, annál jobb.

– Hay un faarc’ que sál’ pasao mane’…

– És ma este?

– Ay-ay-ay! ’te ten demasido pris’.

George mély sóhajjal hajolt a hajólisták fölé. – Az Angyal közben a Tarde esti kiadását vette fel.

Nem számítva a tenerifei gengszterizmus önálló elítélését és eredeti incidens fölnagyítását, ez a kitűnő újság azzal fokozta az izgalmat, hogy majdnem mindenkit meginterjúvolt, aki csak a lövöldözés színhelyétől két mérföldnyi körzetben tartózkodott. Ugyanakkor azonban közölte a további fejleményeket, amelyek a reggeli lapokban még nem jelentek meg. Kiderült, hogy a korahajnali órákban, a riadó hírére a gázművek védőőrei is kideríthetetlen okból lövöldözni kezdtek. Az összes őrök csatlakoztak a zenebonához, és amilyen gyorsan csak lehetett, kipuffogtatták összes golyóikat. Nem lehetett megállapítani, hogy a rejtélyes ellenségben kár esett-e, de annyi bizonyos volt, hogy a vaktában elsütött golyók egy arra haladó taxit keresztül-kasul lyukasztottak, a sofőrt és két utasát – akik egy közeli mulatóból tértek haza – megölték. A második ismeretes sebesülés az egyik csendőrt érte; aki a lövöldözés színhelyére rohant. Úgy látszik, oly türelmetlenül akart harcba bocsátkozni, hogy lövöldözni kezdett, mielőtt revolverét előhúzta volna farzsebéből, aminek az lett a következménye, hogy saját fenekébe fúródott a golyó.

A béke sajnálatos megtörésén a kormányzó is joggal felháborodott, mire aznap délután megrázó kiáltványt adott ki, amelyben a gengszterizmusnak csirájában való elfojtását ígérte. Statáriumot hirdetett ki, és elrendelte, hogy 1. az összes kávéházak, bárok, mulatók, mozik és egyéb szórakozóhelyek csak éjfélig tarthatnak nyitva; 2. valamennyi polgárnak fél egyig otthon kell lennie, s azt, aki utána még az utcán tartózkodik, az a veszély fenyegeti, hogy golyó éri; 3. a Kormányzó egyébként is elhárít minden felelősséget azoknak az életéért, akik alkonyat után az utcán járnak; 4. a veszélyes feladatra való tekintettel a rendőrség nem párosával fog őrködni, hanem hatos egységekben.

– Hay un barc’ que sál’ esta noch’ alasdiez – jelentette ki George, kissé ijedten, mintha az a puszta tény, hogy aznap este tíz órakor indul egy hajó, máris idegessé tenné. Az Angyal csodálattal teli pillantást vetett feléje.

– Amerikába kellene költöznöd, George – mondta. – Túl sok benned a természetes energia s nem szabad itt elfecsérelni a tehetségedet… Rendelj két egyszemélyes kabint ma estére és kettőt holnaputánra.

Két nevet írt le a ma esti hajóra, Jorisét és Christinét – a hétfői két kabintulajdonost még nem nevezte meg. Várt, amíg George a hajótársaságnak nem telefonált és el nem intézte az ügyet.

Így is majdnem egy óráig tartott, amíg a jegyek megérkeztek, Simon fizetett és távozhatott. A kanári-szigetiek mélységesen megvetik a sietséget és a rossz illem jelének tartják.

Ha Graner parancsát akarta volna követni, akkor most már régen elkésett a Lauberhez való visszatéréstől. De valamilyen hazugsággal kivághatja magát: talán azt mesélheti, hogy Joris cinkosát követte. Ugyanezzel a kifogással élhet, ha Graner felhívja azt a számot, amelyet megadott s ő nincs ott. Mindenesetre elhatározta, hogy vissza kell mennie Mária lakásába – akármilyen kockázatot vállal. Meg kellett tudnia, hogy Lauber bosszút állt-e a gyomrosért. Az is lehetségesnek látszott, hogy Aliston elrejtette Christinet és visszatér a lakásba.

Az Angyal lassan sétált a szűk utcákon, amelyeket alig kétszer látott, s akkor nem volt módja, hogy az útvonalat megjegyezze. Néhány percen át még attól tartott, hogy eltévedt, mert a rövid tropikus alkonyat után hamar beállt a teljes sötétség. Mintha függönyök húzódtak volna az ég elé, és a sötét sikátorok körvonalai megenyhültek, mintha kandalló mellett üldögélő vénasszonyok arcai lennének. De aztán, szinte meglepetésére a helyes kapu előtt találta magát.

Az utca majdnem olyan kihalt volt, mint délután.

Néhány cammogó járókelő, néhány kísértetiesen előkandikáló arc a földszinti ablakokban, néhány kivilágított emeleti ablak. De Mária lakásának ablaka sötét volt, és Simon senkit nem látott a kapu körül settenkedni, amikor odaért.

Óvatosan belökte a kapuajtót. Nyitva volt. A komor hallban szinte teljes sötétség uralkodott. Az Angyal elővette finom kis ceruza-nagyságú zseblámpáját és a lépcsőkre világított. Aztán nesztelenül fölsurrant. A lámpácskát eloltotta, amikor az emeletre ért.

Kis ideig mozdulatlanul állt a lakásajtó előtt, mintha testének minden idegszála megfeszült volna abban az erőfeszítésben, hogy meghallja, ha bármi nesz hangzik a szobában, amely csapdát jelenthet. Úgy érezte, hogy még azt is meghallaná, ha valaki odabent óvatosan megmozdítja a karját, melyet görcs szorított a hosszú várakozás miatt. De a teljes csöndet semmi sem törte meg. Beléphet.

Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, ösztönösen a zsebébe nyúlt, de aztán eszébe jutott, hogy nincs revolvere. Ajka mosolyra nyílt. Hát akkor lőfegyver nélkül… Kicsúsztatta tőrét a kabátujja alól, és pengéjénél fogva, hajításra készen tartotta. Bal kezével lassan és nesztelenül lenyomta a kilincset. Amikor érezte, hogy nincs bezárva, hirtelen felszakította.

Semmi sem történt. Senki sem mozdult a szoba szürke homályában. Nesz sem hangzott, miután az ajtó nekicsapódott a szoba falának.

A földön azonban, az ajtó és az asztal között egy homályos alakot látott – emberhez hasonlított, de nem mozdult vagy beszélt. A testtartása elárulta, hogy nem volt módjában a szó vagy mozdulat. Simon beljebb lépett, és arcába világított. Manoel volt, a sofőr. Kétség sem fért hozzá, hogy halott volt.

3.

A golyó rendes, kis kerek lyukat fúrt a homloka közepébe, de a tarkó körül már nagyobb pusztítást végzett. Simon megérintette arcát; még kissé meleg volt; a lámpácska fényében nedvesen csillogott a padlón a vér.

Mielőtt bármi mást tett volna, bement a hálószobába és alaposan átkutatta, de senki sem volt ott.

Visszatért, és felgyújtotta a villanyt. Újabb kutatást végzett, de nem talált semmi nyomot, ami útba igazíthatta volna, hogy ki járt ott. A szék, amelyre őt kötözték, még mindig felborultan hevert. Az asztalon sem változott semmi. A hamutálcákon felhalmozódott cigarettavég halmaz sem árult el semmit, ámbár Simon mindegyiket külön megvizsgálta: látta a saját csutkáit, és egy hasonló fajtát, de harmadikat nem talált, ami pedig fontos lehetett volna. Palermo szivarozott. Az Angyal viszont nem tudta, hogy Lauber és Aliston mifélét szívott. Alig fért kétség hozzá, hogy a három bandita közül az egyik adta le azt a lövést, amely Manoel viharos életét befejezte. Simon sejtette, hogy melyik, de a teljes bizonyosságot szerette volna.

Persze, ezt csak ujjlenyomatok révén tudhatta volna meg, és ehhez való készülék nem volt nála. De aztán eszébe jutott, hogy a saját ujjnyomai is ott maradtak, s ezért bement a hálószobáiba, kendőt keresett, és gondosan letörölt mindent, amit megérintett: a whiskys palackot, a poharat és miegymást. Hoppy nyomait is eltüntette a konyhában. Különben mindent a helyén hagyott. Ha a Santa Cruz-i detektívtestület hallott valaha az ujjlenyomatok fontosságáról, hát hadd szórakozzék. Granerért és társaiért meg nem kár…

Most már nem volt olyan csönd…

Simon szinte öntudatlanul vette észre ezt. Aztán hirtelen föléledt. Egy másodpercig mozdulatlanul állt, nem is lélegzett, és pontosan meg akarta határozni a neszt, amely felhangzott. Aztán tudta, mi az.

Valami történt kint az utcán. A zárt ablakon keresztül alig volt hallható, de a kalandor hatodik érzéke pontos ösztönnel megsúgta. Feleszmélt, hogy autó állt meg odakint – de más nesz is kísérte – halk motyogás, amely a rendes, tompa utcazajt kissé növelte. Az átlagos ember nem vett volna észre változást, de az Angyal számára mindez úgy hangzott, mintha vészriadó búgna föl.

Két lépéssel az ablaknál termett, és a piszkossárga redőnyhasadékon kipillantott.

A ház előtt megálló autó nyitva volt, és egy csomó guardia szállt ki belőle. Simon csak hármat látott, de többen lehettek a fal mellett, alatta, akiket épp, hogy megpillantott. Egy nő ült az autó ülésén; a rezes hajcsomójáról felismerte Mr. Palermo szíve hölgyét, Máriát.

Aztán felhangzott az első lépés a hallban.

Az Angyal harci kedve ezúttal mosolyban fejeződött ki. Gyorsan belépett a hálószobába, becsukta az ajtót maga mögött, és kinyitotta az ablakot. A párkány épp elég széles volt ahhoz, hogy lábujjhegyen ráálljon. Onnan elérhette a lapos háztető szélét. A tornász könnyed mozdulatával felhúzta magát.

Az alkonyat utolsó fényei kihunytak, és parányi holdkaréj adott kevés világosságot.

Az egymás mellett álló házak alacsony tetői mindkét oldalon sötét fennsíkhoz hasonlítottak, amelyet helyenként alacsony falak törtek meg. Az Angyal sietve vágott át rajtuk; bizonyos időközökben megállt és figyelt, hogy üldözik-e? Egy ijedt kecske, amely az egyik tetős ól előtt állt, (az ól ott rendszerint a lapos, alacsony tetőre épül) – riadtan ugrott félre előle. Másutt ijedező tyúkok kotkodácsoltak, amikor a rohanó ember feltűnt. Simon arra gondolt, hogy mit szólna egy New York-i lakos a spanyolok furcsa tetőkertjeihez.

Aztán egy épület, amely magasabb volt a többinél, elzárta útját. Simon a háztömb közepe felé fordult. Alatta vastag falú házat látott; tetőablaka sötéten bámult az estébe. Lekuporodott a tető szélére, megfordult, karjánál fogva leereszkedett, s aztán leugrott, miközben rövid, halk imát rebegett, hogy az alatta lévő tető erős legyen. Az volt. Majdnem nesztelenül ért le; alatta komor udvar nyílt, s újabb ugrással odaért. A szemközt lévő ház hátsó ajtaja elé lépett. Lenyomta a kilincset és belépett. Sötét konyhába ért. A konyhaajtó pedig lámpafényes hallba nyílt. Alig nyitotta ki fél inchnyire az ajtót, amikor egy lány jött le a lépcsőn és bement a lépcsőfeljáró mellett lévő szobába. Teljesen ruhátlan, tömzsi nő volt. Simon nagyot lélegzett és lábujjhegyen kisurrant. A lány éppen becsukta a szobaajtót, és az Angyal hallotta, hogy más lányok vannak még ott, beszélgettek és nevetgéltek. A kihallgatott szófoszlányokból arra következtetett, hogy olyan házba került, ahol egy angyalnak nem illik járni. Sietve távozni akart, és éppen az ajtóhoz ért, amikor az ajtó újra kinyílt és az előbbi lány megjelent.

Néhány lassú másodperc telt el, mialatt egymást nézegették.

A lány kedvesen bólintott.

– Buenas noches – mondta udvariasan.

– Buenas noches – felelt az Angyal a régimódi udvariassággal, és kibotorkált az utcára, mialatt a lány fölment az emeletre.

Néhány percnyi járkálás után ismerős környezetben találta magát, és észrevette, hogy abba az utcába ért, amely a Hotel Orotava háta mögött húzódik. Belépett a hátsó ajtón, és a folyosó-labirintuson keresztül a hallba ért, miután két főszakács, egy pincér és egy cukrászlegény kíváncsi pillantása kísérte.

Joris Vanlinden kinyitotta szemét, amikor Simon belépett, de nem mozdult. Simon az ágy mellé lépett s az öregember kifejezéstelen arccal nézte.

– Hogyan érzi magát? – kérdezte az Angyal nyugodtan.

Vanlinden ajka megmozdult, de nem szólt; arca viszont elárulta, hogy elégedett, mert végre valaki jóságos hozzá.

– Látni fogja Christinet – mondta az Angyal.

Lassú mosoly jelent meg az öregember ajka körül.

– Mikor? – kérdezte suttogva.

– Nagyon hamar – felelte Simon és látta, hogy az értelem fénye gyorsan kihal Joris arcából. – Távozik majd innen. Hajón. Christine-nel.

– Most?

– Igen. Még ma este.

Vanlinden bólintott és megpróbált fölemelkedni.

Az Angyal segített neki és karját a dereka alatt tartotta, amíg le nem segítette a lépcsőn. Olyan volt, mint egy transzba esett ember: akárhová elment volna Christine nevének hallatára. Ha Simon megállt, ő is megállt, mintha az idő és mozgás elvesztette volna számára minden jelentőségét.

A hallban Simon előhívta a conserjét a pult mögül.

– Ez az úr ma este az Alicante Star-on elutazik. Vigye le a hajóhoz.

– Pero senor – tiltakozott a portás. – Nem hagyhatom el a szállót…

Simon újabb összeggel járult hozzá a banánültetvényhez.

– Vigye le, és helyezze el a kabinban – mondta, miután a portás megnyugodott. – Nem érzi jól magát és vigyázni kell rá. Ha kérdezősködik, csak annyit mondjon, hogy Senorita Christine is ott lesz. Itt vannak a jegyek. Induljon, mihelyt elhagytam a szállót.

– Bueno – szólt a portás engedelmesen. Az Angyal Vanlindenhez fordult.

– Leviszi a hajóhoz – mondta. – Maradjon vele, és tegye azt, amit mond. A kabinban várja meg Christinet… nemsokára ott lesz.

Az öregember ugyanazzal a békés bizalommal mosolygott rá, mint az imént. Simon gyorsan elfordult, hogy arca ne árulja el. Ha jól sejtette: Vanlinden szellemi képessége sohasem lesz a régi. Egyre mélyebben süpped majd abba a bizonyos gyermeki öntudatlanságba, míg egy szép napon az örök sötétségbe nem lép majd át. Az orvostudomány aligha segíthet rajta, s csak egyetlen dolog hozhatná vissza a fény birodalmába. Az Angyal most érezte csak, milyen fantasztikusan nehéz feladatot vállalt magára – oly rövid idő alatt.

Órájára nézett, amikor lement a lépcsőn az utcára. Három és fél órája volt hátra.

Néhány percig a járdán állt és hanyagul cigarettára gyújtott. Aztán keresztben átvágott a téren. Ha valaki figyelte a szállót, biztosan őt követi, és Joris szabadon távozhat.

Megkerülte a Casino épületét, álldogált kis ideig, és megvizsgálta a Café Zanzibar terjedelmes és dúskeblű művésznőinek fényképeit; aztán a dohányárus kirakatát nézegette, és csak akkor lépett az Angol Bárba, amikor úgy számította, hogy Joris és a hullámos hajú portás eltávozhattak.

Legelőször azt vette észre, hogy Hoppy Uniatz nem volt a bárban.

Simon homlokát ráncolta, amikor leült. Elég pontos utasításokat adott Hoppynak, ámbár Uniatznak határtalan képessége volt arra, hogy a parancsokat összekeverje. Mi történhetett? Talán visszatért a szállóba, mialatt Simon megkerülte a Casino épületét? Vagy megitta a helyiségben található összes whiskyt és elment, hogy újabb készletet találjon? Netán bizonyos természeti okok kényszerítették ideiglenes távozásra és minden percben visszatérhet?

Az Angyal italt rendelt, és elhatározta, hogy néhány percig vár még. Több dolgot meg kellett fontolnia s egy kis magány nem árthatott.

A rendőrség izgalmának növekvő hőmérséklete újra a magasba szökkent, mióta az utazási irodában elolvasta a felháborodott újságcikket. Simon azon tűnődött, hogy vajon Graner vagy valamelyik cinkosa késztette-e Máriát arra, hogy rendőrséget vigyen Manoel holttestéhez. Ez valószínűtlennek látszott, hiszen Graneréknek érdekük volt, hogy a holttest feltűnés nélkül kerüljön nyugvóhelyére. A legegyszerűbb magyarázat látszólag az volt, hogy Mária visszatért, megtalálta a holttestet, és rémülten rendőrért szaladt. A helyzet kínossá vált. A lány megadhatta az Angyal személyleírását; a sajtó újra hatalmas hadjáratot indít, a kormányzó újabb szigorú rendeletekkel ijeszti a polgárokat, s a rendőrség majd ide-oda cikázik, hogy nagybuzgón elfogja az elfognivalókat.

Közben Graner házában minden percben megváltozhat a helyzet. Egyáltalán: mi történhetett Lauber és a sofőr között? Lauber talán társas viszonyt ajánlott Manoelnek, és ajánlatát visszautasították. Talán egyszerű elővigyázatosságból lőtte le a sofőrt, hogy ne árulja el Granernek. De annyi bizonyosnak látszott, hogy Lauber visszatért Graner házába, és egészen másképp mondta el a történteket. Nem kétséges, hogy Lauber, kit vádolt a gyilkossággal…

– Muy buenas!

Simon fölrezzent. Egy cipőtisztító legény állt előtte, és arcán leírhatatlan boldogság sugárzott. Az Angyal arca is széles mosolyra nyílt, rengeteg gondja-baja ellenére.

– Holá, Julian! – mondta és kinyújtotta kezét. – Que tal?

– Muy bien. Y usted?

– Como siempre.

A fiatalember tovább vigyorgott.

– És hogy van a kisfiad? – kérdezte Simon.

– Estupendo! Minden nap nagyobb és erősebb…

Simon Templar furcsa barátainak száma mindig légiónyi volt; alig lehetett a világnak olyan sarka, ahol a legváratlanabb helyeken ne akadt volna egy-kettő, s olyan történeteket tudtak az Angyalról mesélni, amelyek ugyancsak meglephették volna a Scotland Yardot. Előző látogatása alkalmával Simon figyelme egy rongyos, béna fiatalemberre terelődött, aki a cipőjét tisztította, és közben olyan őszinte és boldog mosoly villantott feléje, amilyet még sohase látott. Beszélgetni kezdett vele; kiderült, hogy Julian nős, és felesége gyereket vár. Egy szép napon Simon ellátogatott az otthonába – abba a parányi, fülledt szobába, amelyben a szegénység megható és fájdalmas jeleit látta. Simon sohasem beszélt arról, amit Julianért tett; de Santa Cruzban akadt két ember, akik szinte istennek tartották, és az a vidám kisbaba, akit Simonnak kereszteltek, élő jelképe volt hálájuknak.

Az Angyal kénytelen volt most gondjairól megfeledkezni, és válaszolni Julian boldog és köznapi kérdéseire. De közben érezte, hogy az idő veszedelmesen múlik.

– Hosszabb ideig tetszik maradni? – kérdezte Julian.

Simon vállat vont.

– Nem tudom. Sok mindenen múlik.

– Ugye eljön, és megnézi Simonitót? – mondta a legény buzgón. – Megmondom a feleségemnek, hogy el tetszik jönni. Nem is fogja elhinni, olyan boldog lesz.

– Igen, nemsokára meglátogatlak…

A mondat megfagyott az Angyal ajkán s a barátság fénye kihalt szeméből. Reuben Graner belépett a bárba, és asztala felé közeledett.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar újra csapdába kerül és Reuben Graner szabadon ereszti a halál kutyáit

1.

A nagy válságok pillanatában az emberi agy furcsa gondolatokat vet a felszínre. Egyetlen félelmes pillanatig Simon azon töprengett, hogy Graner meghallotta-e, amint spanyolul beszélt; utolsó mondata a saját fülében szinte mennydörögve visszhangzott; de aztán ráeszmélt, hogy a bár többi vendége épp elég zajt csapott ahhoz, hogy az ő hangját elfojtsák. A vendégek a legközelebbi banántermés esélyeit tárgyalták meg; s minthogy tudták, hogy senkinek sincs meghallgatásra érdemes véleménye, egyszerre és rettentő hangosan társalogtak. A következő másodpercben új ötlet futott végig Simon agyán: eszébe jutott az a két üzenet, amelyet még Graner gyémántműhelyében írt reggel huszonöt pezetásba burkolva.

Az Angyal gyorsan, de nyugodtan a zsebébe nyúlt, és kivette az egyik bankót, s benne az üzenetet. Nem tehetett mást. Graner szikár, merev, sárga arcán semmiféle áruló jel nem látszott; mozdulatlan tekintettel közeledett. De az Angyal érezte, hogy az utolsó forduló gongja megszólalt. Érezte, hogy megkezdődött a végső felvonás…

Kinyújtotta a bankót Julian felé. A legény tiltakozva próbálta elhárítani.

– Toma! – mondta az Angyal parancsolóan. Az utolsó szó volt, melyet spanyolul mondhatott, mielőtt Graner a közelébe ért volna. Aztán angolul tette hozzá.

– Váltsd föl ezt.

– El senor quiere cambio – tolmácsolta kérését Graner, aki megérkezett. A cipőtisztító értelmetlenül állt és mosolygott. Aztán fölemelte mankóját, és elsántikált. Az Angyal barátságosan a székre intett.

– Foglaljon helyet, Reuben apó – mormogta. – Mit iszik?

– Sherryt – mondta Graner a pincér felé, és szivart illesztett borostyánszipkájába. – Szerencse, hogy megláttam magát, amikor erre hajtottam. Hol volt?

Simon tüzet adott, és néhány másodperc szünete maradt arra, hogy feleljen. Tucatnyi kérdést várt Granertől, de ezt semmi esetre sem. Furcsa érzése támadt: mintha Graner ezúttal óvatosabban és ravaszabbul puhatolóznék.

– A Calle San Francisco körül voltam – felelte. – Aztán megjelent Joris cinkosa és nyomon követtem. Nagyot sétált – a fél városon átvezetett. Két-három boltba is betért, és mindenfélét vásárolt. Aztán bement a Casinóba. Kint vártam egy ideig, amíg eszembe nem jutott, hogy hátha hátsó kijárata is van. Bementem, érdeklődtem és kiderült, hogy csakugyan van. Átkutattam az egész épületet, de eltűnt.

– Azután visszatért Lauberhez?

– Igen.

– Ott mi történt?

Az Angyal kis lélegzethez jutott, mialatt cigarettára gyújtott. Úgy érezte, mintha a valóság tényezői lassan eltűnnének, és furcsa, lassított filmben mozogna, cél és értelem nélkül. De elhatározta: hagyja, hogy Graner vezesse a társalgást.

Gondosan kimért nyersességgel válaszolt:

– Majdnem az utolsó munka volt, amit a maga számára elvégeztem. Ha nem vagyok szerencsés, e pillanatban már új gyémántcsiszolót kereshetne.

– Miért?

– Új sofőrre amúgyis szüksége lesz. Amikor odaértem, már csak volt. Meghalt.

– Manoel?

Az Angyal bólintott.

– Lelőtték. A szeme közt. Még meleg volt, amikor megtaláltam. A lakás sötét volt. Átkutattam, de nem találtam senkit. Nem tehettem többet, mert megérkezett a rendőrség. Hallottam, hogy jönnek és kinéztem az ablakon. Palermo barátnője volt velük. Úgy látszik, ő találta meg Manoelt először, és elrohant az őrszobára. Kimásztam a hátsó ablakon, és a tetőkön át megszöktem.

Graner arcán semmiféle érzelem jele nem látszott. Fogai között tartotta a borostyánszipkát. Éles, kígyószeme feszülten figyelte az Angyalt a szivarfüstön keresztül.

– Meg volna lepve, ha azt mondanám, hogy Lauber szerint maga lőtte le a sofőrt? – szólt.

– Sucambio, senor.

A cipőtisztító tért vissza, öt duro-t tett le a márványasztalra az Angyal elé. Simon egy pezetás borravalót adott és ránézett. Julian bizonytalanul mosolygott, és szeme zavaros volt; ez elárulta Simonnak, hogy megtalálta a bankjegybe csavart üzenetet és elolvasta. Még mindig félt attól, hogy Julian valahogyan elszólja magát, és gyorsan hátat fordított neki.

– Nem – válaszolt Granernek. – Csöppet sem lepne meg. Legfeljebb még biztosabbá tenne abban, hogy Lauber volt a gyilkos.

– Nem kedveli Laubert?

Az Angyal vállat vont.

– Nézze – mondta. – Úgyis tudom, hogy maga már eldöntötte: ki a gyilkos. Csak a véleményemet közöltem. Mit mesélt Lauber?

– Azt, hogy amikor Manoel megérkezett az üzenettel, maga annyira buzgón akart távozni a Calle San Francisco-ra, hogy gyanakodni kezdett. Amikor pedig meg akarta akadályozni, hogy elmenjen, maga egyszerűen leütötte. Véleménye szerint Manoelt is azért lőtte le, mert útját állta.

– Jó mese – szólt az Angyal nyugodtan – akkor is, ha átkozott hazugság. Éppen Lauber volt az, aki nagyon is gyanúsan viselkedett. Mindenáron beszélni akart Alistonnal. De ha elhitte neki a hazugságot, miért nem értesíti a rendőrséget?

– Arról majd később beszélünk – mondta Graner. Néhány másodpercig a szivarja izzó végét figyelte, aztán hozzátette. – Már beszéltem Alistonnal.

Az Angyal úgy érezte, mintha ólomgolyó képződnék a hasában és lehúzná gyomrát. Erőt kellett vennie magán, mielőtt újra megszólalt.

– Az is valami – mondta hűvösen. – Jó színben találta?

– Christine is vele volt.

Simon tudta, hogy Lauber mit érezhetett, amikor azt a borzalmas ütést kapta a gyomorszájára – amikor látta, hogy az Angyal ökle feléje tart, de már nem volt ideje, hogy elugorjon. Most valami hasonlót érzett. Tudta, hogy nagy meglepetések várnak rá, de azért roppantul meglepte, hogy a valóság ennyire alkalmazkodik elméleteihez.

– Egyre jobb a helyzet – szólalt meg, és csodálkozott hangjának természetességén. – Hol történt mindez?

– A házamban.

Ez a harmadik meglepetés már alig hatott.

– Mikor?

– Aliston már ott volt, amikor visszatértem Palermóval. Pontosan elmondom, mit mesélt: megtalálta azt a taxit, amelyben a Calle San Franciscora ment. Ott megtalálta Christinet – abban a házban, ahová Joris barátja ment, miután maga elengedte.

– Lehetetlen – szólt az Angyal zavartalan nyugalommal. – Hacsak a lány el nem hagyta a lakást, mielőtt odaértem volna. Különben is ez Joris cinkosának látogatása előtt történt. No, már most: ha odament, hogy meglátogassa Christinet és nem találta ott, hát elképzelhető, hogy nyugodtan bevásárlókörútra, induljon?

– Maga állítja, hogy bevásárolni ment – emlékeztette Graner.

– Aliston vallomása szerint hazug vagyok. Kezdem megszokni a bandája szeszélyeit, Reuben apó. Csak arról szoknának le, hogy folyton hazugnak neveznek.

Graner vállat vont.

– Én csak azt mondtam el, amit Alistontól hallottam.

– Talán bizony még azt is mondta, hogy én raboltam el Jorist és cinkosát és én vittem őket Palermo babájának lakására.

– Nem, nem. Aliston nem tagadta, hogy ő és Palermo vitték oda Jorist meg a másikat. Rendkívül izgatott volt, amikor megtudta, hogy maga futni hagyta őket.

– Nem is csodálom – mondta az Angyal. – No, de hogyan magyarázkodott ki… mivel mentette ki magát az árulás vádja alól?

Graner szünetet tartott, és leverte a szivarhamuját. Hideg kígyószeme mereven tűzött az Angyalra. Valami furcsa, számító vonás jelent meg arcán.

– Aliston azzal magyarázkodott, hogy ő meg Palermo gyanúsnak találták magát. Nem mertek velem vitázni, mert tudták, hogy én nem tűröm az ellenkezést. De bizonyosan érezték, hogy ezúttal hibát követtem el. Nem tetszett nekik, hogy én elfogadtam magát, és feltételeit ma reggel. Bizonyosak voltak benne, hogy veszélyes lenne Jorisékat az én házamba visszavinni, amíg maga ott tartózkodik. Elhatározták, hogy először utána járnak a dolognak, mielőtt vitába szállnának velem. Ugyanakkor azt gondolták, hogy Joris és társa biztonságban lesz Mária lakásán. Aztán elfogták magát, hogy kicsikarjanak valami további bizonyítékot. Aliston kifejtette, hogy ostobaság feltételezni róla, hogy áruló – hiszen Christinet is odavitte most a házamba. Végül kijelentette, hogy miután elfogta a lányt, és azt hitte, hogy Joris, a cinkosa és maga mind a kezünkben van, nincs szükség további titkolózásra – tehát hazament a házamba, és elmondta nekem az egészet, Christinet magával vitte, mint jó szándékának biztosítékát.

– És Palermo?

– Ő körülbelül ugyanezt a történetet mondta el.

– De miért nem vallott azonnal?

– Azzal védekezett, hogy elvesztette nyugalmát, mert annyira elkábult a verés miatt, amit magától kapott, s nem is tudta, hogy mit mond vagy csinál.

Az Angyal füstkarikát fújt ki és aztán kezével széles mozdulatot tett.

– Nem is kellene talán rámutatni arra a tényre – mondta – hogy bárki más hasonló kifogásokat mondott volna Alistonék helyzetében. Tehát természetes, hogy Palermo külön is hasonló védekezést adott le és nem mondott ellene társának. Különben is kár szót fecsérelnem. Higgyen, amit akar.

– Szeretném a maga véleményét is hallani.

Simon csak nagy nehezen türtőztette magát, hogy csodálkozását ne árulja el. Mi az ördög ütött Granerbe? Már a társalgás első pillanatától kezdve azt várta, hogy a bandavezér ellenséges magatartást fog tanúsítani – de Graner nyájas érdeklődése egészen mást árult el.

– Ha tényleg érdekli a véleményem – szólt lassan – hát csak annyit mondok, hogy szerintem Lauber volt az első áruló. A többi is azt hitte tegnap este, hogy nála van a sorsjegy. Valóban úgy lehetett. Érzésem szerint alkut kínált Manoelnek, de Manoel visszautasította, és megfenyegette, hogy elmondja magának, mire Lauber lelőtte.

– És Aliston védekezése?

– Még könnyebb a magyarázat. Olyan átlátszó, mint az ablaküveg nagytakarítás után. Véleményem szerint Aliston valóban megtalálta Christinet és vissza akarta vinni Máriához. Közben maga odaért, és Aliston észrevette a maga autóját, amely a ház előtt várakozott. Ez már elég volt ahhoz, hogy megijessze. Tudta, hogy valahol baj történt. Megállás nélkül továbbhajtott, és fogadni merek, hogy legalább félóráig hevesen vert a szíve és nagy fejfájása is volt, mert nem tudta, most mit tegyen. Pácba került. Módot kellett találnia, hogy kikecmeregjen, mielőtt elcsípjük. Minthogy kissé gyönge gyomrú fickó, elhatározta, hogy a legegyszerűbb, ha hátrafelé mászik ki a pácból – tehát visszatér a házba, és valami ügyes védekezéssel bebizonyítja, hogy ő csak tréfált, és esze ágában sem volt árulónak lenni. Úgy hiszem, hogy a védekezése a leggyöngébb dajkamese, amit valaha elmondtak. Ha elhiszi – hát akkor, Reuben apám, minden részvétem a magáé. Legközelebb azt is beveszi majd, hogy a gólya hozza a gyereket. De a maga baja. Nem tehetek róla, hogy puhul az agyveleje.

– Nem puhul – szólt Graner simán. – Ugyanarra a következtetésre jutottam, mint maga.

Simon Templar nem akart hinni a fülének.

– Úgy érti – mondta óvatosan – végre ráeszmélt arra, hogy a kedves bandája áruló patkányok gyülekezete?

Graner bólintott.

– Igen, igen. És ezért remélem, hogy maga segítségemre lesz és együtt elbánunk velük.

2.

Az Angyal egy pillanatra lehunyta szemét, hogy a mondat teljes jelentőségét megértse. A színjáték elért tetőfokára. A becsapás, rászedés, árulás bonyodalma százhúsz kilométeres tempóval robogott a kifejlődés felé.

– Szóval a saját orvosságukból akar egy keveset beadni, Reubenkém – mondta végre.

– Úgy látszik, erre kell, hogy sor kerüljön – mondta Graner. – Nincs más mód. Teljesen elvesztették a fejüket a sorsjegy miatt, és ha ilyesmi történik, akkor vége az olyan szervezetnek, mint amilyen az enyém. Azt ajánlom, hogy mi ketten újra kezdjük az egészet – véleményem szerint csak az idejét pocsékolja, mint gyémántcsiszoló. Talán sohasem ismerte fel saját képességeit. Mi ketten együtt legyőzhetetlenek lennénk.

Graner modora előzékeny, majdnem alázatos volt, ámbár ez sem vált előnyére. Simon úgy érezte, hogy kellemesebb, ha Graner megőrzi régebbi, visszataszító egyéniségét, mint amikor nyájaskodni és udvariaskodni akar. De mindez csak növelte a végső kaland pezsdítő előizgalmát.

– Más szóval, szedjük ki a fickókból azt, amit lehet, s aztán intézzük el őket.

Graner reménykedően biccentett fejével.

– Gondolom, maga is úgy véli, hogy megérdemlik.

– Igen, igen. De mit mondott nekik?

– Úgy tettem, mintha elhinném Aliston és Palermo védekezését. Bezártam Christinet, és egyedül hagytam a többit. Fölmentem a szobába, és végre sikerült átgondolnom a dolgot.

– Mikor hívtam fel magát?

– Közvetlenül azelőtt, hogy befejeztem a vallatást. Még nem tudtam, mi a legjobb terv, bár sejtettem, hogy hazudnak. Aztán Lauber is megérkezett.

– És maga úgy tett, mint aki hisz neki?

– Úgy éreztem, ez a legbölcsebb eljárás. Amíg mindegyik elhiszi, hogy elfogadom a meséjüket, addig bizonyos előnyben vagyok velük szemben. Aztán közöltem velük, hogy egyedül távozom, és megpróbálom magát előkeríteni. Mondtam nekik azt is, hogy rám kevésbé gyanakodhat, mint rájuk.

– Ügyes lépés volt. S amellett igazat is mondott.

Graner bólintott és nyájasan nézett.

– Értem a célzást – folytatta. – De kérem, ne higgye, hogy olyasmire akarom rávenni, amit nem szívesen tenne. Ha elfogadja az ajánlatomat, még mindig maga választhat, hogy mit és hogyan tegyünk.

Az Angyal elgondolkozva cigarettázott, és még egyszer átgondolta a helyzetet.

– Hogyan rabolta el Aliston Christinet? – kérdezte.

– Azt mondta a lánynak – most Alistont idézem – hogy Joris, a cinkos és maga foglyul esett a házamban. Azt is mondta, hogy mindnyájan tudjuk, hol van a lány, amit a látogatása is bizonyít. Aliston hozzátette, hogy összeveszett velünk, és őt is üldözzük. Sikerült meggyőznie a lányt, hogy senki sem segíthet rajta, csak ő, és ő maga is rémülten menekül a mi bosszúnk elől, s nincs más hátra, minthogy egymást támogassák Christine-nel. Meg kell említenem, hogy Aliston színész volt, mielőtt hozzám került – egy kisebb bűnügy után. Talán nem hiszi, de nagyszerűen tud színészkedni, ha megerőlteti magát.

– De amikor a házba akarta vinni a lányt…

– Azt hazudta neki, hogy valahova máshová viszi. Kivitte a San Andres-hez vezető útra, amely rendkívül elhagyatott, és ott aztán elbánt a lánnyal…

Simon megértette, hogy Aliston hazugsága hogyan győzhette meg a lányt. Valószínűnek látszott, hogy miután Aliston megtalálta Keena lakását, visszatért Mária háza elé – ott aztán észrevette Graner autóját és rájött, hogy vége a komédiának. Visszasietett Christine-hez és valószínű, hogy teljesen őszintén beszélt vele, amikor azt a társulási ajánlatot tette. Később, útközben, amikor rájött, hogy egyedül aligha küzdhet az egész banda ellen, meggondolta a dolgot, és visszament Graner házába.

– És Joris? – kérdezte az Angyal.

– A többire bíztam, hogy kitaláljanak az öregember megtalálására valami jó módszert. Ezt különben mi ketten is elintézhetjük, miután elbántunk a bandával. Azt hiszem, maga a legalkalmasabb erre a feladatra.

– És a cinkos?

– Semmit sem tudok róla. De kétségtelen hogy kapcsolatba fog magával lépni, ahogyan megbeszélték.

Simon lelkét mélységes megelégedés töltötte meg. Most végre azt érezhette, hogy minden szál az ő kezében fut össze, és már csak az van hátra, hogy a szálakat összehúzza, és jól csomóba kösse. Joris a hajón volt. Hoppy bizonyára visszatért a szállóba. Tehát csak Christinet és a sorsjegyet kell megszereznie.

Graner aggódva figyelte, ami szokatlan volt a mozdulatlan arcú férfinál. Az Angyal nyájasan mosolygott rá.

– Jó terv – mondta. – Menjünk.

– Tudja, mit fog csinálni?

Simon intett a pincérnek, és néhány pénzdarabot vetett eléje.

– Fölmegyünk a házba – mondta. – Ott fészkelnek a keselyűk, nemdebár? Különben is azt várják, hogy maga odavigyen engem, és igazán nem szeretnék csalódást okozni nekik.

– Arra várnak, hogy lefüleljék magát.

– Helyes. De magát békén hagyják, mert hiszen egyelőre ők sem tömörültek egységes frontba. Egyik oldal sem tudja, hogy a másik mikor áll maga mellé. Ennélfogva továbbra is úgy tesz valahány, mintha hű maradna magához. Maga csak tegyen úgy, mintha nekik akarna kedvezni és forduljon ellenem. Csak annyit kérek, hogy a kellő pillanatban adjon alkalmat a maga revolverének megszerzésére. És nem kell megijednie, hogy a játék kedvéért magának szegezem. Gondoskodjék róla, hogy a kellő pillanatban megszerezhessem a fegyvert, s a többit bízza rám. No de most menjünk, különben valami új kombinációba kezdenek a barátaink.

Zsebre vágta a váltópénzt, és fölállt. Graner ellenkezés nélkül elfogadta tervét. A helycsere tökéletes volt – az alkalmazott és a főnök cseréje. Ha ideje lett volna rá, az Angyal robbanó hahotában élte volna ki megelégedését a dolgok állása fölött.

Könnyed léptekkel sétált ki a bárból. Úton volt a Nagy Pillanat felé, amelyre az elmúlt huszonnégy óra alatt várt – az a pillanat, amikor félresöpörheti az idegesítő kis akadályokat, és úgy indulhat harcba, mint a régi idők kalózai, halálfejes lobogóval, csatakiáltással. Ha lobogó és csatakürt nem is volt nála, a hangulat nem sokban különbözött. Az Angyal az ilyen pillanatokért élt…

Amikor átvágtak az úton, ahol Graner autója várt, meglátta, hogy a Buick volt.

Már csak ez hiányzott a tökéletes boldogságához. Eddig ugyanis csak az aggasztotta, hogy mit tehet Lauber, mialatt Graner távol van. Ha Graner a másik autót használja, talán Lauber megszerzi a sorsjegyet… De Graner a Buickkal jött. Lauber pedig nyilván tombolt dühében, mint valami ketrecbe zárt oroszlán. Közben Santa Cruz néhány gyanútlan henyélője ártatlanul sétált a világtörténelem legdrágább automobilja körül. Kétmillió dollár…

Graner indított, és gyorsan megkerülte a teret. Hol lehet a sorsjegy?

Hol volt Lauber, amikor előző este hazavitték a Kalandot kezdő országúti verekedés után? Ha elől ült – ahol most az Angyal – akkor talán újra megkaparinthatta a sorsjegyet, mialatt délután Granerrel autózott… De talán nem mert az ülésben, vagy ahová éppen rejtette, kotorászni, mert félt, hogy Graner észreveszi?

Simon keze óvatosan az ülés mögé nyúlt, és mindenhová, ahová a jegyet elrejthette. Még az ajtózsebet is átkutatta, de semmit sem talált.

A sorsjegynek tehát az autó hátsó részében kell lennie. Az Angyal kinyújtotta hosszú lábát, és kényelmesen elterpeszkedett mialatt az autó fölfelé robogott a la-lagunai úton. Kellemes volt a tudat, hogy kétmillió dollár társaságában utazik, amelyet bármikor a saját zsebébe helyezhet. Csak fél kezét kell Graner pulyka-nyaka köré tenni, s leállítani a motort… még egy gyors mozdulat s vége a bandavezérnek, ő pedig nyugodtan folytathatja az útját. De meg kell találnia Christinet… Fékeznie kellett önmagát, ámbár az ötlet kellemesen bizsergette… Persze, az is lehetséges, hogy a sorsjegy nincs a kocsiban.

Igyekezett másra gondolni. A kocsi egyszerre csak megállt a ház előtt. Graner egy kulcsot nyújtott feléje.

– Nyissa ki a kaput.

– És a kutyák? – kérdezte az Angyal kétkedőn.

– Megláncoltam valamennyit. Ha nem megy a közelükbe, kutyabaja se történik.

Simon a reflektorok fényében a kapuhoz lépett, kinyitotta a kapuszárnyakat, és széttárta mind a kettőt. Az autó befordult a kis útra, és elhaladt mellette. Újra becsukta a kaput, és jó hangosan elreteszelte, hogy Graner is hallja. Azt azonban nem hallhatta, hogy ugyanakkor nesztelenül el is húzta valamennyi reteszt.

Az autó megkerülte a házat, és az Angyal utána ment. Maga mögött hallotta, hogy a néma kutyák vészjóslón szuszognak, és a villanyárammal szabályozható láncokat feszítik.

A hallból nyíló nappali szobában égtek a villanyok, s az ajtó nyitva volt. De a közeledő léptek neszére a beszélgetés elhallgatott. Simon épp Graner előtt lépdelt, és kedélyes pillantást vetett a három emberre, akik már ott vártak.

– Jó estét, gyermekek – mormogta nyájasan. – Jól esik, hogy újra együtt látom három mosolygó arcocskátokat.

Pedig nem mosolyogtak. Volt valami a némán is fenyegető mozdulatlanságukban, ami az első találkozásra emlékeztette Simont – különösen minthogy ugyanolyan vészjósló csoportban ültek az asztal körül. Az ajtó felé fordultak, úgy nézve rája, mint ugrásra kész vadállatok. Palermo szivarjának bűze megtöltötte a szobát; sértetlen nyitott szeme iszonyú dühvel meredt az Angyalra. Arcának „színhatását“ fokozta az a fekete folt, amely állán, a ragtapasz körül sötétlett, valamint kékesen duzzadt ajka, amiért tulajdonképpen nem is az Angyal volt felelős. Aliston vele szembe ült; az aggodalom sápadtsága tejszerű álarcot vont egyébként – aránylag – arisztokratikus vonásaira. Lauber közöttük ült; bozontos szemöldökét fojtott haraggal vonta össze. Egyedül ő moccant, amikor Simon belépett. Kabátja belső zsebéből revolvert húzott elő, és az asztallappal egy síkban fölemelte.

– Föl a kézzel! – mondta rekedten.

Simon engedelmeskedett. Aliston fölállt, megkerülte az asztalt és mögéje lépett. Megmotozta Simont.

Az Angyal cinkos mosollyal fordult Graner felé.

– Ilyen módon fogadod a vendégeidet, Reuben apó? – kérdezte.

Graner szemében nem csillant föl rokonszenv vagy cinkosság.

– Nem fogadok most vendéget Kripta úr – mondta, és volt valami hangjában, ami elállította az Angyal szívverését.

Graner még valamit akart mondani – de akármi volt a nyelve hegyén, félbeszakította Aliston váratlan és rémült kiáltása.

Az Angyal megfordult és szívdobogása újra elindult – ezúttal szörnyű iramban. Érverése iszonyúan lüktetett.

Aliston hátrált, és kezében borítékot tartott. Simon első pillantásra fölismerte: az az elkésett levél volt, amelyet a szállóban kapott, s amelyet gondatlanul zsebébe gyűrt; teljesen megfeledkezett róla egyéb fontosabb teendői miatt. Aliston kitágult szemmel bámult a borítékra és még fehérebbre vált az arca. Aztán hirtelen mozdulattal az asztalra dobta a többi elé.

– Kripta! – mondta rekedten. – Nem Kriptának hívják… Nézzétek a borítékot, Simon Templar a neve. Tudjátok, mit jelent? Ő az Angyal!

3.

Simon érezte, hogy a feszültség villamos hullámai végiggyűrűznek a szobán. Elég bölcselkedő hangulatban volt, hogy megállapítsa: hírnevének előnye is volt, akárcsak hátránya. Palermo és Lauber szinte a székbe gyökerezett, mintha a váratlan fordulat inkább félelmet, mint diadalt jelentett volna. Aliston pedig valósággal reszketett.

Graner előrelépett, és közelről az Angyal arcába bámult.

– Az Angyal – csattant föl a hangja.

Őt is megrázta a meglepetés. Simon zavartalanul bólintott.

– Úgy van, én vagyok – mondta. Tudta, hogy időpocsékolás lenne ha letagadná. – Nem is bánom, hogy közölhetem veletek a titkot. Amúgy is untam már a Kripta nevet.

Egy teljes perc telt el, mielőtt Graner magához tért volna.

– Ebben az esetben – mondta, s hangja újra sima és fölényes volt – a sikerünk még kielégítőbb.

– Persze, persze – mondta az Angyal. – Senki sem fogja megakadályozni, hogy a versenydíjakat bezsebeld. Rendkívül ravasz munkát végeztél, Reuben apó. Gratulálok.

Palermo és Lauber még mindig ámult-bámult. Aliston kimeredt szemét ijedten forgatta ide-oda.

Simon gyorsan körülnézett.

Néhány perce megérezte, hogy Graner csapdába ejtette – mielőtt felismerte volna igazi kilétét. Az ösztön, a homályos megérzés most teljes bizonyossággá változott.

Csapdába ejtették – rendkívül ravaszul. Graner kinyitotta a nappali szoba ajtaját – és az egér besétált a fogóba. Simon ráeszmélt, hogy lebecsülte Graner stratégiai képességét. Be kellett ismernie, hogy tévedett; hiszen tudnia kellett volna, hogy az az ember, aki odafönt a széfben oly csodálatos gyémánt- és ékszerprédát őriz, nem lehet olyan balek, amilyennek néha mutatta magát. Graner egy ideig a rossz irányban járt; de amikor később a helyes csapásra ért, remekül folytatta útját. Csak egy kitűnő taktikázó és mesteri pszichológus adhatta elő azt a ravasz mesét, amely végre az Angyal csapdába-ejtéséhez vezetett. Graner okosan nem is ajánlotta, hogy térjenek vissza a házba. Ha említést tesz arról, az Angyal persze óvatosabb lett volna. De Granernek nem volt rá szüksége. Simon maga ajánlotta a látogatást – s Graner tudta előre, hogy ez fog történni. A bandavezér valóban megérdemelte a furfang különdíjat.

Miután lélekben kalapot emelt Graner előtt, gyorsan a legközelebbi lépést mérlegelte. Nyilvánvaló volt, hogy sietve kell cselekednie.

Graner nyugalma a többire is megnyugtató hatást tett. Simon érezhette, hogy a feszültség megenyhül. Aliston erőt vett idegein. Palermo újra a bűzös szivart szívta, és a fél szeme izzóbban égett. Lauber mereven görnyedt az asztal fölé – revolver a kezében – mintha nem lenne egészen biztos abban, hogy a veszélyes helyzet valóban a banda javára dőlt el.

– Talán lenne olyan kedves helyet foglalni, Mr. Templar – mondta Graner lágyan.

– Kitűnő ötlet, Reuben. Hiszen konferenciára gyűltünk össze. Az álldogálás rendkívül fárasztó bizonyos idő múltán…

– Hagyjuk ezt a dumát, igen?

Palermo felugrott a székről, és fél kezét ökölbe szorította. Graner megállította intő kézmozdulatával.

– Várj egy percig.

– Lepofozom azt a gúnyos vigyort a képéről…

– Mondtam, hogy várj. Épp elég idő lesz arra is.

– Úgy van, Muckóm – mondta az Angyal nyájasan. – Ülj le, és próbáld megőrizni azt, ami még az arcodból megmaradt. Csak egy képed van, s nyilván tudod, hogyha megütsz, visszaütlek.

– Ha bárkit bántani mersz – horkant föl Lauber – szét…

– Tedd el a revolvert, és reménykedj a sorsban. Egyelőre még amúgy sem mernél lőni, hiszen néhány kérdést szeretnétek föltenni.

Graner széket húzott maga alá.

– Nem ajánlom, hogy erre nagyon is számítson – jegyezte meg halkan. – Ha bárkit megtámad, rögtön lelőjük.

Palermo lassan visszaült a székére. Még mindig reszketett a szenvedélyes dühében. Az Angyal kinyitotta cigaretta-tárcáját és rámosolygott.

– Mily boldogság számomra, hogy ilyen bajtársi szellem uralkodik közöttetek – mondta, és Graner felé fordult: – De benned csalódtam, Reuben. Mondtam, hogy balek vagy, ha elhiszed mindazt, amit ezek a fickók mesélnek.

– Úgy látszik, kiderült, hogy a helyes dolgot tettük – vágott vissza Aliston.

Graner vihogott – furcsa, rekedtes hang volt, csöppet sem mulatságos.

– Azt hiszem, időt fecsérelt, Templar – mondta.

Az Angyal szemrehányóan csóválta a fejét, de lelkileg bólintott. Az a tény, hogy igazi kilétét felfedezték, majdnem lehetetlenné tette, hogy Aliston meséjét megcáfolhassa. Sőt: Aliston szerepe egyre igazoltabbá vált Graner szempontjából, még dicséretet is érdemelt.

– Ne hamarkodd el a dolgot, testvér. Kétségtelen, hogy mindnyájatok dolgába beleavatkoztam. De nem én kezdtem. Mindnyájan olyan szorgosak voltatok abban, hogy egymást rászedjétek, becsapjátok – tehát legjobbnak az látszott, ha én is ezt teszem. Az a tény, hogy kiderült rólam, ki vagyok, nem tesz benneteket ártatlan csöppségekké. Tegyük fel, egymásra néztek néhány percig – ha ugyan ez nem túlságosan megerőltető…

– Tegyük föl, hagyod, hogy én beszéljek – szólt Graner jegesen.

Simon kiterítette kezét.

– Drága öregem, oly jól tudom, mit akarsz. Már annyiszor hallottam, nem is tudom hányszor. Azt fogod mondani, hogy néhány kérdésed lenne.

– Majd meglátod!

– Amelyekre nem felelek, ha nem tetszik. Mire te gonosz gúnnyal rám nézel, és azt mondod „Ha-ha, te büszke szépség, van mód, hogy szóra bírjalak!“ A közönség izzadni kezd félelmében, és várja, hogy behozd az idomított kobrákat.

– A mi módszereink is eléggé hatásosak, ami a beszédre bírást illeti.

– Kétlem, Reuben apó. Nagyon sokra van szükség, hogy engem rábeszéljenek valamire, amihez nincs kedvem. És különben is, mi az, hogy a „mi“ módszereink? Királyi többesben beszélsz – vagy ki az a „mi“?

– Láthat bennünket – mondta Aliston.

Az Angyal bólintott, de nyájas mosolya nem tűnt el. Utolsó kártyáját játszotta ki, és ki akarta használni. Az egyesült bandával szemben nem kezdhet küzdelmet. De tudta, hogy a nem régen egyesült társaság igen törékeny alapokra épült. Egymásra kell újra uszítania a fickókat – gyorsan és véglegesen.

– Tudom, édes – mondta. – Látlak mindnyájatokat Milyen gyönyörűek vagytok. De négy embernek jó oka kell, hogy legyen arra, hogy a „mi“ – szócskát használja egymással kapcsolatban. Az a kérdés, hogy megvan-e ez az ok? Négy lélek, egy gondolat vagytok? Négy szív, amely egyért dobog? Négy láb, amely egy ülepet hordoz?… Rólad már beszéltünk Cecil Aliston barátom. Talán beszéljünk egy percecskéig Palermo elvtársról. Itt van ő, gyönyörű tereptarka arcával…

Palermo felugrott.

– Te utolsó str…

– Stréber – segítette ki az Angyal. – Mindig az is voltam. Három éve majdnem külügyminiszter lett belőlem, de Lord Halifax megelőzött.

– Ha a kezem közé kerülsz – sziszegte Palermo – megbánod, hogy gúnyolódtál.

– Ülj le, Muckó – szólt az Angyal nyugodt, hűvös hangon. – Reuben bácsi megbotoz, ha nem viselkedsz jól. Egyelőre békén hagyunk, ha oly érzékeny vagy. Különben is Aliston barátunkhoz tartozol. Beszéljünk netán Lauber elvtársról.

– Nem ajánlom – morogta Lauber.

Az Angyal sóhajtott.

– Látjátok? – mondta. – Ha nem lenne titkotok egymás előtt, nem lenne ok arra, hogy féljetek. De van, sajnos. Még Reuben bácsi is majdnem rászedett benneteket, amikor azt az ajánlatot tette nekem…

– Célom volt vele – szólt közbe Graner.

– Tudom. De az ajánlatot megtetted. És olyan komolyan tetted, hogy érzésem szerint, tetszett is az ajánlat. Ha a dolog másként sikerül, szívesen mellém…

Graner az asztalra csapott.

– Azt hiszem, eleget beszélt – mondta. – Hallgasson végig.

A hangja hallhatóan elakadt – épp hogy észrevehetően, de az Angyal ebből kitalálta, hogy legutolsó célzása talált. A feszültség, amely az imént megenyhült, most újra visszatért. Aliston, Palermo és Lauber is felfigyeltek a célzásra, feléje hajoltak, és figyelték, mint a meggyújtott kanócot, amely minden pillanatban dinamitot robbanthat föl.

Az Angyal vállat vont.

– Ahogy parancsolod Reubenkém – mondta. – De ki fog figyelni?

– Mindnyájan – mordult rá Lauber.

– És gondoljátok, hogy biztonságos lesz számotokra? Nem ígérek semmit, de furcsa és értékes információt tudhattok meg tőlem. S egyikőtök a maga hasznára értékesítheti.

Graner vénkisasszony módra összeillesztette két kezének ujja végeit.

– Az már nem magára tartozik – mondta gúnyosan.

– Mindnyájunkra – szólt az Angyal. – Szedjétek össze az eszeteket. Mindnyájan másféle irányban dolgoztunk, és megpróbáltuk elvágni egymás nyakát. Most viszont úgy látszik, mintha egységbe tömörültünk volna. Maradjunk tehát így. Christine nálatok van. Joris meg cinkosa nálam. Tegyük a kártyákat az asztalra és lássuk, mit érhetünk el.

Aliston élesen, falzett-hangon nevetett az asztal mögött.

– Bolondnak tartasz bennünket – mondta dühösen.

– Nagyobb bolond vagy, ha bennem bízol, mint abban a kis görényben, Palermóban? Graner nagyobb bolond lenne, ha bennem bíznék, mint abban a féleszű fajankóban, Lauberben? És te Muckóm – mit gondolsz, Aliston még mindig a haverod, miután a csávában hagyott? Azt már elfelejtetted, hogy Lauber szájon teremtett? Lauber – te meg emlékszel, hogyan akart Palermo és Aliston tegnap este elintézni, amikor idejöttem. És Graner… amit ő tett…

– Elég!

Graner hangja szokatlanul éles volt. Fölállt, mintha azt hinné, hogy ebben a helyzetben sikerül megőriznie fogyatkozó vezéri tekintélyét.

– Hát jó! – mondta az Angyal hangosabban. – Hát akkor te beszélj, Reuben apám. De vállald a következményeket is. Nem bánom, ha egymás torkát vágjátok el. Jót fog tenni az emberiségnek és a helyi temetkezési vállalatnak.

– Hajlandó a kérdéseimre felelni?

– Ahogy parancsolod. De ne okolj engem, ha a válaszok nem fognak mindenkiből tetszést kiváltani.

– Hol van Joris?

– Utoljára a szállóban láttam.

– És a cinkosa?

– Mondtam, hogy nyomát vesztettem a Casinóban.

– Igazat beszél?

– Nem.

– Hát akkor hol van?

– Halvány segédfogalmam sincs róla. Akármerre, itt-ott, amott, talán a szállóban.

– Mikor kell velük találkoznia?

– Semmikor.

– Mit tud a sorsjegyről?

– Majdnem mindent – felelt az Angyal nyugodtan.

Lauber széke megcsikordult a padlón, amikor hátralökte. Fölkelt, mint a hullámokból előbukkanó cápa.

– Hadd beszéljek én vele – mondta. Simon ránevetett.

– Hát persze, persze! – mondta. – De mondtam, hogy a válaszaim nem fognak mindenkinek tetszeni. Ti akartátok, ám legyen.

– Te aljas…

Graner megperdült.

– Maradj csöndben, Lauber. Én faggatom. – Visszafordult az Angyalhoz; szeme zöldes-feketén csillogott a szemüveg mögött. – Feleljen nekem, Templar. Hol a sorsjegy?

– Amennyire tudom, ott, ahová Lauber tette.

– Átkozott hazug! – ordított Lauber.

Az Angyal kék szeme nyugodtan pihent rajta, és egész lelkét diadal töltötte meg. Érezte a vulkanikus feszültséget, és tudta, hogy a bandatagok hajba kapása pillanatok kérdése.

– Persze, hogy ezt mondod – mormogta. – Tegnap este Alistont és Palermót is hazugnak nevezted. De ők nem sokat törődtek vele.

– Graner! – mennydörögte Lauber. – Tűröd, hogy ez a…

– Nem árthat, ha végighallgatjuk – mondta Graner újra nyugodtan, de az ideges feszültség kissé rekedtté tette orrhangját. – Talán mód van arra, hogy igazolja állítását Templar barátunk. Mit gondol, hová tette Lauber a sorsjegyet?

– Az autóba.

– Melyikbe?

– A Buickba. Ugye abban üldözték Jorist tegnap este?

– Ha ott van, ő tette oda – mondta Lauber mérgesen. – Az egész mese csak ravaszság. – A többi felé fordult: – Hát nem látjátok, hogy mit akar? Egymás ellen uszít bennünket, és…

– Nincs rá szükségem – mondta az Angyal gyöngéden. – Amúgy sem rajongtok egymásért. De miért vitázunk? Az autó odakint van. Miért nem megy ki egyikőtök, hogy megnézze?… ha akad olyan, akiben a többi megbízik. Megtaláljátok a sorsjegyet ott, ahová Lauber tette, miután elvette Joristól, amikor fölébredt az autóban idejövet…

– Úgy érted, hogy ahová te tetted!

Simon Lauber szemébe nézett.

– Úgy értem, ahová te tetted – mondta nyugodtan, és Aliston felé fordult. – Alistonkám, hol ült Lauber tegnap este?

Aliston nagyot nyelt.

– A hátsó ülésen – felelt habozva.

– Hát akkor odarejtette – amikor épp elárult benneteket. Valahová a hátsó részben… nem tudom a pontos helyet. A párnázat alá, a szőnyeg alá, vagy az ajtózsebbe. Nem tarthat sokáig, hogy megtaláljátok.

– Hadd találja meg ő! – kiáltotta Lauber. – Neki csak tudnia kell, hová rejtette.

Simon felhúzta a szemöldökét.

– A hátsó ülésen? – szólt halkan, s tekintete félkört írt le. – Mondd csak meg neki, Reuben… hiszen velem voltál. Hátranyúlhattam, hogy elrejtsek valamit, mialatt idejöttünk az autón? Voltam valaha is egyedül a Buickban? Melletted ültem egész idő alatt. A volánnál maradtál, mialatt kinyitottam a kaput. Együtt jöttünk a házba. Volt alkalmam rá, hogy elrejtsem a sorsjegyet a hátsó ülésnél?

Aliston és Palermo szeme Granerre tévedt. Szinte előrecsúsztak a szék szélén, mialatt lélegzet visszafojtva vártak a válaszra.

Graner egy hosszú percig az Angyalra meredt; Simon úgy kiolvasta gondolatait, mintha televíziós mozivásznon játszódnék le előtte. Tudta, hogy Graner már talán megbánta, hogy az Angol Bárban kötött szövetséget megszegte.

Végül válaszolt:

– Nem volt.

A két szó úgy koppant a csöndbe, mint két kavics a kút mélyén. Aztán, visszhangként, Aliston és Palermo mély lélegzetvétele hallatszott. Palermo kabátujja végigsúrolta az asztallapot, amikor hátrarántotta, hogy a zsebébe nyúljon.

Lauber gyorsabbnak bizonyult – neki az az előnye volt, hogy revolverét már egész idő alatt a kezében tartotta.

– Ne mozdulj!

Az asztal mögé ugrott Aliston mellett. Palermo hirtelen megmerevedett. Lauber revolvere nemcsak az Angyalra szegeződött, hanem lassú félkörben az egész társaság felé.

Egyedül Simon Templar maradt nyugodt és könnyed. Minthogy ő idézte elő a helyzetet, most illett, hogy alaposan kiélvezze. Lábát keresztbedobta térdén, rátámaszkodott az asztalra, míg másik keze hanyagul a szék támláján lógott. Nyájas érdeklődéssel figyelte, hogy Lauber lassan az ajtó felé hátrál, miközben revolverét feléjük szegezi.

Lauber nem tehetett mást – s ezt elég hamar belátta. Ha le is tagadta volna tovább, hogy ő rejtette el a sorsjegyet, a többi megkereste volna – ott ahol az Angyal mondta. Lauber tudta, hogy milyen keveset ért az élete, ha egyszer kiderül, hogy Simon Templar valóban igazat mondott. De ha sikerült is volna megmenteni a bőrét – minden, amiért oly sokat kockáztatott, elveszett. Akármi a következmény, meg kellett akadályozni, hogy a banda kimenjen és átkutassa a kocsit.

– Hát jó, nem bánom, ti átkozott kutyák! – kiáltotta, amikor sarka a hallba vezető ajtót érintette; arcát sötét, vad dac borította. – Én tettem a sorsjegyet az autóba… Éppoly ravasz vagyok, mint te – csakhogy nekem több hasznom lesz az árulásból, mint nektek… Az első fickó, aki a házból kidugja a képét, ugyanazt kapja, amit most az Angyal…

Simon oldalra vetette magát, amikor Lauber revolvere megdörrent. Hallotta, hogy a golyó belecsapódik a fényezett asztalba, amelyet feldöntött ugrás közben. Amikor végiggördült a földön, hallotta, hogy az ajtó becsapódik.

Aliston két lépést ugrott… aztán az óvatosság megállította. De Graner az ajtóhoz ért. Megragadta a kilincset. Az ajtó csukva maradt. Graner kivette a revolverét, és golyót eresztett a zárba.

A bejárati ajtó nagyot dördült, amikor Graner a hallba ért.

– Vigyázz – kiáltotta Aliston. – Tudja, honnan jössz feléje, s mi nem tudjuk, hol rejtőzik.

Graner visszafordult, és vigyorgott; sárgás, árkos arca olyan volt, mint egy halálfejes koponya.

– Nem érted… – mondta.

Miközben Simon lassan maga alá húzta lábát, látta, hogy Graner végigfut a hallon át. Rózsaszínűre fényezett ujja a szemközt lévő falon egy gombot nyomott meg. Aztán megfordult s ördögi vigyorral ott állt…

Kintről tompa revolverdörrenés hangzott; aztán szuszogás és kapirgálás, majd morgás és éles rémült sikoly, amely fokozódott, de gyorsan elhalt. Utána teljes csönd. Simon emlékezett, hogy azok a kutyák némán…

Erre emlékezett utoljára. Aliston néhány méternyire állt tőle, háttal, s revolvere bizonytalanul fityegett kezében. Az Angyal megfeszítette lábizmait, hogy előreugorjon, és iszonyú erővel lesújtson Aliston fejére. De most egy pillanatig idegtépő, agyrázkódtató kín futott végig rajta, szakadozott villámfény szaladt el szeme előtt, s aztán a teljes sötétség borult rá.

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar megfizeti adósságát, és

Christine Vanlinden sem marad adós

1.

– Megsebesült? – kérdezte Christine.

– Csak a hiúságom sértett – szólt az Angyal savanyún. – Az én hibám volt, hogy leütöttek – oly erősen összpontosítottam a figyelmemet Alistonra, hogy egy percig nem ügyeltem Palermóra.

A padláson lévő műhely padlóján feküdt, ami nem volt a legkényelmesebb pihenőhely egy sebesült számára. Pillanatnyilag semmit sem tehetett, minthogy kezét-lábát megkötözték. Christine Vanlinden is gúzsba kötve ült egy széken, ami mindenesetre kényelmesebb volt.

Komolyabb testi sérülés nem történt. Sőt, lelki ereje, és gondolkozó képessége lassan, de biztosan emelkedett fölfelé a lila ködből, amely elborította, mialatt fölvitték a legfelső emeletre. Amikor ledobták a földre, a zuhanás magához térítette. Úgy számította, hogy csak néhány percig lehetett eszméletlen.

– Én is ostoba voltam – szólt Christine keserűen.

Az Angyal bátorítóan mosolygott fel rá.

– Időnként mindnyájunkkal megesik. De magának több mentsége van, mint nekem. – Hol tartották eddig?

– Sehol – csak úgy mondták magának. Nem mintha nagy lenne a különbség. Ez már a második alkalom, hogy csapdába jutottam.

Részletesen elmondta a történteket.

Mialatt beszélt, Simon nekilátott, hogy elérje a tőrét. Ezúttal nem figyelte senki, mint Mária lakásán. Megfordult, és hátrakényszerítette csuklóját, ravasz módon, amit oly sokáig gyakorolt. Megérintette a tőr nyelét, és lassan lefelé-kifelé húzogatta. Először kínzó-lassan ment, de amikor jobban megfoghatta, már könnyebben.

– Mondtam magának, hogy Graner nagyon okos – folytatta a lány. – Egy ideig sikerült őt félrevezetnie, de mihelyt megtudta, hogy mi történik, reménytelenné vált a küzdelem ellene.

– Nem valami hízelgő – mormogott az Angyal.

Már teljesen megfoghatta a tőr nyelét. Hátrafordította és fűrészelni kezdte csuklója körül a kötelet. Alkarján sajogni kezdtek az izmai, és néha görcs állt beléjük – de a menekülés lehetősége erőt öntött beléje.

Még valami aggasztotta… Mialatt gépiesen beszélt, és fűrészelt, ez a gondolat a tudata alatt gyötörte. De azért folytatta az elbeszélést.

– …Reuben aztán megnyomta a gombot és szabadon engedte a kutyákat. Úgy látszik Lauber elfelejtette izgalmában. De mentségére szolgáljon, hogy az ő helyében én sem láttam volna más utat. Én ugrattam bele az utolsó lépésbe – és persze emlékeztem a kutyákra. Amikor megérkeztünk, hallottam mindent. Reméltem, hogy Reuben sem felejti el az ölebeket…

– A kutyák… ölték meg Laubert?

– Utoljára olyasfélét hallottam, hogy szétmarcangolták… Nem hinném, hogy Graner félbeszakította volna kellemes estebédjüket.

Könnyebben akart hozzáférni a kötélhez s ezért ide-oda forgolódott a padlón. Furcsa látványt nyújthatott, mert a lány ijedten nézte.

– Biztos, hogy nem sérült meg?

– Persze, hogy nem. Kutyabajom sincs.

Az Angyal mosolygott. Érezte, hogy még egy kötéldarab engedett és most már könnyebben mozoghat. Egy pillanatig megpihent, aztán gyorsabban folytatta a munkát.

– Mi történt Jorissal? – kérdezte Christine.

Simon várta már ezt a kérdést. – Az Orotavában hagytam – felelte.

A lányra kacsintott, miközben beszélt. Ugyanakkor érezte, hogy csuklója kiszabadult. Elővette két kezét a háta mögül és figyelmeztetően ajkára tette ujját, mielőtt a lány beszélhetett volna.

– Gondoltam, hogy ott nem fogják keresni, miután már egyszer elrabolták onnét – tette hozzá.

Néhány gyors vágással szabaddá tette lábát. A lány lélegzet visszafojtva, hitetlenül meredt rá, miközben szilaj remény fénye gyűlt szemében. Simon papírost, ceruzát kapott elő és gyorsan lefirkálta:

Ne mondjon semmit, ami elárulhatná szabadulásomat. Ez a ház tele van villamos készülékkel. Érzésem szerint, mikrofon lehet a szobában, és kihallgathatják, amit beszélünk.

Christine megértően bólintott. Majdnem nevetett örömében, megkönnyebbülésében.

– Hétfőn repülőgép indul Las Palmasból Sevillába – mondta Simon hangosan. – Lefoglaltam egy ülést a számára. Holnap este indulhat Las Palmasba a kis, szigetközi járaton.

Mialatt beszélt újabb üzenetet írt.

Mindkettejük számára kabint rendeltem az Alicante Staron. Ma este tízkor indul. Joris már a hajón van.

Elvágta a lány kötelékét, mialatt Christine elolvasta az üzenetet. Újra Templárra nézett, ajka kettévált – félig sírva, félig nevetve. Amikor fölállt és karját Simon nyaka köré tette. Meleg, lágy fiatal teste hozzásimult. Remegett.

– Oly sokat tett – suttogta.

Simon a fejét rázta.

– Még nem értünk ki az erdőből – felelte. Gyöngéden lefejtette a lány karját, és az ablakhoz lépett. Háromnegyed nyolc volt. Juliannak, a béna fiúnak adott üzenet azt tartalmazta, hogy fél nyolckor elmehet, ha semmi sem történt. De tudta, hogy Juliannak sohasem volt órája, és imádkozott, hogy a jellemző bizonytalan időérzék ezúttal segítsen… Majdnem felordított örömében, amikor megpillantotta a cipőtisztítót, aki türelmesen a mankójára támaszkodva álldogált a fal árnyékában.

Simon tiszta papírlapot vett elő, és spanyolul ráírta:

Szállj taxiba és vidd ezt Senor Uniatznak, a Hotel Orotavába, az 50-es szobába. Várj rá, és vezesd ide.

Alatta angolul:

Graner házában vagyok, pácba kerültem. Szerezz taxit és gyere ide. Az üzenet vivője megbízható, majd elvezet. Hozd el Betsyt is, kell majd. Próbálj bejönni, ne kímélj senkit. Ha kutyát látsz, tüzelj, mert vadállatok. Csókolom a kobakodat.

Az üzenet alá csontvázat rajzolt, föléje a kis glóriát. Ezt az aláírást Hoppy biztosan valódinak fogadja el, hisz az Angyal jele volt. Simon odaadta Christine-nek, mialatt pénzdarabot keresett a zsebében. Szerencsére meghagyták a pénzét. Egy duro-t talált, a cédulába csomagolta és visszatért az ablakhoz. Halkan füttyentett, és látta, hogy Julian fölnéz.

A fehér, kerek pont jó ívben repült le, és a fickó lába előtt ért földet. Simon látta, hogy fölemeli, elolvassa, aztán fölnéz, megérinti kopott sapkája szélét és sietve elindul; a mankója olyan gyorsan haladt, mint bárki más ép lábú ember…

Az Angyal szembefordult a lánnyal, és tekintetük találkozott. Megértették egymást. Ha az üzenet idejében eléri Hoppyt, és Uniatz gyorsan intézkedik, a kaland szerencsésen érhet véget… ha nem… isteni kegytől függött.

Simon Templar mosolygott. Majdnem szabad volt – de Christine is vele volt, s lent három férfi, akik megszerezték a sorsjegyet, amelyért már többször az életüket kockáztatták. A kertben pedig a kutyák kószáltak… és körös-körül, a rejtett helyeken Reuben Graner perverz agyának villanyos szülöttei, amelyek mind életveszélyessé tették a szabadulást… Még ebben a szobában is lehetnek olyan készülékek, amelyek rejtélyes módon akadályozhatják a menekülést.

Az sem tarthat sokáig, amíg Graner, Aliston és Palermo megunják a hallgatózást, és közvetlen faggatásba kezdenek…

Az Angyal azonban csöppet sem törődött mindezzel. Egész életében olyan kalandokat tervelt ki, amelyek során a vereség lehetőségét alig vette számba. Mindig a győzelemre készült föl.

S a szobában volt valami, ami rendkívül érdekelte.

Tekintete Christineről lassan a sarokban lévő széfre terelődött. Újra szembefordult azzal a felmérhetetlen kinccsel, amelytől csak néhány centiméter vastag acélfal, és egy kombinációs zár választotta el. Persze, ha megérintené, vagy éppen kinyitná, rögtön megszólalna az a rémes szirénaszó, amelyet akkor is hallott, amikor Graner kinyitotta.

Úgy látszott, ebben a házban minden villannyal működött. Ami rendkívül modern és hatékonyan tudományos, gondolta Simon, de ugyanakkor bizonyos hátránya is lehet – különösen, ha az ember figyelembe veszi a spanyol villanyszerelői testület közismert gyönge voltát. Például valószínűtlennek látszott, hogy egy tenerifei építőmester független biztosítékrendszert helyezett el a házban. Egy csöpp kis rövidzárlat, és talán az egész központilag irányított villanyrendszer fabatkát sem ér.

Simon a műhelyasztalhoz lépett, amely fölött egy lámpa lógott. Hosszú ideig szemlélte, kihívással figyelte. Minél tovább játszott az Ötlettel, annál mulatságosabbnak találta.

Mosolyogva zsebébe nyúlt, kivett egy rézpénzdarabot, és kicsavarta a körtét. Aztán belehelyezte a pénzdarabot a csavaros körte-ágyba és föléje újra becsavarta a körtét. Sistergő szikra villant fel, és sötétség borult az egész szobára.

2.

A sötétségben Christine keze megérintette a karját, és fölfelé siklott a vállára.

– Maga tette? – susogta bizonytalanul.

Simon halkan nevetett a homályban.

– Igen. Ifjabb Edison lettem. Kiégettem a biztosítékukat. Reméljük, nincs is több a házban. Várjon egy percig.

Lábujjhegyen az ajtóhoz lépett. Aztán fél térdre ereszkedett és lehajtotta fejét, amíg arca a padlót nem érintette. A küszöbről semmi fény nem szűrődött befelé – pedig a lépcsőházban előbb nyilván égett a villany, másként a sötétségben megbotlott volna a társaság, amikor felhozták. De alulról is fel kellett volna szűrődnie fénynek, ha terve nem sikerült… És semmit sem látott.

Fölállt, az ajtóhoz lépett, és fülét könnyedén az ajtóra illesztette. Valahol lent zavart mormogás hallatszott – ez a nesz szinte hájjal kenegette őt. Nem értette ugyan a szöveget pontosan, de az izgatott hangzavarból arra következtetett, hogy lent is kialudt a villany. Bizonyára a ház valamennyi villanya kiégett, ami azt jelentette, hogy Graner alapos és veszélyes villamos védőrendszere nem működik többé.

Egyetlen mód volt, hogy ezt a feltevést gyakorlatilag bebizonyítsa – s ezt a módot amúgyis meg kellett próbálni, egyéb okokból.

Nesztelenül a széfhez lopózott.

Lassan előrehajolt, és megérintette a széfajtót, közben visszatartotta lélegzetét. A csönd még mindig nem tört meg. Ujjbegye lassan lecsúszott a sima felületen, amíg a kombinációs gombra nem ért. Hirtelen elhatározással keményen megfogta a gombot.

A riasztó néma maradt.

– Hol van?

Christine ijedt kérdése szállt feléje a sötétben, mialatt ő a széfajtó előtt kuporgott. Simon nyugodtan válaszolt.

– Itt.

Kinyújtotta kezét, és megérintette a lányt, aki őt kereste. Lassan maga mellé vonta. Jobb keze már a kombinációs gombot csavargatta, próbálta.

– Mit csinál?

A lány hangja bizonytalan volt.

– Kinyitom a széfet – felelte Simon.

– Van idő rá?

– Hölgyem – mondta az Angyal – amikor utoljára pillantottam e vas-szekrénybe, olyan ékszergyűjteményt láttam, hogy majdnem trachomát kapott a szemem a ragyogástól. Nem mondom, hogy annyit ér, mint a maga sorsjegye, de nem sokkal kevesebbet. Az ilyen zsákmányra mindig akad időm.

– De Graner ide fog jönni…

– Egyelőre nem… remélem. Végül is megkötözve hagytak itt, és nem tudták, hogy tőr van nálam. Először arra gondolnak, hogy a biztosíték magától csapódott ki. Majd megpróbálják maguk megjavítani, ami lefoglalja őket egy darabig. De különben sem használ az majd sokat, mert újra kicsapatom a biztosítékot. Akkor sejthetik talán, hogy ki a tettes… De addig… No, legyen jó kislány és maradjon egy percig csöndben, amíg bemutatom közismert betörő-utánzási szerepemet. Voila!

Fülét nekinyomta a hideg acélnak s hallgatta a kombinációs zár kattanását. Érzékeny ujja előre-hátra forgatta a gombot, a zár titkait kutatva-keresve. Christine számára az a nyugodt és kimért türelem – amely feltétlenül szükséges volt a széf sikeres kinyitásához – szinte őrjítő volt. Simon érezte, hogy a lány reszket, mert le akarja a rémület természetes ösztöneit gyűrni. Simon idegei is már csaknem a pattanásig feszültek – hátha a biztosíték megjavítása nem tart olyan sokáig, mint remélte… De vasakarattal dolgozott tovább.

Christine gyorsabban lélegzett, ahogyan a zár rendszertelen kattogása metsző tőrként döfött le idegeire, mint a híres kínai kínzó-korsóból kicseppenő vízcsepp. Nem volt más nesz a szobában… csak a tompa tikk-tikk-tikk a zár felől, saját lihegése, szíve dobogása, és az Angyal ruhájának zizegése, ahogyan helyet változtatott.

Kis idő múlva az ideges feszültség fájdalma amolyan kábulat-félébe ejtette, amelyből újra tűrhetetlen kínra ébredt.

Megfogta a férfi karját.

– Kérem! – könyörgött összefüggéstelenül. – Kérem… kérem…

Az Angyal nevetett.

– Mindent elkövetek, drágaság.

– Legalább félórája dolgozik…

– Az órám szerint pontosan tizenhat perce – felelt az Angyal derűsen. – Tartson ki még egy kis ideig s mindjárt befejezem. Tulajdonképpen szórakoznia kellene. Íme a fájdalommentes széfnyitás bemutatása, mégpedig a világ egyik legelső szakértője által. Tucatnyi embert ismerek, akik a fél állkapcsukat adnák azért, ha most a maga helyén figyelhetnének engem.

Hangja vidám és zavartalan volt; varázsos önbizalom csendült ki belőle, amely a rettegést és a feszültséget szinte nevetségessé tette. A lány úgy érezte, mintha újra láthatná a férfi arcát a sötétben – azt az arcot, amelyhez hasonlót még sohasem látott, és amelyet akkor sem tudott volna soha elfelejteni, ha csak akkor, azon az első estén látta volna egy-két percre – …akkor este a Plaza de la Republicán, amikor a férfi leemelte kalapját, hogy megmutassa arcát. A látomás oly tiszta volt, mintha valóban fényes nappal volna előtte a férfi arca… Láthatta a gúnyos vonást a száj körül, a keskeny, egyenes orrot, a kéken csillogó szemet, az ajkat, amely körül szórakozott mosoly játszott. Újra érezte a furcsa varázst, amely a férfiből feléje sugárzott.

– Bocsásson meg – mondta.

– Ne aggódjon. Fontolja csak meg, hogy menynyire izgulnak Reuben és társai gyertyakeresés közben.

– Gondolja, hogy náluk a sorsjegy?

– Úgy hiszem – hacsak a kutyák meg nem rágták azt is, Lauberrel együtt. De maradjon nyugodtan, kedvesem – úgy érzem, valami történni fog.

Talán újabb öt perc múlt el. De néha úgy érezték, mintha öt óra lett volna.

Templar azután nagyot sóhajtott; s a széfből mélyebb kattanás nesze támadt.

– Megvan! – mondta a férfi, és hangjában diadal csengett. – Álljon félre Christine és fojtsa vissza lélegzetét, mielőtt pillantást nyerhetne a kincseskamrába. És egyáltalán…

A nehéz acélajtó végigsúrolta a lány karját, amikor a férfi hátrahúzta. Simon zsebében kotorászott, megtalálta parányi ceruzaalakú zseblámpáját és ennek a karcsú, éles fényét ráengedte a nyitott széfre; végigsimította vele a teli polcokat, ahol millió apró színkockára tört az egyenes sugár fénye; csodásan szikrázott, ragyogott, csillogott a rengeteg ékszer, kincs…

– Érdemes volt várni? – kérdezte az Angyal tikkadtan.

A lányból ámult sóhaj szakadt ki.

– Nem tudtam… Joris azt mondta, teli van ékszerrel, de nem tudtam elképzelni.

Az Angyal újra az órájára pillantott.

– Pontosan huszonhárom perc. Nem óhajtom kiszámítani, hogy a zsákmány értéke alapján mennyit kerestem most percenként, mert ez csacska ötleteket keltene a maga bájos fejében, de segítsünk magunkon és az Istenke is megsegít. Tartsa a zseblámpát, kérem.

A lány tétován tartotta a lámpát, miközben a férfi belemarkolt az ékszerek közé és megtöltötte zsebeit. Olyan volt, mint valami mesejáték színpadi előadása… mintha valaki épp az Aladdin kamráját ürítené ki… de ugyanakkor fantasztikus volt az a tudat, hogy az a kincs ott nem hamis színpadi holmi, hanem valódi ékszer. Simon folytatta a „tisztogatást”, amíg minden polc üressé nem vált, s zsebei kidagadtak a sok gyémánt, rubin, smaragd miatt. Végül fölemelt egy csodálatos tyúktojás nagyságú smaragdot.

– Tessék… ez a magáé, emlékül – mondta. – A többit én tartom meg – mert hiszen maga azt vásárolhatja meg a sorsjegy árából, amit akar…

Hirtelen abbahagyta a beszedet, és a lány látta, hogy a komor, vészjósló harci fény kúszik vonásaira. A lány utoljára még azt látta, hogy a férfi mosolyog.

Aztán újra a teljes sötétség. Kétszeresen feketének tűnt az ideiglenes fény után. A sötétben hallotta – amit az Angyal néhány másodperccel előbb hallott – hogy lágy léptek közelednek felfelé a lépcsőn.

A lány ösztönösen kinyújtotta kezét, hogy az Angyalt megérintse, és kis vigaszt találjon, de a férfi már nem volt ott, ahol az előbb állt. Christine keze csak a levegőt érte.

Az Angyal már a szoba közepére ért. Apró zaj… Nesztelenül leguggolt, hogy megnézze: miféle fény szűrődik be most az ajtó alatt. A fény erőssége és állandósága rávezette, hogy a rejtélyes támadó nem gyertyát tart a kezében, hanem lámpást… úgy látszik, a végső leszámolás ideje következett – akármelyik bandita volt az, aki feljött, hogy megvizsgálja a foglyokat. A férfiak odalent nyilván ráeszméltek arra, hogy a villanyos-rendszer furcsa zavara nem természetes ok következménye. Az Angyal így is szerencsésnek mondhatta magát, hogy legalább ideje volt a széfet szépen kitakarítani. Most csak az a kérdés járt a fejében, hogy vajon Hoppy Uniatz megkapja-e az üzenetet, és mikor…

A lépések odakint megálltak az ajtó előtt – Simon nem tudta megállapítani, hogy egy ember van-e ott, vagy több. De valaki ott volt, annyi bizonyos.

– Bár már megcsinálnák azt a nyavalyás villanyt – mondta az Angyal, hangosan. S a nyugodt hangja talán a kint lapuló embert is felvillanyozta, mert lenyomta a kilincset és föltárta az ajtót.

Hatalmas zseblámpa fénye ömlött a szobába, amely először az üres és nyitott széfre világított, majd oldalvást ugrott és Christine Vanlindenre vetődött. Az Angyal az ajtó mellett állt, majdnem derékszögben a lámpasugárral. A falról és a mennyezetről visszatükröződő fényben láthatta, hogy ki az az ember a küszöbön. Palermo volt. És Simon látta, hogy kezében a revolver árnyéka lassan emelkedik.

Palermo gurgulázó felkiáltása majdnem pontosan abban a pillanatban szakadt ki torkából, amikor az Angyal előreugrott. De minthogy hat lépésnyi távolság volt közöttük, Simon előreküldte a tőrét.

A tőrt Palermo revolveres kezének csuklója felé dobta és nyílegyenesen repült célja felé. De a célpont elmozdult. Palermo kissé elfordult és a lámpással nyílván az Angyalt akarta keresni, de – sajnos – nem áll módunkban pontosan leszögezni Palermo terveit. Egyedül Palermo beszélhetne róluk hitelt érdemlő módon – viszont most detektívregényt írunk, s nem egy spiritiszta-ülés beszámolóját. Annyi bizonyos, hogy Palermo megmozdult, amikor Simon kezéből elszállt a tőr. A bandita furcsán felköhögött – aztán Simon előreugrott és térdére vetette magát, mint valami rögbijátékos, és nagy dobbanással lerántotta a földre. Palermo revolvere ugyanakkor elsült, mint a nyári mennydörgés. Simon villámgyorsan kapott feléje. Megragadta a csövét, hogy kicsavarja ellenfele kezéből, de aztán érezte, hogy Palermo nem védekezik, küszköd, hanem nagyon csöndesen fekszik. Simon kivette a revolvert kezéből és térdét Palermo mellére nyomta, mialatt fölemelte a lámpát. A banditára fordította a sugarat, aztán megértette.

Fölnézett és látta, hogy Christine is lebámult, s ő is megérti, hogy mi történt.

– Meg… meghalt? – kérdezte a lány.

– Mondjuk, hogy az Úr elszólította őt körünkből – szólt az Angyal kegyeletesen. Aztán kihúzta a tőrt a bandita melléből, és gondosan megtörölte a néhai Mr. Palermo ingében, majd visszahelyezte rejtekhelyére. – És most induljunk, mielőtt a pokol ördögei elszabadulnának.

Megfogta a lány kezét és lefelé rohantak a lépcsőn. Mielőtt az első emeletre értek volna, hirtelen megállt. A sarokban valami lopózva mozgott; halvány fény pislákolt.

Menedék mögé rejtette a lányt, és egyedül folytatta útját.

Körülbelül egy lépésnyi távolságból egyszerre csak a dülledtszemű szolga arcába meredt – aki az első nap a reggelinél is felbukkant. Még kísértetiesebb volt ez a furcsa, spanyolos arc a félelmesen lobogó gyertya fényében, amely alulról világította meg. Simon barátságosan mosolygott rá.

– Buenos noches – mondta, mert nem feledkezett meg a kötelező udvariasságról.

A szolga azonban nyilván nem értékelte az udvariasságot. Rekedt nyögés szakadt ki belőle, s megfordult, hogy elszaladjon. Simon lába előre vetődött, és elgáncsolta a férfi bokáját, mire az nagyot zuhant előre. A gyertya is leesett és kialudt. Simon felgyújtotta kis lámpását és kétszer nagyon erősen fejbe vágta a fickót Palermo revolverével.

Aztán fölemelte és maga előtt tartotta, mint valami pajzsot. Miközben a lámpása fénye fölfelé lendült, a sugár rávetődött Alistonra, aki az emeleti folyosó másik felén a lépcsőn felfelé jött.

– Ne lőj, öregem – mondta az Angyal érthető jóakarattal – különben nem lesz, aki reggelit szolgál fel holnap.

Aliston túlságosan izgatott volt, hogy megértse a célzást; de talán az arcba vetődő lámpasugár vakító fénye miatt nem vette észre a szolgát. Egy-két másodpercig meredten állt, tátott szájjal, mialatt az Angyal gyorsan közeledett feléje, a szolgát fél kézzel maga előtt tartva. Aliston felordított és tüzelni kezdett. Egyszer, kétszer… négyszer rántotta meg a ravaszt, és Simon hallotta, hogy a golyók elzümmögnek a füle mellett, mint mérges darazsak. De folytatja útját előre. Az ötödik lövésnél érezte, hogy a karjában tartott férfin rángás szalad végig. Simon magasabbra emelte, de tovább ment, csak előre. A hatodik és hetedik lövés már egészen messze járt tőle – minthogy Aliston egyre izgatottabb lett. Aztán elfogyott a tölténye. Egy percig ostobán bámult maga elé, majd aztán hisztérikus üvöltéssel nekivágta a revolverét a nyugodtan közeledő Angyal lámpásának. A fegyver csörömpölve esett a földre, és Aliston megfordult, hogy lerohanjon a lépcsőn. Simon érezte, hogy kezén, amely a szolgát tartotta, meleg vér folyik.

– Hé, te! – kiáltotta. – Nézd mit tettél Aliston… Szegény szolga!

Aliston azonban nem állt meg. És Simon először húzta meg a revolverének ravaszát.

A revolver csütörtököt mondott! Hibás töltény!

Az Angyal mosolya szélesebbé vált. Leejtette a revolvert, és mindkét kezével megragadta a szolga testét. A lépcsőház felső részén volt most; alább pedig a lefelé rohanó Aliston beleütközött a fölfelé igyekvő Granerbe. Kétségbeesetten kapkodtak, hogy egyensúlyukat visszanyerjék. Simon fölemelte a szolgát jó magasra.

– Kis karácsonyi ajándék a jó fiúknak! – kiáltott és az emberi ágyúgolyót levetette a banditákra.

Aztán ráült a korlátra és lecsúszott a zűrzavaros kalimpáló alakok felé. Egyszerre mintha újabb lövést hallott volna – messzebbről, mint Graner volt, de az izgalomban nem is vette észre. Épp akkor ért a földszintre, amikor a két bandita és a halott szolga egyetlen rúgkapáló masszában hevertek a földön. Fölemelte Granert a nyakánál fogva, és kiemelte a sötét tömegből, mint valami kismacskát. Az Angyal úgy mosolygott, mint a tavaszi napfény, amikor maga felé fordította Granert.

– Egyszer megütöttél – mondta Simon emlékeztetőn.

Jobb arcán megütötte Granert, aztán a baloldalon, végül hátrahúzta öklét és orron vágta. Hallotta, hogy az orrcsont megroppan. Graner hátravágódott, mintha golyó találta volna, nekizuhant a szemközt lévő falnak és lecsúszott a földre. Az Angyal boldogan ugrott utána; de közben Aliston keze megragadta csuklóját.

Simon karja kétségbeesetten szélmalmozott, de már nem tudta fékezni hatalmas ugrását. Végigvágódott és vállát keményen beverte a földbe. Közben dühösen rugdalózott, hogy kiszabadítsa lábát. De Aliston a fuldokló ember elszánt erejével ragadta meg csuklóját. Simon oldalára fordult, és másik lábával vadul rugdosta Aliston kezét. De a szemközt lévő falnál, láthatta, hogy Graner újra fölemeli revolverét.

A vér széles sugárban patakzott Graner lelapult orrából és vörösre festette elővillanó fogát. Simon Templar látta, hogy a halál nyújtja már-már feléje csontos kezét, de azért nyugodtan mosolygott. Remek küzdelem volt.

– Puff-puff!

Semmit sem érzett – fájdalmat sem, s még a golyó ütését sem. Az egyetlen különbség az volt, hogy a bokáját fogó kéz elernyedt. Ha meghaltam, gondolta, hát furcsa a halál…

De aztán látta, hogy Graner keze, amely még mindig a revolvert fogta, lassan lehanyatlik, s végre a földön terül el. Graner álla is lekonyult a mellére. Szeme még nyitva volt, de a tűz elhalt benne… Majd lassan oldalvást bukott a feje, s a teste lassan, furcsán, mintha nagy súly alatt görnyedne, előre csúszott.

Az Angyal fölnézett.

A bejárati ajtóban zömök, bikanyakú alak állt; szélesen vigyorgott, mint valami elégedett ördög. Medveszerű mancsában Betsy-revolvert tartott. Mialatt Simon szótlan hálával meredt rá, a boldog vigyor helyét szégyen és aggodalom váltotta föl.

– Már megint nem azt vágtam fejbe, nagyfőnök, akit kellett volna? – kérdezte Hoppy Uniatz aggódva.

3.

Az Alicanta Star szirénája utolsót búgott a kikötő fölött. Egy steward járta végig a fedélzeteket, és kis gongjával figyelmeztette az utasok barátait, hozzátartozóit, hogy „Partraszállás! Indul a hajó!“

Az utolsó, elkéső utasok lihegve szaladtak föl a kikötő-hídon. A hindu árusok utoljára lobogtatták csipkés asztalterítőjüket és kendőiket és „a legvégső árat“ üvöltötték a balekok felé.

Az utolsó guardia a kikötőhíd felső részén megigazította övét, szemtelenül körülnézett, és zsebkendőinek mosási költségét megtakarítva, utolsót és hegyeset sercintett a tengerbe.

Az Angyal vonakodva ugrott le a korlátról.

– Mennem kell – mondta.

– Miért nem jön velünk? – kérdezte Christine zavartan.

A férfi mosolygott.

– Nem sikerült az autómat idejében a hajóra szállítanom. Különben is Hoppynak meg nekem a hétfői hajón van rendelt kabinunk. Megígértem, hogy holnap meglátogatom itt az egyik keresztfiamat, és…

– Nem lesz biztonságban… a rendőrség keresni fogja…

– Édes, a rendőrség már évek óta keres. Nagyobb és ravaszabb zsaruk üldöztek már, mint amilyenek valaha ezen a szigeten teremni fognak. Mégse történt semmi bajom.

A lány elhitte. Legyőzhetetlen volt ez a férfi. Az utolsó huszonnégy órában történtek könnyen érthetővé tették azt a legendasort, amely alakja köré fonódott.

– De mi lesz velünk… Jorissal és velem?

– Semmi különös – mondta az Angyal. – Ma este kábelt küldtem egy londoni barátomnak. Repülőn Lisszabonba megy, és ott vadonatúj útleveleket ad maguknak – tetszés szerinti névre tölthetőek ki. Lisszabonban kiszállnak – mint a többi turista – és elfelejtenek visszatérni a hajóra. Aztán átmehetnek a Riviérára, vagy ahová akarnak, s ha jól viselkednek, senki se bántja magukat. A Joris után indított hajsza most már amúgyis végétért. A sorsjegy díját bármelyik bankban felvehetik. Nem névre szólt, és senki sem fog sokat kérdezősködni. Egyébként, majdnem elfelejtettem odaadni…

Kivette egyik mellényzsebéből: kissé gyűrött volt, s a hátán furcsa, sötét folt sötétlett; Reuben Graner zsebében volt, amikor Hoppy Uniatz lelőtte. A lány keze remegett egy kicsit mialatt átvette.

– Magát is megilleti egy rész – mondta.

A férfi a fejét rázta.

– Már a széfből megkaptam a magamét.

– De én megígértem…

– Tudom… Őszinte leszek magával szemben. A dolgok kezdetén nem voltam egészen biztos benne, hogy nem csak a magam számára akarom-e megszerezni a sorsjegyet.

Egy steward dugta közéjük orrát.

– Bocsánat uram – mondta. – Velünk utazik?

– Csak szeretnék – mondta az Angyal.

– Hát akkor jobb, ha sietni tetszik. Már felhúzzák a hidat.

– Keress egy rajzszöget és ülj rá fiam – mondta Simon türelmesen.

A fedélzet bizonytalan mozgása zavaros tolongássá nőtt.

– Igazán maradhatna – szólt Christine.

– Nem tehetem édes.

A lány hozzásimult.

– Oly sokat ígértem neked – mondta halkan. Simon mosolygott, de a szokásos gúny eltűnt szeméből.

– Az én hibám, hogy nem kértem a beváltását.

– De akarom, hogy kérjed. Drágám, hát nem… érted? – Egész életemben… vártam… valamire, valakire. Te elvetted tőlem ezt a várakozást. Olyan volt, mint a csoda… Nem bánom, ha… az maradsz, ami vagy. Én se vagyok különb. Soha nem tudok mást szeretni.

– Nagyon fiatal vagy – mondta az Angyal gyöngéden. – Akad majd valaki.

– Utolsó alkalom a partraszállásra! – ordította a nagytüdejű steward.

– Sohasem! – suttogta a lány.

A férfi megfogta a lány vállát, éppolyan gyöngéden, mint ahogy a hangja szólt.

– Ilyen az életem – mondta. – Számomra nincs jobb. Neked már így is sok volt az izgalom és aggódás. Jobb életet találhatsz. Egyszer majd megismersz valakit, és boldog leszel… hogy én nem kértem az ígéreted beváltását.

Magához vonta a lányt, és megcsókolta puha száját. A lány lehunyta szemét, és hozzásimult.

Aztán a férfi elszakította róla ajkát.

– Isten veled Christine.

Levette karját és gyorsan elfordult. A lány látta hogy utat tör magának a tömegben, átugrik a korláton és végigfut a félig fölemelt hídon, aztán kiugrik a partra, hosszú, könnyed lépésekkel megy a fénylő Hirondelhez, ahol Hoppy Uniatz várta. Templar ott megállt és visszafordult, hogy integessen a lánynak. Mosolygott, s balkezét csípőjére téve, vidáman hintázott lábujján, miközben jobb keze búcsút intett. A lány tudta, hogy mindig így fog rá emlékezni. És az Angyal arra gondolt, hogy mindig így fog a lányra emlékezni… Sokáig állt a parton, és figyelt, míg a hajó lassan el nem hagyta a mólót.

Hoppy Uniatz kivette a szivart a szájából.

– Ezek a nők mind egyformák, nagyfőnök – mondta megértően.

– A férfiak is – szólt az Angyal.

Hasta la vista!

VÉGE.

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET