Jodi Picoult

Apró csodák

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

A fordítás alapjául szolgáló mű

Jodi Picoult: Small Great Things

Copyright © 2016 by Jodi Picoult

This translation was published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Babits Péter, 2017

Minden jog fenntartva.

Fordította Babits Péter

ISBN 978-963-293-704-5

Felelős kiadó: Szabó Tibor Benjámin

Felelős szerkesztő: Kónya Orsolya

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Laura Klynstra

Borítóképek: Thomas McShane

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kevin Ferreirának, akinek ötletei és tettei jobbá teszik a világot, s aki megtanított rá, hogy senki sem kész munkadarab.

Üdv a családban!

ELSŐ SZAKASZ

Vajúdás, korai fázis

Nincs igazság, amíg a nem érintettek ugyanúgy fel nem háborodnak, mint az érintettek.

Benjamin Franklin

RUTH

A csoda a Nyugati Hetvennegyedik utcában történt, abban az otthonban, ahol a mama dolgozott. A kovácsoltvas kerítéssel övezett nagy téglaépületeten, a díszes bejárat két oldalán rémálomba illő vízköpők néztek velünk farkasszemet. Gránitba faragott arcuk mindig halálra rémített – már csak ezért sem bántam, ha a kevésbé impozáns személyzeti bejárón át közlekedtünk, melynek kulcsát a mama selyemszalagon tartotta kis táskájában.

A mama már azelőtt is Sam Hallowellnek és a családjának dolgozott, hogy a nővéremmel megszülettünk. A név önmagában talán nem tűnik ismerősnek, de aki hallotta a hozzá tartozó félreismerhetetlen hangot, nyomban ráismert a gazdájára. Az 1960-as évek közepén ő jelentette be minden műsor előtt: Az NBC jóvoltából a következő programot színesben láthatják! 1976-ban, amikor a csoda történt, programigazgatóként dolgozott a csatornánál, és még a vízköpők alá helyezett csengő is azt a három hangból álló híres dallamot játszotta, amiről bárki ráismert az NBC-re. Néha, amikor a mama elvitt magával dolgozni, kiosontam, megnyomtam a gombját, és együtt dúdoltam vele.

Aznap a mama azért vitt magával, mert hószünetet rendeltek el. Nem kellett iskolába mennünk, ahhoz viszont még túl kicsik voltunk, hogy egyedül maradjunk a lakásban, amíg a mama dolgozik – amit hóban-fagyban, de talán még földrengésben és végítélet idején is meg kellett tennie. Míg betuszkolt minket kezeslábasunkba és csizmánkba, morgott is, hogy nem számít, ha neki hóviharon kell átkelnie, de isten ments, hogy Ms. Mina egyszer az életben egyedül kenje meg a mogyoróvajas kenyerét. Amennyire emlékszem, a mama csak egyetlen alkalommal vett ki szabadnapot: huszonöt évvel később, amikor a Hallowellek nagylelkűségéből csípőprotézist kapott. Akkor egy hétig otthon feküdt, de még azután is, hogy félig gyógyult állapotban munkára jelentkezett, Mina mindig talált neki valami ülőmunkát. Kiskoromban viszont, a vakációk, a járványok és az olyan hószünetek idején, amilyen ez is, a mama mindig magával vitt minket a belváros felé közlekedő B földalattin.

Mr. Hallowell a hetet Kaliforniában töltötte, ami gyakran előfordult, s ez azt jelentette, hogy Ms. Mina és Christina még inkább rászorult a mamára. Akárcsak Rachel és én, bár mi már ekkor is jobban tudtunk gondoskodni magunkról, mint Ms. Mina.

Amikor a Hetvenkettedik utcánál végre feljöttünk, fehér volt az egész világ, s nemcsak a Central Park miatt tűnt úgy, mintha egy hógömb belsejében lennénk – a munkába igyekvők arca sem emlékeztetett az enyémre, vagy akár a rokonokéra és szomszédokéra.

Hallowellék házát leszámítva egyetlen manhattani otthonban se jártam még, így nem tudhattam, mekkora különcség, hogy egyetlen család lakjon egy ilyen hatalmas épületben. Csak arra emlékszem, mennyire értelmetlennek találtam, hogy Rachelnek és nekem a kis konyhaszekrénybe kellett bezsúfolnunk az overallunkat és a csizmánkat, miközben rengeteg hely lett volna az előtéri fogason, ahol csak Christina és Ms. Mina kabátja lógott. Mama ugyanide tuszkolta be kabátját és szerencsehozó sálját, ami az ő illatát árasztotta – otthon Rachellel folyton azon veszekedtünk, melyikünk viselje, mert az olyan érzés volt, mint tengerimalacot vagy nyuszit simogatni. Vártam, hogy a mama átlibbenjen a sötét szobákon, mint Csingiling: hol egy kapcsolóra, hol egy kilincsre, hol egy gombra ereszkedjen le, amíg a ház szunnyadó sárkánya vonakodva életre nem kel.

– Ha csendben lesztek – ígérte nekünk –, kaptok egy kicsit Ms. Mina forró csokoládéjából.

Párizsból hozatta, és isteni finom volt. Ezért, míg a mama felkötötte fehér kötényét, kihúztam egy papírlapot a fiókból, elővettem az otthonról hozott zsírkrétát, és szó nélkül nekiláttam rajzolni. Egy ugyanolyan házat, mint ami körülvett. Családot is rajzoltam bele: engem, a mamát, Rachelt. Havat is próbáltam, de nem ment. A fehér krétapelyhek láthatatlanok maradtak – csak ha oldalt billentettem a papírt, akkor sejlettek fel a csillár fényében.

– Játszhatunk Christinával? – tudakolta Rachel. Christina hatéves volt, korban éppen beillett Rachel és közém. Akkora szobában lakott, amekkorát még sosem láttam, és több játékot kapott, mint ahányat én ismertem. Amikor itthon volt, mi pedig eljöttünk a mamával, iskolásat játszottunk vele és a játék mackókkal; miniatűr csészékből kortyolgattuk a vizet; befontuk a babái selyemhaját. Hacsak nem látta vendégül valamelyik barátját, mert olyankor a konyhában maradtunk színezni.

Mielőtt még a mama válaszolhatott volna, áthatóan éles sikoly hallatszott – mintha egy kést döftek volna a mellembe. A mama is ugyanezt érezhette, mert kis híján elejtette a vízzel teli fazekat.

– Maradjatok itt! – Hangja máris a távolból hallatszott, ahogy felrohant az emeletre.

Rachel, aki nem a szófogadásáról volt híres, nyomban felpattant a helyéről, és engem is magával rángatott, mint egy csuklójához kötött léggömböt. Kezem az ívelt korlát felett siklott, sosem érintette a fát.

Ms. Mina szobájának ajtaja tárva-nyitva állt, ő maga pedig az ágyon, a szaténlepedők között vergődött. A hasa mostanra kikerekedett, mint a telihold; szemének kivillanó fehérjéről a körhinták falovai jutottak eszembe, ahogy megdermednek ugratás közben.

– Még túl korai, Lou – zihálta.

– Mondja ezt a kisbabának – felelt a mama. Egyik kezében a telefonkagylót tartotta, míg a másikat Ms. Mina fogta halálos szorításába. – Nehogy még egyet toljon! A mentősök mindjárt itt lesznek.

Belegondoltam, mennyi idő alatt érhetnek ki ebben a hóban.

– Mami?

Amíg nem hallottam a hangját, észre se vettem, hogy a zajongás Christinát is felébresztette. Rachel és közöttem állt.

– Ti hárman menjetek Christina kisasszony szobájába – rendelkezett a mama acélkemény hangon. – Azonnal.

Mi azonban megdermedtünk, a mama pedig meg is feledkezett rólunk, ahogy elveszett Ms. Mina fájdalmának és rettegésének világában; megpróbált a térképe lenni és kivezetni őt onnan. Figyeltem, ahogy az inak megfeszültek Ms. Mina nyakán; ahogy a mama feltérdelt az ágyra, a lábai közé, hogy térdig fellebbentse köntösét. Figyeltem, ahogy a rózsaszín ajkak Ms. Mina lábai között lelohadnak, felduzzadnak és szétválnak. Egy fej kerek csúcsa jelent meg, egy összegabalyodott váll, felbuzgó vér és a testnedvek, azután a mama egyszeriben egy kisbabát tartott a tenyerén.

– Nézzenek csak oda – mosolygott, arcán a túláradó szeretettel. – Hát miért siettél ennyire erre a világra?

Két dolog történt egyszerre: megszólalt a csengő és Christina sírva fakadt.

– Jaj, szívem – csitítgatta Ms. Mina, akinek izzadt és vörös arcán többé nem látszott a rettegés. A karját nyújtotta, de Christinát túlságosan megrémítették a látottak; inkább még közelebb húzódott hozzám. Rachel, az örök gyakorlatias, indult ajtót nyitni. Két mentőssel tért vissza, akik berontottak és átvették az irányítást, hogy amit a mama tett Ms. Mináért, ugyanolyanná váljék, mint akármilyen más házimunka: magától értetődő rutinná.

A Hallowellek a mama után Louisra keresztelték a kisbabát. Egészséges volt, pedig csaknem egy hónappal korábban született, köszönhetően a viharnak és a légnyomás hirtelen zuhanásának, ami idő előtti burokrepedéshez vezetett. Akkor persze még nem tudtam ezt. Csak annyit tudtam, hogy azon a havas manhattani napon valami a szemem láttára kezdődött el. Láthattam egy kisbabát, mielőtt a világon bárkinek vagy bárminek esélye lett volna csalódást okozni neki.

Az élmény, hogy szemtanúi lettünk Louis születésének, mindnyájunkra másképp hatott. Christina inkább béranyát fogadott. Rachel öt babát szült. Én pedig nővér lettem egy szülészeten.

Amikor elmesélem ezt, mindig azt hiszik, hogy a csoda, ami abban a réges-régi hóviharban történt, egy gyermek születése. Csodálatos persze ez is, ám azon a napon szemtanúja lettem egy még nagyobb csodának. Ahogy Christina a kezemet szorongatta, Ms. Mina pedig a mamáét, volt egy pillanat – egyetlen szívdobbanásnyi, egyetlen lélegzetvételnyi idő –, amikor az iskolázottságunk, társadalmi helyzetünk és bőrszínünk közti különbségek varázslatosan elpárologtak, mint egy délibáb a sivatagban. Amikor hirtelen mindenki egyenlő lett, s csak annyi történt, hogy az egyik nő a másik segítségére sietett.

Ez az a csoda, amire harminckilenc éve várok, hogy megtörténjen.

ELSŐ SZAKASZ

Aktív vajúdás

Nem változtathatunk meg mindent, amivel szembekerülünk.

Viszont semmin sem változtathatunk, amivel nem kerülünk szembe.

James Baldwin

RUTH

A legszebb kisbaba, akit valaha láttam, arc nélkül született.

Nyaktól lefelé tökéletes volt: tíz ujj a kezén, tíz a lábán, pufók kis has. A fül helyén azonban csak az elgörbült ajkakat és egyetlen fogat lehetett látni. Az arc helyén ráncos bőr örvénylett, felismerhető vonások nélkül.

Anyja – a páciensem –, aki harmincévesen először esett teherbe, rendszeresen eljárt gondozásra, így ultrahangfelvétel is készült a magzatáról, csakhogy olyan testhelyzetben feküdt, ami miatt nem lehetett felismerni az arc deformitását. A gerinc, a szív és a belső szervek egészségesnek tűntek, így senki sem számított erre. Talán az anya is emiatt döntött úgy, hogy a mi kis klinikánkon, a Mercy-West Havenben szül, nem pedig a vészhelyzetekre jobban felkészült Yale-New Havenben. Kihordta a magzatot, majd szülés előtt tizenhat órán át vajúdott. Amikor az orvos felemelte az újszülöttet, mégsem hallatszott más, csak a steril csend. A neon zümmögése.

– Jól van? – Az anya máris pánikba esett. – Miért nem sír?

A tanuló nővér, aki árnyékként követett, élesen felsikoltott.

– Kifelé – lökdöstem ki a szobából, azzal elvettem az újszülöttet a szülészorvostól és letettem a hőtakaróra, hogy letörölgessen bőréről a magzatmázat. Az orvos sietve megvizsgálta, majd vetett felém egy sokatmondó pillantást, mielőtt visszafordult a szülők felé, akik már tudták, hogy valami rettenetes történt. Amennyire tapintatosan lehetett, közölte velük: a gyermekük olyan súlyos rendellenességgel született, ami nem teszi lehetővé, hogy életben maradjon.

A szülőszobában a halál gyakoribb vendég, mint gondolnánk, anenkefália vagy halvaszülés esetén pedig tudjuk, hogy miután már kialakult a kötődés, a szülőnek meg kell gyászolnia a magzat elvesztését. Ez az újszülött, bármeddig is maradt életben, ugyanúgy a házaspár fiának számított.

Ezért hát megtisztogattam és bebugyoláltam, ahogy bármely másik újszülöttel tenném. Mögöttem megakadt a szülők és az orvos beszélgetése; kezdett arra hasonlítani, mint amikor télen hiába próbálnak beindítani egy kocsit. De miért…? Hogyan? S ha…? Meddig…? Kérdések, amiket soha senki nem akar feltenni, sem pedig megválaszolni.

Az anya még akkor is sírt, amikor mellé helyeztem a csecsemőt, akinek apró karjai úgy jártak, mint a motolla. Mosolyogva nézett le rá, tekintetében szíve minden szeretetével.

– Ian – suttogta. – Ian Michael Barnes.

Csak régi festményeken lehet látni ilyen arckifejezést: olyan heves szeretetet és gyászt, amelyek együttes erővel valami új, nyers érzelmet szülnek.

Az apához fordultam.

– Nem akarja kézbe venni a fiacskáját?

Úgy festett, mint aki menten elájul.

– Nem megy – motyogta, azzal kirontott a szülőszobából.

Követtem, de utamat állta a még most is zaklatott tanuló, aki szabadkozni próbált.

– Sajnálom. Én csak… Ez egy… egy szörnyeteg.

– Kisbaba – javítottam ki, ahogy elfurakodtam mellette.

A váróban sarokba szorítottam az újdonsült apát.

– A feleségének és a fiának szüksége van magára.

– Az nem a fiam – hebegte. – Az az… izé…

– Nem sokáig lesz itt a földön, ezért jobban teszi, hogy már most átadja neki a szeretetet, amit egész életére szánt. – Kivártam, amíg a szemembe nézett, csak azután fordultam sarkon. Vissza se kellett néznem, anélkül is tudtam, hogy követ.

Amikor beléptünk a szülőszobába, felesége még mindig az újszülöttet dédelgette, homlokának sima vásznához préselte ajkait. Elvettem tőle az apró kis csomagot, hogy a férje kezébe nyomjam. A férfi élesen beszívta a levegőt, mielőtt hátrahajtotta a takarót arról a helyről, ahol a kisbaba arcának kellett volna lennie.

Nem mondom, hogy ösztönösen cselekedtem. Végiggondoltam, jól teszem-e, ha szembesítek egy apát a haldokló kisbabájával – ápolónőként ez-e a feladatom. Ha a feletteseim megkérdeznek erről, azt mondom, segítenem kellett lezárni ezt a gyászos fejezetet. Ha a férfi nem fogadja el, hogy valami szörnyűség történt – vagy ami rosszabb: élete végéig úgy tesz, mintha meg sem történt volna –, a lelkében megnyílik egy fekete lyuk. Eleinte parányi, azután egyre nagyobb és nagyobb, amíg egy napon váratlanul rá nem ébred, hogy teljesen felemésztette.

Amikor sírni kezdett, a zokogás úgy rázta a testét, ahogy a hurrikán hajlítja meg a fákat. Lerogyott felesége mellé a kórházi ágyra, aki egyik kezét a férje hátára, a másikat a kisbaba fejére fektette.

Tíz órán át felváltva tartogatták a kisfiukat. Az anya még a szoptatással is megpróbálkozott, én pedig a szememet se tudtam levenni róluk – s nem azért, mert annyira bizarrnak vagy visszataszítónak találtam a jelenetet. Életemben nem láttam ennyire hihetetlen dolgot. Mintha csak a napba néztem volna: miután elfordítottam a tekintetem, vak lettem minden másra.

Egyszer még a hisztis tanulót is magammal vittem a szobába, színleg ellenőrizni az anya életfunkcióit, de valójában azért, hogy a saját szemével is lássa: a szeretetnek semmi köze ahhoz, mit nézünk, csakis ahhoz, hogy kik vagyunk mi, akik nézünk.

Az újszülött végül békésen elaludt. Gipszlenyomatot készítettem a kezéről és a lábáról, hogy a szülők megtarthassák. Azt hallottam, ugyanez a pár két év múlva visszatért, s akkor egészséges kislányuk született, csak épp nem voltam szolgálatban.

Ez is mutatja, hogy minden kisbaba gyönyörűnek születik.

Az teszi csúnyává, amit kivetítünk rá.

Tizenhét évvel ezelőtt, miután ugyanezen a helyen megszültem Edisont, engem nem a kisbabám egészsége aggasztott, sem az, hogyan boldogulok majd egyedül, amíg a férjem a tengerentúlon van, de még csak az sem, mekkorát változik az életem attól, hogy anya lettem.

Csakis a hajammal törődtem.

Az ember azt gondolná, vajúdás közben a kinézetünk az utolsó, amivel foglalkozunk, de ha valaki olyan, mint én, annak szülés után ez a legelső gondolata. A veríték, ami összes fehér páciensem haját a homlokára tapasztja, az én hajamat csak még jobban begöndörítette, hogy szanaszét álljon. Körkörös mozdulattal fésültem körbe a fejemen, mintha fagylaltot töltenék a tölcsérbe, azután egész éjszakára sálba bugyoláltam, mert egyedül ez tartotta formában – de mit tudott erről a fehér ápolónő? Vagy arról, hogy a kórház kis grátisz samponjától csak még seprűsebb lesz? Biztosan tudtam: amint jó szándékú kolléganőim eljönnek megnézni Edisont, lábuk földbe gyökerezik majd a döbbenettől, amint meglátják fejemen ezt a gólyafészket.

A végén törülközőbe csavartam, és minden látogatónak azt mondtam, hogy épp most zuhanyoztam.

A sebészeten dolgozó nővérektől tudom, hogy vannak férfibetegek, akik ragaszkodnak hozzá, hogy tegyék fel a parókájukat, mielőtt kitolják őket a kórteremben várakozó hitveseikhez. El sem mondhatom, hányszor előfordult már, hogy azok a páciensek, akik egész éjjel a férjük jelenlétében nyögtek, sikoltoztak és toltak, a szülést követően páros lábbal rúgták ki hitvesüket a szobából, hogy feladhassak rájuk egy csinos hálóinget és köntöst.

Én aztán megértem, ha valakinek fontos, milyen arcot mutat a világnak. Amikor 6.40-kor beérek, nem is a nővérszobába megyek, ahol nemsokára átveszem a műszakot az éjszakástól, hanem megkeresem a pácienst, akit tegnap gondoztam, mielőtt lejárt a szolgálatom. Jessie-nek hívják, s lehet bármily apró termetű, úgy vonult be a szülészetre, mint egy First Lady a választási hajrában: makulátlan frizurával és sminkkel, tökéletesen passzoló darabokból összeállított stílusos öltözékben. Ez önmagában mindent elmondott – a negyvenedik hétre a legtöbb kismama már beéri egy juhászbundával is. Elvigyorodok, ahogy most ránézek a kartonjára – G1, P1, azaz első terhesség és immár első szülés. Mielőtt rábíztam az éjszakás nővérre és hazaindultam, utoljára még annyit mondtam neki, hogy mire legközelebb találkozunk, neki lesz egy kisbabája, nekem meg egy új páciensem. Amíg én otthon aludtam, Jessie életet is adott egy 3300 grammos egészséges kislánynak.

Amikor kinyitom az ajtót, Jessie békésen szunyókál. Kisbabája bebugyolálva fekszik az ágya mellett, a saját bölcsőjében, míg férje a karosszékben kiterülve hortyog. Jessie mocorogni kezd, ahogy belépek, ezért nyomban ajkamhoz emelem a mutatóujjam. Csitt.

A táskámból előhalászok egy kis tükröt és egy vörös ajakrúzst.

A szülés levezetésének része a beszéltetés is: elvonja a figyelmet a fájdalomról, szorosabbra fűzi a nővér és a páciens kapcsolatát. Nincs még egy olyan élethelyzet, amelyben az orvosszemélyzet egy tagja tizenkét órán át folyamatosan konzultálna ugyanazzal a személlyel. Ilyenkor villámgyorsan kerülök egészen közel a kismamákhoz. Néhány óra alatt olyasmiket is megtudok róluk, amiket talán még a legközelebbi barátaik sem sejtenek: hogyan találkoztak partnerükkel egy bárban, ahol túl sokat ittak; miért nem élhette meg az apjuk, hogy kézbe foghassa az unokáját; mennyire aggódtak az anyaság miatt, mert kamaszként utáltak pisisekre vigyázni. Előző éjjel, a vajúdás sárkányosodási fázisában, amikor Jessie kimerültségében képes lett volna átharapni a férje torkát, azt javasoltam a férfinak, hogy ugorjon le a büfébe egy kávéra. Amint távozott, mindjárt jobban kaptunk levegőt. Jessie hátrahanyatlott azokra a szörnyű műanyag párnákra, amiket a szülészeten adunk.

– S ha a kisbaba megváltoztat mindent? – sírt fel. Bevallotta: soha sehol nem jelenik meg a pókerarca nélkül. Még a férje se látta smink nélkül – erre a szeme láttára kifordul önmagából? Hogyan fog ezek után ránézni?

Figyeljen, feleltem. Emiatt hadd aggódjak én.

Szeretném hinni, hogy amikor levettem a válláról ezt az aprócska terhet, én adtam neki erőt, hogy átlépjen a kitolási fázisba.

Azért fura. Amikor elárulom, hogy húsz éve dolgozom szülész szakápolóként, az emberek leginkább azon szoktak elámulni, hogy császármetszéseknél asszisztálok, álmomban is bekötöm az infúziót, és a magzat szívverésének legapróbb változásából megmondom, normális-e vagy sürgős beavatkozást követel. Holott számomra nővérnek lenni annyit jelent, hogy mindent tudok a páciensekről és az igényeikről – itt egy hátmasszázs, ott egy epidurális. Vagy egy kis ajakfény.

Jessie vet egy pillantást a férjére, aki még mindig halott a világ számára, mielőtt elveszi tőlem az ajakrúzst.

– Köszönöm – suttogja, ahogy összevillan a szemünk. Elé tartom a tükröt, amíg újraalkotja magát.

Csütörtökön a műszak reggel héttől este hétig tart. A Mercy-West Havenben napközben általában két nővér dolgozik a szülészeten; három, ha feltorlódnak a páciensek. Ahogy áthaladok az osztályon, szórakozottan felmérem, hány szülőszoba foglalt – jelenleg három, ami azt jelenti, hogy lassan indul a nap. Amikor belépek, Marie, a főnővér már a szobában ül, ahol a reggeli eligazítást tartjuk. Corinne – a másik nővér a műszakomban – még hiányzik.

– Szerinted ma mi lesz? – kérdi Marie, ahogy átböngészi a reggeli lapot.

– Defekt. – Lassan rutinná válik ez a kitalálósdi: Ma milyen ürüggyel késik Corinne? Odakint hét ágra süt az októberi nap, úgyhogy az időjárás kilőve.

– Az a múlt héten már megvolt. Megfázásra tippelek.

– Jut eszembe, hogy van Ella? – Marie nyolcéves kölyke is elkapta a hascsikarós vírust.

– Ma már elment iskolába, hála istennek – felel Marie. – Most Dave kapta el. Úgy számolom, van még huszonnégy nyugodt órám, mielőtt én jövök. – Felnéz a megyei hírekből. – Látom, Edison neve megint szerepel – jegyzi meg.

Fiam minden középiskolai félévében bekerül a legjobb tanulók közé, s így az újság Akikre büszkék vagyunk rovatába. Bár ez még nem ok a dicsekvésre, szoktam mondani.

– Sok tehetséges kölyök van a városban.

– Mégis – erősködik Marie. – Egy ilyen fiútól, mint Edison…

Egy ilyen fiútól, mint Edison. Tudom, hogy érti, még ha kínosan ügyel is rá, nehogy kimondja. Nem sok fekete kölyök jár középiskolába, s amennyire tudom, közülük is Edison az egyetlen eminens. Az ilyen megjegyzések belém hasítanak, mint a papír éle, de miután több mint tíz éve dolgozom Marie-val, próbálok felülemelkedni rajtuk. Tudom, hogy nem úgy érti, elvégre a barátnőm. Tavaly húsvétkor a többi nővérrel együtt az egész családja nálam ebédelt; együtt járunk koktélozni és mozizni; még közös wellness-hétvégén is voltunk – ezzel együtt sejtelme sincs róla, hányszor kell összeszorítanom a fogam, mielőtt továbblépnék. A fehérek persze a felét sem gondolják komolyan annak, ami kicsúszik a szájukon, ezért én is próbálok nagyvonalú lenni.

– Inkább abban reménykedj, hogy Ella végigcsinálja az első napját, és nem köt ki a nővérszobán – felelek, mire Marie elneveti magát.

– Igazad van. Tartsuk a fontossági sorrendet.

Corinne robban be a szobába.

– Elnézést a késésért – szabadkozik, mire összenézünk Marie-val. A nálam tizenöt évvel fiatalabb Corinne életében mindig akad valami váratlan vészhelyzet: egy bedöglött karburátor, egy veszekedés a fiújával, egy karambol a 95-ösön. Azok közé tartozik, akiknek az élet csupán átmeneti nyugalom két válsághelyzet között. Lerázza kabátját, s ezzel sikerül felborítania a hónapokkal korábban kiszáradt szobanövényt, amelynek pótlásával senki sem bajlódik. – Basszus – mormolja, ahogy vízszintesbe állítja a cserepet és belesöpri a földet. Miután nővérruhájába törli a kezét, összekulcsolt kézzel leül az asztalhoz. – Tényleg sajnálom, Marie. Az a hülye kerék, amit a múlt héten cseréltek ki, ereszt vagy valami. Egész úton nem mertem harmincnál gyorsabban jönni.

Marie a zsebébe nyúl és elővesz egy dollárt, amit felém pöcköl az asztalon. Elnevetem magam.

– Rendben – húzza ki magát Marie. – A kettes szobában ikerpár. Jessica Myers, G1, P1, negyven hét és két nap. Hüvelyi szülés hajnali háromkor, komplikációk és fájdalomcsillapítók nélkül. A kislány máris szopik. Már pisilt, de még nem kakilt.

– Majd én – jelentkezünk egyszerre Corinne-nal.

Mindenki olyan páciensre vágyik, aki már megszült; mindig ez a munka könnyebbik vége.

– Vele voltam a vajúdásnál – mutatok rá.

– Igaz – bólint Marie. – A tiéd, Ruth. – Feltolja olvasószemüvegét az orrán. – Hármas szoba, Thea McVaughn, G1, P0, negyvenegy hét és három nap. Aktív vajúdás, négy centire tágult, a burok sértetlen. A szívhang kielégítő, a magzat aktív. A nő epidurálist kért, csepeg az infúziója.

– Az aneszteziológus már tud róla?

– Igen.

– Akkor jöhet.

Ha rajtunk múlik, egyszerre csak egy vajúdó pácienst vállalunk, ami azt jelenti, hogy a harmadik – s egyben utolsó – páciens az enyém.

– Ötös szoba, utógondozó. Brittany Bauer, G1, P1, harminckilenc hét és egy nap; epidurálist kapott, hüvelyi szülés reggel fél hatkor. A gyermek fiú, körül akarják metéltetni. Terhességi diabétesz, a baba huszonnégy órás megfigyelés alatt, háromóránként vércukorszint. A kismama szoptatni akar. Egy ágyban alszanak.

Az utógondozás is rengeteg munka, szoros páciens-nővér kapcsolat. A vajúdásnak talán vége, de még sok mindent helyre kell tenni. Ott a csecsemő állapotának felmérése és a rengeteg papírmunka is.

– Csinálom. – Ellököm magam az asztaltól, hogy megkeressem Lucille-t, az éjszakás nővért, aki Brittanyvel volt a szülés alatt.

Ő talál meg előbb, a nővérszoba mosdójában, kézmosás közben.

– Megvagy. – Kezembe nyomja Brittany Bauer kartonját. – Huszonhat éves, G1, P1, hüvelyi szülés reggel fél hatkor, gát sértetlen. 0 pozitív, rubeola-immunis, Hepa B- és HIV-negatív, GBS-negatív. Terhességi diabétesz, diéta, másként komplikációmentes. A bal karjába még be van kötve az infúzió. Amióta epidurálist kapott, még nem kelt fel, szóval kérdezd meg, hátha kell pisilnie. A vérzés elállt, a méhvisszahúzódás normális.

Kinyitom a mappát és átfutom a jegyzeteket, hogy eszembe véssek minden részletet.

– Davis – olvasom. – Ez a kisbaba?

– Igen. Az életjelei normálisak, de az egyórás vércukorszint negyven volt, ezért próbáltunk szoptatni. Kicsit evett is mindkét oldalról, de elég álomszuszék, úgyhogy még férne belé.

– K-vitamin és szemkenőcs?

– Megvolt. Pisilt, de még nem kakilt. A fürdés és a szűrővizsgálat is hátravan.

– Nem gond – vonok vállat. – Ez minden?

– Az apa neve Turk. – Lucille habozik. – Van benne valami… szóval, olyan fura.

– Mint a Kandúrpapa? – Tavaly volt egy apukánk, aki szülés közben flörtölni kezdett a tanulóval. Amikor császármetszés lett a vége, ahelyett, hogy ott állt volna a felesége mellett, őgyelegni kezdett a szülészeten, míg végül leszólította a lányt: Milyen meleg van itt! Csak én érzem, hogy lekívánkozik rólam a ruha?

– Egyáltalán nem – rázza meg a fejét Lucille. – Úgy bánik az anyukával, ahogy kell. Csak olyan… kiszámíthatatlan. Tényleg nem tudom megfogalmazni.

Mindig azt gondoltam, ha nem lennénk nővérek, remek kamumédium válhatna belőlünk. Képesek vagyunk kiolvasni a páciensekből, mire van szükségük, mielőtt még bennük tudatosulna, s ugyanígy fogékonyak vagyunk a furcsa rezgésekre is. Épp a múlt hónapban történt, hogy a vészcsengő megszólalt a fejemben, amikor egy mentálisan labilis páciens megjelent egy idősebb ukrán nővel, akit a munkahelyén, egy boltban ismert meg. Valahogy furának éreztem a kettejük kapcsolatát, és az ösztöneimre hallgatva hívtam a rendőrséget. Kiderült, hogy az ukrán nőt Kentuckyban már leültették, amiért elrabolt egy Down-szindrómás gyereket.

Így amikor első alkalommal lépek Brittany Bauer szobájába, cseppet sem aggódom. Azt gondolom: Megy ez.

Halkan bekopogok és kinyitom az ajtót.

– Ruth vagyok – mutatkozom be. – Ma én leszek a nővér. – Brittannyhez lépek és mosolyogva nézek a karján ringó kisbabára. – Hát nem meseszép? Mi a neve? – Megkérdezem, pedig tudom. Valahogy el kell kezdeni a beszélgetést, kapcsolatba kell kerülni a pácienssel.

Brittany nem válaszol, csak vet egy pillantást férjére, a nagydarab fickóra, aki kihúzódik egészen a szék peremére. Katonásan rövid a haja, és bakancsa talpával úgy veri a taktust, mint aki nem képes nyugodtan ülni. Már értem, mire utalt Lucille. Turk Bauerről egy villamos vezeték jut eszembe, ami leszakadt a viharban, és most az úton fekve várja, hogy valami hozzáérjen, s ettől szikrákat hányhasson.

Lehet valaki bármily félénk és visszahúzódó, ha csak nemrég született gyereke, nem sokáig bír csendben maradni. Meg kell osztania ezt a csodálatos hírt. Meg kell osztania a születés és a gyermek szépségét. Brittany mégis úgy tesz, mintha engedélyt kérne ehhez. Házastársi erőszak?, tűnődöm.

– Davis – kotyogja el. – A neve Davis.

– Hát, szia, kis Davis. – Közelebb lépek az ágyhoz. – Nem bánná, ha meghallgatnám a pici szívét és megmérném a hőmérsékletét?

A karja megfeszül, ahogy még szorosabban vonja magához a csecsemőt.

– Itt helyben meg tudom csinálni – nyugtatom meg. – El sem kell engednie.

Az újdonsült anyukáknál nem szabad túlságosan nyomulni, főleg ha tudják, hogy a gyermeküknek túl alacsony a vércukorszintje. Csak bedugom a hőmérőt Davis karja alá, és szokványos értéket kapok. Elnézem sóhajnyi hajfürtjeit – a fehér folt halláskárosodást jelenthet, a váltakozó minta emésztési zavarokat. A kisbaba hátához szorítom a sztetoszkópot, meghallgatom a tüdejét. Az anya és közé csúsztatom a tenyerem, hogy halljam a szívverését.

Hussss.

Olyan halk, hogy biztos csak tévedek.

Tovább fülelek, hátha csak apró kihagyás, de a pulzus lüktetése mögött újra hallom a halk surrogást.

Turk feláll, hogy karba tett kézzel fölém tornyosuljon.

Az ideg minden apukán máshogy jön ki. Olykor előtör belőlük a versenyszellem, mintha ezzel ráijeszthetnének a betegségre.

– Alig érzékelhető szívzörejt hallok – közlöm tapintatosan –, de talán semmiség az egész. Ilyen korán a szív még nincs teljesen kifejlődve, szóval, ha jól is hallom, pár napon belül elmúlhat. Azért feljegyzem a kartonra, hogy egy gyerekorvos is hallgassa meg. – Beszéd közben igyekszem nyugodt maradni; mérek még egy vércukorszintet. Az Acu-Chek azonnali eredményt szolgáltat, ami ezúttal ötvenkettő. – Nos, ez tényleg jó hír. – Igyekszem, hogy a vizsgálat végül pozitív felhangot kapjon. – A cukorszintje sokkal jobb. – A mosdótálhoz lépek és megnyitom a meleg vizet, hogy feltöltsek egy műanyag tálat. – Davis láthatóan jól érzi magát a bőrében, nemsokára szopni is fog. Mi lenne, ha szépen megfürdetném, hogy felélénküljön kicsit, azután tennénk is egy próbát?

Előrehajolok, hogy kézbe vegyem az újszülöttet, azután hátat fordítok a szülőknek. Leteszem Davist a babamelegítőre és nekilátok a vizsgálatnak. Hallom, ahogy Brittany és Turk lázasan sugdos, miközben ellenőrzöm a kutacsokat, nehogy a koponyacsontok átlapolják egymást. A szülők aggódnak, ami természetes. Orvosi kérdésekben sok páciens nem fogadja el a nővér véleményét, magától a dokitól kell hallania, hogy elhiggye – még akkor is, ha jellemzően a nővérek ismerik fel elsőként az esetleges tüneteket. Az ő szülészük Atkins. A vizsgálat után majd rá kell csipognom, hogy hallgassa meg a baba szívét.

Ám addig is minden figyelmem Davisé. Keresem az árulkodó jeleket, bevérzéseket, abnormális koponyaformát. Megvizsgálom az apró tenyér ráncait, a fül és a szem viszonylagos távolságát. Lemérem a fej kerületét, az izgő-mozgó test hosszát. Hasadásokat keresek a szájában és a fülében. Kitapintom a kulcscsontot, és szájába dugom a kisujjamat, hogy ellenőrizzem a szopóreflexet. Tanulmányozom a mellkas parányi fújtatóinak emelkedését és süllyedését, hogy tudjam, nem erőlködik a légzéssel. Megnyomkodom a hasfalát, hogy puhának érzem-e; megvizsgálom az ujjait és lábujjait; kiütéseket, léziókat és anyajegyeket keresek. Megbizonyosodom róla, hogy a herék leereszkedtek, és nincs hypospadiasisa, vagyis a húgycső a megfelelő helyen végződik. Ezután gyengéden átfordítom, hogy a gerinc tövénél benyomódásokat, szőrcsomókat vagy bármi mást keressek, ami velőcsőzáródási rendellenességre utalhat.

Ráeszmélek, hogy mögöttem abbamaradt a sustorgás, ám ahelyett, hogy megkönnyebbülnék, valami sötét előérzet gyötör. Szerintük mit csinálok rosszul?

Mire visszafordítom a hátára, Davis máris kezdi lehunyni a szemét. A szülést követő órában az újszülöttek aluszékonyak, ezért is tűnik jó ötletnek, hogy most fürdessem meg – hátha ettől felébred annyira, hogy újabb próbát tehessenek a szoptatásával. A babamelegítőn nagy köteg törlőkendő. Az egyiket gyakorlott mozdulattal a meleg vízbe mártom, hogy tetőtől talpig végigmosdassam a csecsemőt. Ezután bepelenkázom, sietve becsavarom egy takaróba, mint a tortillát, majd a vízcsap alatt néhány csepp babasamponnal átöblítem a haját. Végül felteszem az azonosító karszalagot, amilyet a szülők is kaptak, és a bokájára erősítem a kis jeladót, amit beindítja a riasztót, ha a baba túl közel kerülne valamelyik kijárathoz.

Úgy érzem hátamban a szülők tekintetét, mintha égetne. Kényszeredett mosollyal fordulok feléjük.

– Meg is van. – Visszaadom az újszülöttet Brittanynek. – Csillog-villog. Lássuk, hátha most hajlandó enni valamit.

Lenyúlok, hogy segítsek elhelyezni a kisbabát, mire Brittany összerezzen.

– Ne nyúljon hozzá! – mordul fel Turk Bauer. – Beszélni akarok a főnökével.

Most először szólal meg abban a húsz percben, amit vele és a családjával töltök, de a szavaiból csak úgy süt az elégedetlenség. Biztos nem azt akarja elmondani Marie-nak, milyen fantasztikus munkát végzek. Akárhogy is, bólintok és magukra hagyom őket, miközben magamban visszajátszok minden szót és gesztust, amit csak hallhattak és láthattak tőlem, mióta bemutatkoztam Brittany Bauernek. A nővérpultnál találom Marie-t, épp egy kórlapot tölt ki.

– Van egy kis probléma az ötösben. – Próbálok érdektelen hangot megütni. – Az apa látni akar.

– Mi történt? – kérdezi Marie.

– Az égvilágon semmi – felelem, s tudom, hogy így van. Értem a dolgom. Jó nővér vagyok, sőt néha egyenesen nagyszerű. Ugyanúgy bántam azzal az újszülöttel, ahogyan akárki mással bántam volna. – Mondtam nekik, hogy hallok valami szívzörejt, ezért kapcsolatba fogok lépni a gyerekorvossal. Lefürdettem a babát és megnéztem mindent.

Nem nagyon sikerül leplezni az érzelmeimet, legalábbis Marie együttérzéséből ítélve.

– Talán csak aggódnak a gyerek szívhangja miatt… – kockáztatja meg.

Alig egy lépéssel maradok le mögötte, amikor belépünk, így tisztán látom a megkönnyebbülést a szülők arcán, amikor megpillantják Marie-t.

– Úgy hallom, beszélni kíván velem, Mr. Bauer.

– Az a nővér – bólint Turk. – Nem akarom, hogy még egyszer hozzáérjen a fiamhoz.

Érzem, ahogy a forróság a nyakamtól felfelé szökik. Senki se szereti, ha így beszélnek róla a felettese előtt.

Marie kihúzza magát, egész teste merevvé válik.

– Biztosíthatom róla, Mr. Bauer, hogy Ruth az egyik legjobb nővérünk. Ha hivatalos panaszt óhajt benyújtani…

– Nem akarom, hogy ő vagy egy hozzá hasonló a fiamhoz érjen – szakítja félbe az apa, miközben fenyegetően összefonja a karjait. Amíg távol voltam, az ingujját is feltűrte: egyik karjára csuklótól könyékig a konföderációs zászlót, a Dél keresztjét tetováltatta.

Marie-nak torkán akad a szó.

Egy pillanatig nem értem. Azután olyan erővel tudatosul bennem, mintha gyomorszájon vágnának: nem azzal van gondjuk, amit csináltam.

Hanem azzal, aki vagyok.

TURK

Az első nigger, akivel találkoztam, megölte a bátyámat. A szüleim között ültem egy vermonti tárgyalóteremben, a keményített nyakú ing kis híján megfojtott, míg az öltönyösök egymással vitáztak, diagramokat és keréknyomokat mutogattak. Tizenegy voltam, Tanner tizenhat. Csak két hónappal korábban kapta meg a jogsiját. Az alkalomra anyám tortát sütött neki, rajta piskótatekercs országúttal, azon az egyik Matchboxommal. A fickó, aki megölte, Massachusettsből jött, és idősebb volt az apámnál. A bőre jobban sötétlett, mint a tanúk padjának fája, közben a fogai csak úgy világítottak. Úgy néztem, mint akit elvarázsoltak.

Az esküdtszék nem tudott dönteni – határozatképtelenné vált, úgy mondták –, ezért a fickó szabadon távozhatott. Anyám nem hitt a fülének, csak sikoltozott és az ő kisbabájáról zagyvált, meg hogy hol itt az igazság. A gyilkos kezet rázott az ügyvédjével, azután megfordult és felénk indult, amíg már csak a korlát választott el bennünket.

– Mrs. Bauer – szólította meg anyámat. – Fogadja őszinte részvétemet.

Mintha semmi köze se lenne az egészhez.

Anyám felhagyott a zokogással, lebiggyesztette az ajkát, és leköpte.

* * *

Brittel időtlen idők óta vártunk erre a pillanatra.

Vezetés közben fél kezemet a kisteherautó kormányán tartom, míg a másikat kettőnk között az ülésen, hogy teljes erőből megszoríthassa, valahányszor jön a fájás. Látni, hogy rohadtul fáj neki, de csak résnyire összehúzza a szemét és megfeszíti az állát. Nem lepődök meg – egyszer láttam, ahogy kiverte egy babzabáló fogát, amiért meghúzta az autóját egy bevásárlókocsival –, és nem hinném, hogy az életben láttam volna olyan gyönyörűnek, mint most: szilajon és szótlanul.

Ahogy megállunk a pirosnál, vetek egy pillantást a profiljára. Már két éve házasok vagyunk, de még most se tudom elhinni, hogy az enyém. Először is, nem láttam még nála szebb lányt, a Mozgalomban pedig felér egy királyi fenséggel. Sötét haja most tömött kötélként kígyózik a hátán, az arca kipirul. Fújtatva veszi a levegőt, mintha maratont futna. Hirtelen felém fordul; a szeme eleven kék, mint a láng közepe.

– Senki se mondta, hogy ilyen nehéz lesz – zihálja.

Megszorítom a kezét, ami nem semmi, mert közben úgy szorongatja az enyémet, hogy csillagokat látok.

– Ugyanolyan kis harcos lesz, mint a mamája. – Éveken át azt tanultam, hogy Istennek harcosokra van szüksége; hogy mi vagyunk a faji háború angyalai, akik nélkül a világ újra Szodomává és Gomorrává lenne. Brit legendás apja, Francis is arról prédikál a kopasz újoncoknak, hogy növelni kell a számunkat, másként nem tudunk visszavágni; de most, hogy Brittel eljutottunk idáig, egy új teremtést hozunk világra, a diadal és a rémület egyforma arányban keveredik bennem, mert bármilyen keményen is igyekszem, ez a hely még mindig egy fertő. A kisbaba talán tökéletes, ám amint megérkezik, bemocskolja a világ.

– Turk! – sikolt fel Brittany.

Bal kezemmel vadul tekerem a kormányt, miután kis híján elhagytam a kórház bejáratát.

– Mit gondolsz a Thorról? – terelem a társalgást a babanevek felé, hogy elvonjam Brit figyelmét a fájdalomról. Egyik ismerősömnek a Twitterről most született kölyke, és Lokinak nevezte el. A régiek éltek-haltak az északi mitológiáért, s bár az osztagok azóta felaprózódtak, a hagyományok nehezen halnak ki.

– Vagy a Batmanről, vagy a Zöld Lámpásról? – csattan fel Brittany. – Nem nevezem el a fiamat egy hülye szuperhősről. – Megrezzen az újabb összehúzódástól. – Különben is, mi van, ha lány lesz?

– Wonder Woman – vágom rá. – Csodanő, mint az anyja.

A fivérem halála után minden széthullt. Az a tárgyalás lenyúzta rólunk a bőrt, hogy a családomból ne maradjon más, csak a vér és a zsigerek, amit már semmi sem tart össze. Apám lelépett és beköltözött egy panelba, ahol zöld volt minden – a falak, a szőnyeg, a vécé, a tűzhely. Ahányszor csak meglátogattam, elfogott az émelygés. Anyám inni kezdett – előbb egy pohár bort az ebédhez, azután már egy egész üveget. A pedagógusasszisztensi munkáját is elveszítette, amikor beájult a játszótéren, és a gondjaira bízott Down-szindrómás kölyök leesett a mászókáról, és eltörte a kezét. Egy héttel később mindenünket felpakoltuk egy kölcsön-teherautóra és átköltöztünk a nagyapámhoz.

Papi háborús veterán volt, aki igazából sosem tette le a fegyvert. Nem ismertem túl jól, mert sosem bírta az apámat, de most, hogy ez az akadály elhárult az útból, magára vállalta a feladatot, hogy úgy neveljen fel, ahogy szerinte mindig is kellett volna. Azt mondta, a szüleim elkényeztettek, kis buzi lettem, de majd ő kemény férfit farag belőlem. Hétvégén hajnalban keltett és kirángatott az erdőbe, ahogy ő nevezte, alapkiképzésre. Megtanultam, hogyan különböztessem meg a mérgező és az ehető növényeket; az ürülékük alapján azonosítottam az állatokat, hogy utána nyomon kövessem őket; a nap helyzetéből megmondtam az időt. Mint egy cserkésztáborban, csak nagyapám a tábortűz mellett a ferdeszeműekről mesélt, akiket kicsinált Vietnamban; a dzsungelről, ami felzabálja az embert; a förtelmes bűzről, amikor elevenen megpörkölnek valakit.

Egyik hétvégén úgy döntött, elvisz kempingezni. Nem zavarta a mínusz 14 fok és az előrejelzés sem, hogy havazni fog. Elautóztunk az Északkeleti Királyság pereméig, egész közel a kanadai határhoz. Ahol csak kimentem a mosdóba, s mire visszatértem, a nagyapám eltűnt.

A kúttól, ahol leparkolt, eltűnt a furgonja – csak a keréknyomok árulkodtak róla, hogy valaha ott járt. Ott hagyta nekem a pakkomat, a hálózsákot és a sátrat. Visszamentem az épületbe és megkérdeztem a kutast, tudja-e, mi történt a fickóval a kék furgonban, de az csak a fejét rázta.

– Nem ért. – Úgy tett, mintha angolul se beszélne, pedig szigorúan véve még nem hagytuk el Vermontot.

Kabátom volt, de sapkám és kesztyűm nem – az a kocsiban maradt. Hatvanhét centet számoltam össze a zsebemben. Kivártam, amíg újabb autó állt meg tankolni, s miközben a kutas elfoglalta magát, elemeltem egy pár kesztyűt, egy narancssárga sapkát meg egy üdítőt.

Öt órámba telt, mire rátaláltam a nagyapámra. Átfésültem az agyamat és próbáltam visszaemlékezni, miket hordott össze aznap hajnalban, amikor kivert az ágyból; az országút mentén baktatva követtem az árulkodó jeleket: a kedvenc bagója csomagolópapírját, az egyik kesztyűmet. Mire rátaláltam az út mentén parkoló kocsira, és követtem a lábnyomokat az erdőbe, már nem reszkettem – szinte lángoltam. Kiderült, hogy a harag megújuló energiaforrás.

Amikor kiléptem a tisztásra, a tábortűz fölé görnyedt. Egyetlen szó nélkül odacsörtettem hozzá, és úgy meglöktem, hogy kis híján beborult a tűzbe.

– Te szemét állat! – üvöltöttem. – Nem hagyhatsz csak úgy ott.

– Miért nem? Ha én nem faragok férfit belőled, ki fog?

Lehetett kétszer nagyobb nálam, megragadtam a kabátja gallérját, úgy rángattam fel. Hátrahúztam az öklömet és próbáltam megütni, de elkapta a kezem, mielőtt még betalálhattam volna.

– Verekedni akarsz? – vicsorgott, miközben elhátrált és körözni kezdett.

Apám megtanította, hogyan kell megütni valakit: hüvelyk az ököl külső feléhez szorítva, az utolsó pillanatban a csukló kifordul. Ami szép és jó, de még sosem ütöttem meg senkit.

Most hátrakaptam az öklöm, azután úgy lőtt ki előre, mint a nyílvessző, de csak annyit értem el, hogy a nagyapám hátracsavarta a karomat. Lélegzete forrón csapott a fülembe.

– Az a köcsögszájú apád tanított bunyózni? – Küzdöttem, de szorosan megtartott. – Az érdekel, hogyan kell verekedni? Vagy az, hogyan kell győzni?

A fogamat csikorgattam.

– Győzni… győzni… akarok – nyögtem ki.

Fokozatosan lazított a szorításon, ahogy a bal vállamon tartotta egyik kezét.

– Kicsi vagy, ezért alulról támadsz. Egyenes felütésre számítok. Kitérek, az öklöm arcon talál, ami azt jelenti, hogy egyenesen állok és védtelen vagyok. Soha nem gondolnék rá, hogy meglephetsz egy ilyennel a vállam felett.

Felemelte, felfelé kapta és szédítő ívben meglendítette a jobb öklét, hogy csak egyetlen centivel az arccsontom előtt állítsa meg. Azzal eleresztett és hátrébb lépett.

– Rajta!

Csak dermedten néztem.

Elmondom, milyen érzés megverni valakit: mint amikor egy gumiszalagot a végletekig feszítenek, hogy már reszket. Amikor bevisszük az ütést és kiengedjük a feszültséget, mintha új nap lobbanna fel. Miközben nem is tudtuk, hogy ilyen lobbanékonyak vagyunk.

Nagyapám orrából vér spriccelt a szűz hóra; ez vonta be mázzal a vigyorát.

– Jól van, fiam – mondta.

Valahányszor Brit próbál felkelni, az összehúzódások annyira eldurvulnak, hogy a nővér – egy Lucille nevű vörös – visszafekteti, de ilyenkor az összehúzódások mindig leállnak, ezért Lucille újra meg akarja sétáltatni. Ördögi kör ez, máris hét órája tart. Kezdem azt hinni, hogy a fiam kamasz lesz, mire világra jön.

Nem mintha erről beszélnék Britnek.

Én fogtam le, amíg az altatóorvos beadta neki az epidurálist. Totál meglepett, hogy Brit ilyesmit kért, amikor azt terveztük, hogy természetes szülés lesz, minden gyógyszer nélkül. Mi, angolszászok tartózkodunk az ilyesmitől; a Mozgalom tagjainak legnagyobb része lenézi a narkósokat. Ahogy az ágy fölé görnyedt, míg az orvos kitapogatta a gerincét, suttogva rá is kérdeztem, jó ötlet-e ez. Majd ha te szülsz, sziszegte, te döntheted el.

Be kell ismernem: bármit is pumpáltak az ereibe, tényleg segített. Az ágynak feszült, de már nem rángatózott. Azt mondta, köldöktől lefelé nem érez semmit, és ha nem volna férjnél, itt helyben megkérné az altatóorvos kezét.

Lucille belép és ellenőrzi a Brithez kapcsolt gép kijelzőjét, amin látni a baba szívverését.

– Remekül csinálja. – Lefogadom, hogy mindenkinek ezt mondja. Ki is zárom fejemből a szavait – nem mintha nem érdekelnének, de olyan praktikus részletekről van szó, amit az ember nem akar tudni, ha még egyszer az életben szexi dögnek szeretné látni a feleségét –, azután már csak azt hallom, hogy Lucille szerint ideje nyomni.

Brittel összeakad a tekintetünk.

– Bébi? – A többi a torkán akad, bármit is szeretne mondani.

Ráeszmélek, hogy fél. Ez a rettenthetetlen nő szó szerint retteg attól, ami ezután jön. Összefűzöm az ujjainkat.

– Itt vagyok veled – nyugtatgatom, pedig én ugyanúgy félek.

Mi van, ha ez mindent megváltoztat közöttünk?

Ha megszületik a kisbaba, én pedig egyáltalán semmit sem érzek iránta?

Ha kiderül, hogy csapnivaló példakép vagyok? Szar apa?

– Amikor legközelebb érzi az összehúzódást – hallom Lucille-t –, szeretném, ha nyomna egyet. – Felnéz rám. – Álljon mögé, apuka, és ha jön az összehúzódás, segítsen neki felülni.

Hálás vagyok a figyelemelterelésért. Ez még menni fog. Ahogy Brit arca elvörösödik, ahogy egész teste felajzott íjként meghajlik, megmarkolom a vállát. Mélyről jövő hörgés tör fel belőle, mintha az utolsókat rúgná.

– Belégzés – biztatja tovább Lucille. – Most a legerősebb az összehúzódás… most feszítse az állát a mellkasához és minden erejével próbáljon tolni…

Amikor Brit zihálva elernyed, úgy ráz le magáról, mintha az érintésemet se tudná elviselni.

– Szállj le rólam! – mordul fel.

Lucille közelebb int magához.

– Nem gondolja ám komolyan…

– Nem, a frászt nem – nyög fel Brit, amint máris jön a következő összehúzódás.

Lucille felhúzza a szemöldökét.

– Maradjon itt – javasolja. – Én megtartom a bal lábát, maga pedig a jobbat…

Maratont futunk, nem sprintet. Egy órával később Brit haja csatakosan tapad a homlokára; a kontya is összegubancolódik. Körmei kis félholdakat vájtak a tenyerembe, és már oda se figyelek arra, miket mond. Nem tudom, meddig bírjuk még, de egy hosszú összehúzódás során Lucille hirtelen megfeszül, és az egész arckifejezése megváltozik.

– Egy pillanat – fordul el, hogy rácsipogjon az orvosra. – Azt akarom, hogy lassan vegye a levegőt, Brit… és készüljön rá, hogy nemsokára anyuka lesz…

Csak néhány perc telik el, mielőtt a szülészorvos beront a szobába és felcsattintja a gumikesztyűt, de már hiába is próbálná rávenni Britet, hogy most ne nyomjon – mintha egyetlen homokzsák próbálná visszatartani a szökőárat.

– Helló, Mrs. Bauer! – köszön a doktor. – Szüljük meg azt a kisbabát. – Leül az alacsony székre, míg Brit teste újra megfeszül. A könyökömmel szorosan átfogom a térdét, hogy megtámaszthassa magát, s ahogy lenézek, a gyermekünk homloka holdkorongként emelkedik ki combjainak völgyéből.

Kék. Ahol egy másodperce még semmi sem volt, most ott egy tökéletesen kerek fej van, ami szivacslabda nagyságú és kék.

Páni rémülettel nézek fel, de Brit szemhéjai szorosan egymáshoz préselődnek, ahogy minden erejével nyom. A harag, ami mindig ott fortyog a véremben, lassan kezd forrpontra hevülni. Át akarnak verni. Hazudnak. Ezek a mocskos…

Azután felsír a baba. Kiáradó vérben és testnedvekben csusszan a világra, üvölt és apró öklével máris a levegőt püföli. Brit mellkasára teszik az újszülöttet – a fiamat –, közben átdörzsölik egy ruhával. Brit sírva fakad, ahogy én is. Le se tudja venni szemét a gyerekünkről.

– Nézd, mit hoztunk össze, Turk…

– Tökéletes – suttogom a bőrébe. – Tökéletesek vagytok. – Ahogy gyengéden megérinti újszülött gyermekünk fejét, mintha egy áramkör zárulna be. Ami képes felvillanyozni az egész világot.

Tizenöt éves koromban a nagyapám eldobta magát a zuhanyzóban és belehalt a szívrohamba. Úgy reagáltam erre, ahogy akkoriban mindenre: újabb bajba kerültem. Láthatóan senki sem tudta, mihez kezdjen velem – sem a mamám, aki olyan fakóvá és színtelenné vált, hogy beleolvadt a falakba, hogy észre se vettem, ha elmentem mellette; se az apám, aki már Bratleboróban élt, és autókat árult egy Honda-kereskedésben.

Elsős középiskolásként találkoztam Raine Tescóval, amikor a nyári szünetből egy hónapot apámnál töltöttem. Apám egyik haverja, Greg alternatív kávézót nyitott (Az meg mit jelent? Teát adnak?), és felajánlott egy részmunkaidős állást. Hivatalosan még nem dolgozhattam, ezért Greg zsebből fizetett, amiért átrendeztem a raktárt és elintéztem a csip-csup ügyeket. Raine, aki a kávégépet kezelte, kivarratta az egész karját, és szünetben egyik bagóról a másikra gyújtott. Emellett tartott egy Husi nevű háromkilós chihuahuát, akit megtanított arra, hogyan szívja be a füstöt.

Raine volt az első, aki tényleg hatott rám. Amikor először találkoztunk – éppen kivittem a szemetet hátra, a konténerbe –, megkínált cigivel, pedig még csak taknyos kölyök voltam. Úgy tettem, mint aki tudja, mit csinál, és amikor kiköhögtem a tüdőm, akkor sem űzött gúnyt belőlem.

– Nagy szopás lehet az életed, ember – csóválta a fejét, mire jobb híján bólintottam. – Ilyen apával… – Grimaszolni kezdett és tökéletesen leutánozta apámat, ahogy közepes koffein- és zsírmentes szójalattét rendelt hab nélkül.

Valahányszor meglátogattam apámat, Raine mindig szakított rám időt. Vele beszéltem meg, mennyire igazságtalannak tartom, hogy engem büntetnek meg, ha egy kölyök iszákosnak hívja a mamámat és ezért kifektetem. Megnyugtatott, hogy nem velem van a gond, hanem a tanáraimmal, akik nem látják, milyen lehetőségek vannak bennem. Olyan könyveket adott, mint A Turner-napló, hogy tudjam, nem én vagyok az egyetlen, aki egy összeesküvés áldozatának tartja magát, és CD-ket – fehér punkzenekarok zenéit olyan dobalappal, mintha szöget vernének a falba. Kocsikázni vitt, s közben a nagy hírcsatornák fejeseiről beszélt, akik zsidó neveket viselnek, mint Moonves és Zucker, hírekkel tömik a fejünket és elhitetnek velünk bármit. Ő kimondta, ami sok ember fejében megfordult, de senki sem vállalta mások előtt.

Ha a világ furának is találta, hogy egy húszéves egy tizenöt éves társaságát keresi, nem tette szóvá. A szüleim még meg is könnyebbültek attól, hogy amíg Raine-nel vagyok, addig se verekszem, nem kerülöm az iskolát vagy keveredek bajba. Így amikor meghívott a haverjai közé, egy fesztiválra, kaptam az alkalmon.

– Bandák is lesznek, meg ilyenek? – Olyan zenés népünnepélyt képzeltem el, amilyeneket a vermonti kisvárosokban nyáron szoktak tartani.

– Ez inkább olyan nyári tábor – magyarázta Raine. – Már mindenkinek szóltam, hogy jössz. Tisztára fel vannak pörögve, hogy megismerhetnek.

Még soha senki nem pörgött fel a lehetőségtől, hogy megismerhet, így aztán én pörögtem fel a legjobban. Amikor eljött a nagy nap, összepakoltam a cuccomat és a hálózsákomat, azzal beültem az anyósülésre Husival, a chihuahuával, míg Raine összeszedte a haverjait. Mindhárman név szerint ismertek, mintha tényleg beszélt volna nekik rólam. S mindhárman fekete pólót viseltek, a mellkasukon az A és a H betűkkel.

– Ez mit jelent? – kérdeztem.

– Amerikai Halálosztag – felelte Raine. – Ez a mi csapatunk.

Annyira akartam egy olyan pólót!

– S hogyan lehet bekerülni? – érdeklődtem olyan közönyös hangon, amennyire csak tudtam.

Az egyik srác felnevetett.

– Csak ha hívnak – felelte.

Akkor és ott eldöntöttem: bármit megteszek, hogy megszerezzem azt a meghívót.

Egy órát autózhattunk, mielőtt Raine lefordult az egyik kijáratnál, és balra kanyarodott egy botra szögelt egyszerű táblánál, amire csak ennyit írtak: IE. Több ilyet láttam – ezek mutatták az utat a földeken át, megroggyant pajták mellett, sőt legelésző tehenek között. Végül felhajtottunk egy dombtetőre, és az alattunk fekvő latyakos mezőn legalább száz kocsi parkolt.

Mintha falusi búcsú lett volna. Az emelvényen egy banda játszott, de olyan hangosan, hogy a szívem együtt lüktetett a ritmussal. Családok őgyelegtek a sátraknál, kukoricán és fánkon rágódtak, míg az apjuk vállán ülő kiskölykök olyan feliratú pólókat viseltek, mint ÉN VAGYOK A FEHÉR GYERMEK, AKINEK A JÖVŐJÉÉRT HARCOLSZ! Husi a lábam körül ugrándozott és belegabalyodott a pórázba, ahogy felkapdosta a földre hullt kukoricaszemeket. Egy fickó megveregette Raine vállát és hosszan eldumált vele, míg én céltalanul elindultam a lőtér felé.

Egy dagadt fickó, akinek a szemöldöke kövér kukacként tekergőzött a homlokán, vigyorogva megszólított.

– Teszel egy próbát, kölyök?

Egy velem egykorú srác épp rálőtt a farakásra tűzött célra, majd visszaadta a félautomata Browningot az öregnek, mielőtt indult, hogy begyűjtse telibe talált céltábláját, ami profilból ábrázolt egy horgas orrú, elnagyolt férfiarcot.

– Látom, rendesen kinyírtad a zsidót, Gunther – vigyorgott a férfi, azzal felkapta a földről Husit, hogy a többi táblára mutasson. – Megfogom a blökit – ajánlkozott –, te csak válassz kedvedre.

Mindenféle céltáblát láttam: más zsidókat, de feketéket is, nagy húsos ajkakkal és lapos homlokkal. Volt egy Martin Luther King, az arcára nyomtatott szavakkal: EZ AZ ÁLMOM.

Rosszullét fogott el. A képek a politikai gúnyrajzokra emlékeztettek, amiket a történelemkönyvben láttam – a világháborúkhoz vezető durva általánosításokra. Belegondoltam, miféle cégek gyárthatnak ilyeneket, mert az tuti, hogy nem a Wal-Martban árulják őket. Mintha létezett volna egy földalatti társaság, amiről eddig nem is tudtam, de most a fülembe súgták a titkos jelszót.

Megmaradtam egy füstös képű, mikrofonfejű négernél. A fickó felcsíptette a ruhaszárító kötélre.

– Nem mondanád meg, hogy árnykép – biggyesztette le a száját gúnyosan. Letette Husit az asztalra, hogy megszaglássza a céltáblákat, amíg elcsörlőzi az enyémet a farakásig. – Tudod, hogyan kell lőni?

Néhányszor használtam nagyapa puskáját, de semmi komoly. Figyeltem, ahogy a férfi elmagyarázza a félautomata működését, azután feltettem a fülhallgatót és a szemüveget, vállamba ékeltem a fegyver tusát, és meghúztam a ravaszt. A puska úgy köpdöste a golyókat, mintha köhögőrohama lenne. A hang magára vonta Raine figyelmét, aki lelkesen tapsolt, amikor a behúzott céltáblán három tiszta találat is látszott.

– Nézzenek csak oda! – nevetett. – Egy őstehetség.

Összehajtotta a papírt és betuszkolta a hátsó zsebébe, hogy megmutathassa a barátainak, mekkora mesterlövész vagyok. Újra megfogtam Husi pórázát, ahogy átkeltünk a gyülekezőtéren. A színpadon már egy férfi állt, de olyan tekintélyt parancsolóan, hogy a hangja szinte mágnesként vonzott. Azon kaptam magam, hogy könyökölve próbálok a közelébe kerülni.

– Hadd meséljek el egy kis történetet – kezdett bele. – Volt egy nigger New Yorkban, persze hajléktalan, a Central Parkban. Többen hallották arról beszélni, hogy álmában is képes lenne megölni egy fehér embert, de ezek a járókelők nem tudták, hogy háborúban állunk és meg kell védenünk a fajtánkat. Nem is tettek semmit. Azt gondolták, csak egy bolond üres fenyegetőzését hallják, de mi történt? Ez a förtelmes bestia odalépett egy fehér angolszász férfihoz – egy olyan emberhez, mint te vagy én, aki csak élni próbálta az életét, ahogyan Isten rendelte, és aki híven gondoskodott kilencvenéves anyjáról. A fenevad megütötte a férfit, aki elesett, beverte a fejét a kövezetbe, és meghalt. Ez a fehér ember, aki csak sétálni akart egyet a parkban, halálos sérülést szenvedett. Tudjátok, mi történt ezután a niggerrel? Megmondom én, fivéreim és nővéreim: semmi az égadta világon.

A testvérem gyilkosára gondoltam, aki a tárgyalóteremből szabadon kisétált. Elnéztem a körülöttem állókat, ahogy bólogattak és tapsoltak, s azt gondoltam: Nem vagyok egyedül.

– Ki ez? – kérdeztem.

– Francis Mitchum – mormolta Raine. – A régi gárdából. Igazi legenda. – Úgy ejtette a nevet, ahogy egy buzgó keresztény Istenét – suttogva, mintha önmagában imádság lenne. – Látod a pókhálót a könyökén? Ilyet csak az kap, aki megöl valakit. Minden ellenség után rátetoválnak egy legyet. – Raine hatásszünetet tartott. – Mitchumnek tíz van.

– Miért nem ítélnek el egy niggert se, ha gyűlöletből gyilkol? – tette fel Francis Mitchum a szónoki kérdést. – Ők miért mentesülnek minden büntetés alól? Még az elemi szabályokat se tartanák be, ha mi, fehérek nem lennénk. Nézzétek csak meg, honnan jönnek, nézzétek csak meg Afrikát. Ott nem létezik civilizáció. Szudánban egymást ölik az emberek; hutuk irtják a tuszikat. Ezt csinálják a mi hazánkban is: bandák uralják nagyvárosainkat, mert a nigger törzsek így háborúznak. Most pedig az angolszászokra fenik a fogukat. Csak azért, mert tudják, hogy bármit megúszhatnak. – Mitchum felemelte a hangját, ahogy végignézett a tömegen. – Egy nigger megölése azzal egyenértékű, mintha lepuffantanánk egy szarvast. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem, ezt visszaszívom. A vadhúst legalább meg lehet enni.

Évekkel később döbbentem csak rá, hogy amikor először jártam a Láthatatlan Birodalom táborában – s először hallottam beszélni Francis Mitchumöt –, Britnek is ott kellett lennie valahol, miután az apja mindenhová magával vitte. Szeretem azt hinni, hogy ő is ott állt a színpad előtt, és a tömeggel együtt megigézve hallgatta. Hogy nekiütköztünk egymásnak a vattacukros előtt. Hogy ő is elkerekedett szemmel nézte, amikor a meggyújtott kereszt szikrái az éjszakai égen pattogtak.

Hogy egymásnak rendelt minket a sors.

Egy órán át úgy dobálgatjuk egymásnak a neveket, mint a baseballlabdát. Robert, Ajax, Will. Garth, Erik, Odin. Valahányszor előállok valamivel, ami erőteljes és színárja, Britnek eszébe jut egy ugyanilyen nevű volt osztálytársa, aki ragasztót szívott vagy beleokádott a tubájába. Valahányszor javasol egy neki tetsző nevet, eszembe jut valami seggfej, akibe életem során belebotlottam.

Amikor végre belém hasít, mint a villám. Lenézek alvó kisfiam arcára, ahogy suttogva kimondom: Davis. A Konföderáció utolsó elnökét hívták így.

Brit megforgatja szájában a szót.

– Egyedi.

– Az egyedi jó.

– Davis, de nem Jefferson – tisztázza.

– Nem, mert akkor Jeff lenne.

– Jeff pedig az a fickó, aki füvet szív és az anyja pincéjében lakik – teszi hozzá Brit.

– Davis viszont olyasvalaki, akire felnéznek a többiek.

– Nem Dave. Sem Davy vagy David.

– Bárkinek behúz, aki tévedésből így hívja – ígérem meg.

Csak a babatakaró szélét érintem, nehogy felkeltsem.

– Davis – teszem próbára a nevét. Apró kezei megrebbennek, mintha máris hallgatna rá.

– Ideje ünnepelni – suttogja Brit.

Elmosolyodok.

– Gondolod, hogy pezsgőt is árulnak a kórházi büfében?

– Tudod, igazából mit kívánok? Csokiturmixot.

– Azt hittem, a kismamák csak a szülés előtt kívánósak…

Elneveti magát.

– Bízhatsz benne, hogy még hónapokig ki fogom játszani a hormonkártyát…

Felállok, miközben azon tűnődöm, hajnali négykor nyitva van-e a büfé. Nem mintha el akarnék menni, hiszen Davis csak most érkezett.

– S ha emiatt kihagyok valamit? – kérdezem. – Tudod, valami fontos pillanatot.

– Nem mintha mindjárt felállna, elindulna vagy kimondaná az első szavát – hűt le Brit. – Legfeljebb az első kakiját hagyhatod ki, és hidd el nekem, azt ki is akarod hagyni. – Felnéz rám azzal a kék szemével, ami néha sötét, mint az óceán, máskor halvány, akár az üveg, de mindig képes rávenni bármire. – Öt perc az egész.

– Öt perc. – Vetek még egy pillantást a kisbabára, és úgy érzem, mintha a földbe gyökerezne a lábam. Itt akarok maradni, hogy újra megszámoljam az ujjait, azokat a lehetetlenül apró körmöket. Nézni akarom, ahogyan lélegzés közben a válla emelkedik és süllyed. Látni akarom csücsöríteni azokat a parányi ajkakat, mintha álmában csókolózna valakivel. Őrület ránézni is, a testemre és a véremre. Tudni, hogy Brittel valami valóságosat és kézzelfoghatót teremtettünk egy olyan megfoghatatlan és szeszélyes érzelemből, mint a szerelem.

– Tejszínhabbal és koktélcseresznyével – töri meg Brit az áhítatot.

Vonakodva kilépek a folyosóra és elhaladok a nővérpult mellett, hogy lemenjek a lifttel. A büfé nyitva, egy hajhálós nő őrzi, aki jobb híján keresztrejtvényt fejt.

– Van turmixuk? – kérdezem.

Felnéz rám.

– Az nincs.

– Fagylalt?

– Az van, csak most nincs. Reggel jön a kocsi.

Láthatóan nem igyekszik segíteni; várja a rejtvénye.

– Most született kisbabám – bukik ki belőlem.

– Hű – ámuldozik színtelen hangon. – Kész orvosi csoda, ha engem kérdez…

– Vagyis a feleségemnek – helyesbítek. – És turmixot kíván.

– Én meg egy lottó ötöst és Benedict Cumberbatch halhatatlan szerelmét, de helyette be kell érnem ezzel a csillogással. – Úgy néz rám, mintha vesztegetném az idejét, mintha százak állnának sorban mögöttem. – Kíváncsi a véleményemre? Vigyen neki édességet. A csokit mindenki szereti. – Vakon maga mögé nyúl, hogy leemeljen egy doboz Ghirardelli-kockát. Átfordítom, végigfutok a címkéjén.

– Más nincs?

– A Ghirardelli akciós.

Látom az OU logóját – a csoki kóser, vagyis a megvásárlásával leadózok a zsidó maffiának. Visszateszem a polcra, inkább elveszek a pultról egy zacskó drazsét, ami kis híján két dollár.

– Tartsa meg az aprót – mordulok a nőre.

Nem sokkal hét után nyílik az ajtó, mire egyetlen pillanat alatt elérem a teljes éberséget.

Mióta Davis megérkezett, Lucille kétszer is járt itt – először ellenőrizte Brit és a kisbaba állapotát, azután hogy beindult-e már a tej. Csakhogy ezúttal nem Lucille jön.

– Ruth vagyok – jelenti be a nő. – Ma én leszek a nővér.

Másra se tudok gondolni: Csak a holttestemen át.

Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne lökjem el a feleségemtől és a fiamtól, de a hívó csak karnyújtásnyira van – kinek használok azzal, ha a biztonságiak kivágnak a kórházból? Ha nem lehetek itt, hogy vigyázzak a családomra, máris vesztettem.

Csak kapaszkodom a szék peremébe, miközben minden izomszálam megfeszül a készenléttől.

Brit olyan erővel szorítja magához Davist, hogy attól félek, mindjárt sikoltozni kezd.

– Hát nem meseszép? – kérdezi a fekete nővér. – Mi a neve?

A feleségem kérdő tekintettel fordul felém. Ugyanúgy nem akar társalgást folytatni ezzel a nővérrel, ahogyan egy kecskével vagy más háziállattal sem, de ő is tudja, hogy a fehérek kisebbségbe szorultak ebben az országban, s miután állandó támadás alatt állunk, be kell olvadnunk.

Állam alig észrevehetően megrezzen, talán még Brit se veszi észre.

– A neve Davis – közlöm feszült hangon.

A nővér közelebb lép, de amikor mond valamit arról, hogy megvizsgálná Davist, Brit riadtan húzódik el.

– El se kell engednie – próbálja megengesztelni.

Keze máris ott lebeg a fiam felett, mint valami elcseszett vudu papnőnek. A hátához préseli a sztetoszkópot, befurakodik közé és az anyja közé. Mond valamit a szívéről, amit alig hallok a fülemben doboló vértől.

Azután kézbe veszi.

Teljesen ledöbbenünk attól, hogy így elveheti a gyerekünket – talán csak meg akarja fürdetni, de akkor is. Egy pillanatig szólni se tudunk.

Közelebb lépek, ahogy a kisfiam fölé hajol, de Brit megragadja az ingem sarkát. Ne csináld!

Csak álljak és nézzem?

El akarod árulni neki, mennyire ki vagy bukva, hogy utána Davisen vezesse le a dühét?

Lucille-t akarom. Mi lett Lucille-lel?

Nem tudom. Biztos hazament.

Hogy mehet el, amikor a páciense még itt van?

Gőzöm sincs, Turk, nem én vezetem ezt a kórházat.

Sólyomként őrködöm a fekete nővér felett, ahogy megtörölgeti Davist, megmossa a haját, majd újra bebugyolálja a takaróba. Kis elektromos karperecet tesz a csuklójára, mintha próbaidős fegyenc lenne. Mintha a rendszer máris megbélyegezné.

Olyan tekintettel meredek a fekete nővérre, hogy azon se lepődnék meg, ha lángra lobbanna. Talán mosolyogva nyugtázza ezt, de a szemében éberséget látok.

– Csillog-villog – jelenti be. – Lássuk, hátha most hajlandó enni valamit.

Lenyúl, hogy félrehúzza Brit kórházi köntösének nyakrészét, amitől tényleg besokallok.

– Ne nyúljon hozzá! – mordulok rá fenyegető hangon. – Beszélni akarok a főnökével.

Egy évvel azután, hogy a Láthatatlan Birodalom táborában jártam, Raine megkérdezte, szeretnék-e az Amerikai Halálosztag tagja lenni. Nem volt elég, hogy osztoztam a hitén, miszerint a fehér az uralkodó faj; sem az, hogy háromszor olvastam a Mein Kampfot. Ha közéjük akartam tartozni, bizonyítanom kellett. Raine megígérte, hogy amint eljön az alkalmas pillanat, tudatja velem.

Egyik éjjel, míg az apámnál aludtam, arra riadtam, hogy valaki kopog az ablakomon. Nem igazán aggasztott, hogy más is felébred rá – apám egy üzleti vacsorára Bostonba utazott, éjfél előtt biztosan nem ér haza. Amint félrehúztam a függönyt, Raine és két másik fickó mászott be, talpig nindzsának öltözve. Raine nyomban lebirkózott a padlóra, hogy karjával ránehezedjen a nyakamra.

– Egyes számú szabály. Ne nyiss ajtót, amíg nem tudod, ki van a másik oldalán. – Kivárta, amíg már csillagokat látok, csak azután eresztett el. – Kettes számú szabály: ne ejts foglyokat.

– Nem értem… – hebegtem.

– Ma este mi vagyunk a régi rend őrei, Turk. Ma este kitakarítjuk a mocskot Vermontból.

Kerestem egy fekete melegítőnadrágot és egy nyomott mintás pulcsit, amit kifordítva vettem fel, így az is fekete lett. Fekete sapkát nem találtam, ezért Raine kölcsönadta a magáét, ő pedig lófarokba fogta sötét haját. Az ő kocsijával mentünk, körbeadogattunk egy üveg Jägermeistert, és csutkán hallgattuk a punkot, így jutottunk le Dummersonba.

Sosem hallottam a Szivárvány Népéről, de amint odaértünk, már láttam, miféle hely az. A férfiak egymás kezét fogták, ahogy besétáltak a parkolóból a bárba; valahányszor nyílt az ajtó, kivillant a fényesen megvilágított színpad és valamelyik zenére tátogó transzi.

– Bármit csinálhatsz, csak ne hajolj le – vigyorgott Raine.

– Mit keresünk itt? – Nem igazán értettem, miért rángatnak el egy melegbárba.

Épp ekkor két férfi lépett ki, közben mohón ölelgetve egymást.

– Ezt – felelte Raine, azzal ráugrott az egyik fickóra, hogy ledöntse, és a földbe verje a fejét. Társa rohanni kezdett az ellenkező irányba, de Raine egyik haverja elkapta.

Az ajtó közben kinyílt, hogy egy másik páros is kibotorkáljon az éjszakába. Összedugták a fejüket, valami bennfentes poénon röhögtek, közben egyikük a zsebébe nyúlt a slusszkulcsért. Ahogy a parkoló felé fordult, egy elhaladó autó fényszórója megvilágította az arcát.

Olvashattam volna a jelekből: a villanyborotvából a gyógyszeres szekrényben, amikor apám mindig pengét használt; a kitérőből, amit munka előtt és után tett, hogy beugorjon Greghez egy kávéra; abból, ahogy évekkel korábban minden magyarázat nélkül elhagyta anyámat, vagy a tényből, hogy a nagyapám sosem bírta. Lejjebb húztam a fekete gyapjúsapkát, a pulcsi nyakát pedig feljebb, nehogy rám ismerjen.

Raine zihálva még egyet rúgott áldozatába, mielőtt hagyta, hogy eliszkoljon az éjszakába. Azután kihúzta magát, rám mosolygott, és felvetett fejjel várta, mit lépek. Akkor jöttem rá, hogy nekem talán fogalmam sem volt semmiről, de Raine mindvégig tudott mindent.

Hatéves koromban, amikor épp senki sem volt otthon, felrobbant a kazánunk. Emlékszem, megkérdeztem a kárfelmérőt, mi történt. Beszélt valami biztonsági szelepről és a korrózióról, azután felegyenesedett és hozzátette: ha olyan sok a gőz, hogy a tartály már nem képes magában tartani, valaminek történnie kell. Tizenhat éven át gyűlt bennem a gőz, amiért nem léptem és soha nem is léphettem a halott bátyám helyébe; amiért nem tudtam együtt tartani a szüleimet; amiért a nagyapámnak csalódnia kellett bennem; amiért ilyen dühös és különc voltam. Ha visszagondolok erre a pillanatra, mintha a fehéren izzó gőzön át látnám, ahogy torkon ragadom apámat és beleverem a fejét az aszfaltba; ahogy hátrafeszítem a karját és addig rugdosom, amíg már vért köp. Ahogy megfordítom ernyedt testét és minden köcsögnek elmondom; ahogy újra és újra beleöklözök az arcába. Ahogy Raine szorításában vergődöm, miközben elrángat a parkolóból; ahogy egyre hangosabban visítanak a szirénák és szétömlenek a kék-vörös fények.

A mese mindig megváltozik, ha továbbadják, egyre csak nagyobbra hízik. Úgy hírlett, az Amerikai Halálosztag legújabb tagja – mármint én – egyszerre hat fickónak ugrott neki. Ólomcsövet tartott az egyik kezében, kést a másikban. A fogával tépte le egy fickó fülét, még le is nyelte a cimpáját.

Amiből persze semmi sem igaz. Egyvalami viszont igen: annyira összevertem az apámat, hogy hónapokon át kórházban ápolták és csövön táplálták.

Én pedig instant legenda lettem.

– Vissza akarjuk kapni a másik nővért – közlöm Maryvel, Marie-val vagy, bárhogy hívják az ügyeletest. – Aki az éjjel velünk volt.

Távozásra szólítja fel a fekete nővért, hogy magunk legyünk. Már letűrtem az ingujjam, de a tekintete továbbra is a karom felé rebben.

– Biztosíthatom róla, hogy Ruthnak több mint húszéves tapasztalata van.

– Mindketten tudjuk, hogy nem a hozzáértésével van bajunk – szögezem le.

– Nem távolíthatunk el egy nővért kizárólag a bőrszíne miatt. Ez diszkrimináció.

– Ha orvos helyett orvosnőt kértünk volna, az is diszkrimináció lenne? – kérdezi Brit. – Vagy rezidens helyett igazi orvost? Ilyesmit szemrebbenés nélkül megengednek.

– Az más – vágja rá a főnővér.

– Mennyiben más? – firtatom. – Amennyire látom, ön itt egy szolgáltatást nyújt, amit én igénybe veszek. Azt még nem hallotta, hogy a vásárolónak mindig igaza van? – Felállok és veszek egy nagy levegőt, ahogy fölé tornyosulva megfélemlítem. – Nem is hinné, mennyire felzaklatná a többi apukát és anyukát, ha… tudja… kicsúszna a kezéből az irányítás. Mondjuk, nem ilyen kellemes modorban társalognánk, hanem felemelném kicsit a hangom. Ha más páciensekben is tudatosulna, hogy két lábbal tapossák a jogait.

A nővér összepréseli az ajkait.

– Ön fenyeget engem, Mr. Bauer?

– Nem hinném, hogy szükség lenne rá – vonok vállat. – Vagy igen?

A gyűlöletben is van hierarchia, ez mindenkinél más és más. Személy szerint én jobban utálom a latinókat, mint az ázsiaiakat, azoknál is jobban a zsidókat, míg a lista élén a feketék állnak, de még náluk is jobban rühelljük az antirasszista fehéreket. A köpönyegforgatókat.

Csak arra várok, hogy kiderüljön, Marie közéjük tartozik-e.

Egy izom ugrálni kezd a nyakán.

– Biztosan találunk egy kölcsönösen elfogadható megoldást. Majd feljegyzem Davis lapjára a… kívánságukat.

– Kezdetnek nem rossz – értek egyet.

Miután nagy garral kiront a szobából, Brit nevetni kezd.

– Bébi, te aztán nem vagy semmi! Ugye, tudod, hogy ezután bele fognak köpni a gyümölcszselémbe?

Lehajolok, hogy felvegyem Davist. Annyira apró, még olyan hosszú sincs, mint a felkarom.

– Majd sütök neked palacsintát – ígérem. A fiam homlokára préselem az ajkam, és a bőrébe súgom, hogy a kettőnk titka maradjon: – Téged pedig életem végéig oltalmazni foglak.

Néhány évvel azután, hogy bekerültem a Fehér Hatalom Mozgalomba és átvettem a connecticuti AH vezetését, anyám mája végül megadta magát. Hazamentem, hogy részt vegyek a hagyatéki eljárásban és eladjam a nagyapám házát. Ahogy a papírjait rendezgettem, rátaláltam a testvérem perének jegyzőkönyveire. Nem tudom, hogyan szerezte meg őket – nyilván nem lehetett egyszerű. A lényeg, hogy leültem a nappali parkettájára, köröttem a dobozokkal, amelyek tartalma a jótékonysági egylethez vagy egyenesen a kukába került, és elolvastam mindent – az utolsó oldalig.

Annyira ismeretlennek tűnt, mintha nem is éltem volna végig minden percét. Nem tudom, túl fiatal voltam-e a megértéséhez, vagy szándékosan felejtettem el mindent, de a jelentések szinte csak az út felezővonalával és a toxikológiai elemzésekkel foglalkoztak. Nem az alperes, hanem a bátyám vonatkozásában – Tanner sodródott át a túloldalra, miután beszívott. Az ő keréknyomairól készültek diagramok, miközben bebizonyították, hogy a gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolt férfi tőle telhetően igyekezett elkerülni az ütközést. Az esküdtszék tiszta lelkiismerettel nem róhatja fel a balesetet az alperesnek.

Hosszú ideig ültem, ölemben a jegyzőkönyvvel. Elolvastam másodszor is. Majd még egyszer.

Ám ettől még ugyanúgy láttam: ha a nigger aznap este nem ül volán mögé, a testvérem még most is élne.

RUTH

Húsz év alatt mindössze egyetlenegy páciens rúgott ki, ő is csak két órára. Mindennek lehordott, még egy vázát is fejemhez vágott vajúdás közben. Azután visszavett, miután megkapta a gyógyszereit.

Miután Marie megkér, hogy távozzam, egy pillanatra megállok a folyosón és csak ingatom a fejem.

– Mi ez az egész? – néz fel Corinne a nővérpult mögül.

– Csak az év apukája – felelem lapos hangon.

Corinne összerezzen.

– Rosszabb, mint a vazektómiás fickó?

Egyszer egy olyan páciens szült nálunk, akinek a férjét két nappal korábban kötötték el. Valahányszor az asszony panaszkodott a fájdalom miatt, ő is vele tartott – egyszer még a mosdóba is kihívott, hogy letolja nadrágját és megmutassa gyulladt heréit. Közben a páciens kétségbeesetten fújtatott odabent. Én mondtam neki, hogy hívja fel a doktort, jajdult fel végül.

Turk Bauer azonban nem ostoba vagy önző, viszont – ha a konföderációs zászlóból ítélni lehet – nem túlzottan kedveli a színeseket.

– Rosszabb.

– Aha. – Corinne vállat von. – Hát, Marie ért az emberek nyelvén. Bármi is a gond, majd ő megoldja.

Csak ha el tudja intézni, hogy kifehéredjek, gondolom.

– Öt percre leugrom a büfébe. Fedezel?

– Csak ha hozol mazsi-drazsit – feleli Corinne.

A büfében néhány percig értetlenül állok a pult előtt, közben a tetoválásra gondolok, amit Turk Bauer karján láttam. Nincs problémám a fehérekkel. Fehér közösségben élek; fehér barátaim vannak; a fiam egy jellemzően fehér iskolába jár. Úgy bánok velük, ahogy tőlük is elvárom, hogy velem bánjanak – az érdemeik, nem pedig a bőrszínük alapján.

Viszont a fehérek, akikkel dolgozom, akikkel ebédelek, s akik a fiamat tanítják, nem rabjai az előítéleteiknek.

Veszek egy drazsét Corinne-nak és egy kávét magamnak; utóbbival elindulok az édesítőszerek felé. Van itt minden: tej, cukor, pötyi. Egy idősebb nő a tejszínhabbal pepecsel, hiába próbálja kinyitni. Táskája a pulton, ám ahogy közelebb lépek, felkapja, vállára veti a szíját és a hóna alá szorítja.

– Nehezen jár a kupak, igaz? – kérdezem. – Segíthetek?

Köszönetet mond és elmosolyodik, ahogy visszaadom a tejszínhabot.

Észre se veszi, hogy a hóna alá kapta az értékeit, amikor közelebb léptem.

Én viszont észreveszem.

Felejtsd el, Ruth, mondom magamban. Nem te vagy, aki mindenben a rosszat látja; ezt hagyd meg Adisának. Elindulok a lift felé, hogy visszatérjek az osztályomra. Odafent megajándékozom Corinne-t a drazséval, mielőtt továbbmegyek Brittany Bauer szobája felé. A kartonja és a kis Davisé odakint vár. Kézbe veszem a babáét, hogy üzenetet hagyjak az orvosnak a szívzörejről, ám ahogy kinyitom, rózsaszín öntapadós cetli tűnik fel előttem.

AZ ÁLLOMÁNY AFROAMERIKAI TAGJAI

NEM GONDOSKODHATNAK A PÁCIENSRŐL

Arcom kipirul a forróságtól. Marie nincs a nővérpultnál. Módszeresen átkutatom az egész osztályt, amíg végül rátalálok. Az egyik szülésszel társalog.

– Marie! – A mosoly rádermed az arcomra. – Van egy perced?

Követ a nővérpult felé, de nem szívesen folytatnám le ezt a társalgást a nyilvánosság előtt, ezért meg se állok a nővérszobáig.

– Ez most komoly?

Nem tesz úgy, mint aki félreért.

– Ez semmi, Ruth. Gondolj rá úgy, mintha a fickó vallási meggyőződése nem engedné, hogy te gondozd a gyerekét.

– Azért ez közel sem olyan, mint egy vallási meggyőződés…

– Az egész csak formalitás. Az apa forrófejű, valahogy le kellett nyugtatnom, mielőtt valami zűrt csinál.

– Ez nem elég zűr? – kérdezem.

– Oké – sóhajt fel Marie. – Gondold azt, hogy szívességet teszek neked. Legalább nem kell többet találkoznod a fickóval. Tudod, hogy ez nem rólad szól, Ruth.

– Nem mondod – felelek színtelen hangom. – Rajtam kívül hány afroamerikai tagja van az állománynak?

Mindketten tudjuk a választ. Zéró. Nagy kövér nulla.

Egyenesen belenézek a szemébe.

– Azt akarod, hogy hozzá se érjek a kisbabához? – kérdezem. – Jó. Megbeszéltük.

Olyan erővel vágom be az ajtót, hogy megrázkódik a keretben.

A vallás egyszer tényleg belekavart egy újszülött ellátásába. Egy muszlim pár jött a kórházba, hogy az anya ott szüljön, és az apa kijelentette, hogy elsőként csak ő szólhat az újszülötthöz. Amikor ezt hallottam, megnyugtattam, hogy tőlem telhetően tiszteletben tartom a kívánságát, de a szülésnél adódhatnak olyan komplikációk, amikor számomra az lesz a legfontosabb, hogy megmentsem a kisbabát, ez pedig kommunikációval jár. A szülőszobában ritkán van csend.

Adtam időt a párnak, hogy ezt megeméssze, amíg végül az apa újra behívott.

– Ha komplikációk adódnak – közölte –, Allah remélhetőleg megérti majd.

Az asszony végül úgy szült, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Közvetlen a gyermek világrajötte előtt emlékeztettem a szülészt a páciens kérésére, így az orvos nem jelentette be külön a fej, a jobb váll és a ball váll érkezését, mintha csak focimeccset közvetítene. Nem lehetett mást hallani, csak a gyermek sírását. Fogtam a máztól csúszós újszülöttet, hogy takaróba bugyolálva az apja karjára helyezzem. A férfi egészen közel hajolt a fiához, és arabul suttogni kezdett. Csak ezután tette a kisbabát a felesége mellé – s tört ki a szobában a hangorkán.

Valamivel később, amikor eljöttem ellenőrizni őket, mindkét páciensem aludt. Az apa a bölcső felett állt; úgy meredt a kisbabára, mint aki nem egészen érti, hogy történhetett mindez. Gyakran látom ezt a kifejezést az új apukák arcán, akik számára a terhesség csak itt válik kézzelfogható valósággá. Az anyának kilenc hónapja van befogadni szívébe az alatta lakó apróságot; az apában mindez a változás egy szemvillanás alatt megy végbe – mint amikor a hurrikán átrendezi a tájat.

– Gyönyörűséges kisfia van – jegyeztem meg, mire nagyot nyelt. Megtanultam, hogy vannak érzések, amelyekre máig nem találtuk meg az alkalmas szót. Haboztam, mielőtt kimondtam, ami a szülés óta motoszkált bennem. – Ha nem haragszik meg, mit suttogott a fiának?

– Az adzánt – magyarázta az apa. – „Isten a legnagyobb. Nincs más isten, csakis Allah, és Mohamed az ő küldötte.” – Felnézett rám és elmosolyodott. – Mi az iszlámban azt akarjuk, hogy a gyermek elsőként az imádság hangjait hallja.

Ami tökéletesen érthetőnek tűnik, ha belegondolunk, mekkora csoda minden gyermek.

A muszlim apa kérése és Turk Bauer követelőzése közti különbség nagyobb, mint a különbség ég és föld között.

Szeretet és gyűlölet között.

Mozgalmas a délután, így nincs időm beszélni Corinne-nal az általa megörökölt új páciensről, csak amikor már mindketten kabátban indulunk a lift felé.

– Mi volt ez az egész? – kérdi Corinne.

– Marie elvette az ügyet, mert fekete vagyok – vonok vállat.

Corinne elhúzza az orrát.

– Ez nem vall rá.

Felé fordulok, ujjaim ráfeszülnek kabátom hajtókájára.

– Szóval hazudok?

Corinne a karomra fekteti tenyerét.

– Persze, hogy nem. Csak lehet, hogy valami más van a háttérben.

Nem helyes, hogy Corinne-on vezetem le a mérgemet, miközben már neki kell felelnie a förtelmes családért. Nem helyes, hogy vele bánok így, miközben Marie-ra haragszom. Corinne mindig is igaz bajtársam volt, nem az ellenlábasom. Mégis úgy érzem, hogy beszélhetek, amíg bele nem kékülök, akkor se fogja megérteni, milyen érzés ez.

Talán tényleg addig kéne beszélnem, amíg bele nem kékülök. Avatárként is elfogadhatóbb lennék a Bauerek számára.

– Tök mindegy – vonok vállat. – Az a kisbaba nem jelent nekem semmit.

Corinne felveti az állát.

– Van kedved meginni egy pohár bort, mielőtt hazamegyünk?

Lassan ellazítom a vállam.

– Nem lehet. Edison már vár.

Csilingel a lift, kinyílik az ajtó. Persze zsúfolásig tömve, vége a műszaknak. Fehér arcok tengere.

Máskor eszembe se jutna, de most hirtelen mindenben ezt látom.

Belefáradtam, hogy az egyetlen fekete nővér vagyok a szülészeten.

Belefáradtam, hogy úgy teszek, mintha nem számítana.

Belefáradtam, pont.

– Tudod, mit? – fordulok Corinne-hoz. – Azt hiszem, inkább lépcsőzök.

Ötévesen nem tudtam rendesen hangsúlyozni a szavakat. Hiába olvastam már háromévesen – köszönhetően anyának, aki munka után fáradhatatlanul tanított –, ha a trikóból mindig rikó lett, de még a saját nevemből, a Brooksból is csak rúksz. Mama végül elment a könyvesboltba, vásárolt egy könyvet a beszédzavarokról, és egy éven át abból tanított. Ezután pedig ösztöndíjat szerzett, hogy próbára tegyem a képességeimet, és ne Harlemben kelljen iskolába járnom, ahol laktunk. A nővéremmel minden áldott reggel másfél órát buszoztunk, egészen az Upper West Side egyik általános iskolájáig, ahol többnyire zsidó gyerekek tanultak. A mama kitett minket az osztályterem előtt, mielőtt metróval továbbindult a Hallowellek háza felé.

A nővérem, Rachel nem tanult valami jól, a buszozás is kifárasztott mindnyájunkat, így másodikban visszatértünk a jól bevált harlemi iskolába. Egy éven át parlagon hagytuk ragyogó képességeimet, ami elkeserítette a mamát. Amikor beszélt erről a főnökének, Ms. Mina elintézett egy meghallgatást a Daltonban. A lánya, Christina is ebbe a magániskolába járt, ahol odafigyeltek a sokszínűségre. Teljes ösztöndíjat kaptam, végig a legjobbak között maradtam, minden iskolai ünnepségen díjakat kaptam, és hajtottam, mint a güzü, csak hogy megszolgáljam a belém vetett bizalmat. Míg Rachel összebarátkozott a környékbeli kölykökkel, én nem ismertem egyet sem. A Daltonba se igazán illettem, de Harlembe aztán végképp nem. Lehettem kiváló tanuló, lehetett példás a kiejtésem, akkor sem tudtam beolvadni.

Néha meghívtak magukhoz a többiek, akik olyanokat mondtak, mint Nem is úgy beszélsz, mint egy fekete! vagy Rád nem úgy gondolok!, de persze egyikük sem jött el Harlembe, hogy viszonozza a látogatást – mindig akadt egy fontos táncóra, egy családi program vagy egy sürgős tanulnivaló. Néha elképzeltem őket a selymesen szőke hajukkal és fogszabályzójukkal, amint elsétálnak a sarki posta mellett, ahol laktam. Mintha jegesmedvét képzeltem volna a trópusokra. Sosem folytattam a gondolatmenetet, hogy eltűnődjek azon, ők milyennek látnak engem a Daltonban.

Amikor bekerültem a Cornellre, miközben az iskolából sokan nem, az én fülembe is eljutott a pletyka: Csak azért vették fel, mert fekete. Kit érdekelt, hogy színötös vagyok és hibátlanul leérettségiztem? Kit érdekelt, hogy nem is engedhetjük meg magunknak a Cornellt, csak a plattsburghi SUNY-t?

– Kicsim – mondta a mamám –, egy fekete lánynak sosem könnyű feljebb jutnia, ezért meg kell mutatnod, hogy nemcsak egy fekete lány vagy, hanem Ruth Brooks. – Megszorította a kezem. – Megkapsz minden lehetőséget, de nem azért, mert kikönyörgöd magadnak, vagy mert olyan a bőröd színe, amilyen. Azért fogsz feljebb jutni, mert megérdemled.

Biztos nem lehettem volna szakápoló, ha a mama nem dolgozik olyan keményen, hogy rendes oktatást kapjak. Azt is tudtam, hogy a saját gyerekemmel megpróbálom majd elkerülni azokat a buktatókat, amikkel én szembesültem, így amikor Edison kétéves lett, a férjemmel úgy döntöttünk, a jobb iskolák miatt átköltözünk egy fehér környékre, még ha ez azt is jelenti, hogy mi leszünk ott az egyetlen színes család. Elhagytuk a vasút melletti lakást és New Havent, s miután több ajánlat rejtélyes módon eltűnt a kínálatból, miután az ingatlanos szembesült velünk, végül találtunk egy kis zugot a jómódú East Enden. Már itt írattam be Edisont óvodába, hogy a többi gyerekkel kezdhessen, és senki ne tekintsen rá jöttmentként. Az első perctől közéjük tartozott. Ha át akarta hívni valamelyik barátját, egyik szülő sem mondhatta, hogy a környékünk túl veszélyes a számára. Végtére is ugyanazon a környéken laktunk.

Be is jött. Istenem, de mennyire! Eleinte oda kellett figyelnem, hogy olyan tanárokhoz kerüljön, akik az eszét is látják, nemcsak a bőrszínét, de végül Edison bekerült a három legjobb közé. Országos ösztöndíjat kapott. Most pedig tovább is tanulhat. Az lehet belőle, ami csak akar.

Az egész életemet feltettem rá, hogy így legyen.

Amikor hazaérek a munkából, Edison a háziját írja a konyhaasztalnál.

– Szia, kicsim! – Lehajolok, hogy megpusziljam a feje búbját, ami már csak úgy megy, ha közben ül. Élénken emlékszem a pillanatra, amikor rádöbbentem, hogy magasabb nálam: milyen fura érzés volt felfelé nyújtani a karomat, nem lefelé – hogy akit egész életemben támogattam, lassan engem támogathat.

Nem néz fel.

– Hogy ment a meló?

Mosolyt tapasztok az arcomra.

– Tudod. A szokásos.

Lerázom a kabátom és felveszem Edisonét a kanapéról, ahová lehajította, hogy mindkettőt beakasszam a szekrénybe.

– Nem azért vagyok, hogy utánad pakolásszak…

– Akkor csak hagyd csak ott! – robban ki Edison. – Most már tényleg minden az én hibám? – Olyan hevesen löki el magát az asztaltól, hogy a széke kis híján felborul. A számítógépét és a füzetét is hátrahagyja, úgy viharzik ki a konyhából. Hallom a szobaajtót, ahogy bevágódik mögötte.

Ez nem az én fiam. Az én fiam anélkül is felcipeli Mrs. Laska szatyrait a harmadikra, hogy külön megkérné. Az én fiam előreengedi a nőket, mindig kér és köszön, s még mindig az éjjeliszekrényén tartja az összes szülinapi jókívánságot, amit valaha írtam neki.

Néha egy-egy kismama hozzám fordul, a karján visongó porontyával, s azt kérdi, honnan kéne tudnia, mire van szüksége. A kamasz sok szempontból ugyanolyan, mint az újszülött. Meg kell tanulnunk olvasni a reakcióiból, különben sosem tudhatjuk pontosan, mi a bibi.

Bármilyen szívesen bemennék Edisonhoz, hogy a karjaimba vonjam és elringassam, mint kiskorában, amikor fájt valamije, csak veszek egy nagy levegőt és belépek a konyhába. Hagyott nekem vacsorát; gondosan lefóliázta a tányért. Pontosan három étel elkészítésére képes: sajtos makaróni, rántotta és darált húsos szendvics. A hét többi napján az egytálételeket melegíti fel, amiket a szabadnapjaimon előre megfőzök. A ma esti menü enchilada, amihez Edison főzött egy kis borsót is, mert már évekkel korábban megtanítottam neki, hogy ezek a kis színfoltok teszik az igazi ételt.

Kitöltök egy keveset a borból, amit Marie-tól kaptam tavaly karácsonyra. Savanyú, de akkor is magamba erőltetem, amíg azt nem érzem, hogy a vállaim kezdenek ellazulni, és ha behunyom a szemem, már nem Turk Bauert látom.

Tíz perc múltán halkan bekopogok Edison ajtaján. A szoba tizenhárom éves kora óta az övé; én a nappali kihúzható kanapéján alszom. Elfordítom az ajtógombot, és az ágyon fekve találom, karjaival a feje alatt. Fehér pólója megfeszül a vállán, s ahogy megfeszíti az állát, teljesen az apját látom benne, mintha visszarepülnék az időben.

Leülök mellé a matracra.

– Megbeszéljük, vagy tegyünk úgy, mintha minden rendben lenne?

Edison elhúzza a száját.

– Van választásom?

– Nincs. – Halványan elmosolyodok. – A dolgozat miatt van?

Összeráncolja a homlokát.

– A dolgozat miatt? A differenciálszámítás gyerekjáték. Kilencvenhat százalékra megírtam. Nem, csak összebalhéztunk Bryce-szal.

Bryce ötödik óta Edison legjobb barátja. Az anyja családjogi bíró, az apja ókori irodalmat tanít a Yale-en. A nappalijukban van egy vitrin, amilyen a múzeumokban, benne egy eredeti görög vázával. Elvitték magukkal nyaralni Edisont Gstaadba és Szantorinire.

Jó érzés, hogy Edison átrakja rám ezt a terhet – egy időre valaki más problémáival foglalkozhatok. Ez a bosszantó az egész kórházi incidensben: úgy ismernek, mint született problémamegoldót, akinek mindenre van válasza. Nem én vagyok a probléma. Sosem voltam.

– Biztos kibékültök – paskolom meg Edison karját. – Olyanok vagytok, mint a testvérek.

Az oldalára fordul és fejére húzza a párnát.

– Hé – biztatom. – Hé! – Szelíden elhúzom a párnát, és döbbenten szembesülök a sötét csíkkal, amit egy könnycsepp hagy a bőrén. – Kicsim – suttogom. – Mi történt?

– Megmondtam neki, hogy elhívom Whitney-t a bankettre.

– Whitney-t… – ismétlem a nevet, miközben próbálok arcot társítani hozzá Edison ismerősei köréből.

– Bryce húga – segít ki.

Bevillan elém egy vörösesszőke, loknis lány képe évekkel korábbról, amikor nálunk játszott.

– A pufók, fogszabályzós kislány?

– Az, de már nincs fogszabályzója, és tutira nem pufók, vagyis csak olyan helyeken… – Edison tekintete egészen ellágyul. Képzelem, mit – miket – láthat maga előtt.

– Be ne fejezd ezt a mondatot! – szakítom félbe.

– A lényeg, hogy dögös csaj lett. Már másodikos. Oké, pólyáskorától ismerem, de mostanában már nem úgy tekintek rá, mint Bryce kishúgára, érted? Szépen elterveztem az egészet. Valamelyik haverom minden szünetben ott várta a terem előtt, a kezében egy papírral. Az elsőre azt írtam: ELJÖSSZ. A másodikra: A. Azután a VÉGZŐSÖK és a BANKETTJÉRE. A suli végén megvártam egy VELEM? szöveggel, hogy tudja, kiről van szó.

– Szóval most már így megy? – kérdezek közbe. – Nem elég elhívni a lányt a bankettra, egész színpadi show-t kell köré keríteni?

– Mi? Nem ez a lényeg, mama. A lényeg, hogy amikor megkértem Bryce-t, ő tartsa fel a BANKETTJÉRE szöveget, teljesen kibukott.

Élesen beszívom a levegőt.

– Hát – válogatok gondosan a szavak között –, néha nem könnyű elfogadni, hogy a kishúgunk egy másik fickó vágyainak a tárgya, még ha az illető közel is áll hozzánk.

Edison a szemét forgatja.

– Nem ez a gond.

– Csak idő kell neki, hogy megszokja. Talán meglepte… tudod, hogy így gondolsz a húgára. Olyan, mintha te is a testvére lennél.

– Épp ez az. Hogy nem. – A fiam felül, hosszú lábai az ágy szélén ingáznak. – Kinevetett. Azt mondta: Haver, az egy dolog, hogy mi együtt lógunk, de te és Whit? A szüleim kurvára lepetéznének. – Elfordítja a szemét. – Bocs, de ő mondta így.

– Semmi baj, kicsim. Folytasd.

– Megkérdeztem, miért. Tényleg nem fogtam fel. A családja még Görögországba is elvitt. Erre azt mondja: Ne vedd a szívedre, haver, de a szüleimnek nem férne bele, hogy a húgom egy feketével kavarjon. Szóval azzal nincs bajuk, ha a feka kölyök részt vesz a családi nyaralásokon, de az már nem pálya, hogy összeszűrje a levet a lányukkal.

Annyira keményen hajtottam, hogy Edisonnak sose kelljen éreznie, amint megvonják előtte ezt a határvonalat. Sosem gondoltam arra, hogy ha majd megtörténik – mert valamikor meg kell történnie –, annál jobban fog fájni neki, mert nem látta előre.

A kezéért nyúlok, hogy megszorítsam.

– Nem te és Whitney lesztek az elsők, akik a sín szemközti oldalán éltek – sóhajtok fel. – Rómeó és Júlia. Anna Karenina és Vronszkij. Maria és Tony. Jack és Rose.

Edison elborzadva mered rám.

– Tisztában vagy vele, hogy az összes példádban meghal valaki?

– Én csak azt próbálom elmondani, hogy ha Whitney látja, milyen különleges vagy, úgyis veled akar lenni. Ha meg nem, akkor nem éri meg a veszekedést.

A vállára fektetem a kezem; Edison lassan áthelyezi rám a súlyát.

– Ettől még ugyanakkora szopás…

– Vigyázz a szádra – szólok rá gépiesen. – És nem, nem az.

Nem először kívánom, bár élne még Wesley. Bár ne ment volna vissza Afganisztánba; bár ne vezette volna azt a konvojt, amikor a bomba felrobbant! Bár ne csak gyerekként ismerte volna Edisont, de kamaszként, sőt immár fiatalemberként is! Bár itt lenne most, hogy elmondja neki: nem utoljára fordul elő, hogy egy lánytól gyorsabban ver a szíve!

Bár itt lenne. Pont.

Bár látnád, mit hoztunk össze, gondolom némán. Mindkettőnkből a legjobbat kapta.

– Mi történt Tommyval? – kérdezem hirtelen.

– Tommy Phippsszel? – Edison a homlokát ráncolja. – Utoljára azt hallottam, hogy tavaly lebukott, amikor a suli mögött hernyót árult. Javítóban van.

– Emlékszel még, amikor az oviban azt mondta rád, hogy olyan a képed, mint az odakozmált pirítós?

A mosoly lassan szétárad Edison arcán.

– Ja.

Akkor először történt, hogy valaki felhívta rá Edison figyelmét, mennyire különbözik a többi kölyöktől – s mindezt úgy, hogy rossz színben tüntette fel. Hibásnak. Odakozmáltnak. Használhatatlannak.

Edison talán már azelőtt is másnak érezte magát. Mindenesetre akkor tartottam meg neki először a bőrszínéről szóló Beszédet.

– Emlékszel, mit mondtam?

– Hogy azért barna a bőröm, mert több melanin van benne, mint bárki másnak az oviban.

– Pontosan. Mindenki tudja, hogy az a jó, ha valamiből több van, nem pedig kevesebb. A melanin megóvja a bőrödet a napfénytől és javítja a látásodat, Tommy Phippsnek azonban mindig kevesebb lesz belőle. Vagyis kettőtök közül te vagy a szerencsés.

Lassan, ahogy a forró aszfalt elpárologtatja a vizet, Edison arcáról is eltűnik a mosoly.

– Hát, már nem érzem magam olyan szerencsésnek.

Kislányként sem hasonlítottunk egymásra a nővéremmel. Rachel bőre a frissen főtt kávé színében pompázott, akárcsak a mamáé. Engem mintha ugyanabból a kannából töltöttek volna ki, de annyi tejjel higítva, hogy az eredeti aroma már alig érződött.

Világosabb bőröm kiváltságokkal ruházott fel, amelyeket nemigen értettem, de Rachelt az őrületbe kergették. A pénztárosok a bankban nyalókát nyomtak a kezembe, majd, mintha alaposan megrágnák a dolgot, Rachelnek is odalöktek egyet. A tanárok a szép Brooks nővérnek, a jó Brooks nővérnek hívtak. Az osztálykép fotózásán az első sorba ültettek, míg Rachelt eldugták hátra.

Rachel azt híresztelte, hogy a vér szerinti apám fehér, hogy igazából nem tartozom a családhoz. Egyszer, miután egymás torkának ugrottunk emiatt, mondtam is valami olyasmit, hogy az igazi apukámmal akarok élni. Aznap este a mama leültetett, képeket mutatott az apámról, aki Rachel apja is volt – világos bőrű, akárcsak én –, és újszülöttként a karján tartott. A kép kerek egy évvel azelőtt készült, hogy örökre elhagyott mindhármunkat.

Rachellel felnőttként is mindenben különbözünk. Én alacsony vagyok, ő magas, akár egy királynő. Én mindig magoltam; neki rugóra járt az esze, de ki nem állta az iskolát. Húszas éveiben tárt karokkal ölelte magához, amit a gyökereinek nevezett: törvényesen felvette az Adisa nevet és elkezdte természetes formában, szénaboglyaként hordani a haját. Habár a legtöbb fekete név a szuahéliből jön, az Adisa joruba, és arról árulkodik, hogy a viselője nyugat-afrikai – ahonnan az őseink igazából származnak; ott éltek, mielőtt elhurcolták őket rabszolgának. Azt jelenti: Aki tiszta. Adisa még a nevével is megbélyegez minket, többieket, amiért nem látjuk az ő igazságát.

Adisa manapság a New Haven-i vasút mellett, egy olyan környéken él, ahol fényes nappal üzletelnek a droggal, míg éjjelente a fiatal kölyök egymásra lövöldöznek. Kipotyogtatott vagy öt gyereket, miközben az apjukkal minimálbéren él és küszködik a fennmaradásért. Teljes szívből szeretem a nővéremet, de éppúgy nem értem a döntéseit, ahogy ő sem az enyémeket.

Gyakran eltűnődtem ezen. Vajon a késztetésem, hogy ápolónő legyek, hogy több legyek és többet akarjak a fiamnak is, mind abban a tényben gyökerezik, hogy a két kis fekete nővér közül én indultam előnyösebb helyzetből? Vajon Rachel azért vált Adisává, mert csak így tudta elhitetni magával, hogy esélye van utolérni?

Pénteken, a szabadnapomon találkám van Adisával a manikűrösnél. Egymás mellett ülünk, kezünkkel az UV-lámpák alatt. Ahogy elnézi az általam választott színárnyalatot, Adisa megcsóválja a fejét.

– Nem hiszem el, hogy olyan lakkot választottál, amit Gyümölcsbár Turmixnak hívnak – jegyzi meg. – Ez a létező legfehérebb árnyalat.

– Narancssárga – mutatok rá.

– Mármint a neve, Ruth, a neve. Láttál már fekát egy gyümölcsbárban? Nem, mert senki se jár bárba, ha gyümölcslevet akar inni. Ahogy a fagyisnál se rendelnek fél tequilát.

Az égre emelem a tekintetem.

– Ne már! Elmesélem neked, hogy letiltottak az egyik páciensemről, és te tényleg arról akarsz társalogni, milyen színűre pingáltatom a körmöm?

– Én csak azt mondom, hogy te ilyen színben éled az egész életed – közli Adisa. – Ami veled történt, velünk minden áldott nap megtörténik. Minden rohadt órában. Teljesen hozzászoktál, hogy az ő szabályaik szerint játszol, már el is felejtetted, hogy a paklijukban te vagy a Fekete Péter. – Önelégülten elvigyorodik. – Talán világosabb a bőröd, de akkor is.

– Ez meg mit akar jelenteni?

Megvonja a vállát.

– Mikor mondtad el utoljára valakinek, hogy a mama még mindig házi cselédként dolgozik?

– Te is tudod, hogy alig csinál valamit. Mina rajta éli ki a jótékonysági ösztönét.

– Nem feleltél a kérdésre.

Felhorkanok.

– Nem tudom, mikor mondtam el utoljára. Te mindig felhozod, ha szóba állsz valakivel? Különben se az számít, milyen színű a bőröm. Jó vagyok abban, amit csinálok. Nem ezt érdemlem.

– Én sem azt érdemlem, hogy a Church Street csóró végén lakjak, de egyedül akkor sem tudok változtatni az elmúlt kétszáz év történelmén.

A nővérem szívesen játssza az áldozatot. Korábban is folytattunk erről parázs vitákat. Amennyire én látom: ha valaki nem akarja, hogy a sztereotípiák alapján ítéljék meg, ne erősítsen rájuk a viselkedésével. A nővérem szemében ez persze azt jelenti, hogy beszáll a fehérek játékába: nem vállalja fel önmagát, inkább azzá válik, akinek ők akarják látni. Olyan indulattal ejti az asszimiláció szót, mintha örök kárhozatra ítélné magát mindenki, aki mellette dönt – ahogy én is.

Az is a nővéremre vall, hogy fogja az én problémámat és alátámasztja vele a saját érvelését.

– Nem tehetsz arról, ami a kórházban történt – lep meg váratlanul. Azt hittem, a képembe vágja, hogy az egész az én hibám, mert másnak adtam ki magam, és addig színleltem, amíg már azt is elfelejtettem, ki vagyok. – Ez az ő világuk, Ruth, mi csak benne élünk. Olyan ez, mintha elköltöznél Japánba. Dönthetnél úgy, hogy nem törődsz a szokásaikkal és nem tanulod meg a nyelvüket, de attól könnyebben boldogulnál? Itt is ez van. Valahányszor bekapcsolod a tévét vagy a rádiót, fehéreket látsz, fehérekről hallasz, akik főiskolára és egyetemre mennek, vacsoráznak, megkérik egymás kezét, finom borokat isznak. Megtanulod, hogyan élik az életüket. Ha elég jól beszéled a nyelvüket, be is olvadhatsz közéjük, de hány fehér embert ismersz, aki a Tyler Perry-filmeket néz, hogy megtanuljon feka módra viselkedni?

– Nem ez a lényeg…

– Nem, a lényeg az, hogy élhetsz Rómában úgy, mint a rómaiak, de ettől a császár még nem enged be a palotájába.

– Nem a fehérek uralják a világot, Adisa – szállok vitába. – Egy csomó sikeres színes van. – Megnevezem az első hármat, aki eszembe jut. – Colin Powell, Cory Booker, Beyoncé…

– …és egyik se olyan sötét, mint én – veti ellen Adisa. – Tudod, mit mondanak: minél sötétebb egy környék, annál sötétebbek az emberek.

– Clarence Thomas – bököm ki. – Sötétebb nálad, mégis a legfelsőbb bíróság tagja.

A nővérem elneveti magát.

– Ruth, ő annyira konzervatív, hogy még a vére is fehér.

Feléled a telefonom. Óvatosan emelem ki a táskámból, nehogy tönkretegyem a lakkot.

– Edison? – kérdi nyomban Adisa. Sok mindent el lehet mondani róla, de a fiamat ugyanúgy szereti, mint én.

– Nem. Lucille a melóhelyről. – Már attól kiszárad a torkom, hogy a kijelzőn meglátom a nevét. Ő segédkezett Davis Bauer születésénél, ám ezúttal nem erről van szó. Lucille elkapott valami vírust; be kell állni helyette éjszakára. Cserélni akar, így pedig szombaton nem kellene egész nap dolgoznom, már tizenegykor leléphetnék. Ez dupla műszakot jelent, de máris azt tervezgetem, mihez kezdhetnék a szabad szombattal. Edisonnak új télikabát kell – esküszöm, nyáron kerek tíz centit nőtt. Vásárlás után elvihetném ebédelni; talán valami film is kijött, amit megnézhetnénk együtt. Egyre fájóbban tudatosul bennem a felismerés: a fiam eljutott odáig, hogy felveszik az egyetemre, ami azt jelenti, hogy egyedül maradok. – Azt akarják, hogy este menjek be dolgozni.

– Kik? A nácik?

– Nem. Lebetegedett egy nővér.

– Egy fehér nővér – pontosít Adisa.

Még csak nem is válaszolok.

Adisa hátradől a széken.

– Szerintem nincsenek abban a helyzetben, hogy szívességet kérjenek tőled.

Épp készülök megvédeni Lucille-t – akinek aztán tényleg semmi köze ahhoz, hogy Marie öntapadós cetlin tiltott el egy pácienstől –, amikor a körmös megvizsgálja az ujjainkat, hogy lássa, megszáradt-e a lakk.

– Rendben – bólint. – Kész vannak.

Adisa megmozgatja az ujjait, végükön a rózsaszínen világító körmökkel.

– Miért járunk folyton ide? Ki nem állom ezt a helyet. – Halkan, fojtott hangon beszél. – Sosem néznek a szemembe és nem adják a kezembe a visszajárót. Szerintem félnek, hogy átragad rájuk a feketeségem.

– Koreaiak – mutatok rá. – Az eszedbe se jutott, hogy az ő kultúrájukban mindkettő nagy modortalanságnak számít?

Adisa felhúzza a szemöldökét.

– Oké, Ruth, oké. Mondogasd csak magadban, hogy az egész nem rólad szól.

Még tíz perce sem tart a rendkívüli műszak, de máris bánom, hogy igent mondtam. Odakint vihar morajlik, amit egyik időjós sem látott előre. A barométer kitartóan zuhan, aminek egyenes következményei a korán felrepedő magzatburkok, az idő előtt beinduló szülések és a folyosón szorongó páciensek, akiknek nincs elég helyük, hogy kijárkálják magukból a feszültséget. Rohangálok, mint a levágott fejű csirke, ami egyfelől jó – addig se gondolok Turk és Brittany Bauerre.

Annyira persze nem tudom kiverni őket a fejemből, hogy a szolgálat átvételekor ne ellenőrizném a kartonjukat. Azt mondom magamban, csak meg akarok győződni arról, hogy valaki más – valaki fehér – gondoskodott a kicsi hazaadás előtti kardiológiai vizsgálatáról. Látom is az előjegyzést, mellette a feljegyzéssel, miszerint Corinne péntek délután megszúrta a baba sarkát és vért vett belőle a szűrővizsgálatokhoz. Azután valaki a nevemet kiáltja, és hirtelen egy vajúdó kismama bűvkörébe kerülök, akit akkor tolnak át a sürgősségiről. A férje holtsápadt – az a fajta, aki megszokta, hogy képes megszerelni a dolgokat, s csak most döbbenti meg a felismerés, hogy ez messze-messze meghaladja a képességeit.

– Ruth vagyok – mutatkozom be a nőnek, aki mintha minden összehúzódással mélyebben roskadna magába. – Mostantól végig önökkel leszek.

A neve Eliza, és a férje, George szerint a fájásai négypercenként követik egymást. Ez az első terhességük. Elhelyezem a pácienst az utolsó szabad szülőszobában és vizeletmintát veszek tőle, mielőtt rákapcsolom a monitorra. Felmérem az életjeleket, közben kérdezősködni kezdek: Milyen erősek a fájások? Hol érzi őket, inkább elöl vagy hátul? Elfolyt már a magzatvíz? Vérzés volt? Mocorog a kisbaba?

– Ha készen áll, Eliza – bólintok –, megvizsgálom a méhnyakat. – Felveszem a kesztyűt és az ágy lábához lépek, közben megérintem a térdét.

Olyan kifejezés suhan át az arcán, amitől megtorpanok.

Tudni kell, hogy a vajúdó nők bármit megtennének, csak hogy megszabaduljanak a bébitől. Rettegnek attól, mit kell kiállniuk a szülés során – csakhogy az egészen más, mint az érintéstől való félelem. Eliza arcáról pedig éppen ezt olvasom le.

Tucatnyi kérdés tülekedik a nyelvem hegyén. Eliza a férje segítségével, a mosdóban öltözött át, így nem láthattam, vannak-e rajta bántalmazásra utaló külsérelmi nyomok. Vetek egy pillantást George-ra. Átlagos apa-alapanyagnak tűnik – ideges és elveszett –, nem olyannak, aki nem tudja kezelni az indulatait.

Persze Turk Bauer is teljesen normálisnak tűnt, amíg fel nem tűrte az ingujját.

Megrázom a fejem, hogy kitisztuljon, mielőtt George-hoz fordulok. Egy mosollyal elfedem a megérzéseimet.

– Megkérhetném, hogy hozzon Elizának egy jégkását a büféből? Óriási segítség lenne.

George mérhetetlenül megkönnyebbül; végre neki is van feladata. Amint távozik, Elizához fordulok.

– Minden rendben? – Egyenesen a szemébe nézek. – Nem kíván elmondani valamit, amit nem mondhat el, amíg George is itt van?

Megrázza a fejét, azután könnyekben tör ki.

Lefejtem magamról a kesztyűt – a méhnyak-vizsgálat várhat –, és a kezéért nyúlok.

– Nekem elmondhatja, Eliza.

– Azért vagyok terhes, mert megerőszakoltak – zokog fel. – George nem is tud róla. Annyira örül a kisbabának… Nem mondhatom el neki, hogy talán nem is az övé.

A lappangó múlt az éjszaka közepén bukik felszínre, miközben Eliza hét centire tágul, és George elugrik valami rágcsáért a büfébe. A vajúdás már csak ilyen: közös trauma, ami nemcsak egymáshoz fűz, de rövid úton megerősíti a köteléket. Bár a szemében alig vagyok több idegennél, Eliza kiönti nekem a lelkét – mintha hajótörött lenne, én pedig a megmeneküléssel kecsegtető föld a láthatáron. Üzleti úton volt, ahol megünnepelte, hogy sikerült egyezséget kötnie egy fontos ügyféllel. Az ügyfél meghívta vacsorára, fizetett neki egy italt, azután Eliza már csak arra emlékszik, hogy a hotelszobájában ébredt és mindene sajgott.

Miután végez, mindketten hagyjuk leülepedni a szavakat.

– Nem mondhattam el George-nak. – Eliza görcsösen szorongatja a durva kórházi lepedőt. – Elment volna a főnökeimhez, és elhiheti, hogy nem kockáztattak volna egy ekkora üzletet csak amiatt, ami velem történt. A legjobb esetben is csak valami fájdalomdíjat kaptam volna, hogy tartsam a szám.

– Tehát senki sem tudja?

– Maga igen. – Eliza felnéz rám. – S ha nem tudom majd szeretni a kisbabát? Ha valahányszor ránézek, azt látom majd, ami velem történt?

– Talán kérhetne DNS-vizsgálatot… – kockáztatom meg.

– Mire lenne az jó?

– Hát, akkor tudná.

Megrázza a fejét.

– S azután?

Jó kérdés, ami bennem is hosszan visszhangzik. Jobb nem tudni a rút igazságot, csak úgy tenni, mintha nem is létezne? Vagy jobb szembenézni vele, még ha olyan terhet is jelent, amit életünk végéig cipelhetünk?

Már épp készülök véleményt nyilvánítani, amikor Elizát elragadja egy újabb összehúzódás. Hirtelen újra a lövészárokban találjuk magunkat, ahol az életünkért küzdünk.

Három órába telik, amíg Eliza kitolja magából a kislányát. Sírva fakad, mint oly sok új anyuka, bár tudom, hogy nem ugyanazért. A szülész átadja nekem az újszülöttet, én pedig belenézek a szemébe, ebbe a tajtékzó óceánba. Nem számít, hogyan fogant. Csak az számít, hogy itt van.

– Eliza – suttogom, ahogyan a mellkasára helyezem a babát. – Itt a kislánya.

Eliza még akkor sem néz rá, amikor George átnyúl a válla felett, hogy megcirógassa az újszülött ráncos kis combját. Felemelem a babát, hogy közelebb kerüljön Eliza arcához.

– Eliza – ismétlem határozottabb hangon. – A kislánya.

Erővel vonszolja tekintetét a kezem között izgő-mozgó csecsemő felé, hogy lássa, amit én: férjének kéklő szemét. Egyforma orrukat. Azt a jellegzetes kis bemélyedést az állán. A kisbabát, aki beillene George miniatűr klónjának.

Hirtelen minden feszültség feloldódik benne. Karja összezárul a kislánya körül, s oly szorosan préseli testéhez, hogy többé nem marad hely a kimondatlan kérdéseknek.

– Szia, drágaságom – suttogja.

Ezzel a család meg is teremti a maga valóságát.

Bárcsak nekünk, többieknek is ilyen könnyen menne!

Másnap délelőtt kilencre úgy érzem, mintha New Haven összes lakosa megszült volna a kórházban. A kávé tart életben, ahogy fel-alá rohangálok a páciensek között, közben buzgón imádkozom, nehogy tizenegy előtt még valakire rájöjjön a fájás. Eliza mellett két másik páciensem is szült az éjjel: egy asszony a harmadik gyerekét – neki igazság szerint már egyedül is ment volna –, egy másik három vetélés után az elsőt, ezért császározni kellett. Az ő babáját, aki alig huszonhét hétre született, rögtön átvitték a PIC-re.

Amikor Corinne hétre bejön, még csak a császármetszésnél tartunk, így az útjaink kilencig és a csecsemőszobáig nem is keresztezik egymást.

– Hallom, kettő szülés volt az éjjel. – Kerekes kiságyat tol be. – Te mit csinálsz itt?

A csecsemőszobában azelőtt az újszülötteket őriztük, amíg a mamájuk kialudta a szülést, de ma már ők is napi huszonnégy órában az anyjuk kórházi szobájában tartózkodnak, így a helyiséget főként raktárnak használjuk – meg az olyan rutinbeavatkozásokra, mint a körülmetélés, amit egyik szülő sem kíván látni.

– Bujdokolok. – Előhúzok a zsebemből egy müzliszeletet, hogy két harapással kivégezzem.

Elneveti magát.

– Mi a frász folyik itt? Hozzám nem jutott el az emlékeztető, hogy ma van a végítélet napja.

– Ne tudd meg. – Most először vetek egy pillantást az újszülöttre, és érzem, ahogy a borzongás végigfut a gerincemen. DAVIS BAUER, olvasom a kiságy kartonján. Akaratlanul is hátrébb lépek.

– Hogy van? – kérdezem. – Eszik már?

– A cukra magas, de továbbra is kába – felel Corinne. – Az elmúlt két órában nem szophatott, mert Atkins körül fogja metélni.

Mintha csak a végszóra várna, dr. Atkins lép a csecsemőszobába.

– Épp időben – bólint elégedetten, ahogy lenéz a kiságyra. – Mostanra beütött az érzéstelenítő, és beszéltem a szülőkkel is. Adna neki egy kis édeset, Ruth?

Az édes ez esetben cukros víz, amivel bedörzsöljük a baba ínyét, hogy megnyugtassuk és elvonjuk a figyelmét.

– Már nem én gondozom a pácienst – közlöm mereven.

Dr. Atkins felhúzza a szemöldökét, mielőtt felnyitja a páciens aktáját. Viszontlátom az öntapadós cetlit. Ahogy olvassa, a feszélyezett csend egyre dagad, lassan minden levegőt kiszorít a szobából.

Corinne megköszörüli a torkát.

– Öt perce kapott tőlem…

– Nagyszerű – bólint dr. Atkins. – Akkor kezdjük.

Egy pillanatig még maradok: elnézem Corinne-t, ahogy kicsomagolja és előkészíti a babát a rutinbeavatkozásra. Dr. Atkins felém fordul. Részvétet látok a tekintetében, amire a legkevésbé van szükségem. Nem kell szánakoznia, csak mert Marie hozott egy ostoba döntést. Nem kell szánakoznia, csak mert barnának születtem.

Tréfával ütöm el a dolgot.

– Ha már benne van, talán sterilizálhatná is.

Kevés ijesztőbb dolog van egy sürgősségi császármetszésnél. A levegőben elektromos feszültség szikrázik, miután a doki riadót fúj; innentől a társalgás feszes tőmondatokra korlátozódik: Megvan az infúzió. Kész a műtő. Szóljanak mindenkinek! Közöljük a pácienssel, hogy gond van, ezért gyorsan kell lépnünk. A központos rácsipog a csapat minden tagjára, aki nem tartózkodik az épületen belül, addig az ügyeletes nővér a főnővérrel áttolja a pácienst a műtőbe. A főnővér itt kicsomagolja a steril eszközöket és bekapcsolja az altatógépet, amíg mi a műtőasztalra fektetjük a pácienst, előkészítjük a köldökét és felhúzzuk a köntösét. Amint befut az aneszteziológus és az orvos, aki megejti a vágást, azzal kint is van a baba. Az egész megvan húsz perc alatt. A nagy kórházakban, mint a Yale-New Haven, néha hét is elég.

Húsz perccel Davis Bauer körülmetélése után Corinne egy másik páciensének elfolyik a magzatvize; a lába közül már kilátszik az összehurkolódott köldökzsinór. Corinne-t a csecsemőszobában riasztják.

– Figyelj rá! – veti oda nekem, mielőtt átrohan a nő szobájába. Egy perccel később már Marie-t látom az ágy végében, ahogy egy ápolóval a lifthez tolják a pácienst. Corinne az ágyon, a páciens lába közt kuporog, kesztyűs kezével próbálja visszatartani a köldökzsinórt.

Figyelj rá. Azt akarja, hogy én vigyázzak Davis Bauerre. A körülmetélt újszülött esetében ezt írja elő a szabályzat, hátha újra megindul a vérzés. S miután Marie és Corinne alámerült a sürgősségi császármetszés sűrűjébe, szó szerint nincs más, aki ezt megtehetné.

Belépek a csecsemőszobába, ahol Davis próbálja kiheverni a traumát.

Csak legfeljebb húsz perc, mondom magamban, amíg Corinne visszatér vagy Marie levált.

Karba tett kézzel nézek az újszülöttre. A kisbabák tényleg olyanok, mint az üres papírlapok. Amikor a világra jönnek, még nem hordozzák magukban a szüleik előítéleteit, sem az egyházuk ígéreteit, sem azt a képességet, hogy kettéválasszák az emberiséget olyanokra, akiket kedvelnek, és olyanokra, akiket nem. Semmit sem hoznak erre a világra, csak a törődés iránti igényt. S ezt a törődést akárkitől elfogadják, bőrszínre való tekintet nélkül.

Belegondolok, mennyi időbe telik, amíg a neveltetés elkoptatja ezt a természetes mázat.

Mire újra lenézek a kiságyra, Davis Bauer már nem lélegzik.

Közelebb hajolok, hátha csak elmulasztottam az apró mellkas emelkedését és süllyedését, ám ebből a szögből még inkább látom bőrének kékes árnyalatát.

Ösztönösen cselekszem: szívére tapasztom a sztetoszkópot, megkocogtatom a sarkát, kicsomagolom a takaróból. Sok kisbaba elfelejt levegőt venni, de ha kicsit megmozgatjuk – ha a hátáról a hasára vagy akár az oldalára fektetjük –, a légzés automatikusan újraindul.

Azután az agyam beéri az izmaimat. Az állomány afroamerikai tagjai nem gondoskodhatnak a páciensről.

Vetek egy pillantást a csecsemőszoba ajtaja felé. Közben úgy fordulok, hogy ha bárki benyitna, csak a hátamat láthassa, ne azt, amit csinálok.

A stimulálás ugyanaz, mint az újjáélesztés? A baba megérintése gondoskodásnak számít?

Elveszthetem emiatt a munkámat?

Mit számít ez a szőrszálhasogatás?

Mit számít, ha a baba újra lélegezni kezd?

A gondolatok tornádóként örvénylenek a fejemben: csak légzésleállás lehet, az újszülöttek nincsenek kitéve a hirtelen szívhalálnak. Egy kisbaba három-négy percig is levegő nélkül maradhat úgy, hogy a szíve még 100-at ver, mert a normális pulzus 150… Ez azt jelenti, hogy ha a vér nem is jut el az agyba, tovább kering a test többi részében, s amint a baba oxigénhez jut, a szívverés újra felgyorsul. Emiatt egy kisbaba esetében a mellkasi nyomás nem is olyan fontos, mint a lélegeztetés. Épp ellenkező módon, mint a felnőtt pácienseknél.

De miután félreteszem a kételyeimet és mindent kipróbálok az orvosi beavatkozáson kívül, akkor sem indul újra a légzés. Normális esetben fognék egy pulzoximétert, hogy felmérjem a vér oxigénszintjét és a pulzust. Keresnék egy lélegeztetőmaszkot. Riadót fújnék.

Mi az, amit megtehetek?

Mi az, amit nem tehetek?

Corinne és Marie most már bármelyik pillanatban megérkezhet. Meglátják, ha hozzányúltam a csecsemőhöz – s azután?

Veríték csorog a gerincemen, ahogy kapkodva visszacsomagolom az újszülöttet a takaróba. Meredten nézem apró testét. Saját pulzusom a fülemben lüktet – kudarcom metronómja.

Nem tudom biztosan, három perc telik-e el vagy csak harminc másodperc, amikor magam mögött meghallom Marie hangját.

– Mit csinálsz, Ruth?

– Semmit – felelem rezzenéstelen arccal. – Nem csinálok semmit.

Átnéz a vállam felett. Ahogy meglátja a kisbaba elkékülő arcát, egy pillanatra magamon érzem perzselő tekintetét.

– Hozd a maszkot! – rendelkezik. Kicsomagolja a kisbabát, megkocogtatja a sarkát, átfordítja a testét.

Pontosan azt csinálja, amit én tennék.

Befedi Davis orrát és száját a maszkkal, majd pumpálni kezd, hogy felfújja a tüdejét.

– Add ki a riasztást…

Követem az utasítást; tárcsázom az 1500-at.

– Kék kód a csecsemőszobában. – Elképzelem az orvoscsapatot, amelynek tagjai félbehagyják a munkájukat: a különböző szinteken dolgozó aneszteziológust, intenzív osztályos nővért és asszisztenseket. Meg persze dr. Atkinst, aki csak percekkel korábban látta a kisbabát.

– Mellkasi nyomás – szól rám Marie.

Ezúttal nem habozom. Két ujjal eszközlök nyomást a baba mellkasán, percenként kétszázszor. Amint a sürgősségi kocsit betolják a csecsemőszobába, szabad kezemmel a vezetékek után nyúlok és rákapcsolom az elektródákat a babára, hogy a monitoron lássam erőfeszítésem eredményét. A kis helyiségben hirtelen egymással vetekedve igyekszünk az alig 48 centis test közelébe kerülni.

– Próbálnám intubálni – kiált az altatóorvos az intenzív osztály nővérére, aki hiába próbál eret találni.

– Az antecubitalis régióban nincs – csattan fel a nővér.

– Engedem – lép hátrébb az aneszteziológus, hogy a nővér jobban hozzáférjen a pácienshez, s egyre erősebben bökdösse az ujjbegyével, hátha ettől kirajzolódik egy véna – bármilyen véna.

Az altatóorvos a monitorra mered.

– Elég a lélegeztetésből. – Magasba emelem a kezem, mintha egy bűncselekményen kaptak volna.

Mindnyájan a monitorra meredünk, de a baba pulzusa alig 80.

– A mellkasi nyomás nem hatásos – közli az altatóorvos a nyilvánvalót, mire erősebben feszülök a mellkasnak. Vékony mezsgyén járok: a hasizmok még nem védik a hasi üregben megbújó belső szerveket – ha kicsit is nagyobb erővel vagy nem a megfelelő helyen nyomok, megrepeszthetem a csecsemő máját.

– Nem látok bőrpírt – jegyzi meg Marie. – Megy egyáltalán az oxigén?

– Valaki megnézné a vérgázt? – kéri az aneszteziológus, hogy a két kérdés egymásba gabalyodjon a mozdulatlan test felett.

Az intenzív osztályos nővér a baba ágyékán próbálja kitapintani a pulzust, hátha ráakad a femorális verőérre és vérmintát vehet, hogy kiderüljön, nincs-e savasodás. Valaki a csapatból elrohan a fiolával a laborba, bár mire fél órával később megjön az eredmény, már úgyis mindegy. Addigra a gyerek újra lélegezni fog.

Vagy nem.

– A francba van már az a véna?

– Meg akarja próbálni? – rivall rá a nővér. – Nem állok az útjába.

– Elég a kompresszióból – rendelkezik az altatóorvos.

Engedelmeskedem. A monitor szerint a szív 90-et ver.

– Atropint. – A fecskendő az orvoshoz vándorol, aki lehúzza a védőburkot a tűről, eltávolítja a maszkot, és a lélegeztetőcsövön át a baba tüdejébe injektálja a szert. Azután tovább fújtat a maszkkal, hogy az oxigén és az atropin átjárja a hörgőket.

Krízishelyzetben az idő képlékennyé válik. Olyan bénító lassúsággal úszunk át rajta, hogy képtelenség megmondani, megéljük vagy újraéljük-e a rettenetes pillanatokat. Úgy látjuk ügyködni a saját kezünket, mintha nem is hozzánk tartozna; halljuk a páni rémületben felkúszó hangokat, melyek egyetlen fülsiketítő és disszonáns hangban egyesülnek.

– Ha kanülálnánk a köldökzsinórt? – veti fel a nővér.

– Túl sok idő telt el a szülés óta – vágja rá Marie.

Egyre reménytelenebb a helyzet. Ösztönösen fokozom a nyomást.

– Túl erőszakosan csinálja – szól rám az aneszteziológus. – Lazítson kicsit.

Mégis egy sikoly az, ami megtöri az ütememet. Brittany Bauer időközben megjelent, s most teli torokból jajveszékel. Egy asszisztens tartja vissza, ahogy próbál közelebb kerülni a kisbabájához. Férje mozdulatlanul és megkövülten mered ujjaimra, ahogy a fia mellkasát pumpálom.

– Mi történik vele? – kiált fel Brittany.

Nem tudom, ki engedte be, de persze nincs ráérő ember, aki kint tarthatta volna. A szülészet éjjel óta csúcsra jár és emberhiánnyal küzd. Corinne-t továbbra is leköti a császármetszés, Marie meg itt van velem. Bauerék nyilván meghallották a vészjelzést, és látták a kórház alkalmazottait, amint a csecsemőszoba felé rohannak, ahol újszülött fiuknak egy rutinbeavatkozást követően békésen kéne aludnia.

Nekem is a többiekkel kellett volna iderohannom.

Az ajtó kitárul, és dr. Atkins lép be rajta, hogy haladéktalanul utat törjön magának a kiságyhoz.

– Mi történt?

Senki sem felel, amiből ráeszmélek, hogy nekem kellene.

– Itt voltam a baba mellett. – Szótagjaim üteme szaggatottan követi a mellkasi nyomásokat, melyeket még most sem hagyok abba. – Elszürkült és leállt a légzése. Stimuláltuk, de spontán módon nem állt helyre a légzés, ezért megkezdtük az újjáélesztést.

– Mióta csinálják? – kérdezi dr. Atkins.

– Tizenöt perce.

– Oké, Ruth, kérem, hagyja abba egy pillanatra… – Dr. Atkins a szívmonitor felé fordul. A pulzus már csak 40.

– Sírkő… – mormolja Marie.

Ezt a szót használjuk a széles QRS-komplexumra az EKG-n: a szív jobb fele túl lassan reagál a szív bal felére; nincs perctérfogat.

Nincs remény.

Néhány pillanat múlva bekövetkezik a szívleállás. Dr. Atkins vesz egy nagy levegőt – ez sosem könnyű, de még szörnyűbb egy újszülött esetében –, mielőtt leemeli és a szemétbe hajítja a maszkot.

– Időpont?

Mindnyájan felnézünk az órára.

– Ne… – nyög fel Brittany, ahogy térdre rogy. – Kérem, ne hagyják abba. Ne adják fel!

– Sajnálom, Mrs. Bauer – sóhajt fel az orvos –, de semmit sem tehetünk a fiáért. Elment.

Turk elszakad a feleségétől, kirángatja a lélegeztetőmaszkot a szemetesből. Félrelöki útjából az altatóorvost, ahogy megpróbálja újra csatlakoztatni Davis lélegeztetőcsövéhez.

– Csak mutassák meg – könyörög. – Majd én átveszem. Nem hagyhatják abba.

– Kérem…

– Majd én lélegeztetem. Tudom, hogy menni fog…

Dr. Atkins a vállára fekteti kezét, mire Turk teljesen magába omlik a gyász súlya alatt.

– Nincs rá mód, hogy visszahozzuk Davist – közli vele az orvos, mire elfedi az arcát és zokogni kezd.

– Időpont? – ismétli dr. Atkins.

A protokoll fura része, hogy a szobában tartózkodóknak meg kell egyezniük a halál bekövetkeztének pontos időpontjában.

– Tíz óra négy – olvassa le az időt Marie, mire mindnyájan egyszerre helyeslünk.

Hátralépek, meredten nézem a kezemet. Ujjaim összetöpörödtek a sok nyomástól. Az én szívem is sajog.

Marie megméri a baba testhőmérsékletét. 35 fok. Turk mostanra visszavonult a felesége mellé, akit próbál megtartani. Kifejezéstelen az arcuk, dermedt a hitetlenkedéstől. Dr. Atkins csendesen beszél hozzájuk, próbálja megmagyarázni az megmagyarázhatatlant.

Corinne lép a csecsemőszobába.

– Ruth? Mi a frász történt?

Marie becsavarja Davis testét a takaróba, fejébe húzza apró sapkáját. A traumáról nem árulkodik más, csak a kis cső, ami szalmaszálként kandikál ki a lebiggyedt ajkak közül. Marie a karján ringatja a kisbabát, mintha a gyengédség még számítana. Így adja át az anyjának.

– Elnézést – felelek Corinne-nak, de valójában azt akarom mondani: bocsáss meg. Sietve elfurakodok mellette, megkerülöm a gyászoló szülőket és a halott kisbabát, de így is alig érek ki a mosdóba, mielőtt görcsösen rázkódni kezdek a rosszulléttől. Ahogy a rideg porcelánhoz préselem a homlokom és behunyom a szemem, még mindig érzem a hullámzó mellkast az ujjaim alatt, a vér lüktetését a fülemben, és a gyötrelmes igazságot a nyelvemen: ha nem habozok, az a kisbaba talán még most is élne.

Volt egyszer egy páciensem, egy tizenéves lány, akinek a magzata placentáris vetélés következtében halva született. A méhlepény levált a méh nyálkahártyájáról, így a baba oxigén nélkül maradt; a vérzés miatt az újszülöttel együtt kis híján az anyát is elveszítettük. A babát elszállították, hogy a hűtőkamrában várja ki a boncolást, ami Connecticutban halvaszületés esetén rutineljárás. Tizenkét órával később megérkezett a lány nagyanyja Ohióból, hogy egyszer az életben kézben tarthassa a dédunokáját.

Lementem a hullaházba, ahol a halott bébiket szabványos Amana hűtőben, a polcokon sorakozó kis hullazsákokban tároljuk. Kivettem a babát és kicsúsztattam a zsákból, hogy utána percekig csodáljam tökéletes kis vonásait. Olyan volt, mint egy gyerekjáték. Mintha csak aludna.

Nem volt szívem jéghidegen odaadni az asszonynak, ezért visszacsomagoltam és elmentem a sürgősségire néhány fűtőtakaróért. A hullaházban ezekbe bugyoláltam a kisbabát, egyikbe a másik után, hogy átmelegítsem a bőrét. Fogtam egy kis kötött sapkát, amit az egészséges újszülöttek fejére szoktunk húzni, hogy eltakarjam a megalvadt vértől elliluló fejtetőt.

Halvaszülés esetén azt a protokollt követjük, hogy a halott kisbabát sosem vesszük el az anyától. Ha a gyászoló kismama úgy akarja, engedjük, hogy huszonnégy órán át magához ölelje és a szívére szorítsa, hogy kifésülje a haját és megfürdesse – megéljen vele minden olyan pillanatot, amire később már nem lesz lehetősége. Kivárjuk, amíg készen nem áll a végső búcsúra.

Az a nagymama egész délután a karján ringatta a dédunokáját, mielőtt visszaadta nekem. Akkor pelenkát terítettem a vállamra, mint etetés után, és visszaindultam vele a kórház alagsorába, a hullaházba.

Azt hihetnénk, mindebben az a legnehezebb, amikor az anya odaadja nekünk a gyermekét – de nem. Abban a pillanatban még ő is csak egy gyermek. A legnehezebb az, amikor levesszük a kis kötött sapkát, a fűtőtakarót, a pelenkát. Amikor visszatesszük a testet a zsákba. Amikor rázárjuk a hűtőajtót.

Egy órával később a nővérszobában vagyok, már előveszem kabátomat a szekrényből, amikor Marie dugja be a fejét az ajtón.

– Még itt vagy? Jó. Lenne rám egy perced?

Bólintok, ahogy leülünk az asztalhoz. Valaki nagy tálra való cukorkát tett ki. Elveszek egy szemet és kicsomagolom, hagyom szétáradni töltelékét a nyelvemen. Remélem, ennyi elég ahhoz, hogy ne mondjam ki, amit nem szabad.

– Micsoda egy reggel! – sóhajt fel Marie.

– Micsoda egy éjszaka! – toldom meg.

– Persze, dupla műszakod volt. – Megcsóválja a fejét. – Az a szegény család.

– Rettenetes. – Talán nem értek egyet a nézeteikkel, de akkor sem szolgáltak rá, hogy elveszítsék a kisbabájukat.

– Be kellett nyugtatózni az anyát – árulja el Marie. – A babát már levittük.

Az apát bölcsen nem említi.

Elsimít egy nyomtatványt az asztalon.

– Ez természetesen csak formai előírás. Le kell írnom, pontosan mi történt, amikor Davis Bauer légzése leállt. A csecsemőszobában voltál?

– Corinne helyett. – Egyenletes és lágy a hangom, pedig olyan veszélyesnek érzek minden szótagot, mintha egy-egy penge lenne a torkomban. – Váratlanul elhívták a műtőbe. A Bauer babának kilenckor volt a körülmetélése, ezért nem maradhatott felügyelet nélkül. Miután te is császármetszésnél segédkeztél, nem maradt más, aki vigyázhatott volna rá.

Marie tolla a papírt kaparássza; nincs itt semmi szokatlan vagy váratlan.

– Mikor észlelted, hogy a csecsemő nem lélegzik?

Nyelvem rákunkorodik a cukorkára, elrejti a pofazacskómba.

– Egy perccel az érkezésed előtt.

Marie mondana valamit, de inkább beharapja az ajkát. Megkopogtatja mutatóujjával a tollat, majd hirtelen elhatározással leteszi.

– Egy perccel… – ismétli, mintha a szó jelentését mérlegelné. – Ruth… amikor beléptem, te csak álltál.

– Azt tettem, amire utasítottál – helyesbítek. – Nem nyúltam a gyermekhez. – Felállok az asztaltól és begombolom a kabátomat, miközben remélem, hogy nem látja, mennyire reszket a kezem. – Még valami?

– Nehéz nap volt – bólint Marie. – Pihend ki magad.

Biccentek és elhagyom a nővérszobát, ám ahelyett, hogy lelifteznék a földszintre, alászállok a kórház legmélyebb bugyrába. Hunyorgok a hűtőház bántó neonfényében, hiába várom, hogy hozzászokjon a szemem. Azon tűnődöm, miért ilyen átkozottul fehér a világosság.

Ő az egyetlen halott kisbaba idelent. A tagjai még hajlíthatók, a bőre még nem vette át a hideget. Az arcán és lábán látható foltokat leszámítva semmi sem utal rá, hogy más lenne, mint akinek elsőre tűnik: a szülei szeme fénye.

A fémtálcának támaszkodom, úgy ringatom a karomban. Úgy tartom, ahogy életében is tettem volna, ha engedik. A nevét suttogom, imát mondok a lelkéért. Köszöntöm ebben a torz világban, majd ugyanazzal a lélegzettel búcsút is mondok neki.

KENNEDY

Micsoda egy délelőtt!

Először is, elaludtam, mert azt hittem, Micah állította be az ébresztőt, ő meg azt, hogy én. Azután a négyéves lányunk, Violet eltolta magától a kukoricapelyhet, és addig sírt, amíg Micah sütött neki egy rántottát, de akkorra már olyan messze járt a hisztéria ösvényén, hogy a tányér puszta látványától újra könnyekben tört ki.

– Kérek egy szaros pirítóst! – sikította. Mással talán sosem tudta volna elérni, hogy felhagyjunk a frenetikus kapkodással.

– Azt mondta, amit hallottam? – hüledezett Micah.

Violet megismételte, szipogva s ezúttal érthetőbben.

– Kérek egy sajtos pirítóst.

Amikor kirobbant belőlem a nevetés, Micah megsemmisítő pillantást vetett rám.

– Hányszor mondtam, hogy ne káromkodj előtte! Szerinted az vicces, ha a négyéves lányunk úgy beszél, mint egy útkaparó?

– Szigorúan véve nem úgy beszél, csak félrehallottad.

– Ne ügyvédkedj itt nekem! – mormolta Micah.

– Te meg ne oktass ki! – vágtam rá.

Mire elindultunk – Micah elvitte Violetet az oviba, hogy után zsinórban megcsináljon hat műtétet, míg én elhajtottam az ellenkező irányba, az irodám felé –, a családból egyedül csak Violet volt jó kedvében, aki menő flitteres Mary Janes ruciján viselte a komplett reggelijét, mert egyik szülőjének sem maradt energiája, hogy átöltöztesse.

Egy órával később a helyzet csak tovább romlik. Hiába jártam a Columbiára, végeztem a legjobb öt százalékban és bojtárkodtam három évet egy szövetségi bíró mellett, a főnököm – a Connecticut állami Közvédői Hivatal New Haven-i kerületének vezetője – elküld melltartókról tárgyalni.

A New Haven megyei büntetés-végrehajtási intézet igazgatója, Al Wojecwicz egy szűkös tárgyalóban ül le velem, a helyettesével, valamint egy független ügyvéddel, Arthur Wanggel. Persze én vagyok a helyiségben az egyetlen nő. Az Icipici Cicinek Bizottság, ahogy én hívom, azért ülésezik, mert két hónappal korábban az ügyvédnők számára megtiltották a börtönbe történő belépést, amennyiben merevített melltartót viselnek. Folyton beriasztott tőle a fémdetektor.

A börtön persze nem éri be egyszerű motozással, ragaszkodik a teljes átvizsgáláshoz, ami egyszerre törvénytelen és időrabló. A találékony ügyvédnők ezért is kezdtek kijárni a mosdóba, hogy ott hagyják az alsóneműt, és ily módon meglátogathassák ügyfeleiket. Erre most a börtön kitalálta, hogy melltartó nélkül tilos a belépés.

Al megmasszírozza a halántékát.

– Meg kell értenie, Ms. McQuarrie, hogy a minimálisra kell csökkentenünk a kockázatot.

– Eleve bezárt ajtókon kell átmennünk, igazgató úr – mutatok rá. – Mitől tart? Hogy becsempészek valakinek egy kanyarfűrészt?

Helyettese kerüli a tekintetemet. Megköszörüli a torkát.

– Elugrottam a boltba, hogy megnézzem, milyen melltartókat árulnak…

Felszökik a szemöldököm, ahogy Alhez fordulok.

– Maga elküldte terepszemlére?

Mielőtt válaszolhatna, Arthur hátradől a székében.

– Tudják, szerintem az egész öltözködési szabályzatra ráférne egy teljes körű reform – tűnődik el. – Amikor tavaly az utolsó pillanatban kellett találkoznom egy ügyfelemmel, mielőtt elindultam volna a nyaralásra, papucsban nem engedtek be a börtönbe. Nem volt nálam más, csak golfcipő, abban viszont nem találtak semmi kivetnivalót.

– Golfcipő – ismétlem. – Aminek olyan kis tüskék vannak a talpán? Szegecses cipőben be lehet menni, de papucsban nem?

Az igazgató és a helyettese összenéz.

– A lábfetisiszták miatt van – böki ki az igazgató.

– Attól félnek, hogy valaki szopogatni fogja a lábujjainkat?

– Igen – jelenti ki fapofával az igazgató. – Higgyen nekem, a maguk érdekét szolgálja. A lábfejük láttán is elszabadulhatnak az indulatok.

Egy pillanatra elképzelem, hogy egy steril ügyvédi irodánál dolgozom, legjobb úton a partnerség felé. Elképzelem a megbeszéléseket a faburkolatos tárgyalóban, ami mégiscsak más, mint ez a hipótól és pisitől bűzlő újrahasznosított mosoda. Elképzelem, hogy olyan ügyfelekkel jattolok le, akiknek nem reszket a keze – hol a metadon-megvonástól, hol az igazszolgáltatástól való rettegéstől.

Persze minden éremnek két oldala van. Amikor találkoztunk, Micah már szemészorvosként dolgozott a Yale-New Havenben, és az első vizsgálatnál kijelentette, hogy ilyen gyönyörű colobomát még életében nem látott. Amikor az első randinkon közöltem vele, hogy szerintem az igazság tényleg vak, azt felelte, csak azért, mert még nem volt alkalma megoperálni. Ha nem megyek hozzá, talán a többi mintadiákkal együtt én is valamelyik nagyváros elegáns krómacél-üveg irodájában kötök ki, ám ehelyett praktizálni kezdtem, majd ezt is abbahagytam, hogy megszüljem Violetet. Amikor pedig készen álltam, hogy visszatérjek a munka frontjára, Micah emlékeztetett rá, hogy mindig a jog bajnoka akartam lenni. A fizetésének köszönhetően megengedhettük magunknak, hogy ezt tegyem. Majd én keresem a pénzt, mondta, te csak váltsd meg a világot. Nos, közvédőként talán sosem leszek gazdag, de legalább bele tudok nézni a tükörbe.

S ha már olyan országban élünk, ahol az igazság állítólag mindenkit megillet – anyagi helyzettől és kortól, etnikai és nemi identitástól függetlenül –, a közvédőknek nem kéne ugyanolyan eszesnek, agresszívnak és kreatívnak lenniük, mint azoknak, akik a piacról élnek?

Az asztallapra fektetem két kezem.

– Tudja, igazgató úr, én nem golfozom, viszont hordok melltartót. Tudja, ki hord még ilyet? A barátnőm, Harriet Strong az Amerikai Polgárjogi Szövetségtől, akivel együtt jártunk egyetemre, és havonta egyszer próbálunk együtt ebédelni. Szerintem az lenyűgözné, ha hallana erről a tárgyalásról, főként annak fényében, hogy Connecticut állam tiltja a nemi vagy szexuális irányultság alapján történő diszkriminációt, továbbá kizárólag az ügyvédnőkre, illetve magukat nőnek valló ügyvédekre nézve kötelező a melltartó viselése, amennyiben meg kívánják látogatni a büntetés-végrehajtási intézetben fogva tartott ügyfeleiket. Ez azt jelenti, hogy az önök szabályozása sérti a törvényes képviselők jogait és meggátol bennünket abban, hogy jogi képviseletet nyújtsunk. Harriet nyilván annak is szívesen utánanézne a Connecticuti Női Ügyvédi Kamaránál, hogy az érintettek közül hányan nyújtottak be panaszt emiatt. A közérthetőség kedvéért: Ha riporterek megtudják ezt, magukat páros lábbal rúgják ki. Amikor tehát legközelebb elmegyek meglátogatni valamelyik ügyfelemet, felveszem a 34 C-s Le Mystère félkosaras melltartómat, és nagyon nem szeretném, ha ezen bárki kiakadna, beleértve a fémdetektort is. Ugye, nem kell csalódnom?

Az igazgató ajkai vékony vonallá préselődnek össze.

– Biztos kitalálunk valamit, hogy enyhítsük a tilalmat.

– Helyes. – Kézbe veszem az aktatáskámat. – Köszönöm, hogy időt szakítottak rám, de most mennem kell a bíróságra.

Arthurral a nyomomban kisietek a bűzös tárgyalóból. Amint kiérünk a vakító napfénybe, elvigyorodik.

– Juttasd eszembe, hogy sose legyünk ellenfelek a bíróságon.

Megcsóválom a fejem.

– Tényleg golfozol?

– Csak ha meg kell puhítanom egy bírót. Tényleg 34 C a méreted?

– Sosem tudod meg, Arthur. – A parkolóban elválunk, hogy visszatérjünk nagyon is különböző világunkba.

* * *

A férjemmel nem szoktunk szexi üziket váltani. Többnyire a telefonbeszélgetéseink is a nemzetiségek körül forognak: vietnami, etiópiai, mexikói, görög – úgymint Milyen kaját rendeljük estére? Amikor kiszabadulok a börtönből, mégis egy üzenet vár Micah-tól: Bocs, amiért faszfej voltam.

Elvigyorodok, ahogy visszaírok neki: Nem csoda, ha káromkodik a kölyök.

Randi ma este?

Hüvelykujjaim repkednek a telefon felett. Csak ha hozod a jobbik fejed is, gépelek. Keleti kaja?

Alig várom, édes-savanyúm, felel Micah.

Hát ezért nem tudok rá sokáig haragudni.

Anyám, aki Észak-Karolina előkelő köreiben nevelkedett, meggyőződéssel vallja, hogy nincs semmi, amin egy tyúkszemtapasz és egy kis szemhéjfesték ne segítene. Emiatt próbál folyton rávenni, hogy törődjek kicsit magammal – ez dekódolva annyit tesz: igyekezz elragadónak tűnni –, ami kész röhej, ha figyelembe vesszük, hogy bármely tetszőleges pillanatban egy kisgyermek és száz bajban lévő ügyfél vetélkedik a figyelmemért, akik sokkal inkább megérdemlik az időmet, mint egy fodrász, aki csúcsfényt varázsol a hajamra.

Tavaly a szülinapomra olyan ajándékot kaptam tőle, amit mindeddig tudatosan kerültem: egy ajándékutalványt kilencven perc masszázsra. Annyi mindent tehetek kilencven perc alatt: belefér egy-két meghatalmazás, egy indítvány, Violet komplett reggelije – ha őszinte akarok lenni, még egy kis hempergés is Micah-val. Ha lenne kilencven szabad percem, akkor se tölteném azzal, hogy pucéran fekszem egy asztalon, míg egy tök idegen olajat dörzsöl a bőrömbe.

Csakhogy, amint arra anyám rámutat, az utalvány egy héten belül lejár, és még nem használtam fel. Miután tudja, mennyire nem érek rá, veszi a bátorságot és előjegyeztet a Well-Missbe, az elfoglalt üzletasszonyok szalonjába – legalábbis a szórólapjukon ez áll. Az előtérben várom, hogy szólítsanak, közben azon tűnődöm, átgondolták-e a névválasztást. Elvégre egy elfoglalt üzletasszony már nem hajadon.

Akárhogy is, nem vonz a hely.

Először azon stresszelek, kell-e bugyit viselnem a köntös alatt, azután küszködve próbálok rájönni, hogyan nyílik az öltözőszekrény. Talán ez a mestertervük: a vendég annyira felpörög, mire az asztalra kerül, hogy bármit csinálnak vele, távozáskor csak jobb állapotban lehet.

– Clarice vagyok – közli a masszőröm lágy hangon, mint egy tibeti gong. – Kimegyek, amíg kényelembe helyezi magát.

A sötétkamrában gyertyák világítanak; valami agyzsibbasztó zene szól. Lerázom magamról a köntöst és a papucsot, mielőtt bemászom a lepedő alá, hogy beillesszem arcomat az asztal kis kerek lyukába. Néhány pillanattal később diszkrét kopogtatás hallatszik.

– Készen vagyunk?

Nem tudom. Vagyunk?

– Csak lazuljon el – kéri Clarice.

Próbálok. Tényleg. Igazán. Legalább harminc másodpercre behunyom a szemem, azután hunyorogva felnyitom. A masszázsasztal lyukán keresztül edzőcipős lábára meredek, miközben határozott mozdulatokkal végighalad a gerincemen.

– Régóta dolgozik itt? – érdeklődöm.

– Három éve.

– Lefogadom, hogy vannak vendégei, akiket legszívesebben bottal se piszkálna meg – tűnődöm. – Hátszőr, meg ilyenek. Pfuj.

Nem válaszol, csak testhelyzetet vált. Azon merengek, hogy talán én is az ilyen ügyfelek közé tartozom.

Talán olyannak látja a testemet, mint egy orvos – egyszerű munkadarabnak? Vagy gondosan felméri narancsbőrös hátsómat és a zsírpárnákat – amiket általában a melltartóm pántjával leplezek –, hogy levonja a következtetést: még a jógás kismama is jobb formában volt, akit előttem masszírozott?

Clarice. Nem így hívták a csajt A bárányok hallgatnakban?

– Nagy szemű babbal és Chiantival – mormolom.

– Hogyan?

– Semmi. – Állam nekifeszül az asztal párnájának. – Nehéz beszélni ezen a deresen. – Az orrom is kezd eldugulni. Ha sokáig fekszem arccal lefelé, elő szokott fordulni. Akkor a számon át kell lélegeznem, hogy a masszőr is hallja, sőt néha nyáladzok is. Ezért se szeretem a masszázst.

– Néha belegondolok, mi történne, ha autóbalesetem lenne, mert tudja, akkor is így arccal lefelé feküdnék. Mármint nem a roncsban, hanem a kórházban, abban a nyakmerevítőben, amit a koponyába csavaroznak, hogy a gerinc nem tudjon elmozdulni. Mi lenne, ha az orvosok hasra fordítanának, és ugyanúgy a fejembe tolulna minden vér, mint most, csak nem tudnék szólni nekik? Vagy ha bekómálnék, mégis ébren lennék, de csapdába esnék a saját testemben és moccanni se tudnék, miközben rohadtul ki kéne fújni az orromat? – A szívem máris lüktet a testhelyzettől. – Nem is kell így túlbonyolítani. Mi lenne, ha százévesen egy szeretetotthonban élnék, megfáznék, és senki se gondolna rá, hogy befújjon az orromba?

Clarice cipője eltűnik a látómezőmből. Hűs légörvényt érzek a lábamon, ahogy nekiáll masszírozni a bal vádlimat.

– Anyámtól kaptam ezt a masszázst szülinapomra – árulom el.

– Kedves tőle…

– Lelkes híve a hidratálásnak. Egyszer azt mondta, nem halok bele, ha levedlem magamról ezt a dinoszauruszbőrt, máskülönben teljesen elvadítom magamtól a férjemet. Rámutattam, hogy ha egy kence kell a házasságom megőrzéséhez, akkor sokkal nagyobb baj van, mint amit egy masszírozással meg lehet oldani…

– Ms. McQuarrie – sóhajt fel a masszőr. – Azt hiszem, még nem volt olyan vendégem, akire ennyire ráfért volna egy kiadós masszázs.

Ez valamiért büszkeséggel tölt el.

– S bármennyire kockára teszem ezzel a borravalómat, olyan vendégem sem volt még, aki ennyire rosszul viselte volna a masszázst.

Ettől csak még büszkébb leszek.

– Kösz – hálálkodom.

– Talán megpróbálhatna… tudja… lazítani. Hallgatni. Meditálni.

Újra behunyom a szemem. S fejben elkezdem végigvenni a tennivalókat.

– Csak hogy tudja – mormolom magam elé –, jógában is béna vagyok.

Ha sokáig dolgozom és Micah is bent marad a kórházban, anyám hozza el Violetet az oviból. Ezzel mindenki csak nyer – nem kell fizetnünk a bébisintért, anyám eltölthet némi időt az egyetlen unokájával, és Violet is imádja az ilyen alkalmakat. Senki sem ad olyan teadélutánt, mint a mamám, aki régi esküvői porcelánkészletét használja vászon asztalkendővel, és csőrös kannából tölti ki az édes teát. Tudom, hogy mire hazaérek, Violetet már megfürdették, mesét olvastak neki és betakargatták. A teadélutánról nekem is marad limonádé és mazsolás kalács – utóbbi még melegen a Tupperware edényben –, a konyhám mégis tisztább, mint ahogy reggel otthagytam.

Az anyám emellett őrületbe kergeti a férjemet.

– Ava csak jót akar – szereti mondani Micah –, ahogy annak idején Joseph McCarthy. – Szerinte anyám déli szépasszonynak öltöztetett buldózer. Bizonyos szempontból igaza van. Anyám valahogy mindig eléri, amit akar, mielőtt bárkiben tudatosulna, hogy kijátssza.

– Sziasztok. – Ledobom az aktatáskám a kanapéra, amint Violet a karomba veti magát.

– Festettünk az ujjunkkal – tartja elém a tenyerét. A bőre még most is halványkék. – Nem tudtam hazahozni a képemet, mert még nedves.

– Hé, szívem! – lép ki anyám a konyhából. – Milyen napod volt? – A hangjáról mindig egy napraforgómező jut eszembe, amin átautózunk egy kabrióval, miközben a nap a fejünkre tűz.

– Csak a szokásos – vonok vállat. – Ma egyik ügyfelem se akart megölni, ami külön bónusz. – Múlt héten egy fickó, akit súlyos testi sértéssel vádoltak, ott helyben, a védelem asztalánál akart megfojtani, amiért a bíró túl magas óvadékot állapított meg. Még most sem tudom biztosan, hogy dühében tette-e, vagy csak így akarta megalapozni a beszámíthatatlanságát. Ha ez utóbbi, adhattam volna neki valami kelléket, hogy gyakorolhasson.

– Ne a GY–E–R–E–K előtt, Kennedy. Vi, kicsim, elszaladnál a nagyi táskájáért? – Leteszem a földre Violetet, hogy elsprintelhessen az előszoba felé. – Tudod, amikor ilyeneket mondasz, legszívesebben felíratnék magamnak egy Xanaxot – sóhajt fel. – Azt hittem, mire Violet óvodába megy, keresel magadnak egy rendes munkát.

– Először is, van rendes munkám, másodszor, így is Xanaxot szedsz, ezért nem veszem a szívemre.

– Muszáj mindenen vitáznod?

– Muszáj. Ügyvéd vagyok, emlékszel? – Most tűnik csak fel, hogy anyám kabátban van. – Fázol?

– Mondtam, hogy ma este nem maradhatok. Darlával egy modelltánc-stúdióba megyünk.

– Modern tánc – javítom ki. – Először is, ne már. Másodszor, nem mondtad.

– De igen, a múlt héten. Csak nem figyeltél, édes. – Violet visszatér apró retiküljével. – Okos kislány – mosolyodik el. – Adj egy puszit a nagyinak.

Violet átfonja nyakát a karjaival.

– De ma nem mehetsz el – nyögök fel. – Randim van…

– Férjes asszony vagy, Kennedy. Ha valakire itt ráfér egy randi, az én vagyok. Darlával is ezért megyünk abba a stúdióba.

Amint kilibben az ajtón, lerogyok a kanapéra.

– Rendelünk pizzát, mami? – kérdezi Violet.

Vetek egy pillantást flitteres cipellőjére.

– Jobb ötletem van.

– Lám, lám! – kiált fel Micah, amint meglát az indiai étterem asztalánál Violettel, aki még sosem járt a Mekinél puccosabb helyen. – Ezt nevezem én meglepetésnek.

– A gyerekcsőszünk lelépett. – Gyors pillantást vetek Violetre. – Lassan életbe lép a riadókészültség, úgyhogy már rendeltünk is.

Violet kiszínezi a papír asztalkendőt.

– Én pizzát akarok, apu – jelenti be.

– De hát szereted az indiai kaját, Vi – tiltakozik Micah.

– Nem is – erősködik Violet. – Pizzát akarok.

A pincér ezt a pillanatot választja, hogy kihozza az ételünket.

– Tökéletes időzítés – mormolom magam elé. – Látod, szívem?

Violet felnéz a pincérre, kék szemei hatalmasra kerekednek a turbánja láttán.

– Miért hord törülközőt a fején?

– Nem szabad ilyet mondani, szívem. Ez egy turbán, és sok indiai viseli.

Összeráncolja a homlokát.

– Nem is hasonlít Pocahontasra.

Bár megnyílna a padló, hogy elnyeljen a föld! De csak mosolyt tapasztok az arcomra.

– Annyira sajnálom! Tudja, az indiaiak és az indiánok… – A pincér rezzenéstelen arccal osztja az ételt, igyekszik túllenni az egészen. – Nézd, Violet, a kedvenced. Tikka masala. – Kikanalazok egy adaggal a tányérjára, hogy addig is elvonjam figyelmét a pincérről.

– Te jó ég – súgom oda Micah-nak. – Most azt hiszi, hogy förtelmes szülők vagyunk? Vagy förtelmes emberek?

– A Disney bűne.

– Mit tehettem volna?

Micah kivesz a tányérjára egy kanálnyi vindaloo-t.

– Sokat – felel. – Például választhattál volna olasz éttermet.

TURK

Ott állok a gyerekszobában, amit a fiam sosem fog használni.

Öklöm mint két üllő az oldalamon; legszívesebben meglendíteném, hogy lyukat üssek a gipszfalba. Szét akarom verni az egész kurva szobát.

Hirtelen egy kéz nehezedik a vállamra.

– Készen állsz?

Az apósom, Francis Mitchum áll mögöttem.

Ez az ő háza: az egyik oldalon mi élünk Brittel, a másikon ő. Francis átkel a szobán és lerántja a Nyúl Péter-mintás rolót, azután festéket dönt egy kis tálcába és nekilát, hogy a hengerrel újra fehérre fesse a falat. Ezzel feledésre ítéli a halványsárgát, amit nem egészen egy hónapja vittünk fel Brittel. Az első réteg nem fed teljesen, itt-ott átüt a régi szín, mintha jégtábla alá szorulna. Nagy sóhajjal lefekszem a kiságy alá, hogy felemeljem az imbuszkulcsot és meglazítsam a csavarokat, melyeket oly nagy gonddal húztam meg – ne én legyek az oka, ha bármi rossz történne a kisfiammal.

Ki tudta, hogy ehhez nem is kell ok?

Brit a nyugtatók hatására mélyen alszik, ami máris előrelépés a reggelhez képest. Azt hittem, semmi se lehet rosszabb a zokogásnál, aminek nem akar vége szakadni, ami ízekre tépi szét, azután hajnali négy körül hirtelen elhallgatott. Egyetlen hangot sem adott ki, csak üres tekintettel meredt a falra. Nem reagált, ha a nevén szólítottam; még csak rám sem nézett. Az orvosok végül adtak neki valamit, hogy elaludjon. Az a legjobb, ha alszik, mondták, az segít a legtöbbet a gyógyulásban.

Én mégse aludtam egy szemhunyást sem. Azt is tudtam, hogy nem az alvástól fogom jobban érezni magam. Ahhoz be kell vadulnom, el kell pusztítanom valamit – ki kell űznöm magamból ezt a fájdalmat, hogy másban leljen otthont.

Az utolsó csavarásra a kiságy magába omlik, a nehéz matrac a mellkasomon landol. A hirtelen robajra Francis felém kapja a tekintetét.

– Minden rendben?

– Igen. – A levegő kiszorul a tüdőmből. Fáj is, de ezt a fájdalmat értem. Véraláfutásom lesz, ami idővel elfakul. Kikecmergek az egymásra boruló elemek alól, hogy félrerugdaljam őket. – Úgyis egy rakás szar az egész.

Francis összeráncolja a homlokát.

– Mihez kezdesz vele?

Nem tarthatom meg. Ha szerencsések vagyunk, Brittel még lehet babánk, de ha ezt az ágyat állítanám a szobába, az olyan lenne, mintha a gyerekünknek egy kísértettel kéne együtt aludnia.

Amikor nem válaszolok, Francis egy rongyba törli a kezét, és elkezdi összeszedegetni az elemeket.

– Az Árja Nőegylet majd hasznát veszi. – Brit is elment néhány találkozójukra. Volt bőrfejű csajok, akik kamuszemélyivel bejelentkeznek a népjóléti szolgálathoz, és a rendszert kijátszva szereznek ingyen tápszert azoknak, akiknek a férjét leültették az ügy szolgálatáért.

Francis se akkora szám már. Ő vezeti a kőművesbrigádot, amiben melózom, egész jó helyezése van a céginfóban, és a konzervatívokra szavaz. (A régi skinszokások nehezen halnak ki. Azelőtt a KKK-ba léptek át, manapság a Tea Partyba. Hihetetlen, mi? Pedig elég összevetni egy öreg Klán-szónok beszédét azzal, amit egy igaz Tea Party-s hazafi tart – csak a zsidó helyett most szövetségi kormányt mond, buzik helyett liberális értékeket, nigger helyett jóléti rendszert.) Pedig a nyolcvanas és kilencvenes években igazi legendának számított. A Fehér Szövetség Hadserege jobban húzott, mint Tom Metzger Fehér Árja Ellenállása, Matt Hale Teremtő Világegyháza, William Luther Pierce Nemzeti Szövetsége, vagy a Richard Butler-féle Árja Nemzetek. Akkoriban is egyedül nevelte Britet – míg osztagjai kalapácsokkal, baseballütőkkel, bikacsökökkel és ólomcsövekkel járták New Haven utcáit, hogy odacsapjanak a niggereknek, köcsögöknek és zsidóknak, miközben Brit kisbabaként békésen szundizott a kocsiban.

A kilencvenes évek közepén azután megváltoztak a dolgok – akkor a kormány csapott oda a skineknek, hogy a vezetőik rövid úton börtönben találják magukat. Francis ennyiből is megértette: ha nem akar megtörni, meg kell hajolnia. Ő aprózta fel a Fehér Hatalom struktúráját azonos gondolkodású polgárokból álló kisebb sejtekre. Ő hirdette, hogy növesszünk hajat, járjunk suliba, lépjünk be a seregbe. Olvadjunk be. A segítségemmel létrehozott és üzemeltetett egy weboldalt. Többé nem osztagok vagyunk, sulykolta belénk. Az elégedetlenség gócai vagyunk a rendszerben.

Mint kiderült: az embereket még jobban megrémíti a lehetőség, hogy észrevétlenül ott járhatunk és élhetünk közöttük.

Az Árja Nőegyletre gondolok, akik átveszik majd a kiságyat. A pelenkázóra, amit egy kacatvásáron vettem és szépen lecsiszoltam. A babaruhákra, amiket Brit válogatott össze a jótékonysági egyletnél, hogy gondosan behajtogassa őket a szekrénybe. A babasamponra, a hintőporra, a cumisüvegekre. Arra gondolok, hogy egy másik baba, egy élő baba, talán hasznát veszi ezeknek.

Olyan gyorsan állok fel, hogy megszédülök, és szembetalálom magam a tükörrel, melynek keretére Brit kis léggömböket festett. Egyszer arra jöttem haza a munkából, hogy az asztalnál festeget; még ki is gúnyoltam, hogy olyan, mint Martha Stewart. Azt mondta, csak egy közös van bennük Martha Stewarttal – amitől most egy időre elbúcsúzhatok –, de azért velem nevetett. Léggömböt festett az arcomra is, azután megcsókolt, és abban az egyetlen pillanatban, amíg a karomban tartottam, közöttünk a meg sem született gyermekünkkel, minden tökéletes volt.

A szemem alatt most sötét karikák húzódnak, kinőtt a borostám, zsíros a hajam. Úgy nézek ki, mint az űzött vad.

– Picsába az egésszel! – Kirontok a gyerekszobából a mosdóba.

Előveszem a villanyborotvám. Bedugom, hogy egyetlen lendületes mozdulattal széles sávot nyírjak a homlokom fölé. Továbbhaladok mindkét oldalt, hagyom lehullni a hajfürtöket a vállamra, s onnan a mosdóba. Amint eltűnik a hajam, mintegy varázsütésre felbukkan a fejem hátoldalára tetovált kép: az öles fekete horogkereszt, kettőnk nevének egybefonódó kezdőbetűivel.

Akkor csináltattam, amikor Brit igent mondott.

Huszonegy évesen, amikor még rohadt nagy arcom volt.

Elmentem, hogy megmutassam Britnek szerelmem bizonyítékát, de neki esélye se volt megjegyzést tenni rá – Francis máris belépett, és teljes erőből tarkón vágott.

– Tényleg ennyire hülye vagy? – kérdezte. – Mit nem értesz azon, hogy beolvadunk?

– Az én titkom lesz. – Magabiztos mosolyt küldtem Brit felé. – A mi titkunk. Majd kinő a hajam, és senki sem fogja tudni rajtunk kívül.

– S ha kopaszodni kezdesz? – tette fel a kérdést Francis.

Az arckifejezésemből láthatta, hogy erre nem gondoltam.

Francis két hétig ki se engedett a házból, amíg sörtehajam alól már csak egy sötét árny látszott ki, mintha rühes lennék.

Most fogok egy borotvát és némi habot, hogy befejezzem a munkát. Végigsimítok tar koponyámon. Könnyebbnek érzem, ahogy lágyan simogatja a levegő.

Visszatérek a gyerekszobába, ami nem gyerekszoba többé. A kiságy eltűnt, a bútorzat többi része az előtérben, minden más dobozokban – hála Francisnek. Mire Britet délután kiengedik, visszarendezem az ágykeretet és az éjjeliszekrényt, hogy ugyanazt a vendégszobát lássa, amit néhány hónapja.

Francisre nézek, várom, hogy belém kössön. Tekintete végigszalad a tetoválás vonalain, mintha hegek lennének.

– Értem én, fiam – bólint lassan. – Így készülsz a háborúra.

* * *

Nincs rosszabb, mint elhagyni a kórházat a gyerek nélkül, akiért odamentünk. Brit kerekesszékben ül (kórházi előírás), egy ápoló tolja (még egy kórházi előírás). Én vagyok az utóvéd, mélyen a homlokomba húzott sapkával. Brit az ölében összefűzött ujjaira mered. Csak én érzem, vagy tényleg mindenki megbámul? Azon agyalnak, mi baja lehet ennek a nőnek, ha nem kopasz, nincs begipszelve, és amúgy se tűnik betegnek.

Francis már beállt a kocsival a kórház felhajtójára. A biztonsági őr kinyitja a hátsó ajtót, ahogy kisegítem Britet a székből. Meglep, milyen könnyű – talán el is szállna, ha nem markolná olyan görcsösen a szék karfáját.

Egy pillanatra hamisítatlan pánik suhan át az arcán. Rádöbbenek, hogy a hátsó ülés sötét barlangjától retten meg, mintha egy szörny lapulna odabent.

Vagy egy gyerekülés.

A derekára csúsztatom a kezem.

– Minden rendben, bébi – suttogom.

Megfeszül a gerince, megacélozza magát, mielőtt beül az autóba. Amikor látja, hogy nem kell az üres gyerekülés mellett utaznia, minden izomszála ellazul, és behunyt szemmel roskad a háttámlára.

Becsusszanok előre. Francis elkapja a tekintetem és felhúzza a szemöldökét.

– Hogy vagy, kisbogár? – Utoljára talán még gyerekkorában használta ezt a becézést.

Brit nem válaszol. Csak megrázza a fejét, ahogy egyetlen kövér könnycsepp gördül le az arcán.

Francis felpörgeti a motort, hogy végigszáguldjon a felhajtón, mintha így lerázhatná mindazt, ami a kórházban történt.

Valahol az alagsori hűtőben van a gyermekem. Vagy már ott sincs – feltrancsírozták, mint a hálaadás-napi pulykát.

Én is elmondhatnám a halottkémnek, mi történt. Elmondhatnám a Borzalmat, amit újra és újra végigélek, valahányszor behunyom a szemem: az a fekete ribanc teljes súlyával ránehezedett a kisfiam mellkasára.

Kettesben maradt Davisszel. Hallottam a nővéreket a folyosón, amikor erről beszéltek. Kettesben maradt vele, amit sosem tehetett volna. Ki tudja, mit művelt vele, amikor senki se látta?

Vetek egy pillantást Britre. Üresnek látom a tekintetét.

S ha nem is az a legszörnyűbb, hogy elveszítettem a gyermekemet? Ha vele együtt elveszítem a feleségemet is?

Középiskola után Hartfordba költöztem és munkát kaptam a Colt gyárban. Elkezdtem esti suliba járni, de hamar megundorodtam a sok liberális szarságtól, amit a tanárok próbáltak lenyomni a torkomon. Ez persze még nem jelenti, hogy nem lógtam tovább a suli környékén. Először egy gördeszkás srácot szerveztem be: egy hosszú hajú vézna kölyköt, aki a büfében bevágott egy feka elé. A nigger lökdösni kezdte, de Yorkey nem hagyta magát. Ha nem tetszik a rendszer – mondta neki –, húzz haza Afrikába! Csúcs kajacsata bontakozott ki, aminek a végén odanyújtottam a kezem Yorkey-nak és kimentettem a sűrűjéből.

– Tudod – jegyeztem meg, amikor már odakint bagóztunk –, nem kell ám áldozatnak lenned.

A kezébe nyomtam egy példányt az Utolsó Felhívásból, az iszlám hírlevélből, amit a campuson mindenhol kiszegeztek a faliújságokra.

– Látod ezt? – Elindultam, és tudtam, hogy követni fog. – Meg tudod mondani, miért nem ront be senki a fekete diákszövetségbe és tartóztatja le őket gyűlöletkeltésért? Hogy miért nem létezik fehér diákszövetség?

Yorkey felhorkant.

– Mert az már diszkrimináció lenne.

Úgy néztem rá, mintha ő lenne Einstein.

– Pontosan.

Ezután már könnyen ment. Megkerestük a kölyköket, akikbe folyton belekötöttek, és beavatkoztunk, hogy tudják, számíthatnak ránk. Suli után elvittük őket autókázni, és menet közben olyan bandákat hallgattunk, mint a Skrewdriver, a No Remorse, a Berzerker vagy a Centurion. A Fehér Hatalom bandáit, akik addig hörögtek, mint a démonok, amíg az ember már belekötött volna az egész világba.

Elhitettem velük, hogy értékesek, mert fehérnek születtek. Ha bármire panaszkodtak, a beiratkozás rendszerétől a menzakajáig, emlékeztettem őket, hogy a suli dékánja zsidó, s mindez része a cionista megszálló kormány nagy összeesküvésének, amellyel el akarnak nyomni minket. Megtanítottam nekik, hogy a minket alatt a fehéreket értsék.

Elvettem tőlük a füvet és az ecstasyt, kivágtam mindent a szemétbe, mert a narkósok mindig spiclik. A saját képemre formáltam őket.

– Van egy pár Doc Martensem – árultam el Yorkey-nak. – Épp a te méreted, de nincs az az isten, hogy átpasszoljam egy zsíros hajú fasztolvajnak. – Másnap simára borotvált fejjel és tarkóval jelent meg. Hamarosan létrehoztam a saját osztagomat: az AH frissen létrejött hartfordi egységét.

Tuti, hogy a srácok többet tanultak tőlem, mint bármelyik nagymenő proftól. Megmutattam nekik a fajok közti alapvető különbségeket. Bebizonyítottam, hogy aki nem ragadozó, az préda.

A saját verítékemben ébredek, küszködve próbálok kiszabadulni az álomból. Átnyúlok a másik oldalra, hogy kitapogassam Britet, de nincs ott senki.

Átlendítem lábam az ágy szélén és elindulok; úgy furakodok át a sötétségen, mintha örvénylő tömeg lenne. Alvajáró is lehetnék, úgy vonz magához a szoba, amit Francisszel visszaállítottunk az eredeti állapotába, mielőtt Britet kiengedték a kórházból.

Az ajtóban áll, kitámasztja magát a keretben, mintha enélkül összeesne. Ahogy a holdfény átszűrődik az ablakon, csapdába ejti a saját árnyéka. Szemem hozzászokik az éjszakához; lassan látom, amit ő: a régi fotelt a takaróval, a kétszemélyes vendégágy fémkeretét, az újra fehér falakat. Még érezni a friss festék illatát.

Megköszörülöm a torkom.

– Úgy gondoltuk, így könnyebb lesz. – Alig hallani a hangom.

Elfordul, de csak félig, hogy egy pillanatra úgy tűnjék, mintha ő is ezüstös fényből lenne.

– S ha meg se történt? – suttogja. – Ha nem volt más, csak rémálom?

Az egyik ingemet viseli – ebben szeret aludni –, kezével még most is a hasát óvja.

– Brit… – Teszek felé egy lépést.

– Ha senki sem fog emlékezni rá?

A karomba vonom, mellkasomon érzem leheletének forró körét.

– Azt nem engedem, bébi – esküszöm meg. – Nem engedem, hogy bárki elfelejtse.

Egyetlen öltönyöm van, vagyis Francisszel közösen használunk egy öltönyt. Az embernek nincs szüksége flancos ruhákra, ha nappal építkezik, éjjel meg a Fehér Hatalom weboldalát üzemelteti. Másnap mégis felveszem az öltönyt – fekete és halszálkás, amilyet Al Caponéra képzelnénk –, fehér inggel és nyakkendővel, mielőtt Brittel visszamegyünk a kórházba, hogy találkozzunk Carla Luongóval, a kockázatkezelési osztály ügyvédjével.

Amikor frissen borotválva kilépek a fürdőből – fejem hátsó oldalán az élesen kirajzolódó és félreismerhetetlen tetoválással –, meglepődve látom, hogy Brit az ingemben és a melegítőalsómban, összekucorodva fekszik az ágyon.

– Bébi… Találkánk van az ügyvéddel, emlékszel? – Fél órája sincs, hogy szóltam neki. Nem létezik, hogy elfelejtette.

Szemei felém fordulnak, mint két csapágygolyó, ami elszabadult a fejében. Úgy forgatja szájában a szavakat, mint valami ragacsos ételt, amit nem tud se lenyelni, se kiköpni.

– Nem… akarok… vissza… menni…

Elfordul, magára húzza a takarót, s csak akkor látom meg éjjeliszekrényén az üvegcsét: az altatót, amit az orvos adott, hogy megkönnyítse az átmenetet. Veszek egy nagy levegőt, mielőtt felrángatom a feleségemet. Mintha homokzsák lenne: nehéz és élettelen. Zuhany, gondolom, de ahhoz nekem is be kéne mennem a fülkébe, amire nincs idő. Csak fogok egy pohár vizet és az arcába löttyintem. Prüszköl, de legalább magától felül. Lehámozom a pizsamáját, mielőtt kirángatom a fiókból a legelső jobb holmit – egy fekete nadrágot és egy gombos pulóvert. Miközben öltöztetem, belém villan a kép, ahogy ugyanezt teszem a kisfiammal. Olyan erővel rántom meg a karját, hogy feljajdul. Puszit nyomok a csuklójára.

– Bocs, bébi – mormolom, mielőtt gyengéden kifésülöm és legjobb tudásom szerint lófarokba fogom a haját. Beletuszkolom a lábát egy fekete cipőbe, ami igazából otthonra való, azután a karomba veszem és kivonszolom a kocsihoz.

Mire a kórházba érünk, már alig ad életjelet.

– Csak maradj ébren – könyörgök, miközben befelé támogatom. – Davis kedvéért.

Talán ez megteszi a magáét. Mire bekísérnek az ügyvéd irodájába, a szeme mintha egy fokkal szélesebbre nyílna.

Carla Luongo digó, amint a neve alapján is sejthető. Egy székben terpeszkedik, nekünk a kanapét kínálja fel. Látom, ahogy kis híján elharapja a nyelvét, amikor leveszem a kötött sapkát. Helyes. Hadd tudja csak, kivel van dolga.

Brit nekem dől.

– A feleségem még nem érzi jól magát – magyarázkodok.

Az ügyvéd együttérzően bólogat.

– Mr. és Mrs. Bauer, először is fogadják őszinte részvétemet.

Nem felelek.

– Bizonyára vannak kérdései – teszi hozzá.

Előrehajolok.

– Nincsenek kérdéseim. Tudom, mi történt. Az a fekete nővér megölte a fiamat. A saját szememmel láttam, ahogy a mellkasát ütötte. Mondtam a felettesének, hogy nem érhet hozzá a kisfiamhoz, erre mi történt? Valóra vált a legszörnyűbb félelmem.

– Bizonyára tudatában van annak, hogy Ms. Jefferson csak a munkáját végezte…

– Valóban? Az is a munkájához tartozik, hogy megtagadja a főnöke utasítását? Minden rajta volt Davis kartonján.

Az ügyvéd feláll, hogy felvegyen egy mappát az íróasztaláról. Kis színes matricák borítják el, nyilván mindenféle titkos kódok. Ahogy felnyitja, innen látom az öntapadós cetlit. Az orrlyukai kitágulnak, de nem tesz megjegyzést.

– Az a nővér nem gondoskodhatott volna a fiamról, és végképp nem maradhatott volna kettesben vele.

Carla Luongo a szemembe néz.

– Ezt honnan tudja, Mr. Bauer?

– Onnan, hogy a dolgozói nem tartották a szájukat. Hallottam, amikor azt mondták, hogy egy másik nővért helyettesített. Előző nap lilára üvöltötte a fejét, csak mert kérni mertem, hogy ne ő gondozza a fiamat. Erre mi történt? A szemem láttára ütlegelte a kicsikémet. Figyeltem. – A könnyek előbuggyannak a szememből. Ahogy kidörzsölöm őket, ostobának és gyengének érzem magam. – Tudja mit? Bassza meg. Beperelem az egész kórházat. Megölték a fiamat, de megfizetnek érte.

Őszintén szólva sejtelmem sincs, hogyan működik az igazságszolgáltatás – túl azon, hogy mindig próbáltam ellógni a zsaruk elől. Viszont épp eleget láttam a tévében, hogy azért is nagy pénz jár, ha valakinek tüdőbaja lesz az azbeszttől – szóval nem lehet csak úgy megúszni, ha meghal egy kisbaba, aki nem kapja meg a kórháztól az elvárható ellátást.

Felmarkolom a zakómat, és úgy vonszolom el Britet az ajtóhoz. Már épp sikerül kinyitnom, amikor magam mögött meghallom az ügyvédnő higgadt hangját.

– Mr. Bauer – szól utánam. – Miért perelné be a kórházat?

– Nem mondja komolyan, ugye?

Előrelép, hogy lassan, de határozottan becsukja az iroda ajtaját.

– Miért perelné be a kórházat – ismétli meg –, amikor minden arra mutat, hogy Ruth Jefferson ölte meg a kisfiát?

Úgy egy évvel a hartfordi AH megszervezése után már állandó bevételi forrásunk is volt. A leltár meghamisításával fegyvereket emeltem el a Colttól, azután eladtam őket az utcán – többnyire fekáknak, akik amúgy is halomra ölték volna egymást, és háromszor annyit adtak egy pisztolyért, mint az olaszok. Yorkey-val vittük a boltot. Egyik éjjel épp hazafelé tartottunk, amikor a zsaruk villogó lámpával beálltak mögénk.

Yorkey majd’ összeszarta magát.

– Baszd meg, ember! Most mi lesz?

– Félreállunk. – Lopott fegyvereket már rég nem tartottunk a kocsiban. Amennyire bárki tudhatta, csak hazafelé tartottunk egy házibuliból, de amikor a zsaruk felszólítottak, hogy szálljunk ki, Yorkey-t úgy kiverte a víz, mint egy vájárt. Rohadtul nem tűnt ártatlan utasnak. A zsaruk nyilván ezért is kutatták át a kocsit, amit türelmesen és abban a tudatban vártam végig, hogy nincs rejtegetnivalóm.

Csakhogy Yorkey nem mondhatta el magáról ugyanezt. Aznap este nemcsak fegyverek cseréltek gazdát: amíg én alkudoztam, Yorkey újított magának egy kis metet.

Ami az én kesztyűtartómból került elő, ezért én szívtam vele.

A börtönben ismerős világba csöppentem, ami ugyanúgy faji alapon szerveződött. Tiltott anyag birtoklásáért hat hónapot kaptam, és úgy terveztem, az utolsó percét is rászánom a bosszú előkészítésére. Yorkey már azelőtt lőtte magát, hogy AH-s lett – ez is része a deszkás kultúrának –, de a bandából más nem nyúlt a drogokhoz. S az tuti, hogy akkor se az én kesztyűtartómban dugdosta volna.

A sitten persze fekából volt a legtöbb, ezért a fehérek és a latinók néha együtt bandáztak. Odabent az ember leginkább azzal van elfoglalva, hogy maga elé nézzen és kimaradjon a bajból. Tudtam, ha a Fehér Hatalomból történetesen más is ül, előbb-utóbb megtalál – csak azt reméltem, hogy még a niggerek előtt.

Rászoktam, hogy beletemetkezzek a Bibliába – kellett az életembe Isten, mert hivatalból rendelték ki a védőmet, és ilyenkor az ember jobban teszi, ha buzgón imádkozik –, mégsem azokat a részeket olvastam újra, amelyekből korábban megismertem a keresztény öntudat doktrínáit. Azon kaptam magam, hogy a szenvedésről, megváltásról és reményről szóló igeszakaszokat olvasom rojtosra. Böjtöltem, mert erről is szó volt a Bibliában, böjtölés közben pedig Isten azt sugallta nekem, hogy hozzám hasonlókkal vetessem körbe magam.

Ezért másnap elmentem a börtön Biblia-körébe.

Ahol én voltam az egyetlen fehér.

Először csak bámultunk egymásra. Azután a faszi, aki a találkozót vezette, intett egy kölyöknek, aki nem lehetett idősebb nálam, mire az arrébb ment, hogy leülhessek. Amikor mindnyájan megfogtuk egymás kezét, az övét ugyanolyan puhának éreztem, mint egykor az apámét. Nem tudom, miért épp ez ugrott be, de akkor is erre gondoltam, amikor belekezdtek a Miatyánkba – azután már én is velük mondtam a szöveget.

Mindennap elmentem a Biblia-körbe. Miután végeztünk az olvasással, áment mondtunk, azután Bazi Ike, aki a csoportot vezette, feltette az ezerdolláros kérdést:

– Kit tárgyalnak? – Mindig akadt valaki, aki előzetes meghallgatásra ment, szembesítették a letartóztatást végző rendőrrel, vagy ilyesmi. Ilyenkor Ike bólintott: – Rendben, akkor imádkozzunk, hogy ne lökjenek a busz alá. – S keresett az idevágó igeszakaszt a megváltásról.

Twinkie velem egyidős fekete kölyök volt, akivel sokat beszélgettünk a lányokról, meg hogy mennyire hiányzik a csajozás. Bármennyire hihetetlen, legjobban a kinti ételeket hiányoltuk – lassan már ölni tudtam volna a Taco Bellért, míg Twinkie a spagettikonzervre esküdött. Valahogy nem számított a bőrszíne. Ha Hartford utcáin találkozunk, szétrúgtam volna a seggét, de a sitten minden más. Összefogtunk a zsugában, előre megbeszélt kézjelekkel és szemmozdulatokkal csaltunk – senki se hitte volna, hogy a Fehér Hatalom és a fekete srác lepaktálnak egymással.

Egyik nap a társalgóban ültem egy csapat fehérrel, amikor a hírekben valami utcai leszámolásról beszéltek. A riporter azt ecsetelte, hogyan repkedtek szanaszét a golyók és hány ártatlant sebesítettek meg.

– Ezért győzünk majd, ha valaha kitör a faji háború – jegyeztem meg. – A bandák nem gyakorolják a célba lövést úgy, mint mi. Rendesen megfogni se tudják a fegyvert. Tipikus nigger szarság.

Twinkie nem ült ott velünk, de láttam a terem túlsó végében. A tekintete egy pillanatra felém rebbent, azután már vissza is tért ahhoz, amit csinált. Később, amikor cigiben kártyáztunk, jeleztem, hogy jöjjön vissza a pikkel. Bedobta a kárót, persze vesztettünk. Ahogy kifelé jöttünk a társalgóból, odafordultam hozzá.

– Ez meg mi volt? Nem jeleztem?

A szemembe nézett.

– Ez is olyan tipikus nigger szarság – felelte.

Arra gondoltam: Basszus, belegázoltam az érzéseibe. Azután: Hát aztán?

Nem mintha máskor nem használtam volna azt a szót, de be kell vallanom, néha úgy éreztem, megakad a torkomon, mint a halszálka – úgy kellett kiköhögnöm magamból.

* * *

Francis akkor jön, amikor a bakancsommal kirúgom a homlokzati ablakot, hogy a régi kerettel együtt kirobbanjon és üvegszilánkokkal terítse be a tornácot. Felemelt szemöldökkel karba teszi a kezét.

– Teljesen elkorhadt – magyarázom. – Nem volt kéznél pajszer.

Az ásító lyukon át hűs levegő áramlik a házba. Ami jó, mert lángol az egész testem.

– Akkor ennek semmi köze a feljelentéshez – állapítja meg Francis olyan hangon, amivel azt jelzi, hogy ennek csakis a megbeszéléshez van köze, amit az elmúlt félórában a zsarukkal folytattam. A kórház után egyenesen az őrsre mentem – illetve előbb kitettem Britet, aki bemenekült az ágyba, azután egyenesen odahajtottam.

Nem is volt igazi megbeszélés. Csak ott ültem egy MacDougall nevű dagadt zsaru előtt, aki iktatta a feljelentésemet.

– Azt mondta, utánajár a dolognak – mormolom. – Vagyis soha többet nem hallok felőle.

– Mit mondtál neki?

– Hogy az a picsa megölte a gyerekemet.

MacDougall semmit sem tudott a fiamról, sem arról, ami a kórházban történt, ezért újra el kellett mesélnem az egészet. A végén megkérdezte, mit várok tőle, mintha nem lenne kurvára egyértelmű.

– Abban a tudatban akarom eltemetni a fiamat, hogy az a nő megfizet azért, amit tett.

Megkérdezte, nem lehetséges-e, hogy csak a gyász beszél belőlem. Hogy félreértettem, amit láttam.

– Az nem újjáélesztési kísérlet volt – közöltem vele. – Bántotta a kisfiamat. Még azután is, amikor az orvos rászólt, hogy vegyen vissza.

Amikor hozzátettem, hogy az egésszel csak rajtam akart bosszút állni, a zsaru vetett egy pillantást a tetoválásomra.

– Nem mondja…

– Ez egy rohadt gyűlölet-bűncselekmény – mondom most Francisnek –, de nehogy már bárki kiálljon a fehér kisebbség jogaiért…

Apósom odalép mellém, puszta kézzel szaggatja ki az ablakkeret egy darabját.

– Engem nem kell meggyőznöd, Turk.

Francis talán évek óta nem beszélt nyilvánosan a Fehér Hatalomról, de történetesen tudom, hogy innen három mérföldnyire van egy raktára, ahol fegyvereket gyűjt a majdani keresztes háborúhoz.

– Remélem, lerendezed ezt a lyukat – mordul fel, én pedig nem teszek úgy, mintha az ablakról beszélne.

Ekkor csörren meg a telefonom. Kihalászom a zsebemből, de nem ismerem fel a számot.

– Igen?

– Mr. Bauer? Itt MacDougall őrmester. Önnel beszéltem?

Görcsösen megmarkolom a telefont, ahogy elfordulok, mintha ezzel elszigetelhetném magam a külvilágtól.

– Csak szólni szerettem volna, hogy beszéltem a kórház jogtanácsosával és a halottkémmel. Carla Luongo megerősítette a történetét. A halottkém szerint a fia halálát hipoglikémiás sokk okozta, ami a légzés leállásához, majd szívhalálhoz vezetett.

– Ez mit jelent?

– Csak annyit, hogy a kórház kibocsátotta a halotti bizonyítványt. Eltemetheti a fiát.

Behunyom a szemem. Egy pillanatig nem tudom, mit mondhatnék.

– Oké… – nyögöm ki végül.

– Még valami, Mr. Bauer – teszi hozzá MacDougall. – A halottkém megerősítette, hogy a fia mellkasán sérülések keletkeztek.

Egész jövőm forog kockán abban a lélegzetvételnyi szünetben, ami elválasztja ezt a mondatot a következőtől.

– Ez azt bizonyítja, hogy Ruth Jefferson valóban felelős lehet a fia haláláért, és lehetséges, hogy az ügyben faji szempontok is közrejátszottak. Mindenképpen értesítem az államügyészi hivatalt.

– Köszönöm. – Amint letszem a telefont, a térdem megroggyan és összecsuklok, a törmelékes padlóra zuhanok. Francis kezét érzem a vállamon. Semmilyen burok nem választ el a külvilágtól, mégis alig kapok levegőt.

– Sajnálom, Turk – érti félre Francis a reakciómat.

– Ne tedd. – Feltápászkodok, hogy beszaladjak a sötét szobába, ahol Brit téli álmot alszik a takarók alatt. Széttárom a függönyöket, hogy a napfény beáradjon a szobába. Látom, ahogy pislogva-hunyorogva fordul az oldalára. Megragadom a kezét.

Nem adhatom vissza neki a gyermekét, de megkaphatja, ami jár.

Az igazságot.

Amíg hat hónapon át azt tervezgettem, hogyan állok majd bosszút Yorkey-n, ő sem tétlenkedett: beállt egy Pogányok nevű motoros bandába. Azok a vadbarmok hozzá hasonlóan metadonban utaztak, és örömmel fedezték a seggét, ha cserébe levadászhatták a hartfordi AH vezérét. Az utcán minden banda természetes ellensége a másiknak.

A szabadulásom utáni napon megpróbáltam összeszedni a régi csapatot, de ők is tudták, mi készül, ezért mindenféle kifogást kerestek.

– Mindent feláldoztam értetek – fakadtam ki, amikor még a legzöldebb újonc is elhajtott. – Így háláljátok meg?

Semmiképp nem akartam, hogy bárki azt higgye, elpuhultam odabent. Este ezért is mentem el a pizzázóba, ami az osztagom nem hivatalos főhadiszállásának számított, és vártam ki, amikor a motorosok nagy dúrral megjelentek. Akkor levetettem a dzsekimet, megropogtattam az ujjaimat, és kisétáltam az étterem mögötti sikátorba.

Yorkey, az a kis deszkás pöcs, egész izomfal mögé bújt. Most komolyan: a legkisebb Pogány is megvolt százkilencvenöt centi és száznegyven kiló.

Én azonban nemcsak kisebb voltam náluk, de fürgébb is. Ráadásul egyik vadbarom se nőtt fel úgy, hogy közben a nagyapja öklét kerülgette.

Bár elmondhatnám, mi történt aznap este, de én is csak hallomásból tudom. Azt mondják, tomboló démonként vetettem magam a legnagyobb faszira, aki olyan állkapcsost kapott tőlem, hogy kiugrott a komplett felső fogsora. Azt mondják, felkaptam az egyiket, és úgy döntöttem fel vele a többit, mint a tekebábukat. Azt mondják, miután vesén rúgtam az egyik tagot, állítólag egy hónapig vért pisált, sőt: a vér úgy patakzott a sikátorban, mintha az égből hullna.

Én csak azt tudtam, hogy a híremen kívül semmit sem veszíthetek, és ennél több nem is kell a harchoz. Magamtól csak annyira emlékszem, hogy másnap reggel a pizzázóban tértem magamhoz. Az egyik szemem annyira bedagadt, hogy ki se láttam rajta; törött kezemen egy zacskó jég olvadozott.

Magamtól nem emlékszem semmire, csak hogy elindult a szóbeszéd. Nem emlékszem semmire, csak hogy újra úgy emlegettek, mint legendás hőst.

Ragyog a nap, míg eltemetem a fiamat, de nyugatról harapós szél támad, amikor már ott állok a földbe vájt kis gödör felett.

Nem tudom, ki szervezte az egész temetést. Valakinek ki kellett fizetnie a parcellát, és tudatni az emberekkel, mikor lesz a szertartás. Gondolom, Francis lehetett, aki most a koporsónál áll és felolvas egy igeverset.

– „Ezért a gyermekért imádkoztam, és az Úr teljesítette kérésemet, amit kértem tőle – idézi a Szentírást. – Én viszont felajánlom az Úrnak. Legyen egész életére felajánlva az Úrnak!” És ott imádták az Urat.

Eljöttek a fiúk a brigádból, meg Brit néhány barátja a Mozgalomból. Olyanok is vannak, akiket nem ismerek, akik csak Francis miatt vannak itt – az egyikük Tom Metzger, a Fehér Árja Ellenállás alapítója. Már hetvennyolc éves; magányos vén farkas, mint Francis.

Amikor Brit sírva fakad a bibliai résznél, kinyújtom felé a kezem, de ő elhúzódik. Inkább Metzgerhez bújik, akit gyerekkora óta Tommy bácsinak hív. Ő karolja át, míg én próbálom nem úgy érezni, mintha pofon vágott volna.

Egy életre elég közhelyet hallottam: Ő már egy jobb helyen van. Ügyünk elesett katonája. Az idő begyógyít minden sebet. Csak azt nem mondja el senki, mennyire magányos dolog a gyász. Nem számít, hányan gyászolnak velem, újra egy börtöncellában érzem magam. Még amikor próbálnak megnyugtatni, akkor is érzem a köztünk lévő falat, amit ez a rettenetes esemény vont közénk, hogy teljesen elszigeteljen mindentől. Azt hittem, legalább Brittel osztozhatok a fájdalmon, de ő rám sem tud nézni. Talán ugyanazért, amiért én is kerülöm őt: Davis arcát látom az övében, és újra felfedezem állán azt a kis gödröcskét, amit a fiam is örökölt. A feleségem, aki valaha a mindenem volt, már csak arra emlékeztet, amit elvesztettem.

Inkább a koporsóra figyelek, ahogy leeresztik a földbe. Szemem hatalmasra tágul, mert így nem buggyannak ki a könnyeim, nem tűnök gyengének.

Magamban listába szedem mindazt, amit már sosem tehetek meg a fiammal. Nem látom az első mosolyát. Nem ünnepeljük együtt az első karácsonyt. Nem veszek neki légpisztolyt. Nem adok neki tanácsot, hogyan bánjon a lányokkal. Csupa mérföldkő a szülővé válás útján, ami számomra már csak poros sivatag.

Francis hirtelen előttem terem a lapáttal. Nagyot nyelek, ahogy elveszem és elsőként borítom földdel a kisfiam koporsóját. Miután megteszem, leszúrom a lapátot a földhalomba. Tom Metzger segít Britnek, amíg reszkető kézzel elvégzi a maga részét.

Tudom, hogy mellette kellene állnom, amíg a többiek segítenek végső nyugalomra helyezni Davist, de alig tudom leküzdeni a késztetést, hogy én is az apró gödörbe vessem magam. Hogy a puszta kezemmel kaparjam ki onnan. Hogy felfeszítsem a koporsó fedelét és megmentsem a magzatomat. Annyira küzdök, hogy egész testem vibrál.

Azután történik valami, ami eloszlat minden feszültséget – ami megnyitja a vészszelepet, hogy a felgyülemlett gőz végre kiáradhasson. Brit ujjai a kezembe siklanak. Tekintete még élettelen a gyógyszerektől és a fájdalomtól, a testével sem fordul felém, mégis kinyújtja a kezét. Így jelzi, hogy még szüksége van rám.

Egy hete most először gondolom, hogy talán mégiscsak túléljük.

* * *

Akit Francis Mitchum magához hív, az szó nélkül megy.

A Pogányokkal való összecsapás után kézzel írt levelet kaptam Francistől, aki hallotta a szóbeszédet, és tudni akarta, mennyi igaz belőle. A következő hét szombatjára meghívott magához New Havenbe. Kissé meglepett, amikor odamentem és egyforma sorházak között találtam magam, de amikor megláttam a kint parkoló kocsikat, már tudtam, hogy tekintélyes csapatot trombitált össze. Amikor becsöngettem, senki sem nyitott ajtót, de hátulról nagy zsivajt hallottam, ezért megkerültem a házat, és beléptem a kerítésen nyíló kapun.

Szinte azonnal lerohantak a kölykök. Öt év körüliek lehettek – nem mintha túl sok tapasztalatom lett volna ilyen korú és méretű emberekkel. Egy baseballütős lány felé szaladtak, aki próbált valamilyen rendet tenni közöttük.

– Nekem van szülinapom! – kiáltozta az egyikük. – Én vagyok az első! – Megragadta az ütőt és lengetni kezdte a fellógatott papírmasé nigger felé.

Legalább tudtam, hogy jó helyen járok.

A másik irányba fordultam, és szemközt találtam magam egy másik lánnyal, aki csillagokat tartott a kezében. Hosszú göndör haja volt, és hozzá olyan halványkék szeme, amilyet még életemben nem láttam.

Korábban is elállt már a szavam, de így még soha. A helló se jutott eszembe.

– Kicsit öregnek tűnsz a játszadozáshoz – jegyezte meg –, de azért kipróbálhatod, ha akarod.

Dermedten és zavartan néztem, amíg rá nem jöttem, hogy a ház falára tűzött plakátra gondol, ami kampós orrú zsidót ábrázolt. Hogyne akartam volna játszadozni – csak nem éppen a „tűzz csillagot a zsidóra” játékra gondoltam.

– Francis Mitchumöt keresem – nyögtem ki. – Ő hívott ide.

Résnyire szűkült a szeme, ahogy végigmért.

– Akkor te lehetsz Turk. Már vár téged. – Sarkon fordult, és olyan könnyed eleganciával lépett a házba, mint aki megszokta, hogy az emberek követik.

A konyhában elhaladtunk néhány asszony mellett, akik úgy pattogtak a hűtő és a szekrények között, mint a forró kukoricaszemek, mihelyt elhangzott az újabb parancsszó: A tányérokat! Ne felejtsétek el a fagyit! Idebent a házban is láttam kölyköket, csak idősebbeket. Kiskamaszok lehettek – legalábbis emlékeztettek arra, aki nemrég én is voltam –, és megigézve hallgatták az előttük álló férfit. Francis Mitchum alacsonyabbnak tűnt, mint ahogy emlékeztem rá; igaz, utoljára azon a vásári emelvényen láttam. Hátrafésülte dús, ezüstös haját, és éppen a keresztény öntudat teológiáját tanította.

– A kígyó szexel Évával. – A kölykök izgatottan összenéztek, amint kiejtette a tiltott szót, mintha ezzel bebocsátást nyertek volna a felnőttek világába. – Mi mást akarna Isten, amikor azt mondja, hogy nem ehet az almából? Egy kertben vannak, az ég szerelmére! Az alma jelkép, az ember bukása pedig a tiltott szex. A Sátán kígyó formájában kísérti meg Évát, aki persze belemegy az etyepetyébe, majd miután terhes lesz, visszatér Ádámhoz és lefekszik vele is. Megszüli Káint, aki születésekor magán viseli a Sátán jelét – a 666-ot, Dávid csillagját. Így igaz, Káin az első zsidó, de megszületik Ábel is, aki Ádám sarja. Káin pedig megöli Ábelt, mert féltékeny rá, s mert a Sátán fattya.

– Te hiszel ebben a baromságban? – kérdezte a gyönyörű lány bársonyos hangon, mint egy igazi kísértő.

A Fehér Hatalomban némelyek hittek a keresztény identitásban, mások nem. Raine igen. Francis igen. Én igen. Hittük, hogy mi vagyunk Izráel igazi nemzetsége, Isten kiválasztottjai. A zsidók csak bitorolják a rangunkat, de a faji háborúban majd eltöröltetnek.

Elvigyorodtam.

– Ilyen idős lehettem, amikor éhségemben elloptam egy hot-dogot valamelyik kútról. A lopás nem igazán zavart, de két héten át meg voltam győződve arról, hogy Isten lesújt rám, amiért disznóhúst ettem.

Ahogy rám nézett, mintha lassított felvételen láttam volna a pillanatot, ami a tűzhely gombjának elfordítását és a kéklő láng fellobbanását elválasztja. Abban a tizedmásodpercben ott sejlett a készülő robbanás minden ígérete.

– Apu! – emelte fel a hangját. – Itt a vendéged.

Apu?

Francis Mitchum felém fordult, s vele együtt a hallgatói is, akik egy emberként meredtek rám.

Utat tört magának a nyúlánk kamaszvégtagok közt, hogy kedélyesen megpaskolja a vállam.

– Turk Bauer. Jó, hogy eljöttél.

– Enyém a megtiszteltetés – feleltem.

– Látom, Brittanyt már ismered – tette hozzá.

Szóval Brittany.

– Hivatalosan még nem. – Kinyújtottam a kezem. – Szia.

– Szia – ismételte kuncogva Brit. Épp csak egy pillanattal tovább szorította a kezem; nem elég ideig, hogy másnak is feltűnjön.

Leszámítva Mitchumöt, akiről okkal feltételeztem, hogy nem sok minden kerüli el a figyelmét.

– Sétálunk egyet? – kérdezte, s ahogy mellette lépdeltem, visszatértünk a hátsó udvarra.

Eltársalogtunk az időről (idén később jött a tavasz) és a New Havenbe vezető útról (az I-91S-en mindig aszfaltoznak). Amikor elértünk az udvar sarkába, az almafa közelébe, Mitchum helyet foglalt egy kerti széken, majd intett, hogy én is tegyek így. Innen ráláthattunk a kölykökre, akik még most is a papírmasé bábut püfölték. Újra a szülinapos volt soron, de eddig még egy szem cukrot se szabadított ki.

– Az ott a keresztfiam – tudtam meg tőle.

– Azon gondolkodom, miért kaptam meghívót egy szülinapi zsúrra.

– Szeretek találkozni a következő nemzedékkel – vallotta be. – Ettől úgy érzem, hogy még számítok.

– Ne mondja ezt, uram! Szerintem nagyon is számít.

– Te viszont… komoly nevet szereztél magadnak mostanság.

Csak bólintottam. Még most sem értettem, miért akar Francis Mitchum találkozni velem.

– Hallom, a testvéredet megölte egy nigger, az apád meg langyi…

A vér azonnal az arcomba szökött.

– Többé nem az apám.

– Lazíts, fiam. Senki sem választhatja meg a szüleit. Csak az számít, mit hozunk ki a helyzetből. – Felém fordult. – Mikor láttad utoljára az apádat?

– Amikor szétvertem a pofáját.

Újra azt éreztem, mintha tesztkérdésre felelnék. Jól csinálhattam, mert Mitchum tovább beszélt.

– Saját osztagot szerveztél, sőt amennyire tudom, te vagy a legjobb szervező az egész Keleti Parton. A helyettesed ellened fordult, ezért móresre tanítottad, mihelyt kikerültél a börtönből.

– Csak tettem, amit kellett.

– Hát – sóhajtott fel Mitchum –, manapság nem sokszor történik ilyen. Azt hiszem, a tisztesség és a becsület rég kiveszett az emberekből.

E pillanatban az egyik kiskölyöknek sikerült felfakasztania a papírburkot, mire a cukorka kiömlött a pázsitra. A kis vendégek rávetették magukat.

A szülinapos anyukája lépett ki a konyhából egy tortával.

– Boldog szülinapot! – kezdett el énekelni, mire a gyerekek a piknikasztal köré sereglettek.

Brittany is kilépett a tornácra. Ujjai kéklettek a tortamáztól.

– Amikor én szerveztem osztagot – emlékezett Mitchum –, a Mozgalomból még senki sem szűrte össze a levet egy drogossal. Az isten szerelmére, manapság az árja fiúk összeállnak a rézbőrűekkel, hogy a rezervátumokban csinálják a metet, ahová a szövetségiek keze nem ér el.

Boldog szülinapot!

– Nem állnak össze – közöltem tárgyilagos hangon –, csak szövetkeznek a közös ellenség, a mexikóiak és a feketék ellen. Nem akarom mentegetni őket, de megértem az ilyen kényszerű szövetségeket.

Boldog szülinapot, Jackson!

Mitchum szeme résnyire szűkült.

– Kényszerű szövetségek – tűnődött el. – Mint a tapasztalt öreg rókáé és a fiatal srácé, aki tökösebb mindenkinél. Az egyik ismeri a fehérek régi nemzedékét, egy másik vezethetné a következőt. Az egyik az utcán nőtt fel, a másik már ebben az új világban. Micsoda páros!

Boldog szülinapot!

Brit az udvar másik végéből elkapta a tekintetem, és elpirult.

– Folytassa – bólintottam.

* * *

A temetés után mindenki eljön a házba. Vannak egytálételek, piték és hidegtálak, de egyikből sem eszem. Az emberek tovább hajtogatják, mennyire együttéreznek velünk, mintha bármi közük lenne az egészhez. Francis és Tom kint ül a tornácon, ahol még most is ott csillognak a falbontás nyomán maradt üvegszilánkok. Megosztoznak a whiskyn, amit Tom hozott.

Brit úgy ül a kanapén, mint egy virág bibéje, a barátai körötte a szirmok – amint közeledne hozzá egy ismeretlen, sietve összezárnak. Végül ők is elhullnak, közben olyanokat mondanak, hogy Hívj, ha bármi kell és Minden nappal egy kicsit könnyebb lesz. Más szóval: hazudnak.

Már az utolsó vendéget kísérem ki, amikor kocsi fékez a ház előtt. MacDougall száll ki belőle, a zsaru, akinél a feljelentést tettem. Odasétál a lépcsőhöz, ahol zsebre vágott kézzel állok.

– Egyelőre nem szolgálhatok új információval – közli jó előre. – Csak azért jöttem, hogy lerójam a kegyeletemet.

Megérzem a hátam mögött Britet, mint egy árnyat.

– Szívem, ő az a rendőr, aki segíteni fog nekünk.

– Mikor? – kérdezi.

– Nos, hölgyem, az ilyesmi időbe telik…

– Az ilyesmi – ismétli Brit. – Az ilyesmi. – Elfurakodik mellettem, hogy szemtől szemben álljon a zsaruval. – Az én fiam nem ilyesmi. Volt – javítja ki magát elcsukló hangon. – Nem ilyesmi volt.

Azzal sarkon fordul és bevágtázik a házba. A rendőrhöz fordulok.

– Nehéz napunk volt.

– Megértem. Amint az ügyészség kapcsolatba lép velem…

Be sem fejezi be a mondatot, mögöttem máris csörömpölés hallatszik.

– Mennem kell – szabadkozom, ahogy rácsukom az ajtót.

Újabb robaj hallatszik, mielőtt elérném a konyhát. Ahogy belépek, üvegtál suhan az el arcom előtt, hogy a falnak csapódjon.

– Brit – kiáltok fel, ahogy felé indulok, mire a fejemhez vág egy poharat. Lepattan a homlokomról, de egy pillanatig így is csillagokat látok.

– Ettől kéne jobban éreznem magam? – sikít Brit. – Basszák meg a tésztasalátájukat!

– Bébi – markolom meg a vállát. – Csak segíteni akarnak…

– Nem akarom, hogy segítsenek. – A könnyek végigperegnek az arcán. – Nem kell a szánakozásuk. Nem kell semmi, csak az a picsa, aki megölte a kicsikémet.

A karomba veszem, bármennyire megfeszíti a testét.

– Még nincs vége.

Olyan erővel és olyan váratlanul taszít el, hogy ő is hátratántorodik.

– Vége lehetne – sziszeg rám olyan ellenségesen, hogy földbe gyökerezik a lábam. – Vége lehetne, ha igazi férfi volnál.

Egy izomszál megremeg az államon és ökölbe szorul a kezem, de másként nem reagálok. Francis, aki észrevétlenül a konyhába lépett, Brit mögé kerül és a derekára hurkolja karját.

– Most már gyere, kisbogár. Menjünk fel. – Lassan kitereli a konyhából.

Értem, mit mond: egy harcos nem attól lesz harcos, hogy a számítógép mögül küzd. Igaz, Francis találta ki, hogy vigyük a föld alá a mozgalmat, ami briliáns és furmányos terv – de Britnek akkor is igaza van. Nagy különbség, hogy elönt az azonnali kielégülés, amikor egy ökölcsapás betalál, vagy csak bágyadt megnyugvást érzünk, amiért az interneten keresztül terjeszthetjük az igét.

Felkapom a pultról a kulcsot, egy perccel később már a vasúti sínek mellett autózok a város felé. Egy pillanatra még az is belém villan, hogy megkeresem a fekete nővért. Megvannak a kapcsolataim, hogy két perc alatt lenyomozzam a címét.

A zsaruknak se kell több, hogy megtaláljanak, ha bármi történik vele vagy a tulajdonával.

Inkább leparkolok egy vasúti felüljáró alatt és kiszállok a kocsiból. Dübörög a szívem, adrenalin az egekben. Oly sok idő telt el az utolsó vadulásom óta, már el is felejtettem, milyen mámorító érzés. Nem hasonlítható semmihez – a részegséghez, a rajongáshoz, de még a szerelemhez sem.

Az első ember, aki az utamba kerül, eszméletlen. Hajléktalan, részeg, belőtte magát, vagy csak alszik egy kartonon, a műanyag zsákok alatt. Még csak nem is fekete. Egyszerűen… könnyű préda.

Megragadom a torkánál, hogy felriadjon egyik rémálomból a másikba.

– Mit bámulsz? – ordítok az arcába, még ha a földhöz szegezve nem is tud máshová nézni, csak rám. – Mi a fasz bajod van?

Azzal belefejelek a szájába, hogy kiüssem helyéről a fogait. Lehajítom a kövezetre, és hallom a jóleső csattanást, ahogy a koponyája nekicsapódik.

Minden ütéssel kicsit könnyebben lélegzem. Évek óta nem csináltam ilyet, mégis mintha tegnap lett volna – öklöm eltárolja az emlékeket. Péppé verek egy vadidegent, amíg már az anyja se ismerne rá, mert ez az egyetlen módja, hogy ne felejtsem el, ki vagyok.

RUTH

Egy csecsemősnővér mindenkinél jobban tudja, hogy az élet megy tovább. Vannak jó napok és vannak rosszak. Vannak páciensek, akik velünk maradnak, és vannak, akiket nem győzünk elfelejteni, de mindig jönnek új vajúdások és új szülések, hogy továbblendítsenek minket. Mindig jönnek újabb apró emberi lények, akik még életük történetének első mondatát írják. A születések folyamata olyannyira emlékeztet a futószalagra, hogy mindig meglep, ha valami megállásra és tűnődésre késztet – mint amikor a kisbaba, aki mintha tegnap született volna, egyszeriben újra a páciensem lesz, csak most ő szüli meg a saját gyermekét. Vagy amikor megcsörren a telefon, és a kórház ügyvédje azt kérdezi: beszélhetnénk-e.

Nem hinném, hogy valaha beszéltem volna Carla Luongóval. Abban sem vagyok biztos, hogy ismerem a kórház ügyvédjét – pardon, kockázatkezelőjét –, akit Carla Luongónak hívnak. Igaz, még soha nem is kerültem bajba. Soha nem jelentettem olyan kockázatot, amit kezelni kellett volna.

Két hét telt el Davis Bauer halála óta – számomra tizennégy munkás nap, amikor infúziókat kötöttem be, kismamákat biztattam, hogy nyomjanak és tanítottam meg arra, hogyan érjék el a kötődést –, ám ami még fontosabb: tizennégy éjszaka, amikor riadtan felébredtem, miután újra átéltem… nem is az újszülött halálát, hanem az azt megelőző pillanatokat. Lassított felvételen, visszapörgetve és kivágva a narratíva bizonyos részeit, amíg már kezdtem elhinni, amit magamban bizonygattam. Amit másoknak is mondtam.

Amit Carla Luongónak is mondok, amikor felhív.

– Kész örömmel – felelem, miközben úgy értem: Bajban vagyok?

– Pompás – közli. – Mit szólna a tíz órához?

A műszakom tizenegykor kezdődik, vagyis az időpont megfelelő. Lefirkantom az emelet és az irodája számát, amikor Edison lép a konyhába. Átkel rajta, kinyitja a hűtőt és előveszi a narancslevet. Megfordul a fejében, hogy beleiszik a flakonba, de amikor látja felvont szemöldököm, meggondolja magát.

– Ruth? – hallom Carlan Luongo hangját a fülemben. – Ott van még?

– Igen. Elnézést.

– Akkor nemsokára találkozunk, igaz?

– Alig várom – felelek vidáman, mielőtt leteszem.

Edison leül és kukoricapelyhet dönt a táljába.

– Egy fehérrel beszéltél, igaz?

– Ez meg micsoda kérdés?

Megvonja a vállát, ahogy tejet tölt a kukoricapehelyre. Azon át szűri meg a választ is, ahogy szájába veszi a kanalat.

– Olyankor más a hangod.

Carla Luongónak felszaladt egy szem a harisnyáján. Sok mindenre gondolhatnék ilyen helyzetben – beleértve, hogy mit keresek itt –, én mégis arra a szemre fókuszálok, és arra gondolok, miért nincs senki – bárki, egy barát –, aki négyszemközt szólna neki, hogy megkímélje ettől a szégyentől.

Habár Carla kitartóan hajtogatja, hogy egy oldalon állunk (nem is tudtam, hogy vannak oldalak) és az egész csak formalitás, ezt egyre inkább nehezemre esik elhinni.

Az elmúlt húsz percben kínos aprólékossággal felidéztem, milyen körülmények között maradtam kettesben a csecsemőszobában a Bauer babával.

– Tehát utasították arra, hogy ne nyúljon a csecsemőhöz – ismétli az ügyvédnő.

– Igen – felelem huszadjára.

– És nem is érintette meg, amíg… hogy is fogalmazott? – Felkattintja a tollát.

– Amíg Marie, a főnővér erre nem utasított.

– Mit mondott önnek?

– Megkért, hogy alkalmazzak mellkasi nyomást. – Felsóhajtok. – Nézze, ezt már mind leírta. Nem mondhatok semmi olyat, ami már ne hangzott volna el. Mindjárt kezdődik a műszakom. Lassan végzünk ezzel?

Az ügyvédnő előrehajol, könyökével a térdén egyensúlyoz.

– Korábban kapcsolatba került a szülőkkel?

– Csak futólag. Mielőtt letiltottak.

– Dühös volt?

– Hogyan?

– Dühös volt? Haragudott, amiért önre hárult a csecsemő megfigyelése, miközben egyértelmű utasítást kapott, hogy nem nyúlhat hozzá?

– Egyszerűen nem volt más. Tudtam, hogy Corinne vagy Marie nemsokára úgyis levált. – Most jövök csak rá, hogy nem válaszoltam a kérdésre. – Nem, nem voltam dühös.

– Dr. Atkins szerint megjegyzést tett arra, hogy sterilizálnia kellene a kisbabát.

Az állam is leesik.

– Beszélt vele?

– Az a munkám, hogy mindenkivel beszéljek – bólint.

Felnézek rá.

– A szülei láthatóan azt hitték, fertőző vagyok. Ez csak egy rosszízű tréfa volt. – Ami semmit se jelentene, ha nem történt volna meg a többi. Ha.

– Rajta tartotta a szemét a kisbabán? Figyelte egyáltalán?

Habozok, és még ugyanabban a pillanatban megértem, hogy ez a kulcsmozzanat – a pillanat, amihez később még visszatérek, és addig formálom, amíg el nem simul, amíg ki nem fésülök minden csomót és gubancot. Nem mondhatom el az ügyvédnek, hogy megtagadtam a parancsot, mert az állásomba kerülhetne, de azt sem mondhatom el, hogy megpróbáltam újjáéleszteni a csecsemőt, mert ezzel Marie elővigyázatát igazolnám.

Hiszen hozzányúltam a csecsemőhöz, és az meghalt.

– Jól volt – fogalmazok óvatosan. – Azután meghallottam, hogy zihál.

– Mit tett ekkor?

A szemébe nézek.

– Követtem az utasítást. Azt mondták, ne tegyek semmit. Hát nem tettem. – Habozok egy sort. – Tudja, más nővér a helyemben talán diszkriminációnak érezte volna, ha meglátja azt a cetlit a baba kartonján.

Tudja, mire célozgatok: be is perelhetném a kórházat. Legalábbis ezt szeretném elhitetni, miközben nincs pénzem ügyvédre, és egy ilyen perre nemcsak az állásom menne rá, de a barátaim is.

– Amit mi természetesen nem vennénk jó néven – felel simulékonyan Carla. Értsd: Ha tovább fenyegetőzik, lőttek a munkájának. Lefirkant valamit kis fekete jegyzetfüzetébe, mielőtt feláll.

– Nos, köszönöm, hogy idefáradt.

– Szívesen. Tudja, hol talál.

– Ó, igen. – Útban vissza, a szülészetre, hiába próbálom lerázni magamról a rossz érzést, hogy ez a két egyszerű szó is fenyegetést hordoz.

Miután visszatérek a szintemre, nem marad időm ezen merengeni. Ahogy kilépek a liftből, Marie meglát és megkönnyebbülten ragadja meg a karom.

– Ruth – mutat be –, ő itt Virginia. Virginia, ő Ruth, az egyik legtapasztaltabb csecsemősnővér.

Látom az előttem álló nőt, aki döbbent ijedséggel néz a kerekes ágy után, amint a folyosón a műtő felé gördül. Több nem is kell, hogy felmérjem a helyzetet.

– Virginia – mosolyodok el. – Marie-nak most van épp elég dolga, de mi lenne, ha hozzám csapódna?

Marie néma köszönetet rebeg, mielőtt elviharzik a kerekes ágy nyomában.

– Szóval – fordulok vissza Virginiához. – Estin tanult?

A többi babaarcú jelentkezővel ellentétben, akit végigkísérünk az osztályon, Virginia a harmincas éveiben jár.

– Későn kezdtem – magyarázza. – Vagy korán, nézőpont kérdése. Fiatalon szültem, és ki akartam paterolni a kölyköket a házból, mielőtt elkezdtem a szakmai pályafutásomat. Biztos hibbantnak tart, amiért ilyen idős fejjel beültem az iskolapadba.

– Jobb későn, mint soha. Amellett a gyereknevelés is beszámít a szakmai gyakorlatba, nem gondolja?

Elcsípem a nővért, aki most végez, és megtudom, mely szobákat kell átvennem: egy fiatal pár GDM-mel, G1, P1, negyven hónap és négy nap, hajnali ötkor, a babánál huszonnégy óránként Q3 vércukor; egy G2, P1, harmincnyolc hét és két nap, az aktív vajúdás szakaszában.

– Mint egy harctéri jelentés – jegyzi meg Virginia.

– Ezek csak rövidítések – nevetek. – Idővel megszokja, de addig is lefordítom: két szobánk van. Az egyikben egy anyuka terhességi cukorbetegséggel, aki ma reggel szült; a gyermekénél háromóránként mérni kell a vércukorszintet. A másikban egy szülés előtt álló asszony, akinek van már egy gyereke. Ő legalább nem először csinálja. Jöjjön utánam!

Be is lépünk a szobájába.

– Helló, Mrs. Braunstein – köszöntöm a pácienst, aki satuként szorítja a férje kezét. – Hallom, visszatérő vendég. Én Ruth vagyok, ő pedig Virginia. Úgy látom, Virginia, hogy Mr. Baunstein szívesen leülne. Közelebb húzna egy széket? – Folyamatosan, megnyugtató hangon fecsegek, miközben kitapogatom az asszony hasát. – Úgy látom, minden rendben van.

– Hát, nem úgy érzem – vicsorog az asszony.

– Ne féljen, gondoskodunk önről – felelek gördülékenyen.

Mrs. Baunstein Virginiához fordul.

– Vízben akarok szülni. Előre megmondtam.

Virginia bizonytalanul bólint.

– Oké…

– Miután húsz percen át nyomon követjük az életfunkcióikat, látni fogjuk, hogy van a kisbaba, és ha lehetőség van rá, beültetjük a kádba.

– A másik dolog, amit viszont nem akarok, a körülmetélés. Már ha fiú lesz. Külön szertartást szeretnénk.

– Semmi gond – bólintok. – Feljegyzem a lapjára.

– Szerintem úgy hat centinél járhatok – lép tovább Mrs. Braunstein. – Amikor Elit szültem, ekkortájt dobtam ki a taccsot, és most is kezdek émelyegni…

A vesetálért nyúlok, hogy átpasszoljam Virginiának.

– Azért megvizsgálnám, mielőtt ez bekövetkezik. – Felcsattintok egy gumikesztyűt és felhúzom a lepedőt az ágy végében.

Mrs. Braunstein Virginiához fordul.

– Maga szerint ez jó ötlet?

– Öö… – Virginia felém fordul. – Igen?

Leengedem a lepedőt.

– Mrs. Braunstein – sóhajtok fel. – Virginia csak tanuló, én pedig húsz éve képzett szakápoló vagyok. Ha akarja, szívesen megmutatom neki a tágulás egyes fázisait, hogy a gyakorlatban is lássa őket, de ha kényelmetlenül érzi magát, vagy csak szeretne végre túlesni az egészen, azt javasolnám, hogy hagyjon dolgozni.

– Ó! – A páciens rákvörös lesz. – Csak azt hittem…

Hogy Virginia a főnök. Mert lehet tíz évvel fiatalabb nálam, kettőnk közül ő a fehér.

Hosszan kifújom a levegőt – pontosan úgy, ahogy a szülő anyáktól várom –, és engedem, hogy a lélegzettel a keserűség is távozzon belőlem. Gyengéden Mrs. Braunstein térdére fektetem a tenyerem, miközben megnyugtatóan elmosolyodok.

– Most pedig szüljük meg azt a kisbabát – javaslom.

Mama még mindig Mina Hallowellnek dolgozik az Upper West Side-i házban. Mióta Mr. Sam eltávozott, a mamának elvileg Ms. Mina segítségére kéne lennie, akinek a lánya, Christina a közelben lakik – bár megvan a saját élete –, míg a fia, Louis Londonban él a párjával, egy West End-i rendezővel. Szemlátomást én vagyok az egyetlen ember, aki furának találja, hogy mama három évvel idősebb a nőnél, akit gondoznia kellene. Valahányszor szóba hozom, hogy igazán nyugdíjba mehetne már, leráz azzal, hogy a Hallowelleknek szüksége van rá. Nos, ki merném jelenteni, hogy neki legalább ekkora szüksége van a Hallowellekre – ha másért nem, hogy úgy érezze, még mindig van célja az életének.

Anyám egyedül vasárnap kimenős, s miután a hosszú szombati műszakok miatt ezt a napot rendszerint átalszom, csak az Upper West Side-i barna téglaépületben tudom meglátogatni. Nem mintha olyan gyakran tenném. Azt mondom magamnak, hogy dolgoznom kell, meg ott van Edison és ezer más tennivaló is, de az igazság az, hogy valami mindig meghal bennem, amikor odamegyek és látom őt abban a formátlan kék uniformisban, derekán a fehér köténnyel. Azt gondolnánk, ennyi idő után Ms. Mina szólhatna neki, hogy öltözzön úgy, ahogy neki tetszik – de nem. Talán ezért is fordítok külön gondot arra, hogy ha mégis odamegyek, az ajtónállóval biztosított főkaput használjam, ne a hátsó cselédbejárót. Mintha perverz élvezetet találnék abban, hogy ugyanúgy bejelentenek, mint bármely más vendéget – hogy a komorna lányának nevét is bejegyzik a vendégkönyvbe.

Amikor az anyám beenged, szorosan magához ölel.

– Ruth! Micsoda meglepetés! Előre tudtam, hogy ez egy jó nap lesz.

– Igazán? – húzom fel a szemöldököm. – Miből?

– Hát, az idő miatt elővettem a nagykabátomat, és láss csodát, a zsebében találtam egy húszdolláros bankót, ami még tavaly tettem oda. Mondtam is magamnak: Lou, ez vagy jó előjel, vagy készülhetsz az Alzheimerre. – Elvigyorodik. – Úgy döntöttem, inkább az első.

Szeretem, ahogy arca redőkbe gyűrődik, amikor mosolyog. Tetszik, ahogy az öregség egy nap majd az én arcomat is átrendezi.

– A nagy kis unokám is itt van? – Bekukkant mögém. – Nem hoztad el látogatóba?

– Nem, mama, éppen órája van. Velem kell beérned.

– Beérnem – incselkedik. – Mintha ez nem lenne elég. – Beteszi mögöttem az ajtót, amíg kigombolom a kabátom. Kinyújtja érte a kezét, de én inkább keresek egy fogast a szekrényben. Még csak az kéne, hogy engem is kiszolgáljon. Beakasztom kabátomat az övé mellé, és a régi idők kedvéért végigsiklok ujjaimmal szerencsesáljának puha gyapján, mielőtt becsukom a szekrényajtót.

– Hol van Ms. Mina? – kérdezem.

– Vásárolgat a belvárosban, Christinával és a kicsivel.

– Nem akarok zavarni, ha sok dolgod van…

– Számodra mindig van időm, drágám. Menjünk az étkezőbe. Épp csak takarítgatok kicsit. – Nekiindul a folyosónak. Ahogy követem, megfigyelem, hogy mindig a jobb térdére próbálja helyezni a súlyát. A burzitisze miatt régóta fájlalja a balt.

Az étkezőasztalt gigantikus fehér lepedő fedi; a hatalmas csillár felfűzött kristályai könnycseppekként csillognak rajta. Az oldószer ammóniás bűze betölti a levegőt. Anyám leül és folytatja munkáját: egyenként bemárt minden füzért, majd kivárja, hogy megszáradjanak a levegőn.

– Hogyan szeded le őket? – vetek egy pillantást a magasban függő csillárra.

– Óvatosan – felel a mama.

Belegondolok, ahogy egy asztalon vagy széken egyensúlyoz.

– Nem túl veszélyes ez ilyen idős korban…?

Csak legyint rám.

– Ötven éve csinálom – jelenti ki. – Kómában is menne.

– Hát, ha sokat létrázol, még teljesülhet a kívánságod. – Összeráncolom a homlokom. – Elmentél az ortopédushoz, akit ajánlottam?

– Ne bánj velem úgy, mint a kisbabáiddal, Ruth. – Azután kitölti a nehéz csendet azzal, hogy Edison jegyeiről kérdez. Elmondja, hogy Adisa félti tizenhat éves lányát, aki talán el se végzi a középiskolát (amit persze elfelejtett megemlíteni a manikűrösnél). Beszéd közben segítek az ammóniás oldószerbe mártani a kristályfüzéreket – érzem, ahogyan a folyadék a bőrömet marja, de a büszkeségem még keserűbben kaparja a torkomat.

Kiskorunkban a mama szombatonként minket is idehozott és befogott dolgozni. Úgy állította be, mint nagy lehetőséget, sőt kiváltságot – nem minden gyereknek engedik ám meg, hogy elkísérhesse a szüleit a munkahelyükre! Ha jók lesztek, megnyomhatjátok a gombot az ételliften, ami felhozza az ételt a konyhából az étkezőbe! A jutalom hamar megkeseredett számomra. Igaz, néha játszhattunk Christinával és a Barbie babáival, de ha átjött valamelyik barátnője, minket a konyhába vagy a mosókonyhába száműztek, ahol a mama megmutatta, hogyan kell gallért és kézelőt vasalni. Tízévesen végül fellázadtam.

– Neked talán jó így, de én nem akarok Ms. Mina rabszolgája lenni – közöltem elég hangosan, hogy más is meghallja, mire anyám pofon vágott.

– Sose használd ezt a szót egy tisztességes, rendesen fizető munkára – véste az eszembe. – Arra a munkára, aminek köszönhetően pulóvert viselsz és cipő van a lábadon.

Akkor még nem értettem, de kisegítő munkánk magasabb rendű célt szolgált. Mindvégig tanultunk: hogyan hajtogassunk lepedőt, szedjünk ki egy foltot, készítsünk rántást. Mama megtanított rá, hogy önállóak legyünk, s így sose kerüljünk olyan helyzetbe, mint Ms. Mina, aki önmagától semmire sem képes.

Miután végzünk a kristálycseppek tisztogatásával, felállok egy székre, hogy mama egyenként feladogassa a füzéreket. Szinte vakítanak, olyan fényesek és tiszták.

– Szóval – sóhajt fel a mama, amikor kis híján végzünk –, elmondod végre, mi a baj, vagy harapófogóval kell kihúznom belőled?

– Nincs semmi baj. Csak hiányoztál, ez minden.

Így is van. Azért jöttem Manhattanbe, mert látni akartam. Kellett egy hely, ahol tudhattam, hogy értékelnek.

– Mi történt a munkahelyeden, Ruth?

Gyerekkoromban anyám ösztönei olyan kísérteties pontossággal működtek, hogy évekbe telt, amíg rájöttem, hogy nem médium vagy jósnő. Nem a jövőt látja, hanem engem.

– Máskor nem győzöl mesélni a hármas ikrekről és az apósokról, akik a váróban csapják le a leendő vejüket. Ma meg még nem is említetted a kórházat.

Lelépek a székről és karba teszem a kezem. Azok a legjobb hazugságok, amelyekbe az igazság magvát csomagoljuk. Én is következetesen kerülöm Turk Bauer, a halott baba vagy Carla Luongo említését, inkább az új tanulóról és a páciensről mesélek, aki azonnal azt feltételezte, hogy ő a főnök, nem én. A szavak vízesésként zubognak alá, nagyobb erővel, mint szeretném. Mire befejezem, mindketten a konyhában ülünk, ahol a mamám elém tesz egy gőzölgő csészét.

Azután lebiggyeszti az ajkát, mintha mérlegelné a bizonyítékokat.

– Talán csak képzelődtél.

Belegondolok: talán ezért vagyok ilyen. Talán ezért mentegetek mindig másokat; ezért próbálok maradéktalanul beilleszkedni. Anyám hosszú évek fáradságos munkájával formált ilyenné.

Mi van, ha igaza van? Ha tényleg csak túlreagálom? Újra lepörgetem szemem előtt a jelenetet. Nem ugyanolyan, mint az incidens Turk Bauerrel – Mrs. Braunstein meg sem említette a bőröm színét. Mi van, ha a mamának igaza van, ha túlságosan könnyen ugrom az ilyesmire? Ha én jutok elhamarkodott következtetésre a páciens megjegyzéséből, csak mert Virginia fehér, én meg nem? Ha én vagyok, aki nem képes felülemelkedni a faji megkülönböztetésen?

Kristálytisztán hallom a fejemben Adisa hangját: Éppen ezt akarják, hogy kételkedj magadban. Amíg képesek elérni, hogy mindenért magadat hibáztasd, ugyanúgy láncon tartanak.

– Szerintem az a hölgy nem gondolt semmi rosszra – hozza meg mama az ítéletet.

Ettől még ugyanúgy senkinek és semminek érzem magam.

Nem mondom ki hangosan, de ezt gondolom, s ettől borzongás szalad végig a gerincemen. Ez nem én vagyok. Én nem vádaskodom, s nem hiszem, hogy a fehér többség megítélne, amiért fekete vagyok, vagy akár azt feltételezné, hogy különb nálam. Nem keresek indokot arra, hogy belekössek másokba. Ez legyen csak Adisa. Én mindent megteszek azért, hogy észrevétlen maradjak. Tudom persze, hogy a rasszizmus létezik, és a Turk Bauer-félék a zászlóvivői, de akkor sem ítélem meg az egész kosarat néhány rohadt gyümölcs miatt.

Legalábbis eddig nem tettem.

Mintha az a kis öntapadós cetli Davis Bauer kartonján ütőeret ért volna. Egyszerűen nem tudok rájönni, hogyan állítsam el a vérzést.

Hirtelen kulcscsörgés hallatszik: Ms. Mina, a lánya és az unokája tér haza a vásárlásból. Mama az előtérbe siet, hogy elvegye a kabátjukat és a csomagjaikat. Követem. Christina szeme elkerekedik, ahogy meglát. Magához ölel, amíg a mama lehámozza a kezeslábast négyéves fiáról, Felixről.

– Ruth! – kiált fel. – Ilyen nincs. Igaz, mama, hogy épp az imént beszéltünk Ruth fiáról?

Ms. Mina felnéz rám.

– Csakugyan. Ruth, kedvesem, igazán jól nézel ki. Egyetlen árva ránc sincs az arcodon. Mintha nem fogna rajtad az öregség.

Újra Adisát hallom a fejemben. A feketék erősek, mint az ökrök. Határozottan elfojtom magamban a hangot, mielőtt gyengéden magamhoz ölelem Ms. Minát.

– Maga sem öregszik, Ms. Mina.

– Jaj, folyton ez a hazugság. – Úgy tesz, mint aki egy legyintéssel félresöpri a szavaimat, mielőtt szégyenlősen elmosolyodik. – Azért csak ne hagyd abba! Szeretem hallani.

Próbálok jelezni a mamának.

– Talán jobb lenne, ha én most…

– Ó, miattam ne menj el! – Ms. Mina átveszi Felixet a mamától. – Maradj csak, amíg jólesik. – A mamához fordul. – Az arany szalonban teázunk, Lou.

Christina megragadja a karomat.

– Gyere velem! – Felrángat az emeleti szobába, ahol gyerekként együtt játszottunk.

Mintha szentély lenne: ugyanazokkal a bútorokkal van tele, mint azelőtt, csak a kiságy és a padlón szétszórt játékok árulkodnak az eltelt időről. Rálépek valamire, amitől kis híján felbukom. Christina a szemét forgatja.

– Jaj, istenem, mindenütt Felix Playmobiljai. Hát nem őrület, több száz dollárt elszórni ilyen műanyag vackokra? De hát ismered Felixet. Imádja a kalózosdit.

Lekuporodok, megvizsgálom az aprólékosan kidolgozott vitorlást, míg Christina a szekrényben kutat. A kapitány piros mentében és viharvert fekete kalapban áll, míg a kalózai belegabalyodnak a kötélzet műanyag szálaiba. A fedélzeten látni még valakit: sötétbarna a bőre és kis ezüstbillogot visel a nyakában.

Szent isten, az egy rabszolga lenne?

Igen, a történelmi hitelesség kedvéért, de akkor is – ez egy játék. Miért éppen ez maradjon fenn a történelemből? Legközelebb mi jön? Japán fogolytábor? Boszorkányüldözéses társasjáték? Auschwitz- Lego?

– Szerettem volna azelőtt elmondani, hogy látod a lapokban – hallom Christinát. – Lehet, hogy Larry jelölteti magát a Kongresszusba.

– Hű – felelek. – És te mit gondolsz erről?

Újra magához ölel.

– Köszönöm. Tudod, hogy te vagy az első barátom, aki nem úgy viselkedik, mintha ez lenne az első lépés az elnökség felé, vagy beszél arról, hogy találnunk kéne egy helyet Arlingtonban? Te vagy a legelső ember, akiben felmerül, hogy talán nekem is van szavam a kérdésben.

– Hát nem? Szerintem ez alapjaiban változtatná meg a család életét.

– Hát igen. Nem is biztos, hogy jó politikusfeleség lennék…

Elnevetem magam.

– Szerintem egyedül elvezetnéd az országot.

– Pontosan ez az. Azt várják tőlem, hogy úgy viselkedjek, mint aki nem végzett summa cum laude az egyetemen. Mint akinek az a legnagyobb gondja, hogy bután vigyorogjon a kamerába, meg hogy milyen rúzs passzol legjobban a kosztümjéhez. – Christina felsóhajt. – Megígérsz valamit? Ha Jackie Onassis-fazonra vágatnám a hajam, lőj agyon, mint egy kutyát.

Látod? mondom magamban. Itt a bizonyíték. Egész életemben ismertem Christinát. Igen, vannak köztünk különbségek – társadalmi, politikai, etnikai értelemben egyaránt –, de ettől még ápolhatunk őszinte emberi kapcsolatot, sőt barátságot.

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha már eldöntötted volna a dolgot – jegyzem meg.

Kétségbeesett pillantást vet rám.

– Nem mondhatok neki nemet – sóhajt fel. – Annak idején ezért estem bele.

– Tudom, de lehet még rosszabb is.

– Hogyan?

– A kongresszusi képviselőség két évig tart – mutatok rá. – Elszáll, mint egy pillanat. Képzeld el, ha majd szenátor akar lenni.

Megborzong, mielőtt elvigyorodik.

– Ha egyszer beveszi a Fehér Házat, te leszel a kabinetfőnöke – ígéri meg.

– Inkább lennék egészségügyi miniszter.

Christina belém karol, ahogy visszasétálunk az arany szalonba, ahol a mama most teszi le a porcelán teáskészletet és a házi mandulás sütivel teli tányért. Felix a padlón ül, egy fából készült vonattal játszik.

– Mm. Ha tudnád, Lou, mennyit álmodozom a sütidről. – Christina megöleli mamát, mielőtt elvesz egyet. – Annyira szerencsések vagyunk, hogy a családhoz tartozol.

Csakhogy a rokonok nem kapnak fizetséget, gondolom.

Elmosolyodom, de olyan nehezemre esik, mintha citromba haraptam volna.

Az egyik jutalomszombaton, amikor Christinával és Rachellel bújócskáztam, elvétettem egy kanyart és tiltott területen találtam magam. Mr. Hallowell általában zárta a dolgozószobáját, de amikor végső kétségbeesésemben elfordítottam az ajtógombot – miután már egészen közelről hallottam Christina éles fejhangját: Aki bújt, aki nem, megyek… –, váratlanul a szentek szentjében találtam magam.

Rachellel sokat képzelegtünk, mit lehet a zárt ajtó mögött. Szerinte titkos laboratórium, nagy befőttesüvegben tartósított emberi testrészekkel, míg szerintem inkább cukorka – hétéves fejjel azt gondoltam, nincs annál nagyobb érték, amit így kéne rejtegetni. Ahogy négykézláb landoltam Mr. Hallowell dolgozószobájának perzsaszőnyegén, nyomban szembesültem a kiábrándító valósággal. Egy bőrkanapéval. Padlótól mennyezetig érő polcokkal, rajtuk ezüstkerekekre emlékeztető korongokkal. Egy hordozható filmvászonnal. S magával Sam Hallowellel, aki filmmel táplálta a csattogó fogú vetítőt.

Mindig is úgy tekintettem Mr. Hallowellre, mint egy filmcsillagra, és mama azt mondogatta, hogy gyakorlatilag az is. Ahogy elfordult és a padlóhoz szegezett pillantásával, esetlenül próbáltam volna kifogást találni, amiért megzavartam a szentélyében, de elvonta figyelmem a szemcsés kép: Csingiling, amint tűzijátékot gyújt egy mesekastély felett.

– Te már csak ezt ismered – szólalt meg, és rájöttem, hogy viccesen beszél: a szavai egymásba mosódnak. Ahogy szájához emelte a poharat, összekoccantak a jégkockák. – Nem is tudod, milyen végignézni, ahogy a világ a szemed láttára változik meg.

A vásznon egy számomra ismeretlen férfi jelent meg.

– A színek felderítik a világot, nem igaz? – kérdezte, mire a fekete-fehér képek a háta mögött a szivárvány színeiben kezdtek pompázni.

– Walt Disney igazi lángelme volt – merengett el Mr. Hallowell. Leült a kanapéra, s miután megpaskolta a helyet maga mellett, én is felmásztam mellé. Egy szemüveges és vaskos akcentussal beszélő rajzolt kacsa különféle színű festékes dobozokba dugta a kezét, majd a padlóra borította tartalmukat. Ha összekeverjük mindet, eleinte zavaros lesz… azután fekete, mondta a rajzfilmhős, aki addig kavarta lábával a padlóra döntött festéket, amíg ébenfekete nem lett. Az idők kezdetén is pontosan ilyen volt minden. Fekete. Színek nélkül az ember a sötétben bolyongott. S miért? Mert annyira buta volt.

Elég közel kerültem Mr. Hallowellhez, hogy érezzem a leheletét – áporodott volt, mint Isaiah bácsié, aki tavaly kihagyta a karácsonyt, mert a mama szerint elment valahová, ahol kiszárították.

– Christina és Louis, te és a nővéred, sosem ismertetek mást. Számotokra mindig így nézett ki. – Hirtelen felpattant, s úgy fordult felém, hogy a vetítő árnyékba borult arcára fesse a harsány képeket. – Az NBC jóvoltából a következő programot színesben láthatják! – jelentette be zengő hangon, míg a karjait olyan szélesre tárta, hogy poharából a szőnyegre löttyent a folyadék. – Na, mit gondolsz, Ruth? – tette fel a kérdést.

Gondoltam, arrébb mehetne, hogy lássam a kacsát.

Mr. Hallowell hangja hirtelen ellágyult.

– Azelőtt minden műsor előtt ezt mondtam. Mióta mindenkinek színes tévéje van, senkit sem kell emlékeztetni erre a csodára, de azelőtt – az előtt – én voltam a jövő hangja. Én. Sam Hallowell. Az NBC jóvoltából a következő programot színesben láthatják!

Mégsem mondhattam neki, hogy menjen odébb, mert nem látom tőle a rajzfilmet. Csak ültem ölbe tett kézzel, mert annyit már tudtam, hogy az emberek nem mindig azért beszélnek, mert mondani akarnak valamit. Egyszerűen csak kell valaki, aki meghallgatja őket.

Aznap éjjel, miután a mama hazavitt és betakargatott minket, szörnyű rémálmot láttam. Ahogy kinyitottam a szemem, mindent elborítottak a szürke árnyalatai – mint a vásznon látott képek, mielőtt a színek berobbantak volna. Láttam magam, ahogy átrohantam a nagy házon és rángattam az ajtókat, amíg végül Mr. Hallowell dolgozószobájáé kinyílt. Az általunk látott film kerregett a vetítőben, de a kép fekete-fehér maradt. Sikoltozni kezdtem, mire berontott a mama és Rachel, Ms. Mina és Christina, sőt maga Mr. Hallowell, de amikor elpanaszoltam nekik, hogy rossz a szemem és minden szín eltűnt a világból, kinevettek. Mindig is ilyen volt, Ruth, mondták. Mindig is ilyen lesz.

Mire a szerelvény visszaér New Havenbe, Edison már otthon van, a konyhaasztalnál görnyed a házija fölött.

– Szia, kicsim! – Megpuszilom a feje búbját, ahogy belépek, s ezúttal még jobban megszorongatom. – Ezt Lou nagyi küldi.

– Nem kéne dolgoznod?

– Még van egy félórám a műszak előtt, és úgy gondoltam, inkább veled töltöm, mint a dugóban.

Felém rebben a tekintete.

– El fogsz késni.

– Megérsz nekem ennyit. – Kiveszek egy almát az asztal közepére állított tálból – mindig tartok itthon valami egészségeset, miután Edison felfal mindent, ami nincs leszögelve –, s miközben beleharapok, tekintetem végigfut a fiam előtt fekvő teleírt lapokon. – Henry O. Flipper – olvasom. – Mint valami hobbit.

– Ő volt a West Point első afroamerikai végzőse. Mindenkinek fel kell dolgoznia egy nagy amerikai hős életét, és szóba került, hogy őt választom.

– Kik esélyesek még?

Edison felnéz.

– Bill Pickett, a fekete cowboy és rodeósztár. És Christian Fleetwood, a fekete polgárháborús hős, aki kiérdemelte a legmagasabb katonai kitüntetést.

Vetek egy pillantást a szemcsés fotókra.

– Egyiket se ismerem.

– Épp ez az – sóhajt fel Edison. – Ott van Rosa Parks és dr. King, azzal ki is fújt. Hallottál már egy Lewis Latimer nevű tesóról? Alexander Graham Bell szabadalmi kérelmében ő rajzolta le a telefon alkatrészeit, de közben Thomas Edisonnak is dolgozott mint szabadalmi specialista és műszaki rajzoló. Nem mintha azért kaptam volna a nevem, mert valaha is hallottál róla. A mi fajtánkhoz tartozók hiába csinálnak történelmet, örökre lábjegyzetek maradnak.

Minden keserűség nélkül mondja ezt, mintha csak bejelentené, hogy kifogytunk a ketchupból vagy a zoknija rózsaszín lett a mosástól – nem izgatja különösebben, mert az adott pillanatban úgysem lehet változtatni rajta. Azon kapom magam, hogy újra Mrs. Braunsteinre és Virginiára gondolok. Mint egy szálka az agyamban, ami Edison szavaitól csak még mélyebbre fúródik. Azelőtt tényleg sosem vettem észre az ilyen dolgokat? Vagy tudatosan kizártam őket?

Edison vet egy pillantást az órájára.

– Most már tényleg elkésel, mama.

Igaza van. Elsorolom, mit melegítsen vacsorára, mikor feküdjön le, meddig tart a műszakom. Azután az autómhoz sietek és bemegyek dolgozni. Rövidítek, ahol tudok, de így is kések tíz percet. A lépcsőkön szaladok fel, nem várok a liftnél, így mire felérek a szülészetre, izzadok és teljesen kifogyok a szuszból. Marie a nővérpultnál áll, mintha csak engem várna.

– Bocsánat – szabadkozom. – New Yorkban voltam az anyámnál, azután beragadtam a dugóba és…

– Ruth… ma este nem engedhetlek dolgozni.

Nem értem. Corinne az esetek 50 százalékában késik, én meg már az első esetnél a legszigorúbb büntetést kapom?

– Többet nem fordul elő…

– Nem engedhetlek dolgozni – ismétli meg Marie, s most döbbenek csak rá, hogy nem néz a szemembe. – Leszóltak a személyzeti osztályról, hogy ideiglenesen visszavonták az engedélyedet.

Hirtelen mintha megkövülnék.

– Mi?

– Nagyon sajnálom – suttogja. – A biztonságiak kikísérnek az épületből, miután kiürítetted a szekrényed.

– Várjunk csak. – Már látom is a két tagbaszakadt fickót, akik a nővérpult mögött várakoznak. – Ezt nem mondhatod komolyan. Miért vonták vissza az engedélyemet? Hogyan dolgozzak nélküle?

Marie élesen beszippantja a levegőt, ahogy az őrökhöz fordul. A fickók közelebb lépnek.

– Hölgyem? – szólal meg egyikük, és úgy int a nővérszoba felé, mintha húsz év után se tudnám az utat.

* * *

A kis dobozban, amit kiviszek a kocsihoz, van egy fogkefe, egy fogkrém, egy doboz Advil, egy kardigán és néhány fotó Edisonról. Mindössze ennyit tartok a munkahelyemen. A doboz most a hátsó ülésen csücsül, ahol folyton magára vonja a figyelmem a tükörben – s minden alkalommal meglep, mint egy váratlanul felbukkanó utas.

Még a parkolóból se hajtok ki, és már hívom is a szakszervezet jogtanácsosát. Délután ötkor kicsi az esélye, hogy a helyén találom, így amikor mégis felveszi, könnyekben török ki. Beszélek neki Turk Bauerről és a babáról, mire megnyugtat és megígéri, hogy visszahív, amint kiderít valamit.

Haza kéne mennem, meggyőződni arról, hogy Edisonnal minden rendben, de ez szóváltást szülne, hogy miért nem dolgozom, s nem biztos, hogy most megbirkóznék ezzel. Ha a szakszervezeti jogtanácsos érti a dolgát, talán még az éjszakai műszak előtt visszahelyeznek a jogaimba.

Megcsörren a telefonom.

– Ruth? – hallom Corinne hangját. – Mi a szar folyik itt?

Hátradőlök az ülésben és behunyom a szemem.

– Nem tudom – vallom be.

– Tartsd. – Fojtott hangok a telefonban. – Az istenverte raktárba kellett mennem, hogy nyugtom legyen. Hívtalak, amint meghallottam.

– Mit hallottál? Én csak annyit tudok, hogy átmenetileg felfüggesztették az engedélyemet.

– Az a kórházi jogtanácsos fapina valami olyat mondott Marie-nak, hogy foglalkozás körében elkövetett…

– Carla Luongo?

– Ki?

– A kórházi jogtanácsos fapina. Odavet a keselyűknek. – Keserű a hangom. Carlával mindketten láttuk a másik lapjait, s azt hittem, megállapodtunk abban, hogy mindkettőnknek van egy ásza. Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar kijátssza az övét. – Az a rasszista biztos perrel fenyegetőzik, ezért feláldoz, hogy mentse a kórházat.

Néma csend lesz. Olyan rövid időre, hogy ha nem fülelnék, talán meg se hallanám. Azután Corinne, a kollégám és a barátom azt mondja:

– Biztos nem szándékosan.

A Dalton menzáján volt egy asztal; ebédnél itt ült az összes fekete kölyök, kivéve engem. Egyszer egy másik színes ösztöndíjas meghívott, hogy ebédeljek velük. Azt feleltem, kösz, de ilyenkor általában egy fehér barátomat korrepetálom, akinek nem megy a trigonometria. Nem feltétlenül mondtam igazat. Az igazság az, hogy a fekete asztal idegessé tette a fehér barátaimat, mert még ha oda is ültek velem, nem szívesen látták, legfeljebb csak elviselték őket. Miközben a világon mindenhová beillettek, azon az egy helyen ők feszengtek.

Itt egy másik igazság: ha leülök a többi színes diákkal, nem színlelhettem volna, hogy különbözöm tőlük. Amikor a történelemtanárom, Mr. Adamson beszélni kezdett Martin Luther Kingről, miközben folyton rám nézett, fehér barátaim egy legyintéssel elintézték: Nem úgy gondolta. A fekete asztalnál, ha valaki arról beszélt, hogy Mr. Adamson ugyanúgy bámulta őt, egy másik afroamerikai diák rögtön megerősítette ebben: Velem is tutira ezt csinálta.

A középiskolában annyira be akartam olvadni, hogy olyan emberekkel vettem körül magam, akik készséggel meggyőztek arról, hogy csak képzelődöm és túlreagálom a dolgokat, ha bármikor is úgy éreztem, hogy a bőrszínem miatt másként bánnak velem.

A kórházi menzán nincs fekete asztal. Ott legfeljebb maroknyi színes karbantartó és egy-két orvos van – meg én.

Szívesen megkérdezném Corinne-t, mikor volt utoljára fekete – csakis akkor lenne joga megmondani, hogy Carla Luongo véletlenül vagy szándékosan cselekszik-e –, de elintézem annyival, hogy mennem kell, és kinyomom, mielőtt válaszolhatna. Azután kihajtok a kórház területéről, ahol két teljes évtizede rejtőzködöm, át a gyorsforgalmi út alatt, ami úgy lüktet New York testében, mint egy artéria. Elhagyom a hajléktalan veteránok sátorvárosát és tanúja leszek egy drogdíler lekapcsolásának, mielőtt még leparkolnék a lakótelepen, ahol a nővérem lakik. Ahogy ajtót nyit, egy kisgyereket tart az egyik karján és egy fakanalat a másik kezében, mégis olyan az arca, mint aki évek óta csak erre a pillanatra vár.

– Miért vagy így meglepve? – teszi fel a kérdést. – Mit gondoltál, mi változik attól, hogy Fehérfalvára költözöl?

– Azért mégiscsak az East End – javítom ki, mire szúrós pillantást vet rám.

A konyhaasztalnál ülünk. Ahhoz képes, hány gyerek lakik itt, figyelemreméltóan nagy a tisztaság. A falon színezőből kitépett lapok, a sütőben valami egytálétel. A konyhában Adisa legidősebb gyereke, Tayana eteti meg a kisbabát. A fiúk közül kettő a nappaliban nintendózik. A harmadikat nem látni.

– Nem szívesen mondom, hogy én előre megmondtam…

– Nem hiszem el – mormolom. – Amióta csak élünk, erre a pillanatra vársz.

Helyeslése jeleként megvonja a vállát.

– Mindig is te voltál, aki azt mondogattad, hogy Adisa, te azt sem tudod, miről beszélsz. A bőröm színe szóba se kerül. Aztán csak kiderült, hogy mégsem tartozol közéjük.

– Tudod, ha arra vágynék, hogy bokszzsáknak használjanak, el se kellett volna jönnöm a kórházból. – Kezembe temetem az arcom. – Mi a fenét mondjak Edisonnak?

– Az igazat? – veti fel Adisa. – Nincs ebben semmi szégyen. Nem csináltál semmi rosszat. Jobb, ha korábban megérti, mint a mamája, hogy lóghatsz bármennyit a fehérekkel, attól még nem leszel kevésbé fekete.

Kisebb korában, ha kikaptam a délutáni műszakot, néha Adisának kellett vigyáznia Edisonra, amíg végül már könyörgött, hadd maradhasson otthon egyedül. Az unokatestvérei azért nyüstölték, mert nem értette a szövegüket, amikor pedig eltanulta tőlük, a fehér osztálytársai néztek rá úgy, mintha szarva nőtt volna. Még nekem is gondot okoz megérteni az unokaöcséimet, akik addig nevetgélnek és bökdösik egymást, amíg Tyana rájuk nem sóz a mosogatóronggyal, amiért nem hagyják aludni a kicsit. (Akkor lépünk brébe, hallom az egyik fiút. Hosszú percekbe telik lefordítani és megérteni, hogy Tabari azért szívja a testvére vérét, mert szerinte ő nyert a játékban.) Edison talán nem illik a fehér osztálytársai közé, de legalább nem foghatja a bőrszínére – az unokatestvérei közé sem illett, pedig ők aztán tényleg ugyanolyanok.

Adisa összefonja a karját.

– Keresned kell egy ügyvédet, hogy bepereld az egész rohadt kórházat.

– Ahhoz pénz is kellene. – Felnyögök. – Én csak azt akarom, hogy legyen már vége az egésznek.

Vadul kalapál a szívem. Nem veszíthetem el az otthonom, az összes megtakarításom – amit teljes egészében Edison iskoláira tettem félre. Nem élhetek fel mindent, csak hogy legyen mit enni, tudjam fizetni a kölcsönt, jusson benzin a kocsiba. Nem tehetem tönkre a fiam minden esélyét, csak mert hirtelen kiderült, hogy nekem sosem volt.

Adisa is láthatja, hogy a teljes összeomlás szélén táncolok, mert a kezem után nyúl.

– Ruth – szólal meg gyengéd hangon. – A barátaid ellened fordulhatnak, de tudod, mi a jó abban, hogy van testvéred? Örökké tart.

Összeakad a tekintetünk. Az övé olyan sötét, hogy alig látni a szivárványhártya és a pupilla határvonalát, de határozottságot olvasok ki belőle, s ahogy nem ereszti a kezem, lassan-lassan újra levegőhöz jutok.

Amikor hétkor hazatérek, Edison sietve nyit ajtót.

– Mit keresel itthon ilyenkor? – kérdezi. – Minden rendben?

Mosolyt tapasztok az arcomra.

– Jól vagyok, kicsim, csak összekavarták a műszakokat, ezért Corinne-nal elmentünk vacsorázni az Olive Gardenbe.

– Nincs valami maradék?

Istennek hála, a kamasz fiúk nem látnak tovább a gyomruknál.

– Nincs – felelem. – Csak elosztottunk egy előételt.

– Gondolhattál volna másra is – zsörtölődik.

– Hát te, Latimer mellett maradsz?

Megrázza a fejét.

– Nem, szerintem visszamegyek Anthony Johnsonig. Ő volt az első fekete földbirtokos, még 1651-ben.

– Hű – ámulok el. – Jól hangzik.

– Ja, de azért van benne buktató. Rabszolgaként került Angliából Virginiába, ahol egy dohányültetvényen dolgozott, amíg meg nem támadták őket az indiánok, akik öt ember kivételével mindenkit lemészároltak. Ő továbbköltözött a feleségével, Maryvel, és kisajátított magának kétszázötven holdat. Még rabszolgái is voltak, amit azért nem szívesen osztanék meg a többiekkel, nehogy egy vitában később visszaüssön rám. – Megrázza a fejét, ahogy elvész a gondolataiban. – Mármint, hogy tehetett ilyet, amikor pontosan tudta, milyen rabszolgának lenni?

Belegondolok, én mi mindent tettem azért, hogy úgy érezhessem, a társadalom krémjéhez tartozom: az iskolák, a házasság, ez az otthon, az eltávolodás a nővéremtől…

– Nem tudom – felelem lassan. – Ebben a világban a hatalmasok uralkodnak mások felett. Talán úgy gondolta, neki is ezt kell tennie, hogy közéjük tartozhasson.

– Ettől még nem volt igaza – mutat rá Edison.

Átölelem a derekát és magamhoz szorítom, miközben a vállába temetem arcomat, hogy ne lássa a könnyeimet.

– Ezt miért kapom?

– Azért – mormolom –, mert jobb hellyé teszed a világot.

Edison viszonozza az ölelést.

– Képzeld el, mi mindenre lennék képes, ha parmezános csirkét is hoztál volna.

Miután lefekszik, átböngészem a postát. Számlák, számlák és számlák, meg egy vékony boríték a Közegészségügyi Hivataltól, amiben visszavonja az engedélyemet. Öt teljes percig meredek rá, de a szavak ettől még nem változnak: ugyanúgy bizonyítják, hogy ez az egész nemcsak rémálom, amiből nemsokára felébredek, és fejcsóválva azon lamentálok, honnan jöhetett. Csak ülök a nappaliban, és gondolataim olyan sebesen kergetőznek, hogy én sem érem őket utol. Az egész csak tévedés, nem lehet más. Számomra nem kétséges, csak az kell, hogy mások is belássák. Nővér vagyok, embereket gyógyítok. Megnyugvást hozok. Megjavítom, ami rossz. Ezt is meg tudom javítani.

Mobilom rezegni kezd a zsebemben. Megnézem a kijelzőt: a szakszervezet jogtanácsosa hív vissza.

– Ruth – szól a telefonba, amint felveszem. – Remélem, nem zavarom túl későn.

Kis híján elnevetem magam. Mintha ezek után tudnék aludni.

– Miért vette el a Közegészségügyi Hivatal az engedélyemet?

– Vélelmezett gondatlanság miatt.

– De hát nem csináltam semmit! Húsz éve dolgozom nővérként. Csak így kirúghatnak?

– Ez legyen most a legkisebb gondja, Ruth. Bűnügyi feljelentést tettek ön ellen. Azzal vádolják, hogy ön felel annak a gyereknek a haláláért.

– Nem értem. – A mondat borotvaként hasít a nyelvembe.

– Már össze is hívták az vádesküdtszéket. Azt tanácsolom, fogadjon ügyvédet. Ez már messze túlnőtt rajtam.

Ez nem valóság. Nem lehet valóság.

– A felettesem azt mondta, nem nyúlhatok a csecsemőhöz, és most meg akarnak büntetni, amiért engedelmeskedtem?

– Az ügyészséget nem érdekli, mit mondott a felettese – magyarázza türelmesen a szakszervezet jogtanácsosa. – Ők csak egy halott csecsemőt látnak. Azért vádolják önt, mert szerintük gondatlanul járt el.

– Téved. – Megrázom fejem a sötétben, mielőtt kimondom a szavakat, melyeket egész életemben magamba fojtottam. – Azért vádolnak, mert fekete vagyok.

Mindezek dacára elalszom. Tudom, mert amikor hajnali háromkor először hallom a légkalapácsot, azt hiszem, az álmom része. Bent ragadok a csúcsban, kések a munkahelyemről, miközben az útépítők egész kanyont bontanak közém és a hely közé, ahol lennem kéne. Álmomban hallom az autók tülkölését is, ahogy a légkalapács tovább dübörög.

Azután egyszer csak felmerülök az öntudat felszínére, és a dörömbölés átadja helyét a robajnak, amikor a rendőrök berúgják az ajtómat, és élesített fegyverrel elözönlik a nappalimat.

– Mit akarnak? – sikoltozok. – Mit akarnak?

– Ruth Jefferson? – kiált fel egyikük, de nem találom a hangom, szólni se tudok, csak az állammal biccentek: Igen. Azonnal hátrafeszíti a karomat és arccal előre lenyom a padlóra, hogy beletérdeljen a hátamba, amíg ráhurkolja a kábelkötözőt a csuklómra. A többiek addig felforgatnak mindent: fiókokat borítanak a padlóra, könyveket söpörnek le a polcról.

– A vád ön ellen gondatlanságból elkövetett emberölés – közli a rendőr. – Ezennel letartóztatom.

Rémült hang hatol át a szavak kongó visszhangján.

– Mama? Mi folyik itt?

Minden tekintet a szobaajtó felé lendül.

– Ne mozduljon! – kiált fel egy másik rendőr, miközben célba veszi az én kicsikémet. – Kezeket fel!

Sikoltozni kezdek.

Edisonra vetik magukat, egyszerre hárman birkózzák le a padlóra. Megbilincselik, akárcsak engem. Látom, hogyan küzd ellenük: páni rémület feszíti minden izomszálát, a szeme fehérje is kifordul, úgy harcol, hogy láthassa, jól vagyok-e.

– Hagyják békén! – zokogok. – Neki semmi köze az egészhez.

Csakhogy ők nem tudják. Nem látnak mást, csak egy száznyolcvan magas feketét.

– Csináld, amit mondanak, Edison. És hívd fel a nénikédet.

Megroppannak az ízületeim, ahogy a rendőr a csuklómnál fogva hirtelen felránt, olyan szögben, amerre a testem nem akar hajlani. A többiek felsorakoznak mögötte, hogy hátrahagyják a padlón konyhaszekrényem, fiókjaim és polcaim tartalmát.

Mostanra teljesen felébredek. Hálóingben és papucsban kirángatnak a tornácra, ahol elbotlok és lehorzsolom a térdem az aszfalton, mielőtt fejjel előre belöknek egy rendőrautó hátsó ülésére. Azért imádkozom, hogy valakinek jusson eszébe elvágni a fiam béklyóját. S azért, hogy szomszédaim, akik csendes környékünkön hajnali háromkor erre a ribillióra kelnek, és az ajtajukban állnak, hogy sápadt arcuk visszatükrözze a holdfényt, egy napon majd megkérdezzék maguktól, miért hallgattak – miért nem akadt köztük egyetlenegy sem, hogy megkérdezze, segíthet-e valamiben.

Már jártam a rendőrőrsön. Magamtól mentem be, miután a fűszeres előtt meghúzták a kocsimat, és a vadbarom, aki csinálta, szó nélkül lelépett. Egy páciens kezét is fogtam, akit megerőszakoltak, de nem merte jelenteni a hatóságoknak, most azonban engem rángatnak be ide, hogy a harsány neonfény elvakítson. Átadnak egy másik rendőrnek, aki még csak kölyök, mégis megkérdezi a nevemet, a címemet, a születési időmet, a társadalombiztosítási számomat. Olyan csendesen felelek, hogy többször is felszólít, beszéljek hangosabban. Azután elvezetnek egy géphez, ami fénymásolónak tűnik, pedig nem az. Ujjaimat egyenként végighengergetik az üvegen, mire a lenyomat megjelenik egy kijelzőn.

– Nem semmi technika, igaz? – lelkendezik a fiú.

Az ujjlenyomatom talán benne is van a rendszerben. Amikor Edison még oviba járt, elkísértem egy nyílt napra, ahol rendőrök tartottak előadást, és levették az ujjlenyomatát is. Annyira félt tőle, hogy előtte én is megcsináltattam az enyémet. Akkor még azt hittem, nem történhet annál rosszabb, mint hogy elveszik tőlem.

Sosem gondoltam volna, hogy engem vesznek el tőle.

Odaállítanak a salakbeton falhoz, hogy lefényképezzenek szemből és profilból.

A fiatal rendőr végül elvezet az egyetlen cellába, ami kicsi, sötét és átkozottul hideg. A sarokban vécécsésze és hosszú nyakú mosdó.

– Bocsásson meg – köszörülöm meg a torkom, miután az ajtó bezáródik mögöttem. – Meddig kell itt maradnom?

Rám néz, nem minden együttérzés nélkül.

– Ameddig tart – felel titokzatosan, mielőtt távozik.

Leülök a padra. Fémből készült, fagyossága gyorsan átszivárog a vékony hálóingen. Pisilnem kell, de túlságosan szégyellem magam, hogy megtegyem – s ha épp akkor jönnek értem?

Belegondolok, felhívta-e Edison Adisát; hogy a nővérem megpróbál-e kivinni. Belegondolok, hogy Adisa beszél-e neki a halott kisbabáról; hogy Edison engem hibáztat-e mindenért.

Hirtelen kép villan elém: önmagamat látom tizenkét órával korábban, ahogy az ammóniás oldatba mártom a csillár kristályait, miközben a háttérben komolyzene szól. Az éles kontraszttól szinte nevethetnékem támad. Vagy sírhatnékom. Már én se tudom.

Ha Adisa nem is tud kivinni, a Hallowellek talán igen. Ők ismerik, akit kell. Ehhez viszont előbb a mamának kéne értesülnie a történtekről, s bár tudom, hogy az élete árán is megvédene, nyilván eszébe jutna az is: Hogyan juthattunk idáig? Hogyan történhetett, hogy a lány, akiért a belemet is kidolgoztam, végül egy cellában kötött ki?

Nem tudnám a választ. A mérleg egyik serpenyőjében ott vannak iskolai eredményeim. A szakápolói képesítésem. A kórházban töltött húsz évem. A nett kis otthonom. A makulátlan Toyota RAV4-esem. Az ösztöndíjas és osztályelső fiam. Létem megannyi építőköve. Mégis van egy olyan jellemzőm, ami a maga roppant tömegével bármikor képes átbillenteni a mérleget: a bőröm színe.

Szóval.

Nem a semmiért gürcöltem ennyit. Még mindig felhasználhatom a flancos végzettségemet és a fehérek körében ledolgozott évtizedeket arra, hogy fordítsak ezen, és megértessem a rendőrökkel, mekkorát tévednek. Én is itt élek, ahogy ők. Én is fizetem az adót, ahogy ők. Sokkal több közösségük van velem, mint a bosszúszomjas fasisztával, aki az egészet elindította.

Nem tudom, mennyi idő kell, hogy valaki visszatérjen a cellához – még órám sincs –, de annyi biztosan eltelik, hogy új remény éledjen a szívemben. Amikor végül meghallom a zár csörömpölését, hálás mosollyal nézek fel.

– Elviszem kihallgatásra – közli a fiatal rendőr. – Meg kell… tudja… – A kezem felé int.

Felállok.

– Biztosan fáradt – jegyzem meg. – Egész éjjel fent volt.

Megvonja a vállát, de el is pirul.

– Valakinek tartania kell a frontot.

– Lefogadom, hogy a mamája büszke magára. Tudom, hogy én az lennék. A fiam talán csak néhány évvel lehet fiatalabb magánál. – Ártatlan és tágra nyílt szemekkel felemelem mindkét kezem, mire vet egy pillantást a csuklóimra.

– Tudja, szerintem nem lesz gond – dönti el pillanatnyi habozás után. A karomra helyezi kezét, ahogy határozottan terel maga előtt.

Megtartom a mosolyomat magamnak. Győzelemként könyvelem el a történteket.

Egyedül hagy egy helyiségben, amelynek egyik falát nagy tükör tölti ki, mögötte bizonyára egy másik szobával. Az asztalon magnó, a fejem felett forgó ventilátor, pedig itt is veszett hideg van. Míg várok, megmozgatom kezemet az ölemben. Nem nézek a tükörképemre, mert tudom, hogy figyelnek, és mert nem akarom látni önmagam. Hálóingben olyan lehetek, mint egy kísértet.

Amikor kinyílik az ajtó, két nyomozó lép be: egy testes fickó és egy aprócska nő.

– MacDougall nyomozó vagyok – mutatkozik be a férfi. – Ő itt Leong nyomozó.

A nő mosolyt küld felém. Próbálok olvasni benne. Maga is nő, reménykedem, hogy van telepátia. Ráadásul ázsiai amerikai. Átvitt értelemben ugyan, de maga is lehetne a helyemben.

– Kér egy kis vizet, Ms. Jefferson? – kérdezi Leong nyomozó.

– Az jólesne – felelem.

Amíg elmegy vízért, MacDougall nyomozó kifejti, hogy nem muszáj beszélnem velük, viszont ha megteszem, minden, amit mondok, felhasználható ellenem a bíróságon. Arra is rámutat, hogy ha tényleg nincs semmi takargatnivalóm, akár el is mondhatnám a saját verziómat.

– Igen – felelem, pedig épp elég krimit láttam, hogy tudjam: tartanom kéne a számat. Csak hát ez nem egy filmsorozat; ez a való világ. Nem tettem semmi törvénybe ütközőt, de ha nem mondom el, honnan tudhatja bárki? Ha nem beszélek, nem tűnök ettől máris bűnösnek?

Megkérdezi, bekapcsolhatja-e a hangrögzítő eszközt.

– Természetesen – bólintok. – És köszönöm. Hálásan köszönöm, hogy hajlandó meghallgatni. Attól tartok, ez az egész csak szörnyű félreértés.

Mostanra Leong nyomozó is visszatér. Felém nyújtja a vizet, én pedig megiszom, mind a fél litert. Mostanáig nem is éreztem, hogy ennyire szomjas vagyok.

– Bárhogy legyen, Ms. Jefferson – sóhajt fel MacDougall –, bizonyítékaink vannak, amelyek az ellenkezőjét tanúsítják annak, amit ön állít. Nem tagadja, hogy jelen volt Davis Bauer halálánál?

– Nem – felelem. – Ott voltam. És rettenetes volt.

– Mit csinált ebben az időpontban?

– A sürgősségi csapathoz tartoztam. A baba nagyon gyorsan nagyon rossz állapotba került. Mindent megtettünk érte, amit lehetett.

– Ennek némileg ellentmond, hogy láttam az orvos szakértő által készített felvételeket, melyek arra utalnak, hogy a gyermeket fizikailag bántalmazták…

– Már megint ez! – bukik ki belőlem. – Hozzá se nyúltam ahhoz a babához.

– Az imént mondta, hogy a sürgősségi mentőcsoport tagja volt – mutat rá MacDougall.

– De nem nyúltam a babához, amíg le nem adták a vészjelzést.

– Ekkor pedig elkezdte ütlegelni a kisbaba mellkasát…

Az arcom kipirul a forróságtól.

– Mi? Nem. Újjáélesztést végeztem…

– Kissé túlságosan is vehemensen, legalábbis a szemtanúk szerint – teszi hozzá a nyomozó.

Kik lehetnek?, gondolkodom el, miközben listába szedem a jelenlévőket. Ki láthatta, amit csinálok, miközben nem ismerte fel a sürgősségi betegellátás lépéseit?

– Ms. Jefferson – kapcsolódik be Leong nyomozó –, beszélt a kórházban bárkinek a babával és a családjával kapcsolatos érzéseiről?

– Nem. Levettek az ügyről, és kész.

MacDougall résnyire szűkíti a szemét.

– Turk Bauerrel sem volt gondja?

Veszek egy nagy levegőt.

– Egyszerűen nem vagyunk egy hullámhosszon.

– Sok fehér emberrel kapcsolatban érzi ezt?

– A legjobb barátaim kivétel nélkül fehérek. – Állom a tekintetét.

MacDougall olyan hosszú ideig mered rám, hogy látom összeszűkülni a pupilláját. Tudom, arra vár, én nézzek félre elsőként, de csak egy fokkal feljebb húzom az államat.

Eltolja magát az asztaltól és feláll.

– El kell intéznem egy hívást. – Elhagyja a szobát.

Amit újabb győzelemként könyvelek el.

Leong nyomozó az asztal szélére ül. Csípőjén viseli a jelvényét; fényesen új, mintha csak játék lenne.

– Biztosan nagyon kimerült. – Ugyanazt a játékot hallom ki a hangjából, amit én űztem odakint a fiatal rendőrrel.

– A nővérek hozzászoknak az éjszakai műszakokhoz – felelem színtelen hangon.

– Jó régóta csinálja, igaz?

– Húsz éve.

Felnevet.

– Istenem, én még kilenc hónapja se vagyok itt. El se tudom képzelni, hogy bármit ilyen sokáig csináljak. Nem is nagyon működik, ha valaki nem szereti a munkáját, igaz?

Óvatosan biccentek. Ha van bármi esélyem megértetni a rendőrökkel, hogy én is csak áldozat vagyok, nála érdemes próbálkoznom.

– Igaz bizony. Én pedig szeretem a munkámat.

– Rettenetes érzés lehetett, amikor a felettese közölte, hogy nem gondozhatja azt a kisbabát. Különösen ennyi év után…

– Nem ez volt életem legvidámabb napja, az biztos.

– Én meg mit csináltam a legelső napomon? Hazavágtam egy rendőrautót. Nekihajtottam az úttorlasznak egy építkezésen. Tök komolyan. A vizsgán én értem el a legtöbb pontot, de a terepen egyből befuccsoltam. A haverjaim az osztályból azóta is Balféknek hívnak. Tudja, egy rendőrnőnek kétszer olyan keményen kell hajtania, hogy emberszámba vegyék, erre semmi más nem jut rólam az eszükbe, csak egy emberi tévedés. Ami iszonyúan felzaklatott. Máig nem tértem magamhoz.

Ahogy felnézek, az igazság úgy egyensúlyozik a nyelvemen, mint a kemény cukorka. Nem lett volna szabad a gyerekhez érnem. Mégis megtettem, még ha bajba is kerülhettem miatta, de még ez sem volt elég.

– Nézze, Ruth – teszi hozzá a nyomozó –, ha baleset történt, most van itt az ideje, hogy elmondja. Talán a sérelem, ami önt érte, felülkerekedett a jobbik énjén. A körülményeket figyelembe véve tökéletesen érthető lenne. Csak mondja el, s én mindent elkövetek, hogy vége legyen az egésznek.

Most jövök csak rá, hogy még mindig engem hibáztat.

Hogy nem kedvességből osztotta meg a saját történetét. Manipulálni akar.

Hogy a tévésorozatoknak van igaza.

Nyelek egy nagyot, amíg az őszinteség a gyomrom legmélyére süllyed. Csupán két szót mondok, azt is egy számomra ismeretlen hangon.

– Ügyvédet akarok.

ELSŐ SZAKASZ

Átmenet

A zongora billentyűi feketék és fehérek, mégis milliónyi színt képesek megjeleníteni az elménkben.

María Cristina Mena

KENNEDY

Amikor megérkezem az irodába, Ed Gourakis kollégám másról se tud beszélni, csak az új emberről. Az egyik fiatal közvédő gyermeket vár; már értesítette is a személyzetiseket, hogy egy ideig ne számítsanak rá. Tudom, hogy Harry, a főnökünk hetek óta meghallgatásokat tart, de Edtől hallom először, hogy felszállt a füst.

– Még nem találkoztál vele? – kérdi Ed.

– Kivel?

– Howarddal. Az újonccal.

Ed az a fajta, aki azért ment közvédőnek, mert megteheti – annyi pénze van, hogy nem számít, milyen szarul keres –, ám dacára annak, hogy birtokában van a létező összes kiváltságnak, semmi sem elég jó neki. A Starbucks az utca túloldalán túl forrón adja a kávét. Az I-95N-est mindig felbontják, ezért késik kerek húsz perceket. A bírósági automaták többé nem adnak medvecukrot.

– Négy másodperce, hogy beléptem az ajtón. Hogyan találkozhattam volna bárkivel?

– Nos, nyilván azért vették fel, hogy kellően sokszínű legyen a csapat. Csak keresd a szirmokat a padlón. A fickó annyira zöldfülű, hogy még virágzik.

– Először is, a hasonlat sántít. Bonyolult és nehézkes. Másodszor, miért baj az, ha fiatal? Megértem, hogy ilyen hajlott korban már könnyű elfelejteni, de egyszer te is voltál fiatal.

– Lettek volna – halkítja le a hangját Ed – érdemesebb jelöltek is.

Beletúrok az asztalon tornyosuló irathalmokba, hogy előássam az aktát, amit keresek. A rózsaszín cetlikre írt üzenetekkel egyelőre nem törődöm.

– Sajnálom, hogy az unokaöcsédnek nem jött össze… – mormolom.

– Nem vagy vicces, McQuarrie.

– Viszont elfoglalt vagyok, Ed. Nincs időm az irodai pletykákra. – A képernyőhöz hajolok, és úgy teszek, mintha már az első e-mail magának követelné minden figyelmem, pedig csak egy fehérneműüzlet szezonvégi kiárusításáról szól.

Miután Edben is tudatosul, hogy nem foglalkozom vele, kicsörtet a pihenőszobába, ahol a kávé kétségkívül hitvány lesz, ráadásul éppen most fogytunk ki a kedvenc tejporából. Behunyt szemmel hátradőlök a széken.

Hirtelen mozgolódást hallok a fülkém falának túlsó oldaláról, amint egy magas, karcsú, fiatal fekete férfi feláll. Olcsó öltönyt visel csokornyakkendővel és hipszter-szemüveggel. Teljesen egyértelmű módon ő az új fiú az irodában – aki szó nélkül végigülte Ed összes megjegyzését.

– Csak hogy még kínosabb legyen – szólal meg. – Howard vagyok, ha maradt magában szemernyi kétely.

Olyan széles mosoly ül ki az arcomra, mint a báboknak a Szezám utcában, Violet kedvenc meséjében, mielőtt a csodálkozástól szó szerint leesik az álluk.

– Howard – ismétlem, miközben felpattanok és kapkodva kezet nyújtok. – Kennedy vagyok. Tényleg örülök, hogy megismerhetem.

– Kennedy – ízlelgeti a nevem. – Mint John Fitzgerald?

Folyton ezt kérdezik.

– Nem, mint Robert! – Bár Howardnak van igaza. Jobban örülnék, ha a politikus után kaptam volna a nevem, aki oly sokat tett a polgárjogok érvényesüléséért, de anyám egyszerűen bolondult az elnök balsorsú testvéréért és a Camelot-mítoszért.

Bármit megtennék, csak elhitessem ezzel a szegény kölyökkel, hogy az irodából legalább egyvalaki örül az érkezésének.

– Hát, üdv a fedélzeten! – köszöntöm vidáman. – Ha szüksége van bármire, vagy kérdése lenne azzal kapcsolatban, hogyan mennek itt a dolgok, csak szóljon.

– Oké. Kösz.

– Esetleg együtt ebédelhetnénk?

Howard bólint.

– Az jó lenne.

– Remek. Most mennem kell a bíróságra. – Habozok, mielőtt felemlegetem az elefántot a porcelánboltból. – Edre oda se figyeljen. Nem mindenki gondolkodik úgy, ahogy ő. – Elmosolyodok. – Szerintem például nagyszerű dolog, hogy segíteni akar a sorstársain.

Howard viszonozza a mosolyomat.

– Kösz, de… szóval, Darienből jöttem.

Darienből. Az egyik leggazdagabb környékről.

Visszaül, hogy a köztünk lévő fal újra láthatatlanná tegye.

Még a második kávémat se ittam meg, de máris annyi csődületen és riporteren kell átverekednem magam, hogy azon tűnődök: mi minden történhet a feljebbviteli bíróság más részeiben, ahol nem vagyok jelen, mert a tévé amúgy csak azért közvetíti a bírósági meghallgatásokat, hogy segítsen az álmatlanságban szenvedőknek. Eddig három ügyön estünk túl: egy angolul nem beszélő alperesen, aki megsértette a távoltartási végzését; egy szőkített hajú és táskás szemű visszaesőn, aki fedezetlen csekket bocsátott ki ezerkétszáz dollár értékben, hogy megvehessen egy márkás retikült; meg egy fickón, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy ne csak ellopja más személyazonosságát, használja a hitelkártyáját és a bankszámláját, de felszedjen egy Cathy nevű nőt is – s közben eszébe se jusson, hogy elkaphatják.

Ilyenkor szoktam emlékeztetni magam az aranyigazságra: ha az ügyfeleim okosabbak lennének, kereshetnék magamnak új munkát.

A New Haven-i fellebbviteli bíróságon úgy működik a vádemelés, hogy a közvédői hivataltól egyvalaki képvisel mindenkit, akit a bíró elé állítanak, és nincs ügyvédje, pedig ráférne. Olyan ez, mint csapdába esni a forgóajtóban, csak valahányszor kiszabadulunk és beszédelgünk az épületbe, új az egész berendezés, az alaprajz, minden, mégis elvárják tőlünk, hogy eligazodjunk. Legtöbbször a védelem asztalánál találkozom először új ügyfeleimmel, ahol a másodperc törtrésze alatt kell megismerkednem a letartóztatásuk körülményeivel, mielőtt kiharcolom nekik az óvadékot.

Említettem már, mennyire rühellem az egészet? Itt gyakorlatilag Perry Masonnak kell lenni, plusz telepatikus képességek, de még ha sikerül is – ha óvadék ellenében szabadlábra helyeztetem a vádlottat, aki másként rács mögött várhatná a tárgyalást –, jó eséllyel akkor sem én fogom képviselni a perben. A szaftosabb ügyeket, amiket én akarok tárgyalásra vinni, vagy egy magasabb rangú közvédő halássza el az irodából, vagy egy magán- (értsd: fizetett) ügyvéd.

A következő alperes esetében biztosan ez lesz a pálya.

– Következő: Állam kontra III. Joseph Dawes Hawkins – olvassa a törvényszolga.

Joseph Dawes Hawkins olyan fájóan ifjú, hogy még pattanásai vannak. Halálra van rémülve, ahogy egy börtönben töltött éjszaka után mindenki más is lenne, akinek bűnügyi tapasztalatai kimerülnek annyiban, hogy üveges szemmel nézi a Drót ismétléseit.

– Mr. Hawkins – szólítja meg a bíró. – Lenne szíves azonosítani magát a jegyzőkönyv kedvéért?

– Öö… Joe Hawkins – felel a fiú. Elcsuklik a hangja.

– Hol lakik?

– A Grand Street 39.-ben, Westville-ben.

A törvényszolga felolvassa a vádat: kábítószer árusítása.

A kölyök drága frizurája és a jogrendre való naiv rácsodálkozása miatt inkább tippelnék Oxycontinra, mint metadonra vagy heroinra. A bíró gépiesen bejegyezteti, hogy az alperes nem vallja bűnösnek magát.

– Joe, önt kábítószerrel való kereskedéssel vádolják. Tisztában van a vád jelentésével? – A fiú bólint. – A jogi képviselője jelen van?

A válla felett vet egy pillantást a karzatra, és kissé elsápad, mielőtt felel.

– Nincs.

– Szeretne értekezni a jelenlévő közvédővel?

– Igen, bíró úr.

Ez a végszavam.

Elvonulni nincs hová, csak a védelem asztalánál válthatunk néhány szót.

– Kennedy McQuarrie vagyok – mutatkozom be. – Hány éves?

– Tizennyolc. Végzős vagyok a Hopkinsban.

A magánsuliban. Naná.

– Mióta él Connecticutban?

– Kétéves koromtól?

– Ez most kérdés vagy válasz?

– Válasz. – Nagyot nyel. Az ádámcsutkája akkora, mint egy rosszul sikerült csomó, amiről eszembe jut a vitorlázás, amiről eszembe jutnak a matrózok, amiről eszembe jut a káromkodó Violet.

– Dolgozik?

Habozik.

– Mármint amellett, hogy Oxyt árulok?

– Ezt meg se hallottam.

– Csak azt mondom…

– Meg se hallottam.

Felsandít rám, mielőtt bólint.

– Értem. Nem, nem dolgozom.

– Kivel él?

– A szüleimmel.

Lelki szemeim előtt sorban kipipálom a tételeket, miközben egyik kérdést a másik után zúdítom a nyakába.

– A szüleinek módjában áll ügyvédet fogadni? – kérdem végül.

Vet egy pillantást kosztümömre, ami a Targetből van, és amire Violet épp ma reggel borította rá a kukoricapelyhes tálat.

– Az tuti.

– Mostantól fogja be, és hagyja, hogy én beszéljek – oktatom ki, mielőtt a pulpitus felé fordulok. – Bíró úr – emelem fel a hangom –, Joseph mindössze tizennyolc éves, és ez a legelső kihágása. Végzős a középiskolában, és a szüleivel él, azok saját tulajdonú házában. Az anyja tanítónő, az apja bankigazgató. Mindezek alapján kérelmezem, hogy szabadlábon védekezhessen.

A bíró táncpartneremhez, az ügyészhez fordul, aki feláll a helyéről, a védelem asztalának tükörképe mögül. Odette Lawtonnak hívják, és kábé annyira laza, mint az akasztófakötél. Amíg a legtöbb ügyész és közvédő elfogadja, hogy ugyanannak az állam által kibocsátott tantusznak a két oldala, ezért nyugodtan hátrahagyhatja az ellenségeskedést a tárgyalóteremben, addig Odette sosem keveredne a magunkfélékkel.

– Mi az állam álláspontja, ügyésznő?

Odette felnéz. Egészen sörtére nyíratja a haját, és annyira sötét a tekintete, hogy a pupilláját se látni. Olyan, mint aki kipihent és most kapott arcmasszázst; a sminkje is makulátlan.

Lenézek a kezemre. Rövidre harapdáltam a körmeimet, és vagy zöld festék került a körmöm alá, vagy belül máris kezdek rohadni.

– Ez komoly vád – véli Odette. – Mr. Hawkins nem csupán birtokolt egy vényre kapható gyógyszert, de ennek értékesítésére készült. Ha visszaengednék a közösségbe, további fenyegetést jelentene, amit nem engedhetünk meg. Az ügyészség kérelmezi, hogy az óvadékot a biztonság kedvéért tízezer dollárban állapítsák meg.

– Az óvadékot tízezer dollárban állapítom meg – visszhangozza a bíró, mielőtt III. Joseph Dawes Hawkinst kivezetik a tárgyalóteremből.

Hát, nem lehet mindig győzni. A jó hír az, hogy Joseph családja megengedheti magának az óvadékot – még ha be is áldozza érte a barbadosi karácsonyt. Még jobb hír, hogy többet az életben nem látom III. Joseph Dawes Hawkinst. Az apja talán meg akarta leckéztetni, ezért nem jelent meg a családi ügyvéd, miután a kis Joey egy cellában töltötte az éjszakát, de az már csak idő kérdése, hogy ugyanez az ügyvéd felhívja az irodámat és kikérje az aktáját.

– Állam kontra Ruth Jefferson – hallom.

Felnézek a nőre, akit láncra verve, egy szál hálóingben, a fején sállal vezetnek be a tárgyalóterembe. Tekintete vadul pásztázza a karzatot. Csak most ébredek rá, hogy sokkal népesebb a szokásosnál. Zsúfoltnak is nevezhetném.

– Azonosítaná magát a jegyzőkönyv kedvéért? – kéri a bíró.

– Ruth Jefferson – feleli.

– Gyilkos – sikítja egy nő. Felbolydulás hallatszik a tömegben, ami fokozatosan dübörgéssé erősödik. Ruth összerezzen. Látom, ahogy félrekapja a fejét, és ráeszmélek, hogy a nyálat törölgeti magáról, miután valaki leköpte a karzatról.

A teremőrök máris kivezetik az illetőt – egy nagydarab vadállatot, akit csak hátulról látok. A fejbőrén tetovált horogkereszt, nevek egymásba szőtt kezdőbetűivel.

A bíró rendet parancsol. Ruth Jefferson kihúzza magát, de a fejét forgatva tovább kutat valaki – vagy valami – után.

– Ruth Jefferson – olvassa monoton hangon a törvényszolga –, önt elsődlegesen gyilkossággal, másodrendben gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolják.

Olyan elszántan próbálom kibogozni, mi az ördög folyik itt, hogy észre sem veszem, amikor minden szempár rám szegeződik, miután az alperes nyilván közölte a bíróval, hogy igényt tart egy közvédőre.

Odette is feláll.

– Az égbekiáltó bűntett áldozata egy háromnapos újszülött, bíró úr. Az alperes hangot adott a szülők iránti ellenséges érzelmeinek, ezt ugyanúgy a tetteivel is kimutatta. Az állam bebizonyítja, hogy szándékosan, előre megfontolt módon és bűnös rosszhiszeműséggel cselekedett, figyelmen kívül hagyta az újszülött biztonságát, sőt az ártatlan áldozat az ő keze által szenvedett olyan súlyos sérüléseket, melyek a halálához vezettek.

Ez az asszony megölt egy újszülöttet? Fejemben végigperegnek a lehetséges forgatókönyvek. Dajka? Megrázta a csecsemőt? Bölcsőhalál történt?

– Ez őrület – tör ki Ruth Jefferson.

Gyengéden oldalba bököm a könyökömmel.

– Ne most.

– Hadd beszéljek a bíróval – erősködik.

– Nem – rázom a fejem. – Engedje, hogy én beszéljek a bíróval. A maga érdekében. – A pulpitus felé fordulok. – Bíró úr, válthatnánk néhány szót négyszemközt?

A védelem asztalához terelem az asszonyt, ami alig néhány lépésre esik tőlünk.

– Kennedy McQuarrie vagyok. Később még beszélünk az ügy részleteiről, de most fel kell tennem néhány kérdést. Mióta él itt?

– Láncra vertek. – Sötét és ádáz a hangja. – Ezek az emberek az éjszaka közepén rám törték az ajtót és megbilincseltek. Megbilincselték a fiamat…

– Megértem a felháborodását – bólintok –, de tíz másodpercem van megismerni, mielőtt nekivágunk a vádemelésnek.

– Azt hiszi, megismerhet tíz másodperc alatt? – kérdezi.

Hátrahőkölök. Ha a nő szabotálja a saját meghallgatását, az nem az én hibám.

– Ms. McQuarrie – sóhajt fel a bíró. – Lehetne még azelőtt, hogy nyugállományba helyeznek?

– Igen, bíró úr. – A pulpitus felé fordulok.

– Az állam felháborítónak tartja a bűncselekményt, amire semmilyen körülmények között nincs mentség – jelenti ki Odette. Közben végig Ruthra mered. A két fekete nő közti ellentét egészen bámulatos: az ügyésznő elegáns kosztümje, tűsarkú cipője és ropogósra vasalt blúza megkapó kontrasztot alkot Ruth gyűrött hálóingével és fejkendőjével. Nem is csak pillanatfelvétel, egész állásfoglalás – esettanulmány egy kurzushoz, amire emlékeim szerint nem jelentkeztem. – Tekintve a vád súlyosságát, az állam azt indítványozza, hogy az alperes ne kerülhessen szabadlábra óvadék ellenében.

Érzem, ahogyan minden levegő kiárad Ruth tüdejéből.

– Bíró úr… – kezdek bele, azután elhallgatok.

Nincs mivel dolgoznom. Nem tudom, miből él Ruth Jefferson. Nem tudom, van-e saját háza, vagy csak tegnap költözött Connecticutba. Nem tudom, egy párnával fojtotta-e meg az újszülöttet, vagy nagyon is jogosan sérelmezi a légből kapott vádat.

– Bíró úr – ismétlem meg –, az állam semmilyen bizonyítékkal nem támasztotta alá fellengzős állításait. Ez így csak egy nagyon súlyos vád minden bizonyíték nélkül. Ennek fényében arra kérem a bíróságot, hogy az óvadék összegét huszonötezer dollárban állapítsa meg.

Ez a legtöbb, amit tehetek, ha már híján vagyok minden információnak. Az a feladatom, hogy a lehető leghatékonyabban gondoskodjam az igazságos és méltányos eljárásról. Vetek egy pillantást az órára. Úgy tíz ügyfél jöhet még utána.

Hirtelen rángatást érzek a blúzom ujján.

– Látja azt a fiút? – Ruth a karzat felé néz. Tekintete összeakad egy fiatal férfiéval, aki a tárgyalóterem végében foglal helyet, mégis úgy emelkedik fel, mintha mágnes vonzaná. – Ő a fiam – árulja el Ruth, mielőtt visszafordul felém. – Vannak gyerekei?

Violetre gondolok. Arra gondolok, milyen lenne, ha szülőként nem az volna a legnagyobb gondom, hogy mennyire szeszélyes – ha végig kellene néznem, ahogy megbilincselik.

– Bíró úr – emelem fel a hangom. – Szeretném visszavonni, amit az imént mondtam.

– Hogyan, ügyvédnő?

– Mielőtt megtárgyalnánk az óvadék összegét, szeretnék beszélni az ügyfelemmel.

A bíró összeráncolja a homlokát.

– Az már megvolt.

– Szeretnék tíz másodpercnél tovább beszélni az ügyfelemmel – javítom ki magam.

A bíró megdörgöli a nyakát.

– Rendben – adja be a derekát. – A szünetben beszélhet az ügyfelével, azután újra elővesszük az ügyet.

A teremőrök megragadják Ruth karját. Látni rajta, hogy nem is sejti, mi történik vele.

– Majd jövök – sikerül a tudtára adnom, azután már ki is vezetik a teremből, s mielőtt észbe kapnék, már egy huszonegy éves kölyök nevében beszélek, aki a # néven hívatja magát (mint Prince, csak mégse, magyarázza), óriási péniszt fújt egy közúti felüljáró oldalára, és nem képes megérteni, hogy ez nem művészet, hanem szabálysértés.

További tíz vádemelésen megyek végig, de közben egyfolytában Ruth Jeffersonra gondolok. Istennek és a bírósági írnokok szakszervezetének hála, kötelezően betartandó a tizenöt perces pisiszünet, ami alatt beveszem magam a bíróság bűzlő és sötét mélyébe, hogy megkeressem a cellát, ahová az ügyfelemet elzárták.

Felnéz a fémágyról, amin ül, közben megdörzsöli a csuklóját. Már levették róla a tárgyalóteremben viselt láncot, ahogy bármely más emberölési ügy vádlottjával tennék, de ő mintha nem ismerné fel a különbséget.

– Hol volt? – kérdezi éles hangon.

– A munkámat végeztem – felelem.

Ruth megdörgöli a szemét.

– Én se csináltam mást. Nővér vagyok.

Kezdenek összeállni a darabkák. Valami rosszul sülhetett el, miközben Ruth egy gondjaira bízott újszülöttre vigyázott – valami, ami a vád szerint nem véletlen.

– Többet kell tudnom magáról. Ha nem akarja rács mögött kivárni a tárgyalást, nekünk kettőnknek együtt kell működnünk.

Ruth egy hosszú pillanatig hallgat, ami meglep. A legtöbben ilyenkor két kézzel kapaszkodnak a közvédő által odavetett mentőövbe. Ő mintha mégis azt mérlegelné, méltó vagyok-e a bizalmára.

Bevallom: elég felkavaró érzés. Az ügyfeleim nem szoktak pálcát törni felettem; igazából ők azok, akik felett pálcát szoktak törni.

Végül rábólint.

– Oké – fújom ki a levegőt, amit eddig tudtomon kívül bent tartottam. – Hány éves?

– Negyvennégy.

– Férjezett?

– Nem. A férjem meghalt Afganisztánban, a második körben, egy bombatámadásban. Már tíz éve.

– A fia… ő az egyetlen gyermeke? – kérdezem.

– Igen. Edison középiskolás, épp most jelentkezik az egyetemre. Azok az állatok betörtek a házamba és megbilincseltek egy színötös tanulót.

– Mindjárt rátérünk erre is – ígérem. – Van szakápolói képesítése?

– A plattsburghi SUNY-ra, azután a Yale-re jártam.

– Hol dolgozik?

– Húsz éven át a Mercy-West Haven kórházban voltam, a szülészeten, de tegnap elvették tőlem az állásomat.

Jegyzetelek a füzetembe.

– Milyen más bevételi forrása maradt?

Megrázza a fejét.

– Talán az özvegyi nyugdíj a férjem után.

– Van saját otthona?

– Az East Enden.

Azon a környéken, ahol Micah-val élünk. A befolyásos fehérek környékén. Ahol fekete arcot csak elvétve, az elhaladó kocsikban látni. Az erőszakos bűncselekmény ritka; ha mégis történik egy rablás vagy autólopás, a tisztes East End-i népek azzal sírják tele a New Haven Independent weboldalát, hogy a Dixwellből, Newhallville-ből és a többi szegénynegyedből átszivárgó elemek hogyan teszik tönkre az ő tökéletes kis életterüket.

Elemek alatt természetesen feketéket értenek.

– Meglepettnek tűnik – jegyzi meg Ruth.

– Nem – vágom rá azonnal –, csak történetesen én is ott élek, de még sosem találkoztunk.

– Igyekszem meghúzni magam – közli szárazon.

Megköszörülöm a torkom.

– Vannak rokonai Connecticutban?

– A nővérem, Adisa. Ő vigyáz most Edisonra. A Church Street Southon lakik.

Ami az alacsony jövedelműek lakótelepe a Hill környékén, a Union pályaudvar és a Yale orvosi negyede közt. A kölykök 97 százaléka szegénységben él – tudom, mert épp elég ügyfelet kapok onnan. Talán csak néhány mérföldre esik az East Endtől, mégis egészen más világ: a srácok drogot árulnak a bátyjaiknak, akik drogot árulnak másoknak, mert sosem lesz más munkájuk; a lányok hamar érnek; mindennaposak a leszámolások. Elgondolkodtató, hogy Ruth mennyire más közegben él, mint a nővére.

– A szüleik még élnek?

– Anyám a manhattani Upper West Side-on dolgozik. – Ruth tekintete félresiklik. – Emlékszik Sam Hallowellre?

– A tévés fickóra? Még nem halt meg?

– Meghalt, de az anyám még ma is a család cselédje.

Kinyitom a Ruth nevét viselő dossziét, benne a vádesküdtszék által benyújtott vádemelési javaslattal, ami a letartóztatáshoz vezetett. E pillanatban nincs időm többre, csak végigfutom a vádpontokat, de miután rendelkezem a közvédők szuperképességével, bizonyos szavak felém ugranak a lapokról és magukra vonják a figyelmemet.

– Ki az a Davis Bauer?

Ruth hangja ellágyul.

– Egy kisbaba, aki meghalt.

– Mondja el, hogyan!

Ahogy Ruth lassan szőni kezdi a történetet, minden felszínre kerülő tényre jut egy adag szégyenkezés. Mesél a szülőkről és a felettese öntapadós cetlijéről, a körülmetélésről, a sürgősségi császármetszésről és az újszülött rohamáról. Azt mondja, hogy a horogkeresztes fickó, aki leköpte őt a tárgyalóteremben, a kisbaba apja. A történet mintha egy selyemgubó szálaival fonna körül minket.

– …azután már csak azt vettem észre – jut a végére Ruth –, hogy a baba halott.

Lenézek a rendőrségi jelentésre.

– Hozzá se ért? – akarom tisztázni.

Egy hosszú pillanatig rám mered, mintha még most sem tudná eldönteni, hogy bízhat-e bennem. Azután megrázza a fejét.

– Nem, amíg a főnővér arra nem utasított, hogy végezzek mellkasi kompressziót.

Előrehajolok.

– Ahhoz, hogy kijusson innen és hazamehessen a fiához, le kell tennie az óvadék bizonyos százalékát. Van megtakarított pénze?

Megfeszül a válla.

– Edison továbbtanulására, de ahhoz nem nyúlok.

– Hajlandó felajánlani az otthonát?

– Ezt meg hogy érti?

– Engedheti, hogy az állam zálogjogot tetessen rá.

– Mi értelme lenne? Hogy ha elveszítem a pert, Edisonnak még ennyi se maradjon?

– Nem, nem. Ez csak óvintézkedés, nehogy elszökjön a tárgyalás elől, ha kiengedik.

Ruth vesz egy nagy levegőt.

– Oké, de tegyen meg nekem valamit. El kell mondania a fiamnak, hogy jól vagyok.

Bólintok, mire ő is bólint.

Abban a pillanatban nincs fekete és fehér, ügyvéd és vádlott. Nem áll köztünk mindaz, amit a jogrendről tudok, sem az, amit ő még nem tud. Csupán két anya ül egymással szemközt.

Ezúttal, ahogy áthaladok az üléstermen, mintha feltettem volna a látásjavító szemüveget. Olyanokat veszek észre akikre korábban nem figyeltem. Talán nem viselnek tetoválást, mint a kisbaba apja, de mindnyájan fehérek. Csak kevesen hordanak bakancsot, a többség beéri a tornacipővel. Vajon ők is bőrfejűek? Néhányan a pólójukon viselik Davis nevét, mások szolidaritásuk jeleként babakék szalagot tűztek a hajtókájukra. Hogy nem vettem észre őket, amikor először léptem a tárgyalóterembe? Mind azért vannak itt, hogy a Bauer családot támogassák?

Arra gondolok, ahogy Ruth az East End utcáin járt, s eltűnődöm, vajon az ott lakók közül hányan tették fel a kérdést – ha csak magukban is –, hogy mit keres ott. Milyen rohadtul könnyű elbújni a fehér bőrünk mögé, gondolom, ahogy elnézem a fehér felsőbbrendűség híveit. Az emberre sosem néznek sanda szemmel. Sosem gyanús.

A néhány fekete markánsan ellenpontozza a fehér többséget. Odalépek a fiúhoz, akit Ruth korábban mutatott. Azonnal felpattan.

– Edison? – szólítom meg. – A nevem Kennedy.

Közel húsz centivel magasabb nálam, mégis megőrizte babaarcát.

– A mama jól van?

– Jól van, és engem küldött, hogy ezt elmondjam.

– Kösz, hogy ránk áldozza az értékes idejét – jegyzi meg mellette egy nő. Hosszú, vöröses árnyalatban játszó fürtökben hordja a haját, és a bőre sokkal sötétebb, mint Ruthé. Kólázik, jóllehet az étel- és italfogyasztás egyformán tilos a tárgyalóteremben. Amint felé fordulok, felvonja a szemöldökét, mintha kihívna maga ellen.

– Ön biztos Ruth nővére.

– Miért? Mert a fiát leszámítva én vagyok az egyetlen nigger a teremben?

Hátrahőkölök a szó hallatán – nyilván ezért is használja. Ha Ruth előítéletesnek vagy zabosnak tűnik, akkor ez itt egy valódi méregzsák, súlyos indulatkezelési problémákkal.

– Nem. – Ugyanazt a hangnemet használom, mint amikor Violettel próbálok megértetni valamit. – Először is, nem ön az egyetlen… színes. Másodszor, a testvérétől tudtam, hogy Edisonnal van.

– Ki tudja őt hozni? – teszi fel a kérdést Edison.

Újra ráirányítom a figyelmemet.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

– Találkozhatok vele?

– Most még nem.

A hátsó irodába vezető ajtó kitárul, és belép a törvényszolga, hogy bejelentse a bíró visszatérését.

– Mennem kell – élénkülök fel.

Ruth nővére meredten néz.

– Tedd csak a dolgod, fehér lány – mordul rám.

A bíró elfoglalja az emelvényt és újra megnyitja Ruth ügyét. A vádlottat megint felhozzák az épület sötét gyomrából, hogy elfoglalja mellettem a helyét. Amikor kérdő pillantást vet felém, bólintok: Edison jól van.

– Ms. MacQuarrie – sóhajt fel a bíró. – Elegendő ideje volt értekezni az ügyfelével?

– Igen, bíró úr. Néhány nappal ezelőtt Ruth Jefferson még képesített szakápolóként dolgozott a Mercy-West Haven kórházban, vajúdó nőkről és újszülöttekről gondoskodott, ahogy az elmúlt húsz évben mindvégig tette. Amikor az egyik kisbaba esetében orvosi szükséghelyzet állt elő, a kórházi személyzet többi tagjával együtt próbálta megmenteni a gyermek életét. Tragikus módon ez nem sikerült. Jelenleg is folyik a vizsgálat annak megállapítására, mi történt, Rutht csupán ennek időtartamára függesztették fel. Diplomás szakápoló, a fia ösztöndíjas színötös tanuló. A férje igazi hős, aki Afganisztánban harcoló katonaként az életét adta hazájáért. A családja itt él, saját otthonnal rendelkezik. Méltányos óvadék megállapítására kérem a bíróságot. Ügyfelem esetében nem áll fenn a szökés veszélye. Nem szerepel a bűnügyi nyilvántartásban, kész vállalni bármilyen feltételt, amit a bíróság jónak tart megállapítani. Ruth Jefferson ügye még korántsem dőlt el.

Feltörekvő amerikai állampolgárként festem le Rutht, aki csak egy tévedés áldozata. Tényleg csak az hiányzik, hogy előrántsam és meglengessem az amerikai lobogót.

A bíró Ruthoz fordul.

– Mekkora tulajdoni hányadról beszélünk?

– Elnézést?

– A jelzáloghitel elbírálásakor mennyire értékelték az otthonát? – kérdezem.

– Százezer dollárra – feleli Ruth.

A bíró bólint.

– Az óvadék összegét ezennel százezer dollárban állapítom meg. Az óvadék ellenértékeként elfogadom a felkínált lakóingatlant. Következő.

A karzatra gyűlt felsőbbrendű fehérek pfujolni kezdenek. Nem hinném, hogy a nyilvános lincselést leszámítva elégedettek lennének bármilyen ítélettel. A bíró rendet parancsol, végül lesújt a kalapácsával.

– Vezessék ki őket – adja ki az utasítást, mire a teremőrök elindulnak a sorok mentén.

– Most mi lesz? – kérdezi Ruth.

– Kiengedik.

– Hála istennek! Mikor?

Felnézek.

– Néhány napon belül.

Egy teremőr karon ragadja Rutht, hogy visszavezesse a cellájába. Ahogy elindul, egy pillanatra félrelibben a függöny, s most először meglátom a mögötte lappangó páni félelmet.

Ez nem olyan, mint a tévében vagy a moziban: az ember nem sétál csak úgy ki a bíróságról. Papírokat kell aláírni, óvadékügyi tisztviselőket bevonni. Én aztán tudom, közvédő vagyok. A legtöbb ügyfelem is tudja, mert visszaeső.

Csakhogy Ruth nem olyan, mint a legtöbb ügyfelem.

Még csak nem is az ügyfelem, ha pontosak akarunk lenni.

Csaknem négy éve vagyok közvédő, és kezd elegem lenni a piti ügyekből. Annyi betörést és családon belüli erőszakot, annyi kábítószerrel való kereskedést és érvénytelen csekk-kibocsátást tárgyaltam már, hogy álmomban is tudnék érvelni. Ez azonban gyilkossági ügy, igazi nagy falat, amit abban a pillanatban elvesznek tőlem, hogy kitűzik a tárgyalás időpontját. Olyasvalakihez kerül, akinek több a tapasztalata, aki a főnökkel szokott golfozni, vagy van pénisze.

Vagyis hosszú távon nem én leszek Ruth ügyvédje. Most viszont még az vagyok, és segíthetek neki.

Magamban köszönetet mondok a fehér felsőbbrendűség híveinek az elterelésért, miközben odaszaladok a karzaton ülő Edisonhoz és a nagynénjéhez.

– Figyeljenek! Szükségem lesz Ruth házának tulajdonlapi másolatára és hivatalos értékbecslésére, valamint a legfrissebb banki egyenlegre, hogy lássuk a jelzáloghitel jelenlegi állását. Mindezt be kell vinni a törvényszéki irodába…

Ráeszmélek, hogy Ruth nővére úgy néz rám, mintha hirtelen elkezdtem volna albánul beszélni. Persze ő a Church Street déli részén lakik; sosem volt saját tulajdonú ingatlana. Tényleg olyan lehet számára, mintha egy idegen nyelvet hallana.

Azután kiderül, hogy Edison minden szavamat lejegyzi egy blokkra, amit a tárcájából varázsolt elő.

– Elintézem – ígéri.

Odaadom neki a névjegyemet.

– A mobilszámom. Ha bármi kérdése van, hívjon, de nem én fogom képviselni az édesanyját a tárgyaláson. Majd valaki kapcsolatba lép vele az irodából, miután kiengedik.

A beismerés azonnali reakcióra sarkallja Ruth nővérét.

– Akkor ennyi? Feltetette vele a házát, hogy kihozza a sittről, és ezzel meg is van a napi jó cselekedete? Gondolom, miután a húgom fekete, nem is kérdés, hogy elkövette, amivel vádolják. Inkább nem mocskolja be vele a kezét, igaz?

Ez minden létező szempontból nevetséges – nem utolsósorban azért, mert az ügyfeleim túlnyomó többsége afroamerikai –, de mielőtt még belemehetnék a közvédői hivatal belső politikai viszonyaiba, Edison közbeavatkozik.

– Lazíts egy kicsit, Adisa. – Hozzám fordul. – Sajnálom.

– Nem – csóválom a fejem. – Én sajnálom.

Amikor este végre hazaérek, anyám a Disney Juniort nézi, maga alá húzott harisnyás lábakkal, kezében fehérboros pohárral. Amióta az eszemet tudom, minden este kerül a kezébe egy pohár fehérbor, csak amikor még kicsi voltam, orvosságnak hívta. A kanapén ott kuporog mellette Violetta, aki békésen alszik.

– Nem volt szívem felvinni a helyére – suttogja anyám.

Óvatosan leülök a lányom mellé, nyakon ragadom a kávézóasztalon álló üveget és beleiszom a borba. Anyám szemöldöke az égbe szökik.

– Ennyire szörnyű? – kérdi.

– Ha tudnád… – Megcirógatom Violet haját. – Te is biztos elfáradtál.

– Hát… – Habozni kezd. – Eseménydús vacsoránk volt.

– Halrudacskák? Azóta nem eszik ilyesmit, hogy látta A kis hableányt.

– Nos, már eszik ilyesmit. Örömmel tudatom, hogy Arielről lehullt a királyság. Ami azt illeti, épp emiatt tört ki a cirkusz. Elkezdtük nézni A hercegnő és a békát, mire közölte, hogy halloweenkor Tiana akar lenni.

– Hála istennek – nyögök fel. – Egy hete még mindenáron igazi kagylóból készült bikinit akart, ami csak úgy maradt meg, ha hozzáragasztottam a tornadresszéhez.

Anyám felhúzza a szemöldökét.

– Nem gondolod, Kennedy, hogy sokkal boldogabb lenne Hamupipőkeként? Vagy Aranyhajként? Vagy ki az az új, akinek fehér a haja, és mindent megfagyaszt?

– Elsaként? Miért?

– Ne akard, hogy kimondjam – felel anyám.

– Úgy érted, azért, mert Tiana fekete? – Tüstént eszembe jut Ruth Jefferson, meg a karzaton pfujoló felsőbbrendű fehérek.

– Nem hinném, hogy Violet állást kívánna foglalni az egyenjogúság kérdésében, egyszerűen csak tetszik neki a béka. Azt mondja, karácsonyra kérni fog egyet, megcsókolja, azután majd meglátja, mi lesz.

– Tutira nem kap békát karácsonyra, de ha halloweenkor Tiana akar lenni, megveszem neki a jelmezt.

– Majd én megvarrom neki a jelmezt – igazít ki az anyám. – Az én unokám ne járjon édességet kunyerálni valami bolti vacakban, ami lángra kap a legelső töklámpástól.

Nem állok le vitázni. Én egy öltést se tudnék megvarrni. Még olyan nadrágom is van a szekrényben, aminek pillanatragasztó tartja a felhajtását.

– Remek. Örülök, hogy kész vagy felülkerekedni az előítéleteiden, ha ezáltal valóra válthatod Violet álmát.

Anyám egy fokkal feljebb emeli az állát.

– Nem azért mondtam el ezt az egészet, hogy rám piríthass, Kennedy. Csak mert délen nőttem fel, még nincsenek faji előítéleteim.

– Fekete dadusod volt, anya – mutatok rá.

– Úgy szerettem Beattie-t, mintha a családhoz tartozott volna – tiltakozik.

– Csak hát… nem tartozott.

Anyám újra megtölti a poharát.

– Kennedy – sóhajt fel. – Ez csak egy buta jelmez. Nem keresztes háború.

Hirtelen átkozottul fáradtnak érzem magam. Nemcsak a munkatempóm vagy az ügyek toronymagas száma miatt. Kimerítő a tudat, hogy ettől még nem változik semmi.

– Egyszer – lágyul el anyám hangja –, amikor annyi lehettem, mint most Violet, és Beattie nem figyelt oda, a parkban megpróbáltam inni a színeseknek fenntartott kútból. Felléptem a cementlapra és elfordítottam a fogantyút. Valami különlegesre számítottam. Szivárványokat vártam, de tudod… az is csak olyan víz volt, mint a többi. – A szemembe néz. – Violetből annyira gyönyörű Hamupipőke lenne.

– Anya…

– Csak mondom. Tudod, hány évbe telt, amíg a Disney azt a sok fekete kislányt is megajándékozta egy saját hercegnővel? Szerinted van joga Violetnek kisajátítani, amire egy örökkévalóságon át vártak?

– Anya!

Megadóan felemeli a kezét.

– Oké. Tiana. Értem.

Felemelem és megbillentem az üveget, hogy az utolsó cseppig kiigyam.

Miután anyám elmegy, elalszom a kanapén Violettel. Mire felébredek, a Disney Junioron már Az oroszlánkirály megy. Épp időben kezdek pislogni, hogy még lássam Mufasa halálát. Épp amikor eltiporják a gnúk, Micah lép be, miközben fél kézzel lefejti magáról a bilincsnek beillő nyakkendőt.

– Hé! – köszöntöm. – Nem is hallottalak megjönni.

– Mert szemsebésznek álcázott nindzsa vagyok. – Lehajol, hogy megcsókoljon, és mosolyogva nézi el Violetet, aki halkan hortyog. – Az én napom a glaukómáról és a szemnedvekről szólt. A tiéd?

– Nem volt ilyen undi – felelem.

– Zakkant Sharon visszatért?

Zakkant Sharon visszaeső bűnös, aki nem hagyja élni Peter Salovey-t, a Yale dékánját. Virágokat és szerelmes leveleket küldözget neki, egyszer még a bugyiját is. Hat vádemelést csináltam vele végig, pedig Salovey csak 2013 óta dékán.

– Nem. – Mesélek neki Ruthról, Edisonról és a bőrfejűekről a karzaton.

– Igazán? – Micah-t főleg az utóbbiak érdeklik. – Nadrágtartóban, bomberdzsekiben, bakancsban, meg minden?

– Először is, nem, másodszor, kezdhetek félni, amiért ilyeneket tudsz? – Leveszem lábamat a kávézóasztalról, hogy leülhessen velem szemben. – Ami azt illeti, olyanok, mint mi. Épp ez az ijesztő. Mi van, ha a szomszéd is a fehér felsőbbrendűség megingathatatlan híve, csak mi nem tudjuk?

– Talán nem kockáztatok nagyot, ha azt feltételezem, hogy Mrs. Greenblatt nem bőrfejű. – Miközben beszél, Micah a karjába veszi Violetet.

– Nem mintha számítana. Ekkora ügyet úgysem osztanak rám. – Már elindulunk az emeletre, a lányunk szobája felé, amikor hozzáteszem: – Ruth Jefferson amúgy az East Enden él.

– Hoppá! – Micah beteszi Vit az ágyába és betakargatja, mielőtt puszit nyom a homlokára.

– Ez meg mit jelent? – Nyomban vívóállásba állok, hiába reagáltam én is ugyanígy.

– Nem jelent semmit – felel Micah. – Csak egy általános válasz.

– Igazából azt jelenti, még ha nem is akarsz tapintatlan lenni, hogy nincs túl sok fekete család az East Enden.

– Lehet. Talán.

Követem a szobánkba, ahol lehúzom a szoknyám cipzárját, majd lehámozom magamról a harisnyát. Amikor már pólóban és bokszerben vagyok, ahogy aludni szoktam, bemegyek a fürdőbe, hogy fogat mossak Micah oldalán. Öblítek, a kézfejembe törlöm a számat.

– Tudtad, hogy Az oroszlánkirályban a hiénák – a rossz arcok – mind fekete vagy latin szlengben beszélnek? S hogy az állatkölyköknek azt tanítják, ne menjenek oda, ahol a hiénák élnek?

Elképedten néz rám.

– Tudtad, hogy Zordon, a főgonosz, sötétebb Mufasánál?

– Kennedy! – Micah a vállamra helyezi kezét, közelebb hajol és megcsókol. – Szerintem nem túlzás azt állítani, hogy cseppet túlreagálod a dolgot.

Ez az a pillanat, amikor tudatosul bennem: eget-földet hajlandó vagyok megmozgatni azért, hogy én lehessek Ruth közvédője.

TURK

Az irodája alapján a fickó nem semmi ügyvéd lehet. A falakat nem festék vagy tapéta borítja, hanem faburkolat. A titkárnő nehéz kristálypohárban szolgálja fel a vizet. A levegőben ott kering a gazdagság illata – mint az olyan nők parfümje, akik széles ívben kikerülnek az utcán.

Az alkalomra kivasaltam a nadrágomat és felvettem a zakót, amit Francisszel közösen használunk. Gyapjúsapkát húztam a fejembe, most pedig körbe-körbe forgatom ujjamon a karikagyűrűt. Sokkal inkább hasonlítok egy átlagfickóra, aki be akar perelni valakit, mint olyasvalakire, aki általában megkerüli a törvényt és a saját kezébe veszi az igazságszolgáltatást.

Roarke Matthews hirtelen felbukkan előttem. Öltönyébe pengeéles hajtásokat vasaltak, a cipőjében borotválkozni lehetne. Elmenne szappanopera-sztárnak, csak az orra áll kicsit csálén, mintha a suliban eltörte volna egy focimeccsen. Felém nyújtja a kezét.

– Mr. Bauer. Lenne szíves velem fáradni?

Egy még pazarabb irodába vezet, ahol minden fekete bőr és króm. Kis kanapéra mutat.

– Engedje meg, kérem, hogy még egyszer kifejezzem őszinte részvétemet – kezdi, ahogy manapság mindenki. A szavak mostanra elvesztették minden korábbi jelentésüket; már alig veszem észre, ha záporoznak rám. – Telefonon arról beszéltünk, hogy polgári pert kezdeményezne a…

– Nem érdekel, mi a neve – szakítom félbe. – Én csak azt akarom, hogy valaki megfizessen ezért.

– Á – bólint Matthews. – Ezért is kértem, hogy fáradjon ide. A helyzet meglehetősen összetett.

– Mi olyan nagyon bonyolult ezen? Perelje be a nővért. Ő csinálta az egészet.

Matthews habozik.

– Beperelheti Ruth Jeffersont – ért egyet –, de legyünk realisták: neki két ötcentes sincs a zsebében, hogy csörgesse. Mint tudja, máris zajlik ellene egy büntetőjogi eljárás, amit az állam hivatalból kezdeményezett. Ez azt jelenti, hogy ha ezzel párhuzamosan polgárjogi pert akaszt a nyakába, Ms. Jefferson kérelmezheti a bizonyítási eljárás felfüggesztését, hogy a folyamatban lévő büntetőjogi perben ne kompromittálja magát. Ráadásul az a tény, hogy polgárjogi eljárást kezdeményez ellene, visszaüthet magára, amikor majd tanúskodnia kell a büntetőjogi perben.

– Nem értem.

– A védelem úgy állíthatja be, hogy csak a kapzsiság és a bosszúvágy hajtja – közli egyszerűen Matthews.

Hátradőlök, kezemmel a térdemen.

– Akkor? Ne csináljak semmit?

– Nem ezt mondtam – rázza fejét az ügyvéd –, csak gondoljon arra, hogy rosszul választott ellenfelet. Ms. Jeffersonnal ellentétben a kórháznak vannak anyagi erőforrásai. Mi több, kötelessége a személyi állomány felügyelete, tehát felelős azért, amit a nővérek tesznek vagy nem tesznek. Azt javaslom, a kórház ellen indítson pert. Ettől persze még megnevezheti Ruth Jeffersont is. Ki tudja? Most még nincs semmije, de holnap talán nyer a lottón vagy örököl egy halom pénzt. – Felhúzza a szemöldökét. – Ily módon, Mr. Bauer, nem csupán igazságot nyer, de csinos kis kártérítést is.

Bólintok, ahogy végiggondolom. Azt hiszem, képes leszek meggyőzni Britet, hogy ez szolgálja Davis érdekeit.

– Akkor hogyan kezdjük?

– Egyelőre nem kezdünk semmit – közli Matthews. – Kivárjuk, amíg vége a büntetőjogi eljárásnak. A polgári per csak akkor életképes, ha az lezárult. Így nem érheti kritika a viselkedését sem. – Hátradől és széttárja a karjait. – Csak hívjon, ha vége a tárgyalásnak. Én itt leszek.

Eleinte nem hittem Francisnek, amikor azt mondta, hogy a fehér felsőbbrendűségért vívott háború új szakaszát már nem ököllel, hanem az interneten terjesztett felforgató eszmékkel fogják megvívni, ezzel együtt volt annyi eszem, hogy ne mondjam el minden hibbant fasznak. Először is, a Mozgalmon belül még mindig élő legendának számított. Másodszor, ő volt az apja annak a lánynak, akit nem tudtam kiverni a fejemből.

Brit Mitchum egyszerűen levett a lábamról. Még sosem érintettem ilyen puha bőrt, sosem láttam ilyen halványkék szemet, főként ha ki is húzta. A többi hasonszőrű csajjal ellentétben ő nem borotválta a fejét, hogy csak néhány tincset hagyjon a szemébe és a tarkójára lógni. Az arcát keretező tömött fürtök egész a háta közepéig értek. Néha be is fonta őket, olyan vastagon, mint a csuklóm. Másra se gondoltam, csak hogy milyen érzés lehet, ha azok a fürtök függönyként ereszkednek az arcomra, amikor megcsókol.

Ugyanakkor más sem hiányzott, mint hogy rányomuljak egy lányra, akinek az apja egyetlen telefonnal elintézhette, hogy kettétörjenek, mint a sós pálcikát. Nem maradt más: sűrűn látogattam őket. Úgy tettem, mintha kérdésem lenne Francishez, aki szívesen látott, és örült minden alkalomnak, amikor az internetes ötletéről beszélhetett. Segítettem neki olajat cserélni a terepjáróban; megszereltem a szivárgó csatornát. Hasznossá tettem magam, de ami Britet illeti, őt csak távolból csodálhattam.

Ezért ért teljesen készületlenül, amikor kijött a kamrába, ahol tűzifát aprítottam Francisnek.

– Igaz a pletyka? – kérdezett rá.

– Milyen pletyka? – kérdeztem vissza.

– Hogy egyedül levertél egy motoros bandát, és kinyírtad a saját apádat.

– Ez esetben nem igaz.

– Szóval te is olyan puhapöcs vagy, mint a többi, aki baszott nagy angolnak adja ki magát, hogy az apám fényénél sütkérezzen?

Döbbenten néztem fel és láttam, ahogy megrándultak az ajkai. Fejem fölé emeltem a baltát, megfeszítettem az izmaimat, és olyan erővel csaptam le, hogy egyetlen vágással kettéhasítottam a rönköt.

– Szeretném azt hinni, hogy valahol a két szélsőség között vagyok – feleltem.

– Talán én is szeretném azt hinni. – Egy lépéssel közelebb merészkedett. – Vagy ami még jobb, a saját szememmel látni, amikor legközelebb portyáztok az osztagoddal.

Elnevettem magam.

– Nincs az az isten, hogy magammal vigyem Francis Mitchum lányát.

– Miért?

– Mert Francis Mitchum lánya.

– Ez nem válasz.

Nagyon is az volt, csak ő nem értette.

– Az apám egész életemben magával vitt.

Valahogy ezt nehezemre esett elhinni. (Később kiderült, hogy így történt, csak Brit a kisteherautó hátsó ülésén maradt, és békésen aludt.)

– Az én osztagomhoz akkor se vagy elég vagány – morogtam, csak hogy végre leszálljon rólam.

Amikor nem válaszolt, azt hittem, ennyiben maradunk. Újra felemeltem a baltát, és már elkezdtem lesújtani, mire villámgyorsan odalépett a penge útjába. Azonnal elengedtem a nyelet, mire a balta pörögve kirepült a kezemből, hogy tíz centire tőle mélyen a földbe ékelődjön.

– Jesszus úristen! – csattantam fel. – Neked meg mi a szar bajod van?

– Nem vagyok elég vagány? – kérdezett vissza.

– Csütörtök – feleltem. – Sötétedés után.

Minden éjjel hallom a fiam sírását.

A hangra mindig felébredek, ebből tudom, hogy engem kísért. Brit sosem hallja, de ő még most is kába az altatóktól és az Oxytól, ami a térdsérülésemből maradt. Felkelek, pisálok egyet, és követem a zajt, ami egyre hangosabb és hangosabb, azután elhallgat, amint elérem a nappalit. Senki sincs ott, csak a számítógép képernyője mered rám zölden és fenyegetően.

Leülök a kanapéra, beküldök egy hatos pakkot, de még akkor is hallom a fiam sírását.

Az apósom két hetet ad a gyászra, csak azután kezdi el kihajigálni a sört a házból. Egy este úgy talált rám, hogy a nappali kanapéján ültem, és a tenyerembe temettem az arcom, úgy próbáltam kizárni magamból a baba sírását. Egy pillanatig azt hittem, le fog csapni – talán megvénült, de még van benne spiritusz –, de csak lekapta a töltőről a laptopot és odavágta hozzám.

– Szedd össze magad – csak ennyit mondott, mielőtt visszatért a maga oldalára.

Hosszú ideig csak ülök. A számítógép úgy szemez velem, mint egy lány, aki azért könyörög, hogy táncba vigyem.

Nem mondhatom, hogy én veszem kézbe. Inkább ő talál vissza hozzám.

Az első érintésre betöltődik a weboldal. Azelőtt olvastam utoljára, hogy Brittel szülni indultunk.

Amikor Francisszel összeálltunk, hogy saját webhelyet csináljunk, elolvastam néhány kézikönyvet a programozásról és az adatkezelésről, míg Francis ellátott feltöltendő anyagokkal. Oldalunk a MAGÁNYOS FARKAS nevet kapta, amivé mostanra mindnyájan váltunk.

Ez már nem a nyolcvanas évek. Legjobbjaink a jogrendszer áldozatául estek. A régi gárda kiöregedett a fogtördelésből és a nuncsakuból, az újak meg túlságosan befordulnak ahhoz, hogy felizgassa őket egy KKK-gyűlés, ahol egy csomó kivénhedt fasz körbeüli a tüzet, és sörrel a kézben a régi szép időkről mesél. Senkit sem érdekeknek az olyan régi szövegek, mint hogy a feketék ugyanúgy bűzlenek, mint a kutyák, ha megázik a szőrük. Statisztikákat akarnak, amivel érvelhetnek a libsi tanáraik és rokonaik előtt, akik röhögőgörcsöt kapnak, ha azt hallják, hogy mi vagyunk a faji diszkrimináció igazi áldozatai.

Hát megadjuk nekik, amit kérnek.

Kiposztoljuk az igazságot, hogy az amerikai népszámlálási hivatal szerint a fehérek 2043-ra kisebbségbe kerülnek. Hogy a segélyen élő feketék 40 százaléka tudna dolgozni, csak nem akar. Hogy a Cionista Megszálló Kormány gyökerei egészen a Szövetségi Jegybankig és Alan Greenspanig nyúlnak.

A maganyosfarkas.org gyorsan túlnőtt önmagán. Fiatalos, menő alternatíva lett. Az ellenállás új neve.

Most pedig ujjaim a billentyűzet felett repkednek, hogy rendszergazdaként bejelentkezzek. Részben azért futtatjuk ezt az oldalt, mert így névtelenek maradhatunk; elrejtőzhetünk a meggyőződésünk mögé. Itt mindenki névtelen, mégis mindenki testvér. Ez az én névtelen, arctalan barátokból álló seregem.

Ma azonban minden megváltozik.

Sokan ismertek a posztjaim alapján, és válaszoltatok is rájuk a saját kommentjeitekkel. Velem együtt Igaz Hazafiak vagytok. Velem együtt az eszmében hisztek, nem a személyben. Ma mégis kilépek elétek, mert azt akarom, hogy ismerjetek meg. Azt akarom, hogy tudjátok, mi történt velem.

A nevem Turk Bauer, gépelem. És amit el akarok mesélni nektek, az a fiam története.

Miután lenyomom a Közlés gombot, látom, ahogyan a fiam rövidke és bátor élete betölti a számítógép kijelzőjét. Szeretném hinni, hogy ha már meg kellett halnia, mindez okkal történt. Az ügyünkért.

Ma este nem iszom le magam és nem alszom el. Csak meredten nézem a számlálót a fejlécben, ami megtekintésről megtekintésre nő.

1 olvasó.

6 olvasó.

37 olvasó.

409 olvasó.

Mire felkel a nap, tizenháromezer ember ismeri meg Davis nevét.

Kávét főzök, s ahogy megiszom az első csészével, végiggörgetem a kommenteket.

Őszinte részvétem.

A kisfiad a faji háború mártírja.

Mit keresett a rohadt nigger egy fehér kórházban?

A fiad nevében adományt adtam az Amerikai Szabadság Pártnak.

S ami a leginkább szíven üt:

Róma 12:19: „Magatokért bosszút ne álljatok szerelmeseim, hanem adjatok helyet ama haragnak; mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én megfizetek, ezt mondja az Úr.”[1]

A rákövetkező csütörtökön, miután Brit odaállt a fejszém alá, vele és az apjával vacsoráztam. Már a desszertnél tartottunk, amikor Brit felnézett, mintha valami csak akkor jutna az eszébe.

– Ma elütöttem egy niggert – jelentette be.

Francis hátrahőkölt a székében.

– De hát mit keresett a kocsid előtt?

– Gőzöm sincs. Sétált, gondolom. A lényeg, hogy behajolt a lökhárító.

– Majd én megnézem – ajánlkoztam. – Értek a lökhárítókhoz.

Pajkos mosoly játszott Brit ajkain.

– Azt lefogadom.

A vörös ötven árnyalatában játszottam, amíg Brit elmondta az apjának, hogy sikerült rávennie: vacsora után elviszem moziba, valami csajos filmre. Francis megveregette a vállam.

– Inkább te, mint én, fiam – nevetett, azután már ott is ültünk a kocsiban, előttünk az egész éjszaka.

Brit teljesen felpörgött, csak úgy zsizsegett mellettem. Be nem állt a szája, mindenféléket kérdezett: Hová megyünk? Ki a célpont? Jártam már ott?

Amennyire én láttam: vagy minden jól megy és megszolgálom Brit sírig tartó tiszteletét; vagy minden elszaródik, és az apja kitöri a nyakam, amiért ilyen veszélybe sodortam a lányát.

Egy elhagyatott parkolóba vittem, közel egy hot dog árus standjához, ahol mindig nyüzsögtek a köcsögök, mielőtt elvonultak a bokrok közé egy kis hóka-mókára. (De most tényleg, van nagyobb közhely, mint hogy a melegek egy virsliárusnál ismerkednek? Már csak ezért kijárt nekik egy rendes verés.) Korábban felötlött bennem, hogy belekötök néhány fekába, de azok lényegében vadállatok, ezért rohadt erősek tudnak lenni, egy langyit viszont még Brit is kiüthet.

– A többiek idejönnek? – tudakolta.

– Nincsenek többiek – vallottam be. – Azelőtt volt rendes osztagom, de az egyik tag ellenem fordult, azóta jobbnak látom, ha egyedül dolgozok. A motorosokról szóló pletyka is így kezdődött. Azért mentem egyedül a bandának, mert már senkiben sem bízhattam.

– Értem – bólintott Brit. – Nagy szívás, ha épp azok hagynak el, akiknek támogatniuk kellene.

Vetettem rá egy pillantást.

– Valamiért úgy tűnik, hogy téged nem fenyeget ez a veszély.

– Ja, hacsak nem vesszük az anyámat, aki szó nélkül lelépett, és úgy otthagyott, mint a szemetet.

Tudtam, hogy Francisnek nincs felesége, de azt nem, hogy mi történt.

– Az tényleg szívás, ember. Sajnálom.

Meglepetésemre Brit nemcsak haragudott – valósággal tombolt.

– Hát én nem. – A szeme úgy fénylett, mint szén a tűzben. – Apa szerint egy niggerrel lépett meg.

Épp ekkor két férfi lépett a hot dogoshoz, hogy rendeljen. Miután megkapták a kajájukat, átsétáltak egy félbetört műanyag asztalhoz.

– Kész vagy? – kérdeztem Britet.

– Amióta csak megszülettem.

Lepleztem mosolyomat – voltam én valaha ilyen bátor? Kiszálltunk a kocsiból és átkeltünk az úttesten, mintha mi is harapnánk valamit, ám ehelyett megálltam az asztalnál és elővettem a legmegnyerőbb mosolyomat.

– Hali! Megszántok egy cigivel, puhapöcsök?

Összenéztek. Imádom ezt a pillantást. Ezt látni egy állat szemében is, amikor ráeszmél, hogy sarokba szorították.

– Menjünk – javasolta a szőke társának, egy alacsony, vézna srácnak.

– Tudjátok, ez nálam nem működik. – Közelebb léptem. – Én akkor is tudni fogom, hogy mindig itt lógtok. – Torkon ragadtam a szőkét és lecsaptam.

Levágódott, mint a vécédeszka. Brithez fordultam, aki rávetette magát a csontos fazon hátára, és meglovagolta, mint egy pokolbéli démon. Körmeivel beleszántott az arcába, majd ahogy az a földre rogyott, rendesen megdolgozta a veséjét, azután ráült, felemelte a fejét, és erőből belevágta az aszfaltba.

Korábban is verekedtek mellettem lányok. Gyakori tévhit, hogy a skinek női szolgalelkűek, kilóg a seggük a gatyából, és folyton terhesek. Aki meg akarja találni köztünk a helyét, annak keménynek kell lennie. Brit talán még sosem piszkolta be a kezét, de született tehetség volt.

Amikor tovább püfölte a fickó ernyedt, öntudatlan testét, nekem kellett lerángatnom róla.

– Menjünk – sürgettem, azután együtt szaladtunk vissza a kocsihoz.

Felmentünk a dombra, ahonnan rálátni a Tweed reptéren fel- és leszálló gépekre. A kifutók fényei ránk kacsintottak, ahogy felültünk a kocsi motorháztetőjére. Brit lubickolt az adrenalinban.

– Basszus! – kiáltotta hátravetett fejjel. – Ez kibaszottul, hihetetlenül kurva jó volt. Mint a… mint a…

Ő nem találta az ideillő szót, de én igen. Tudtam, milyen, amikor a düh szinte belülről feszíti szét az embert. Tudtam, milyen érzés fájdalmat okozni, csak hogy néhány percre ne mi érezzük. Brit nyugtalansága talán másban gyökerezett, de ő is időtlen idők óta tartogatta magában, s csak most találta meg a módját, hogy végre kiadja.

– Mint a szabadság – mondtam ki helyette.

– Igen – sóhajtotta, ahogy felém fordult. – Érezted már, hogy nem tartozol a saját testedbe? Hogy valaki másnak kéne lenned?

Egyfolytában érzem, gondoltam. Ám ahelyett, hogy válaszoltam volna, csak közel hajoltam hozzá és megcsókoltam.

Megpördült, hogy fölém kerekedjen, szembe velem. Egyre mohóbban csókolt, az ajkam harapdálta, fel akart falni. Ujjai besiklottak a pólóm alá, a farmerom gombjait feszegették.

– Hé! – próbáltam elkapni a csuklóját. – Nem kell kapkodni…

– Dehogyisnem – súgta forrón a nyakamba.

Lángolt, s aki túl közel merészkedik a tűzhöz, maga is lángra kaphat. Így hát beengedtem a cipzáram mögé, segítettem neki feltűrni a szoknyáját és letépni a bugyiját. Akkor leereszkedett rám, s ahogy elmerültem benne, elkezdődött valami új.

A vádemelés reggelén felöltözöm, míg Brit tovább alszik a pizsamában, amit négy napja le sem vesz magáról. Eszem egy tál kukoricapelyhet, felkészülök a háborúra.

A bíróságon legalább húsz barátom vár, akiket nem ismerek.

Ők a MAGANYOSFARKAS hűséges követői, akik válaszolnak a posztjaimra – a férfiak és nők, akik olvastak Davisről, de nem érik be az egyszerű részvétnyilvánítással. Hozzám hasonlóan ők sem úgy festenek, ahogy egy bőrfejűtől elvárnánk. Rajtam kívül senki sem kopasz. Mind hétköznapi ruhát hordanak, csak kis napkeresztes kitűzőt viselnek a hajtókájukon, vagy babakék szalaggal emlékeznek Davisre. Némelyek megpaskolják a vállam és a nevemen szólítanak, mások csak alig észrevehető biccentéssel jelzik támogatásukat, ahogy végighaladok a folyosón.

Ekkor egy nigger lép oda hozzám. Kis híján ellököm magamtól, de akkor megszólal, én pedig rájövök, hogy ismerem ezt a hangot. Ő az ügyész.

Telefonon beszéltem Odette Lawtonnal; akkor nem tűnt feketének a hangja. Olyan, mintha képen törölnének; mintha egy összeesküvés áldozata lennék.

De talán mégis jó így. Nem meglepő, hogy a jogrendszert uraló liberálisok ki vannak bukva az igazi angolokra, akik emiatt nem is reménykedhetnek igazságos elbírálásban. A végén még kitalálják, hogy én tehetek mindenről, nem az a nővér. Viszont ha egy fekete ügyvéd képviseli az ügyemet, akkor senki sem vádolhat előítéletességgel, nem igaz?

Azt pedig sosem kell tudniuk, mit gondolok valójában.

Valaki elárulja a bíró nevét – DuPont, ami nem hangzik zsidó névnek. Ígéretes kezdet. Azután végigülök négy másik alperest, mielőtt szólítják Ruth Jeffersont.

A légkör azonnal felizzik. Sokan pfujolnak, a kisfiam képét mutogatják, amit én töltöttem fel a netre – ez az egyetlen képem róla. Azután behozzák a nővért, hálóingben és megbilincselve. Körülnéz. Nyilván engem keres.

Gondolom, megkönnyítem a dolgát.

Egyetlen gyors mozdulattal felpattanok és áthajolok az alacsony korláton, ami elválaszt minket az ügyvédektől és gyorsíróktól. Veszek egy nagy levegőt és köpök egy egészségeset, hogy képen találjam azt a picsát.

Most már tutira tudja, hol keressen.

A teremőrök azonnal megragadnak és kivezetnek a teremből, de ezzel sincs baj. Legalább, miközben elrángatnak, a nővér látni fogja a fejemen a horogkeresztet.

Nem nagy kár elveszteni egy csatát, ha megnyerjük a háborút.

A két melák teremőr kitaszigál a bíróság kapuin túlra.

– Eszébe ne jusson visszajönni! – figyelmeztet az egyik, mielőtt mindketten eltűnnek odabent.

Megtámaszkodom a térdemen, zihálva beszívom a levegőt. Talán nem léphetek a tárgyalóterembe, de amikor utoljára körülnéztem, ez még egy szabad ország volt. Nem gátolhatják meg, hogy ott maradjak és lássam, amint Ruth Jeffersont átviszik a sittre.

Eltökélten felnézek, s ekkor meglátom őket: a furgonokat a műholdas antennákkal. A riporternők a szoknyáikat simítgatják és a mikrofonjaikat próbálgatják. A média teljes létszámban felsorakozott, hogy tudósítson az ügyről.

Az ügyvéd azt kérte, inkább legyek gyászoló, mintsem feldühödött szülő. Ezen nem múlik.

Ám előtte előveszem a mobilom és hívom Francist.

– Szedd ki Britet az ágyból és ültesd a tévé elé. – Vetek egy pillantást a furgonokra. – Négyes csatorna.

Azzal előveszem a sapkát, ami ma délelőtt viseltem a bíróságon, hogy ne vonjam a figyelmet a tetoválásomra, amíg nem jön el az ideje.

Davisre gondolok, mert több nem is kell, hogy könnyeket csaljak a szemembe.

– Látták ezt? – közelítek meg egy riportert, aki ismerős az NBC-ből. – Látták, ahogy kidobtak az épületből?

A nő vet rám egy lesajnáló pillantást.

– Öö… igen. Bocs, de egy másik ügy miatt vagyunk itt.

– Tudom – bólintok –, de én vagyok a halott kisbaba apja.

Elmesélem a riporternek, milyen izgatottan vártuk az első babánkat. Elmondom, hogy még sosem láttam olyan szépségét, mint azok a pirinyó kezek, és az orr, amit Brittől örökölt. Elmondom, hogy a feleségem máig nem tudta feldolgozni a történteket, azóta sem kelt fel az ágyból, a bíróságra sem tudott eljönni.

Elmondom, mekkora tragédia, hogy valaki, aki a gyógyításra esküdött fel, haragjában és gyűlöletében szántszándékkal megöl egy ártatlan csecsemőt.

– Tudom, hogy nem találtuk egymással a hangot – teszem hozzá –, de ettől a fiam még nem szolgált rá a halálra.

– Miben reménykedik, Mr. Bauer, mi lesz az ügy kimenetele? – kérdezi a nő.

– Vissza akarom kapni a fiamat – felelem –, de ez már sosem fog megtörténni.

Kimentem magam. Az igazság az, hogy kezd elszorulni a torkom, ha csak Davisre gondolok. És nem fogok sírva fakadni a tévében, mint egy pisis.

Kitérek a többi tudósító elől, akik már egymáson taposnak, csak hogy a közelembe férkőzzenek, de hirtelen elvonja a figyelmüket az újabb történés: a bíróság ajtaja kinyílik, és Odette Lawton lép ki rajta. Arról kezd beszélni, milyen rettenetes ez a bűntett, de az ügyészség biztos abban, hogy példaértékű ítélet születik. Közben én elsurranok az épület oldala mentén, elhaladok egy cigiző karbantartó mellett, egészen a hátsó kijáratig. Tudom, hogy innen nyílik az alagsori folyosó, ami a cellákhoz vezet.

Be nem juthatok – ide már őrt állítottak –, de megállhatok a távolban, egy széltől védett helyen, amíg a YORK BÜNTETŐINTÉZET feliratú furgon el nem hajt. Ez az egyetlen női börtön az államban, Nianticben. Csak ide vihetik a nővért.

A legutolsó pillanatban kilépek az útra, hogy a sofőrnek félre kelljen kapnia a volánt.

Tudom, hogy Ruth Jefferson is érzi odabent a hirtelen irányváltást. Hogy kinéz az ablakon, mert látni akarja, mi okozza.

S utoljára még engem lát, mielőtt átszállítják a börtönbe.

Miután elvittem Britet vadulni, állandó vendég lettem az otthonában, és gyakorlatilag Francis nappalijából irányítottam a weboldalt. Fórumokat indítottunk: adótémában, hogy szembeállítsuk törvénytisztelő Joe-t, az átlag fehér munkást Joséval, aki törvénytelenül elveszi a munkáját, és gazdasági téren, hogy bemutassuk az Obama által okozott károkat. Online könyvklubot csináltunk, külön szekcióban olyan kreatív írásokkal, mint a polgárháború alternatív története. Segítettünk a fehér angolszász nőknek, hogy kapcsolatba kerüljenek egymással, és a kamaszoknak, hogy eligazodjanak az olyan helyzetekben, mint amikor egy barátjuk közli velük, hogy meleg (azonnal szakítsák meg a barátságot, vagy magyarázzák el, hogy senki sem születik melegnek, és végül ez a divathóbort is elmúlik). Vitákat indítottunk – Melyik rosszabb: egy meleg fehér vagy egy heteró fekete? Melyik egyetemen gyűlölik legjobban a fehéreket? Az egyik legnépszerűbb témában javasoltuk egy fehér nacionalista iskola alapítását. Erre több mint egymillió komment érkezett.

Regisztrált tagoknak azt is elárultuk, mit tehetnek egyénenként vagy egy kisebb sejt részeként, ha úgy akarnak cselekedni, hogy közben nem lázítanak nyílt erőszakra, de leginkább azt akartuk elhitetni a kisebbségekkel, hogy egy egész hadsereg szerveződik a hátuk mögött – miközben valójában csak egy-két ember szervezkedett.

Francisszel gyakoroltuk is, amiről beszéltünk. Fogtunk egy útszakaszt, ami jórészt fekete negyedeken át haladt, és kitettük a táblát, hogy a karbantartását a KKK végzi. Egyik este elmentünk a West Hartford-i Zsidó Közösségi Központba, hogy a pénteki istentisztelet alatt az összes autó ablaktörlője alatt röplapot hagyjunk: a fedőlapján Adolf Hitler képével, alatta nagy betűkkel: A NAGY HOLOKAMU. A hátoldalon pontokba szedtük a tényeket:

A Cyklon B gáz kártevőirtásra szolgált; használatához teljesen légmentesen záródó kamrák kellettek volna, amilyenek nem voltak a táborokban.

A táborokban nem maradtak fent a tömeggyilkosságok nyomai. Hová lettek a csontok és fogak? Mi lett a hamuval?

Az amerikai krematóriumokban nyolc óra egy holttest elhamvasztása, a két auschwitzi krematóriumban mégis 25 000 holttestet égettek el naponta? Képtelenség.

A Vöröskereszt minden három hónapban ellátogatott a táborokba és számtalan hivatalos panasszal élt – de sosem tett említést az elgázosított zsidók millióiról.

A liberális zsidó média csak azért táplálja ezt a mítoszt, hogy segítse céljai elérését.

Másnap reggel a Hartford Courant cikket írt a közösségbe beférkőző neonáci elemekről. A szülők egyre jobban féltették a gyerekeiket. Az idegek pattanásig feszültek.

Pontosan úgy, ahogy akartuk. Minek terrorizálni valakit, ha máshogy is ráhozhatjuk a frászt?

– Nos – szólt Francis, ahogy hazafelé tartottunk –, ez tisztes férfimunka volt.

Bólintottam, de az úton tartottam a szemem. Francisnek megvolt ez a heppje – vezetés közben még a rádiót se engedte bekapcsolni, nehogy elvonja a figyelmet.

– Lenne hozzád egy kérdésem, Turk. – Vártam, hogy azt firtatja, hogyan kerülhetne feljebb az oldal a Google keresőben, esetleg mikor indítunk podcastet, de ő felém fordult: – Mikor csinálsz végre tisztességes asszonyt a lányomból?

Kis híján lenyeltem a nyelvem.

– Én… öö… szóval, nagy megtiszteltetés lenne.

Végigmért a tekintetével.

– Helyes. Akkor csináld.

Mégsem ment egy csapásra. Azt akartam, hogy minden tökéletes legyen, ezért az oldalon kértem javaslatokat. Egy fickó teljes SS-egyenruhába öltözött a lánykérésnél. Egy másik elvitte a szerelmét arra a helyre, ahol először kerültek közel egymáshoz, de én akkor sem akartam ott megkérni Brit kezét, ahol a melegek egymás farkát szopták. Az olvasók ádáz harcot vívtak amiatt is, kell-e jegygyűrű vagy sem, amikor a gyémántipar közismerten a zsidók kezében van.

Végül úgy döntöttem, egyszerűen csak elmondom, mit érzek. Egy nap eljöttem érte és elvittem magamhoz.

– Tényleg? – lelkendezett. – Te fogsz főzni?

– Gondoltam, együtt is csinálhatnánk – vetettem fel, ahogy beléptünk a konyhába. Elfordultam, mert biztosan tudtam, hogy lesír rólam, mekkora frászban vagyok.

– Mink van hozzá?

– Hát, igazán nem akarlak kiábrándítani. – Felé tartottam egy nagy Tic Tacos dobozt. Az oldalára ezt ítam: Jobban szeretlek MENTAzéletemet.

Elnevette magát.

– Ez aranyos.

Kapott egy kis csuprot is, rajta a felirattal: Te MÉZesíted meg az életemet.

Vigyorogva tartotta a kezét, várta a folytatást.

Ketchupot adtam neki, aminek a hátára kis cetlit ragasztottam: Melletted mindig a PARADICSOMBAN érzem magam.

– Nem mesterkélt egy kicsit? – mosolygott Brit.

– Az igazinak még nincs itt a szezonja. – Kezébe nyomtam egy kocka margarint. Hogy sose kapjunk VAJBA.

Azután kinyitottam a hűtőt.

A felső polcon három cukkini alkotta a H betű szárát, két íves banán az O-t és répák a két Z-t, majd jött zöldhagymából az Á, végül paradicsomokból kirakva az M.

A következő polcon celofánba csomagolva a hús, rajta a JÖSSZ szóval.

Legalul pedig egy sütőtök, benne Brit kifaragott nevével.

Brit mindkét kezét az arcához kapta, ahogy térdre ereszkedtem előtte. Feltartottam a gyűrűt. A kék topázzal, ami tökéletesen illett a szeméhez.

– Mondj igent! – könyörögtem.

Ujjára csúsztatta a gyűrűt, ahogy felálltam.

– Ezek után igazából habcsók karikára számítottam – jegyezte meg, mielőtt a nyakamba ugrott.

Csókolóztunk. Ahogy felültettem a pultra, a derekamra hurkolta a lábát, én meg arra gondoltam, hogy vele fogom tölteni életem hátralévő részét. A gyerekeinkre gondoltam, akik mind rá fognak hasonlítani, és akiknek milliószor jobb apjuk leszek, mint az enyém valaha volt.

Egy órával később, amikor egymás karjában feküdtünk a konyhakövön, magunk alatt összegyűrt ruháinkkal, még közelebb vontam magamhoz.

– Ezt igennek veszem – suttogtam.

* * *

Amikor hazajövök a bíróságról és belépek a házba, még mindig megy a tévé. Francis az ajtóban vár, s ahogy ránézek, a kérdés ott furakodik a nyelvemen, de mielőtt még feltehetném, meglátom Britet a nappali padlóján. Arcát centik választják csak el a képernyőtől, amelyen éppen Odette Lawton beszél a riporterekkel.

Brit elfordul, s most először a fiunk születése óta, most először hosszú hetek óta, elmosolyodik.

– Bébi… – suttogja, miközben eleven, gyönyörű, és újra az enyém. – Bébi, igazi sztár vagy.

RUTH

Láncra vernek.

Csak úgy összebilincselik a kezem, mintha ettől nem cikázna az ereimben kétszáz év minden megaláztatása, akár az elektromos áram. Mintha nem éreznék át minden fájdalmat, amit üknagyanyám és az ő anyja érezhetett a rabszolgapiacon. Láncra vernek, és a fiam – akinek születése óta mást se mondok, csak hogy nem a bőröd színe számít –, végignézi.

Ez annál is lealacsonyítóbb, mint hálóingben kiállni a nyilvánosság elé, mint mások szeme láttára üríteni a cellában, mint elszenvedni, ahogy Turk Bauer leköp, mielőtt egy vadidegen beszél helyettem a bíróval.

A nő megkérdezte, hozzányúltam-e a csecsemőhöz, s én hazudtam neki. Nem azért, mert abba a téveszmébe ringatom magam, hogy még megtarthatom az állásom, hanem mert nem járt elég fürgén az agyam, hogy kiválasszam a helyes választ – azt, amelyik a szabadsághoz vezet. S mert nem bíztam meg egy idegenben, akinek a szemében csupán egy vagyok a napi húsz ügyfél közül.

Hallgatom az ügyvédet – valami Kennedy, már el is felejtettem a nevét –, ahogy a másikkal perlekedik. Az ügyész színes nő, de még csak nem is néz a szemembe. Talán a mély megvetésen kívül semmit sem érez irántam, az állítólagos bűnöző iránt – vagy csak tudja, hogy el kell mélyítenie közöttünk a szakadékot, ha azt akarja, hogy komolyan vegyék.

Szavához híven Kennedy kiharcolja az óvadékot. Én meg másra se vágyom, csak hogy hálásan megöleljem.

– Most mi lesz? – kérdezem, ahogy a karzaton ülők meghallják a döntést, és újra egyetlen élő-lélegző szörnyeteget alkotnak.

– Kiengedik – válaszolja.

– Hála istennek! Mikor?

Percekre számítok, legfeljebb egy órára. Biztos alá kell írni a papírokat, amiket megőrizhetek a későbbiekre, annak bizonyítására, hogy az egész csak félreértés volt.

– Néhány napon belül – közli Kennedy. Azzal egy nagydarab őr karon ragad, hogy magával rántson az elátkozott épület legmélyebb bugyrába.

Ugyanabban a cellában várok, ahol a szünet alatt. Megszámolom a salakbeton építőelemeket: 360. Azután megszámolom újra. Turk Bauer tetoválásának pókhálójára gondolok, s arra, hogyan hihettem, hogy nem lehet ennél szörnyűbb. Nyilvánvalóan tévedtem. Azt sem tudom, mennyi idő telik el, mire Kennedy megjön.

– Mi ez az egész? – robbanok ki. – Nem tarthatnak itt napokig!

Jelzálogjogról és százalékokról beszél, amíg már zsong a fejem.

– Tudom, hogy aggódik a fia miatt. Biztos vagyok benne, hogy a nővére a gondját viseli.

A sírás énekhangként dagad a torkomban. A nővérem otthonára gondolok, ahol a fiúk visszaszólnak az apjuknak, ha arra kéri őket, hogy vigyék ki a szemetet. Ahol a vacsora nem meghitt családi együttlét, hanem dobozos kínai üvöltő tévével. Edisonra gondolok, ahogy olyan üzeneteket küld a munkahelyemre, mint Olvasom a Lolitát angolra. Nabokov TÉNYLEG beteg fazon.

– Szóval itt maradok? – kérdezem.

– Átszállítják a börtönbe.

– A börtönbe? – Borzongás fut végig a gerincemen. – De hát az óvadék…

– Az igazságszolgáltatás malmai sajnos lassan őrölnek, és őrizetben kell maradnia, amíg feldolgozzák az óvadéki kérelmet.

Hirtelen egy korábban nem látott őr bukkan fel a cellánál.

– Vége a traccspartinak, hölgyek – jelenti be.

Kennedy úgy kezdi köpködni a szavakat, mint az acélgolyókat.

– Nem beszéljen arról, mivel vádolják! Lesznek, akik megpróbálják majd kiszedni magából a részleteket, de ne álljon szóba velük. Ne bízzon senkiben!

Magában se?, tűnődöm el.

Az őr kinyitja a cella ajtaját, és rám parancsol, hogy nyújtsam előre a kezem. Megint azok a bilincsek és láncok.

– Feltétlenül szükséges ez? – kérdezi Kennedy.

– Nem én hozom a szabályokat – felel az őr.

Egy másik folyosón a hátsó rámpára vezetnek, ahol furgon vár. Odabent egy másik leláncolt nő. Testhez simuló ruhát és csillámos szemfestéket visel, fonott haja a háta közepéig ér.

– Ennyire dögösnek találsz? – kérdezi, mire nyomban félrekapom a tekintetem.

A kísérő bemászik előre és beindítja a motort.

– Uram – kiált előre a nő. – Nálam jobban senki nem szereti az ékszereket, de ez a karperec még nekem is sok.

Amikor a férfi nem válaszol, csak a szemét forgatja.

– Liza vagyok – mutatkozik be. – Liza Transy.

Nem tehetek róla, nevetnem kell.

– Tényleg ez a neve?

– Az tuti, magam választottam. S mennyivel jobban hangzik, mint a… Bruce. – Lebiggyeszti az ajkát, meredten néz, várja a reakciómat. Tekintetem manikűrözött kezéről csinos arcára vándorol. Ha megütközést vár tőlem, csalódást kell okoznom. Nővér vagyok. Én aztán tényleg mindent láttam már, beleértve a transznemű férfit, aki a meddő felesége helyett vállalta a terhességet, és az asszonyt, akinek két vaginája nőtt.

Állom a tekintetét, nem hagyom magam kizökkenteni.

– Ruth vagyok.

– A Meki megvolt, Ruth?

– Mi?

– A kaja, édes. Sokkal jobb a bíróságon, mint a sitten, nincs igazam?

Megrázom a fejem.

– Én még sosem voltam ilyen helyzetben.

– Nekem már adhatnának törzstagságit. Tudod, olyat, amivel a tizedik látogatás után ingyenkávé vagy sminkkészlet jár. – Elvigyorodik. – Miért kapcsoltak le?

– Ha én azt tudnám… – felelem, mielőtt eszembe jut, hogy nem volna szabad.

– Mi a szar, kislány? A bíróságról jössz, csak felolvasták ellened a vádat. Elkalandozott a figyelmed?

Elfordulok, inkább az elsuhanó várost nézem.

– Az ügyvédem azt tanácsolta, hogy ne beszéljek erről senkivel.

– Aha – húzza fel az orrát. – Ezer bocsánat, felség.

A visszapillantóban megjelenik a kísérő metszően kék szeme.

– Gyilkosságért van bent – közli.

Ezután már egész úton hallgatunk.

Amikor jelentkeztem a Yale-re, a mama megkérte a gyülekezet lelkipásztorát, hogy mondjon értem külön imádságot, hátha az Úr meglágyítja a felvételi bizottság tagjainak szívét, ha ehhez az eredményeim önmagukban nem lennének elegendőek. Emlékszem, milyen megkövülten ültem mellette a templomban, amint a gyülekezet egy emberként fohászkodott értem. Emberek haltak meg rákban, meddő párok reménykedtek a gyermekáldásban, háború dúlt a harmadik világ országaiban – akadt az Úrnak fontosabb dolga is, mint az én felvételim –, a mama mégis úgy gondolta, hogy ez ugyanolyan fontos, legalábbis a gyülekezet számára. Ez az ő sikerük is: egy diplomás fekete, aki megváltja a világot.

Az első nap, iskola előtt, a mama elvitt ebédelni.

– Te a kis nagyságra vagy hivatott – mosolygott. – Ahogy dr. King is megmondta. – Az egyik kedvenc idézetére utalt: Ha nem tehetsz nagy dolgokat, tégy apró dolgokat nagyszerű módon. – Ugyanakkor – tette hozzá –, azt se feledd, honnan jöttél.

Nem igazán értettem, mit akar. A tucatnyi környékbeli gyerek közé tartoztam, aki továbbtanulhatott, s közülük is csak alig maroknyi szerezhetett diplomát. Tudtam, hogy büszke rám. Tudtam, hogy úgy érzi, kifizetődött az a sok kemény munka, amit arra áldozott, hogy különb életem legyen, de ha már ilyen korán kilökött a fészekből, miért akarta, hogy magammal hurcoljam az ágakat, amelyekből állt? Nem repülhettem tovább nélkülük?

Anatómiát és élettant, farmakológiát és ápolói szakismereteket tanultam, de mindig úgy intéztem a napomat, hogy estére hazaérjek és beszámolhassak a napomról a mamának. Az se számított, hogy mindkét irányban két-két órát kellett ingáznom. A mama harminc éven át suvikszolta a padlót Ms. Mina házában, csak hogy ezen a vonaton ülhessek.

– Mesélj el mindent – kérte, miközben a tányéromra lapátolta, amit aznap főzött. Továbbadtam, amit csak tanultam: hogy a népesség fele az orrában hordozza az MRSA kórokozóját; hogy a nitroglicerin a bőrrel érintkezve képes bélmozgást kiváltani, és hogy a csigolyaközöket kitöltő folyadéknak köszönhetően reggel csaknem egy centivel magasabbak vagyunk, mint este. Bizonyos dolgokat mégis elhallgattam.

Tanulhattam az ország egyik legpatinásabb nővérképző intézetében, ez csakis az egyetem területén számított. A Yale-en a többi diák örült, ha megkapta aprólékos gonddal készített jegyzeteimet, vagy ha egy tanulókörbe tartozott velem. A kórházi gyakorlatok idején is minden tanárom magasztalta hozzáértésemet, ám amint véget ért a nap, és beugrottam a boltba egy kóláért, a tulaj végig a sarkamban maradt, nehogy elemeljek valamit. A vonaton az idős fehér nők anélkül mentek el mellettem, hogy a szemembe néztek volna, még ha akadt is mellettem szabad hely.

Egy hónapja járhattam az iskolába, amikor vettem egy Yale feliratú zárható kávéspoharat. Anyám feltételezte, hogy azért, mert hajnal előtt kell kelnem, ha el akarom érni a New Haven-i vonatot, és minden reggel velem együtt kelt, hogy megtöltse friss kávéval, pedig nem a koffein hiányzott, hanem egy belépőjegy a másik világba. Valahányszor a vonaton utaztam, az ölemben dédelgettem a poharat, amit szándékosan úgy fordítottam, hogy felszálláskor minden utas leolvashassa róla az egyetem nevét. Mintha egy zászlót lobogtattam volna, hogy jelezzem: Közétek tartozom.

A női börtön, mint kiderül, jó egy órára esik New Haventől. Érkezésünk után Lizával a gyűjtőcellába kerülünk, ami pontosan olyan, mint a bíróságon, csak sokkal zsúfoltabb. Máris tizenöt nő várakozik idebent. Ülőhelyek nincsenek, ezért lecsusszanok a fal mellett, hogy beékeljem magam két delikvens közé. Egyikük összekulcsolja a kezét, és spanyol nyelvű imádságot suttog maga elé. A másik a körmét rágja.

Liza a rácsnak dőlve, unottan kontyba fonja hosszú haját.

– Elnézést – szólítom meg. – Nem tudja, lehet majd telefonálni?

Felemeli a tekintetét.

– Á, szóval mégiscsak szóba állsz velem.

– Sajnálom. Nem akartam goromba lenni. Én csak… szóval, még új nekem ez az egész.

Felcsattint egy gumikarikát a copfja végére.

– Naná, hogy telefonálhatsz. Közvetlen azután, hogy felszolgálták a kaviárt és kapsz egy kiadós masszázst.

Ez megdöbbent. A telefonálás nem alapvető joga minden rabnak?

– A filmekben egész másmilyen… – mormolom magam elé.

Liza megigazítja és felpolcolja a melleit.

– Ne higgy el mindent, amit látsz.

Egy női börtönőr kinyitja a cella ajtaját. Az imádkozó nő reménykedve felnéz, de Lizát szólítják.

– Te jó ég, Liza! Már megint?

– Nem hallott még a gazdaság alaptörvényéről? Kereslet, kínálat. Nem szórakozásból csinálom. Ha nem lenne ekkora kereslet a szolgáltatásaimra, a kínálati oldal is leapadna.

Az őr elneveti magát.

– Ezt inkább el sem képzelem. – Azzal karon fogva kivezeti Lizát.

Egyenként máshová viszik a cella lakóit. Aki elmegy, nem tér vissza. Hogy lekössem magam, számba veszek mindent, hogy egy szép napon fel tudjam idézni Adisának, ha majd visszatekintünk erre és jót nevetünk az egészen: órákon át tartó várakozás után olyan beazonosíthatatlan ételt kapunk, amiről azt sem tudom, zöldség-e vagy hús; amikor beterelnek a cellába, azt épp egy olyan rab takarítja, aki megszólalásig hasonlít a másodikos tanáromhoz; bárhogy is szégyellem a hálóingem, a gyűjtőben van egy nő, aki olyan kabalajelmezt visel, amilyet a focimeccseken szokás. Végül ugyanaz a fegyőrnő, aki elvitte Lizát, kinyitja az ajtót, és a nevemen szólít.

Mosolyogva lépek felé, igyekszem a lehető legengedelmesebb lenni. Leolvasom a névtábláját: GATES.

– Gates fegyőrnő – szólítom meg, amint hallótávolságon kívül kerülünk –, én tudom, hogy csak a munkáját végzi, de engem óvadék ellenében szabadon engednek. A helyzet az, hogy kapcsolatba kell lépnem a fiammal…

– Tartogassa ezt a jogtanácsadónak. – Újabb fotókat készít rólam, újabb ujjlenyomatokat vesz le. Kitölt egy formanyomtatványt, miközben mindenről kifaggat: a nevemtől, címemtől és nememtől kezdve a HIV-státuszomon át az általam valaha használt összes kábítószerig. Ezután átvezet egy szekrénynél alig nagyobb szobába, ahol csak egyetlen szék áll.

– Vetkőzzön – parancsol rám. – A ruháit tegye a székre.

Meredten nézem.

– Vetkőzzön! – ismétli meg.

Karba tett kézzel támaszkodik az ajtónak. A börtönben először a szabadságunkról kell lemondanunk, majd közvetlen ezután az emberi méltósághoz való jogunkról. Hátat fordítok és kibújok a hálóingemből. Gondosan összehajtom, mielőtt a székre teszem. Kilépek a bugyimból és azt is összehajtom. A papucsot a halom tetejére helyezem.

Nővérként megtanuljuk, hogy tegyük elviselhetővé a páciens számára a másként lealacsonyító pillanatokat: takarjuk el a vajúdó nő széttárt lábait, húzzunk kórházi köntöst a csupasz hátsóra. Amikor a szülő asszony maga alá piszkít, annyira nyomja a baba feje, sietve összetakarítunk és megnyugtatjuk, hogy ez mindenkivel előfordul – próbáljuk kevésbé megalázóvá tenni az ilyen kínos élményeket. Ahogy pucéran borzongok, felötlik bennem, hogy a fegyőröket éppen az ellenkezőjére képzik ki. Mintha az lenne a cél, hogy minél inkább szégyelljen magam.

Úgy döntök, nem adom meg neki ezt az elégtételt.

– Nyissa ki a száját – parancsol rám, mire kinyújtom a nyelvem is, mintha orvosnál lennék.

– Hajoljon előre és mutassa, mi van a füle mögött.

Teszem, amit mond, bár el nem tudom képzelni, mit rejtegethet bárki a füle mögött. Utasít, hogy hajtsam előre a hajam, majd tárjam szét a lábujjaimat és emeljen fel a lábam, hogy lássa a talpamat.

– Guggoljon le és köhögjön háromszor.

A női anatómia rugalmasságát ismerve elképzelem, mi mindent csempészhetnék be a börtönbe. Belegondolok, ahogy tanulóként gyakorolnom kellett a kitágult méhnyak szélességének meghatározását. Egy centiméter egy ujjnyi tágulatnak felel meg. Két és fél centiméter a második és harmadik ujj, amint becsusszan egy akkora lyukba, mint a körömlakklemosó üveg szája. Négy centiméteres tágulat ugyanez a két ujj, csak az egyliteres Sweet Baby Ray’s barbecue-szósz üvegében. Öt centiméter a legnagyobb Heinz ketchupos üveg szája. Hét centiméter már a Kraft-féle parmezán sajt műanyag szórójának léptéke.

– Húzza szét a farpofákat.

Nemrég segítettem világra hozni egy nemi erőszak áldozatának kisbabáját. Teljesen természetes, hogy a szülés során újjáélednek az agresszióval kapcsolatos emlékképek. A vajúdó test küzd és harcol, ez pedig egy nemi erőszak áldozatánál olyan túlélési reflexet indíthat be, ami lelassítja vagy akár le is állítja a folyamatot. Ilyenkor mindennél fontosabb, hogy a saját biztonságos tereként érzékelje a szülőszobát. Hogy meghallgassák, és úgy érezze, van beleszólása abba, ami vele történik.

Nekem talán nincs sok beleszólásom, de ettől még dönthetek úgy, hogy nem leszek áldozat. Az egész vizsgálat célja az, hogy kiszolgáltatottnak érezzem magam, mint egy sarokba szorított állat. Hogy szégyenkezzem a pucérságom miatt.

Csakhogy én húsz éve látom, milyen csodálatos a női test – nem a megjelenése miatt, hanem amit képes elviselni.

Így hát felállok és a fegyőrnő szemébe nézek, amíg elfordítja tekintetét sima barna bőrömről, mellbimbóim sötét karikáiról, kerek hasamtól, a szőrpamacsról a combjaim között. Felém nyújtja a narancssárga kezeslábast, alávetettségem jelképét, és a számomat, ami többé nem egyénként, hanem egy csoport részeként azonosít. Kivárom, amíg újra a szemembe néz.

– A nevem Ruth – közlöm vele.

Ötödik osztály, reggeli. Egy könyvbe temetkeztem, amiből hangosan felolvastam az érdekes tényeket.

– Volt egy ikerpár, amelynek tagjai nyolcvanhét év különbséggel jöttek a világra.

Rachel velem szemben piszkálgatta a kukoricapelyhét.

– Akkor nem is ikrek, idióta.

– Mama! – kiáltottam fel automatikusan. – Rachel idiótának nevezett. – Lapoztam egyet. – Nagy Sigurd királyt a halott ölte meg, akit ő maga fejezett le. Amikor a nyergéhez kötözte a férfi fejét, felsértette bőrét a fogával, fertőzést kapott, és meghalt.

A mamám besietett a konyhába.

– Rachel, te ne hívd idiótának a húgodat. Ruth, te pedig ne olvass ilyeneket, amíg más enni próbál!

Vonakodva becsuktam a könyvet, de előtte még némán magamba szippantottam az utolsó érdekes tényt: Kentuckyban él egy család, amelynek tagjai a belterjesség és a genetika miatt már nemzedékek óta kék bőrrel születnek. Szuper lehet, gondoltam, miközben tanulmányoztam saját kezem két oldalát.

– Ruth! – szólt rám anyám élesen, ami azt jelezte, hogy sokadszorra szólít a nevemen. – Menj, húzd át a blúzod.

– Miért? – kérdeztem, mielőtt eszembe jutott, hogy ne szájaljak.

Mama megrángatta iskolai egyenruhám blúzát, amin talán tízcentes méretű kis folt éktelenkedett. Elfintorodtam.

– A pulóver alatt senki se fogja látni, mama.

– S ha leveszed a pulóvert? – tette fel a kérdést. – Sose menj koszos ruhában az iskolába, mert akkor az emberek nem az alapján fognak megítélni, hogy trehány vagy, hanem az alapján, hogy fekete vagy.

Több eszem volt annál, hogy leálljak vitázni a mamával, amikor ilyeneket mondott. Fogtam a könyvet és elszaladtam a szobánkba, hogy kerítsek egy tiszta blúzt. Miközben begomboltam, tekintetem a könyv felé tévedt, ahogy nyitva hevert az ágyamon.

A világ legmagányosabb teremtménye az a bálna, olvastam, amelyik már több mint húsz éve szólongatja a párját, de a hangszíne annyira különbözik a többi bálnáétól, hogy egyikük sem felel.

Miután megkapom a lepedőt, a takarót, szappant, fogkrémet és fogkefét, egy másik rab gondjaira bíznak, aki ismerteti a legfontosabb tudnivalókat: mostantól minden személyes higiéniai cikket úgy kell megvásárolnom a raktárostól; ha nézni akarom az Esküdt ellenségeket a társalgóban, előre le kell foglalnom a helyem; itt egyedül a halal étel ehető, ezért jobban teszem, ha muszlimnak vallom magam; egy Wig nevű valaki készíti a legtutibb tetkókat, mert ő vizeletet is kever a tintába, úgy tartósabb.

Ahogy elhaladok a cellák előtt, megfigyelem, hogy két bentlakó osztozik mindegyiken, akik túlnyomórészt feketék, míg a fegyőrök nem. Sok szempontból úgy érzem magam, mint annak idején, amikor anyám kierőszakolta a nővéremtől, hogy vigyen körbe a környéken és mutasson be a barátnőinek. A lányok gúnyt űztek belőlem amiatt, hogy Oreo vagyok – mármint kívül fekete, belül fehér. Akkor tartottam így a számat, nehogy még nagyobb bolondot csináljak magamból. Mi van, ha leendő lakótársam is ilyen? Mi közös lehetne bennünk?

Ha más nem, az, hogy mindketten foglyok vagyunk.

Befordulok a sarkon, mire a másik rab széles karmozdulattal előreint.

– Otthon, édes otthon. – Ahogy bekémlelek, egy fehér nőt látok a priccsén ücsörögni.

Ledobom ágyneműmet az üres matracra, azzal nekilátok széthajtogatni a lepedőt és a takarót.

– Mondtam, hogy ott alhatsz? – kérdi a nő.

Megdermedek.

– Öö… nem.

– Tudod, mi történt az utolsó lakótársammal? – Göndör vörös a haja, és a szemei nem egészen egy irányba állnak. Megrázom a fejem. Közelebb jön, amíg már arcomon érzem a leheletét. – Senki sem tudja – suttogja. Azzal nevetésben tör ki. – Bocs, csak szívatlak. A nevem Wanda.

A szívem a torkomban ver.

– Ruth vagyok – sikerül kinyögnöm. Az üres matrac felé intek. – Akkor…

– Felőlem! Lószart sem érdekel, amíg távol tartod magad a cuccaimtól.

Helyeslően biccentek, és Wanda figyelő tekintetéről kísérten ágyazni kezdek.

– Innen való vagy?

– Az East Endről.

– Én Bantamből. Jártál már ott? – Megrázom a fejem. – Más se nagyon. Az első alkalom?

Zavartan nézek fel.

– Bantamben?

– A sitten.

– Igen, de nem leszek itt sokáig. Csak amíg elintézik az óvadékot.

Wanda elneveti magát.

– Akkor hát minden oké.

Lassan felé fordulok.

– Mi az?

– Csak annyi, hogy én is arra várok. Lassan már három hete.

Három hete. Érzem, ahogy megbicsaklik a térdem; ahogy lerogyok a matracra. Három hét? Azt hajtogatom magamban, hogy nem vagyok ugyanabban a helyzetben, mint Wanda, de akkor is: három hét?

– Szóval, miért vagy itt?

– Semmiért.

– Elképesztő, hogy itt senki sem követett el semmit. – Wanda hátradől a priccsen, hogy kinyújtóztassa karjait a feje fölé. – Ők azt mondják, megöltem a férjemet. Én azt, hogy beleszaladt a késembe. – Rám néz. – Baleset volt. Tudod, mint amikor eltörte a karomat, beverte a képemet és lelökött a lépcsőn. Az is mind baleset volt.

Keménységet érzek a hangjában. Belém villan, hogy idővel talán én is így beszélek majd. Kennedyre gondolok, aki azt mondta, ne beszéljek senkivel.

Turk Bauerre gondolok és a tetoválására, amit felém villantott a zsúfolt tárgyalóteremben. Eszembe jut, hogy talán ő is ült már börtönben. Ez esetben több közös van bennünk, mint gondoltam.

Azután elképzelem a kisfiát, ahogy a karomon fekszik a hullaházban, hidegen és kéken, mintha gránitból lenne.

– Nem hiszek a balesetekben – mondom ki, és annyiban hagyom a dolgot.

Ramirez jogtanácsadónak kerek és puha az arca, akár a fánk, amit a kávéjába mártogat. Folyton lecsepegteti az ingét, én pedig próbálom nem észrevenni, valahányszor megteszi.

– Ruth Jefferson – olvassa fel nevem az aktájából. – Kérdése van a látogatás rendjével kapcsolatban?

– Igen – bólintok. – Van egy fiam, Edison. Kapcsolatba kell lépnem vele, hogy elintézze az óvadékkérelemhez szükséges papírokat. Még csak tizenhét éves.

Ramirez kutatni kezd a fiókban. Előrángat egy fegyverkatalógust, majd egy marok brosúrát a depresszióról, míg végül felém nyújt egy formanyomtatványt.

– Írja le azok nevét és címét, akiket fel akar venni a látogatók listájára.

– Azután mi lesz?

– Azután postázom a kérvényét, majd ha aláírták és visszaküldték, megkapja az engedélyt, és minden sínen lesz.

– De ez hetekbe telhet…

– Általában elég tíz nap. – Ramirez tovább szürcsöli a kávéját.

Könnyek szöknek a szemembe. Olyan az egész, mint egy lidércnyomás, amiben azt bizonygatom, hogy csak álmodom, de folyton jön valaki, hogy megrázza a vállamat: Nem, nem álmodsz.

– Ennyi időre nem hagyhatom egyedül.

– Szólhatok a gyerekvédelmi szolgálatnak…

– Ne! – bukik ki belőlem. – Csak azt ne.

A heves reakcióra leteszi a fánkot, hogy vessen rám egy szánakozó pillantást.

– Minden az igazgatón múlik. Ő engedélyezhet egy soron kívüli látogatást két felnőtt részéről, mielőtt még a hivatalos kérvényt feldolgoznák, de miután a fia még csak tizenhét, kell majd egy felnőtt kísérő.

Adisa, gondolom, azután rögtön eszembe jut, miért nem engednék be soha mint kísérőt. Priusza van, öt éve hamis csekken próbálta befizetni a lakásbérletet.

Visszatolom az asztalon a formanyomtatványt. A falak úgy záródnak össze, mint egy objektív lamellái.

– Azért köszönöm – sikerül kinyögnöm, mielőtt visszakísérnek a cellámba.

Wanda a priccsén ücsörög, egy Twix-szeleten rágódik. Csak egy pillantást vet rám, azután letör egy darabkát és felém nyújtja.

A kezembe veszem, ujjaim ökölbe szorulnak körülötte. A csokoládé olvadozni kezd.

– Nincs telefon? – kérdezi Wanda, mire megrázom a fejem. Leülök a priccsemre, azután elfordulok tőle, a fal felé.

– Mindkárt kezdődik a Judy bírónő. Nem jössz nézni?

Amikor nem válaszolok, döngő léptekkel távozik, nyilván a társalgó felé. Lenyalom a csokit az ujjaimról, azután egymáshoz préselem két tenyerem, hogy az utolsó reménysugárhoz forduljak. Uram, fohászkodom, kérlek, könyörgök, hallgass meg!

Kiskoromban sokszor aludtam Christinánál a nagy barna téglaházban. Kiterítettük hálózsákunkat a nappaliban, Sam Hallowell pedig beindította a mozigépet, hogy régi rajzfilmeket vetítsen nekünk, amiket még tévéigazgató korában szerezhetett. Akkoriban ez nagy dolognak számított – nem létezett se video, se Netflix; magánvetítésre legfeljebb a filmcsillagok jártak, meg talán a kölykeik. Bármennyire féltem attól, hogy máshol töltsem az éjszakát, nem tudtam ellenállni a kísértésnek. Mama mindkettőnket megfürdetett és ágyba dugott, mielőtt hazament, kakaót és sütit kaptunk tőle, s mire felébredtünk, már vissza is tért, hogy palacsintát süssön nekünk.

Ahogy idősebbek lettünk, a különbségek Christina és közöttem egyre nyilvánvalóbbá váltak. Egyre inkább nehezemre esett úgy tenni, mintha a mamám nem nekik dolgozna; mintha iskola után nem kellene dolgoznom, míg ő focicsapatnak szurkol; mintha nem a kinőtt ruháit viselném. Nem mintha éreztette volna velem. A tulajdon gyanakvásom épített közénk falat, egyik kínos pillanatról a másikra. Christina barátnői mind szőkék voltak, szépek és sportosak, akik úgy ágaztak ki belőle, mint a hópihe egyforma küllői. Csak azért kerülöm őket, mondogattam magamban, mert nem akarom, hogy Christina úgy érezze, engem is be kell vennie közéjük; pedig valójában azért távolodtam el tőle, mert ez kevésbé fájdalmas megoldásnak tűnt, mint kockáztatni az elkerülhetetlen pillanatot, amikor feleslegessé válok.

Miközben tudatosan elszigeteltem magam Christinától, egyedül az okozott gondot, hogy nem sok más barátom akadt: a pakisztáni cserediák és a szürke hályogos lány, akit matekból korrepetáltam – ők is csak azért, mert velem együtt sehová sem passzoltak. Tucatnyi fekete kölyköt is ismertem, de a körülményeiket – tőzsdei alkusz szüleiket, vívóleckéiket, nantucketi nyaralóikat – egy világ választotta el a mieinktől. Az akkor tizennyolc éves Rachel már az első gyerekét várta. Talán rá is ráfért volna egy barát, de már akkor se tudtam mit mondani neki, amikor ott ültünk egymással szemben az asztalnál. Annyira mást várt az élettől, mint amiben én reménykedtem – s ha őszinte akarok lenni, attól is féltem, hogy ha túl sokat lógok vele, a rá jellemző sztereotípiák rám is átragadnak, mint valamilyen fertőzés, ami még inkább nehezíti a beilleszkedést a Daltonba.

Talán ez lehet az oka, hogy amikor Christina egy pénteken pizsamapartira hívott, még azelőtt igent mondtam, hogy átgondoltam volna a dolgot. Igent mondtam neki, s reméltem, hogy rácáfol minden előítéletemre. Az új barátai társaságában reméltem megosztani a bennfentes tréfákat azokról az időkről, amikor még alufóliából készítettünk magunknak sisakot és az ételliftbe rejtőzve úgy tettünk, mintha űrhajón repülnénk a Hold felé; vagy amikor Ms. Mina kutyája, Fergus odakakilt az ágyába, mi pedig fehér festéket kentünk a foltra, hogy senki ne vegye észre. Én akartam lenni az egyetlen barátja, aki tudja, melyik konyhaszekrényben tartjuk a rágcsálnivalókat, hol vannak az ágyneműk, és mi a neve Christina régi plüssállatainak. Tudatni akartam mindenkivel, hogy Christina sokkal régebb óta a barátom, mint ők.

Christina két másik másodévest hívott meg: Mistyt, aki diszlexiásnak hazudta magát, hogy könnyítést kapjon a házi feladatból, de az nem okozott számára gondot, hogy felolvasson a Cosmókból, amiket Christina hozott a tetőteraszra; és Kierát, aki megszállottan viszonyult Rob Lowe-hoz és a saját combközéhez. Mindnyájan kiterítettük a törülközőnket odafent. Christina felhangosította a rádiót, mire szólni kezdett a Dire Straits-szám, aminek betéve tudtam a szövegét. Arra gondoltam, mennyit hallgattuk Ms. Mina lemezeit – csupa eredeti felvételt a Broadway-szereposztással –, miközben piruettezve Hamupipőkének, Eva Perónnak vagy épp Maria von Trappnak képzeltük magunkat.

A táskámból elővettem egy flakon naptejet. A többi lány babaolajjal kente magát, mintha rostélyos lenne a rácson, de nekem más se hiányzott, mint hogy még sötétebb legyek. Észrevettem, hogy Kiera engem méreget.

– Le tudsz barnulni?

– Öö… persze.

Misty megkímélt attól, hogy bele kelljen mennem a részletekbe.

– Ez olyan szuper! – kiáltott fel. – Jönnek fel a britek. – Úgy fordította a magazint, hogy mind lássuk a modelleket – egyik gebébb, mint a másik –, akik az új divathullám jegyében brit lobogókba és olyan aranygombos piros kabátokba öltöztek, amikről Michael Jackson jutott eszembe.

Christina leült mellém.

– Linda Evangelista olyan tökéletes, nem?

– Öö, tényleg? – húzta fel a szemöldökét Kiera. – Nekem olyan, mint egy náci. Cindy Crawford annyival természetesebb! – Vetettem egy pillantást a fotókra. – A nővérem nyáron Londonba utazik – árulta el Kiera. – Hátizsákkal bejárja egész Európát. Az apám megígérte, még írásba is adta, hogy ha tizennyolc leszek, én is mehetek.

– Hátizsákkal? – borzongott meg Misty. – Abban meg mi a jó?

– Olyan romantikus! Képzeld csak el. Eurail-bérlet. Diákszállók. Dögös srácok.

– Szerintem a Savoy romantikus – vitázott Misty. – S ott van zuhany is.

Kiera az égre emelte a tekintetét.

– Mondj már valamit, Ruth! Ugye, hogy egy romantikus regény szereplői se találkoznak a Savoyban? Akkor már inkább egymásba botlanak egy vasúti peronon, vagy véletlenül egymás hátizsákját veszik fel, meg ilyenek.

– Mintha a végzet sodorná őket egymás karjába – feleltem, de közben csak arra gondoltam, hogy muszáj végigdolgoznom a nyarat, ha valaha tovább akarok tanulni.

Christina átfordult a hasára.

– Éhen halok. Kell valami rágcsa. – Felnézett rám. – Hoznál nekünk valamit enni, Ruth?

Mama elmosolyodott, amikor a konyhába léptem, ahol mennyei illatok terjengtek. A pulton egy tálca süti hűlt, a másik a sütőben pirult. Felém tartotta a fakanalat és engedte, hogy belenyaljak a tésztába.

– Mi újság az Azúrparton?

– Mindenki éhes – vontam vállat. – Christina enni akar.

– Nocsak, nocsak! Akkor miért nem ő áll itt előttem?

Válaszra nyitottam a szám, pedig nem tudtam, mit mondjak. Miért engem kért meg? S én miért pattantam?

A mama összepréselte az ajkát.

– Mit keresel itt, kicsim?

A földet néztem csupasz lábfejem között.

– Mondtam… éhesek vagyunk.

– Ruth – ismételte meg. – Mit keresel itt?

Ezúttal nem tehettem úgy, mint aki nem érti.

– Én… – kezdtem olyan csendesen, hogy én is alig hallottam, és reméltem, hogy a mamám még ennyire sem. – Nem tudtam máshová menni.

– Ez nem igaz – erősködött. – Mi tárt karokkal várunk, csak te nem állsz készen.

Felkaptam egy tányért, hogy sütiket halmozzak rá. Nem értettem, mit akar ezzel, de nem is igazán akartam tudni. A nap hátralévő részében messze elkerültem. Mire este hazament, mi már bezárkóztunk Christina szobájába, Depeche Mode-ot hallgattunk és a matracon táncoltunk. Hallgattam, ahogy a többi lány beszámol a titkos szerelméről, és úgy tettem, mintha nekem is lenne, nehogy kimaradjak a társalgásból. Amikor Kiera elővett egy flaska vodkát (Tudod, ebben van a legkevesebb kalória, ha be akarsz rúgni), úgy csináltam, mintha nem lenne nagy ügy, pedig csak úgy kalapált a szívem. Nem ittam – a mama meg is ölt volna, de azért sem, mert uralkodnom kellett magamon. Lefekvés előtt minden este bekentem a bőröm; kakaóvajjal dörgöltem be a térdemet, a sarkamat és a könyökömet, nehogy kicserepesedjen; gondosan kifésültem és sálba bugyoláltam a hajam, hogy növekedésre serkentsem. Ezt csinálta a mama, ezt csinálta Rachel is, mégis biztosan tudtam, hogy az efféle rituálék idegennek tűnnének egy pizsipartin – még Christinának is. Nem akartam felelni a kérdésekre, nem akartam még jobban kilógni a sorból, ezért elterveztem, hogy utolsóként megyek ki a mosdóba, és ott maradok, amíg a többiek el nem alszanak, másnap pedig hajnalban kelek és megcsinálom a hajam, mielőtt bárki más felébredne.

Így hát ébren maradtam, míg Misty kínos részletességgel beszámolt róla, milyen leszopni valakit, azután Kiera rosszul lett a fürdőben. Engedtem, hogy mindenki előttem mosson fogat, és kivártam az árulkodó hortyogást, mielőtt kiléptem a koromsötétbe.

Úgy aludtunk, mint a szardíniák, mind a négyen együtt Christina ágyában. Felemeltem a takarót és besiklottam Christina mellé, hogy orromban érezzem samponjának barackillatát. Azt hittem, már alszik, de átfordult és rám nézett.

A sál a fejemre tekeredett, vörösen, mint egy nyílt seb, lelógó végeivel a hátamon. Láttam, ahogy Christina tekintete felé rebbent, azután újra a szemembe nézett. Nem tett rá megjegyzést.

– Úgy örülök, hogy itt vagy – suttogta, s egy röpke, áldott pillanatra én is így éreztem.

Késő éjjel, miközben Wanda horkolása átsípol a priccsen, éberen fekszem. Minden félórában megjelenik egy fegyőr, elemlámpájának fényével végigsöpör rajtunk és meggyőződik arról, hogy mindenki alszik. Ilyenkor én is behunyom a szemem. Közben eltűnődök, megszokom-e valaha, hogy száz nő hortyog körülöttem. Eltűnődök, megszokom-e valaha ezt.

Az egyik ilyen körben az elemlámpa fénye megállapodik rajtunk. Wanda méltatlankodva ül fel.

– Felkelni – mordul fel a fegyőrnő.

– Mi a fasz? – zsémbel Wanda. – Ilyenkor akarja átkutatni a cellát? Csak hogy tudja, a raboknak is vannak jogaik…

– Nem maga. – A fegyőr felém biccent az állával. – Ő.

Wanda erre megadóan felemeli a kezét. A csokiját talán megosztja velem, de ebben most egyedül vagyok.

Reszket a térdem, ahogy felállok és a nyitott cellaajtóhoz lépek.

– Hová visznek?

Az őr nem válaszol, csak végigterel a futófolyosón. Megtorpan egy ajtó előtt és rácsörög az ügyeletesre, mire az ajtó karcos csikorgással kinyílik. Belépünk a légzsilipbe, ahol kivárjuk a hátsó ajtó bezáródását, mielőtt az elülső varázslatos módon feltárul.

Néma csendben terelnek egy kis helyiségbe, ami megint csak szekrényre emlékeztet. Itt papírzacskót nyomnak a kezembe.

Belekémlelek, hogy viszontlássam a hálóingemet és a papucsomat. Lerángatom magamról a rabruhát, megszokásból elkezdem összehajtani, azután csak ledobom a padlóra. Visszaveszem a régi ruhám, a régi életem.

Az őr csak rám vár, amikor kinyitom az ajtót. Ezúttal elvezet a cella mellett, ahol érkezésemkor fogva tartottak. Most csak két nőt látok odabent: mindkettő összegömbölyödik a padlón, a levegőben alkohol és hányás bűze terjeng. Azután már kint is vagyunk, magunk mögött hagyjuk a szögesdróttal megkoronázott kerítést.

Rémülten fordulok kísérőm felé.

– Nincs nálam pénz. – Tudom, hogy legalább egy órára vagyunk New Haventől, s nekem nincs pénzem se buszra, se telefonra, se rendes ruhára.

Az őr a távolba biccent állával. Csak most veszem észre, hogy árny moccan a sötétség mélyén, a holdtalan éjszakában. Az elmosódott sziluett lassan kirajzolódik, mígnem felismerem egy autó körvonalait, majd valakiét, aki kiszáll és szaladni kezd felém.

– Mama! – hallom Edisont, amint a nyakamba temeti az arcát. – Menjünk haza!

KENNEDY

Kétféle ember megy közvédőnek: aki hisz abban, hogy képes megváltani a világot, és aki rohadtul tudja, hogy nem képes. Előbbi a frissen végzett csillagszemű ügyvédbojtár, aki változtatni akar a dolgokon. Utóbbiak vagyunk mi, akik a rendszerben élünk, ezért pontosan tudjuk, hogy a probléma sokkal nagyobb, mint amit mi vagy az ügyfeleink jelentünk. Miután a vérző szívünkre kérget von a realitás, legfeljebb apró győzelmeket tudunk kivívni: visszaszerezzük a rehabról kijött anyukának az állami gondozásba került gyerekét; érvénytelenítünk egy korábbi szenvedélybetegség feltárására vonatkozó indítványt, aminek semmi köze az ügyfél jelenleg zajló peréhez; valóságos zsonglőrként ügyek százait tartjuk a levegőben, miközben próbáljuk elkülöníteni azokat, ahol nem elég kiharcolni az óvadékot. A közvédő előbb-utóbb megérti, hogy nem annyira Superman, mint inkább Sziszüphosz, aki rosszabb esetben beleroppan a szikla súlyába – esetünkben az ügyek tucatjaiba, a végtelenített munkaidőbe, a szaros kis fizetésbe. Hamar megtanuljuk elkülöníteni a magánéletünk picinyke szegletét, és próbáljuk nem hazavinni a munkánkat.

Ezért amikor két egymást követő éjjelen is Ruth Jeffersonnal álmodom, tudom, hogy bajban vagyok.

Az első álomban úgy találkozom Ruthszal, mint a jogi képviselője. Felteszem neki a rutinkérdéseket, amiket az ügyfeleimnek szoktam, de valahányszor megszólal, valami idegen nyelven beszél, amit nem értek. Még azt sem ismerem fel, milyen nyelven. Egyre kínosabb, hogy arra kell kérnem, ismételje meg a választ. Amikor végül kinyitja a száját, egy csomó kék pillangó röppen ki belőle.

A második éjjel azt álmodom, hogy Ruth meghív vacsorára. Életemben nem láttam ilyen gazdagon megterített asztalt: egy focicsapat jóllakna ennyi étellel, és minden fogás fenségesebb, mint az előző. Iszom egy pohár vizet, még egyet, majd egy harmadikat, mire kiürül a kancsó. Megkérdezem, kaphatnék-e még, mire Ruth elborzad. Azt hittem, tudja, válaszol, s amikor felnézek, kiderül, hogy egy börtöncellában vagyok.

Kiszáradt torokkal ébredek. Az oldalamra hemperedek és az éjjeliszekrényemen álló pohár után nyúlok, hogy igyak egy hosszú, hűs kortyot. Érzem, ahogy Micah karja a derekamra hurkolódik és közelebb von. A nyakamat csókolgatja, keze besiklik a pólóm alá.

– Mit tennél, ha börtönbe kerülnék? – bukik ki belőlem.

Micah szemhéja felpattan.

– Biztosan tudom, hogy a feleségem vagy és elmúltál tizennyolc.

– Nem. – Szembefordulok vele. – Ha tennék valamit… amiért elítélnének?

– Izgalmas gondolat – vigyorog Micah. – Ügyvédnő a börtönben. Oké, játsszuk le. Mit követtél el? Közszeméremsértést? Kérlek, mondd, hogy közszeméremsértést! – Újra magához von.

– De most komolyan. Mi lenne Violettel? Mit mondanál neki?

– Így akarod a tudtomra adni, hogy ezúttal tényleg kinyírtad a főnököd?

– Az csak elméleti felvetés.

– Akkor vitassuk meg úgy tíz perc múlva. – Elsötétedik a tekintete, ahogy megcsókol.

Míg Micah borotválkozik, megpróbálom kontyba tűzni a hajam.

– Ma is mégy a bíróságra? – kérdezi.

Az arca még most is kipirult, akárcsak az enyém.

– Délután. Honnan tudtad?

– Nem szurkálsz kötőtűket a fejedbe, csak amikor a bíróságra mész.

– Ezek hajtűk, és azért vannak, hogy profinak nézzenek.

– Túl dögös vagy ahhoz, hogy profinak nézzenek.

Elnevetem magam.

– Reméljük, az ügyfeleim nem így gondolják. – Megadásra bírok egy makacs hajtincset, mielőtt csípőmmel a mosdókagylónak dőlök. – Arra gondoltam, elkérek Harrytől egy komoly ügyet.

– Remek ötlet – felel enyhén szarkasztikus hangon Micah. – Csak alig ötszáz ügy lóg a fejed felett, mindenképpen kell még egy, hogy lekösse a fölös energiádat és a szabad idődet.

Igaza van. Közvédőként csaknem tízszer annyi ügyem van, mint amennyit az Amerikai Ügyvédi Kamara ajánl – ez azt jelenti, hogy átlagban egy óránál is kevesebb idő jut felkészülni azokra, amelyek eljutnak a perig. A nap túlnyomó részében dolgozom, nem ebédelek, már a pisiszünetről is leszoktam.

– Ha ettől jobban érzed magad: úgysem fogja nekem adni.

Micah borotvája a porcelánon csörömpöl. Amikor összeházasodtunk, ámuldozva meredtem a mosdókagyló peremén száradó kis sörtékre, és arra gondoltam, talán ugyanúgy kiolvashatnám belőlük a jövőt, mint egy jósnő a teafüvekből.

– Van ennek bármi köze a börtönökkel kapcsolatos új keletű érdeklődésedhez?

– Lehet – vallom be.

– Hát, inkább vállald be a pasit, mint hogy csatlakozz hozzá a rács mögött.

– Nő – igazítom ki. – Ruth Jefferson. Az a nővér. Nem megy ki a fejemből.

Még ha az ügyfelem valami szörnyűséget is követett el, együtt tudok érezni vele. El tudom fogadni, hogy rossz döntést hozott, és hiszek az igazságszolgáltatásban – mármint abban, hogy mindenkire egyformán vonatkozik. Ezért csinálom azt, amit.

Ruth esetében valamiért mégsem áll össze a kép.

Hirtelen Violet ront be a fürdőbe. Micah törülközőt köt a derekára, én összehúzom a köntösöm.

– Mami, papi! Ma én vagyok Minnie.

Plüss Minnie egeret szorongat a kezében, akivel tényleg sikerült összeöltöznie: pöttyös szoknyát, sárga tornacipőt, piros bikinifelsőt és a lomos fiókból előhalászott csipkés kesztyűt visel. Máris azon merengek, hogyan győzzem meg arról, hogy bikiniben mégsem mehet az oviba.

– Minnie megesett nő – mutat rá Micah. – Már vagy hetven éve. Mikinek rég el kellett volna vennie.

– Mi az a megesett nő? – tudakolja Violet.

Megcsókolom Micah-t.

– Ezért kinyírlak – közlöm édes hangon.

– Á – csillan fel a szeme. – Akkor ezért kerülsz börtönbe.

Az irodában van egy tévénk: kis képernyős, épp befér a kávégép és a konzervnyitó közé. Szakmai okokból kell, mert néha az ügyfeleinkről is tudósítanak, reggelente azonban, mielőtt ülésezni kezdene a bíróság, általában a Jó reggelt, Amerika! megy rajta. Ed odáig van Lara Spencer ruhatáráért, míg a szememben George Stephanopoulos a kemény belemenős riporter és a női vágyserkentő tökéletes elegye. Végigülünk egy sor elméleti elemzést az elnökjelöltek programjáról, míg Howard kávét főz és Ed beszámol a felesége szüleivel elköltött vacsoráról. Az anyósa még mindig a felesége előző férjének nevén szólítja, pedig már kilenc éve házasok.

– Ezúttal – teszi hozzá Ed – arra is rákérdezett, mennyi vécépapírt használok.

– Mit mondtál neki?

– Hogy épp eleget – von vállat Ed.

– Egyáltalán, miért akarta tudni?

– Azt mondta, próbálnak spórolni, mert fix nyugdíjból élnek. Nem számít, hogy négy hétvégéből hármat a Foxwoodsban töltenek, de azért visszavehetnénk a seggtörlésből.

– Szar ügy – vigyorgok. – Hát ez meg?

Robin Roberts egy terebélyes, középkorú, vörös hajú fickóval készít interjút, akinek a versét befogadta egy neves irodalmi antológia, de csak miután japán hangzású álnéven adta be.

– Harmincötször utasítottak el – meséli –, ezért arra gondoltam, megpróbálkozom egy névvel, ami…

– Színesebb? – egészíti ki Roberts.

Ed felhorkan.

– Lassan indul a nap…

Mögöttem Howard ledob egy kanalat. Csörömpölve hull a mosogatóba.

– Mi ebben olyan nagy szám? – kérdezi Ed.

– A hazugság – felelem. – Egy fehér biztosítási kockázatelemző másvalaki kultúráját bitorolja, hogy megkapja a tizenöt perc hírnevét.

– Ha ez igaz lenne, nem kéne minden évben több száz japán verseskötetnek megjelennie? A fickó nyilvánvalóan jó verset írt. Erről miért nem beszél senki?

A főnököm, Harry Blatt ront a pihenőszobába, kabátja tornádóként kavarog a lába körül.

– Rühellem az esőt – jelenti be. – Miért nem költöztem Arizonába? – E szavakkal felkap egy csésze kávét, mielőtt beveszi magát az irodájába.

Követem, hogy halkan bekopogjak csukott ajtaján.

Harry még akkor is elázott kabátját teregeti, amikor belépek.

– Mi az? – reccsen rám.

– Emlékszik az ügyre, amiben vádemelés történt? Ruth Jeffersonra?

– Prostitúció?

– Nem egészen. A nővér a Mercy-West Havenből. Az enyém lehet?

Letelepszik az íróasztala mögé.

– Megvan. A halott csecsemő.

Miután nem mond többet, nekem kell kitöltenem a csendet.

– Közel öt éve vagyok itt, és ez tényleg közel áll hozzám. Szeretnék egy lehetőséget, hogy bizonyíthassak.

– Gyilkossági ügy – emlékeztet Harry.

– Tudom, de akkor is azt gondolom, hogy én vagyok a megfelelő ember. Előbb-utóbb úgyis rám kell bíznia egy komoly ügyet. Miért ne lehetne inkább előbb?

Harry felmordul. Ez is jobb, mint az egyenes elutasítás.

– Hát, jobban örülnék egy bejáratott névnek, de miután maga még kezdő, Ed is ott fog ülni az asztalnál.

Jobban örülnék egy Neander-völgyi ősembernek.

Hé, várjunk csak!

– Egyedül is menni fog. – Csak amikor lassan rábólint, akkor tudatosul bennem, hogy mostanáig visszafojtottam a lélegzetem.

* * *

Számolom az órákat és vádemeléseket, amiket végig kell szenvednem, mielőtt végre elmehetek a női börtönbe. Míg az autóban vesztegelek, elpróbálom magamban a nyitómondatokat, melyek bizalmat ébreszthetnek Ruthban a védője iránt. Talán még nem sok gyilkosságot tárgyaltam, de annál több droggal kapcsolatos ügyet és könnyű testi sértést.

– Nem először visznek bálba – mondom ki hangosan a visszapillantó tükörben, azután csak forgatom a szemem.

– Óriási megtiszteltetés, hogy képviselhetem.

Ne már! Egy piáros mondana ilyet Meryl Streepnek.

Veszek egy nagy levegőt.

– Helló – próbálkozom. – Kennedy vagyok.

Tíz perccel később leparkolok és belerázódok színlelt magabiztosságom köntösébe, mielőtt határozott léptekkel az épület felé indulok. A kapuban álló fegyőrnek akkora a hasa, mintha a tizedik hónapban járna.

– Vége a látogatási időnek – közli jó előre.

– Az ügyfelem miatt jöttem. A neve Ruth Jefferson.

Az őr ránéz a számítógépre.

– Akkor nagy pechje van.

– Hogy mondja?

– Két napja elengedték – válaszol.

Lángolni kezd az arcom. Képzelem, milyen ostobán festhetek: a fontoskodó ügyvéd, aki még a saját ügyfeléről se tudja, hol van.

– Igen! Persze! – Úgy teszek, mintha mindvégig tudtam volna, csak próbára tenném a nyilvántartást.

Még akkor is hallom gúnyos nevetgélését, miután a börtönkapu döngve becsapódik mögöttem.

Néhány nappal azután, hogy hivatalos levelet küldök a lakására – a címre, amit az óvadékkérelmen megadott –, Ruth befárad az irodámba. Épp a fénymásoló irányába tartok, amikor nyílik az ajtó, és belép rajta, láthatóan idegesen és habozva, mint aki nem biztos benne, hogy jó helyen jár. A sivár belsővel, az egymásra halmozott dobozokkal és mappákkal nem annyira ügyvédi iroda benyomását keltjük, inkább olyan üzletét, ami épp most nyílik – vagy zár be örökre.

– Ruth! Helló! – Felé nyújtom a kezem. – Kennedy McQuarrie.

– Igen, emlékszem.

Magasabb nálam és kivételes a tartása. Szórakozottan arra gondolok, mennyire lenyűgözné anyámat.

– Megkapta a levelem – közlöm a nyilvánvalót. – Örülök, hogy itt van, sok mindent meg kell beszélnünk. – Tehetetlenül körülnézek, hogy hová ültessem le. A fülkém túl szűkös, a pihenőszoba túl informális. Ott van még Harry irodája, de abban ott van Harry is. Ed éppen használja az egyetlen tárgyalót egy letéti ügyben. – Nem harapna valamit? Van egy Panera a sarkon. Szokott…

– Enni? – fejezi be helyettem. – Igen, szoktam.

Kifizetem a levesét és a salátáját, mielőtt választunk egy félreeső bokszot. Az esőről társalgunk, hogy mennyire kellett már, de most már lassan elállhatna.

– Kérem – intek az étel felé. – Lásson csak neki.

Felkapom a szendvicsemet és beleharapok, mire Ruth meghajtja a fejét.

– Köszönjük neked az ételt, Urunk, amiért gondoskodsz a testünkről, a te Fiad érdemére…

Még akkor is tele a szám, amikor kimondja az áment.

– Szóval hívő ember – állapítom meg, miután lenyelem a falatot.

Felnéz rám.

– Ez gond?

– A legkevésbé sem. Csak jó tudni, mert így könnyebben megkedveltetem majd az esküdtekkel.

Most először nézem meg alaposabban – végtére is utoljára becsavart hajjal és hálóingben láttam. Ezúttal visszafogottabban öltözik, csíkos blúzba, matrózkék szoknyába és lapos talpú, mégis nőies cipőbe, amit oly sokat vikszelnek, hogy a sarkaknál kezd megkopni. Egyenes haját feszes kontyba fogja a tarkóján. Bőre világosabb, mint ahogy emlékeztem rá, majdnem olyan árnyalatú, mint a tejeskávé, amibe kiskoromban lopva beleittam, ha az anyám nem nézett oda.

Az idegesség minden emberen másként mutatkozik meg. Nekem be sem áll a szám. Micah visszahúzódóvá válik, anyám igazi sznobbá. Ruth pedig láthatóan merevvé. Ezt a tényt is elraktározom magamban, mert az esküdtek könnyen félreértelmezhetik: haraggal vagy dölyfösséggel azonosíthatják.

– Tudom, hogy nem könnyű – halkítom le a hangomat –, de száz százalékban őszintének kell lennie velem. Még akkor is, ha idegenek vagyunk egymásnak, ami reményeim szerint idővel megváltozik. Fontos tudnia, hogy bármit mond nekem, nem használható fel maga ellen. Mindenben köt az ügyvédi titoktartás.

Ruth gondosan leteszi a villát, mielőtt bólint.

– Rendben.

Kis jegyzetfüzetet halászok elő a táskámból.

– Először is, melyik kifejezést tartja elfogadhatóbbnak: a feketét, az afroamerikait vagy a színest?

Ruth meredten néz.

– A színest – dönt egy hosszú pillanat után.

Lekörmölöm. Aláhúzom.

– Egyszerűen csak szeretném, ha oldottabb lenne a beszélgetésünk. Higgye el, én sosem színekben gondolkodom. Számomra az egyetlen, ami számít, az emberi faj, rendben?

Egymáshoz préseli az ajkait.

Megköszörülöm a torkom, csak hogy megtörjem a csendet.

– Elmondaná még egyszer, hol járt iskolába?

– Először a plattsburghi SUNY-t végeztem el, azután a Yale nővérképzőjét.

– Nem semmi – mormolom, ahogy ezt is felírom.

– Ms. McQuarrie…

– Kennedy.

– Kennedy… én nem mehetek vissza a börtönbe. – Ahogy egyenesen a szemembe néz, egy pillanatra lelátok egészen a szívéig. – Ott a fiam, akit rajtam kívül senki sem tud olyan férfivá nevelni, amilyen egy napon majd lesz.

– Tudom. Figyeljen, én tényleg beleadok mindent. Rengeteg tapasztalatom van az olyanokkal, mint maga.

Az arca újra maszkká dermed.

– Az olyanokkal, mint én?

– Az olyanokkal, akiket súlyos bűncselekménnyel vádolnak – fejtem ki.

– De én nem csináltam semmit.

– Hiszek magának, de ettől még meg kell győznie az esküdteket is. Végig kell tehát vennünk az összes tényt, hogy kiderüljön, miért vádolták meg.

– Azt hittem, ez nyilvánvaló – feleli Ruth csendesen. – A kisbaba apja nem akarta, hogy a fia közelében legyek.

– Az a szélsőjobbos bőrfejű? Neki semmi köze az ügyéhez.

Ruth pislogni kezd.

– Nem értem, hogy lehetséges ez…

– Nem ő vádolja magát. Az az egész nem számít.

Úgy néz rám, mintha meghibbantam volna.

– De hát én vagyok az egyetlen színes nővér a szülészeten…

– Az államügyész számára mindegy, hogy fekete, fehér, kék vagy zöld. Az ő szemében csak az számít, hogy kötelessége volt legjobb tudása szerint ellátni a gondjaira bízott újszülöttet. Csak mert a főnöke utasította, hogy ne nyúljon a csecsemőhöz, még nem kapott felhatalmazást arra, hogy csak álljon, és ne tegyen semmit. – Előrehajolok. – Az államnak még azt sem kell bizonyítania, hogy szándékosan vagy gondatlanságból tette-e. A feltevései akár ellent is mondhatnak egymásnak. Olyan, mintha vödörben úszkáló halakra lődözne: ha bármelyiket eltalálja, maga komoly bajban van. Ha az ügyész bizonyítani tudja a rosszhiszeműséget, és hogy a felmentése miatt érzett haragjában elősegítette az újszülött halálát, az esküdtek elítélik emberölésért. Még ha arra hivatkozunk is, hogy baleset történt – s ezzel bevalljuk, hogy nem a legjobb képessége szerint látta el a csecsemőt, sőt tudatosan figyelmen kívül hagyta a biztonsági megfontolásokat –, gyakorlatilag ezüsttálcán kínáljuk fel az esküdtszéknek a gondatlanságból, foglalkozás körében elkövetett emberölést. Ön pedig mindkét esetben börtönbe kerül. S egyik esetben sem számít a bőrszíne.

Vesz egy nagy levegőt.

– Tényleg azt hiszi, hogy ha fehér lennék, most itt beszélgetnénk?

Lehetetlenség úgy tekinteni az ügyre – a nővérre, aki az egyetlen színes dolgozó az osztályon, a fehér felsőbbrendűséget hirdető apára és a fellépésétől megfutamodó kórházi vezetésre –, hogy közben ne vegyük számításba a faji előítéleteket.

Mégis.

Minden közvédő hazudik, ha azt mondja, hogy az igazság vak. Elég csak megnézni egy faji felhangoktól terhes tárgyalás közvetítését, és egyértelműen látni fogjuk, amint a jogi képviselők, a bírák és az esküdtek egymással versenyezve bizonygatják, hogy ez az egész nem faji kérdés – még ha nyilvánvalóan az is. Bármely közvédő tanúsíthatja, hogy bár az ügyfeleink túlnyomó része színes, a tárgyaláson sosem lehet kijátszani a faji kártyát.

Egyszerűen azért, mert egyenlő az öngyilkossággal. Sosem lehet tudni, hogyan gondolkodnak az esküdtek. Nem lehetünk biztosak abban sem, mi a bíró meggyőződése. Ha tutira el akarunk veszíteni egy pert, amelynek a mélyén bármilyen faji előítélet lappang, csak annyit kell tennünk, hogy nevén nevezzük a dolgokat. Ha tehát nem akarunk veszíteni, adnunk kell az esküdteknek valami kapaszkodót – valami bizonyítékot, ami tisztázza az ügyfelünket, számukra pedig lehetővé teszi, hogy továbbra is úgy viselkedhessenek, mintha a törvény előtt mindenki egyenlő lenne.

– Nem – vallom be. – Csak túl kockázatos lenne erre hivatkozni. – Közelebb hajolok. – Nem azt mondom, hogy nem érte hátrányos megkülönböztetés, Ruth. Azt mondom, hogy ne most próbáljon elégtételt venni miatta.

– Hanem mikor? – Egyre indulatosabb a hangja. – Ha még a bíróság előtt sem beszélhetünk erről, mégis mitől változnának meg a dolgok?

Nem tudom a választ. Az igazságszolgáltatás malmai lassan őrölnek, de szerencsére a polgári ügyekben mindig több olaj jut a fogaskerekek közé – leginkább készpénz formájában, amivel a méltánytalanság áldozatait kárpótolni próbálják.

– Indíthat polgári pert. Abban én nem képviselhetem, de körbekérdezhetek és találhatok valakit, aki a munkahelyi diszkriminációra szakosodott.

– Nekem nem telik ügyvédre…

– Részesedésért is vállalják, általában a kiharcolt kártérítés egyharmadáért. Ha figyelembe vesszük azt az öntapadós cetlit, szerintem nemcsak a kiesett jövedelmét fogják megítélni, de a lelki megrázkódtatásért is kárpótolják, ami a felettese döntése miatt érte.

Leesik az álla.

– Úgy érti, pénzt kapok?

– Nem lepne meg, ha több milliót is – bólintok.

Ruth Jefferson szóhoz sem jut.

– Száznyolcvan napja van, hogy hivatalos panaszt nyújtson be az egyenlő munkakörülmények megteremtését célzó szövetségi bizottsághoz, az EEOC-hez.

– Azután mi lesz?

– Az EEOC szépen kivárja a büntetőjogi eljárás végét.

– Miért?

– Mert ha bűnösnek nyilvánítják, az nagyban befolyásolja az esélyeit – mondom ki nyíltan. – Onnantól kezdve a jogi képviselőjének egészen más stratégiát kell követnie. A bűnösségét igazoló döntés beterjeszthető bizonyítékként, ami szinte biztosan megnehezíti a dolgát.

Átforgatja mindezt a fejében.

– Tehát ezért nem akarja, hogy a diszkrimináció szóba kerüljön ezen a tárgyaláson. Hogy ha bűnösnek nyilvánítanak, annak ne legyen ilyen kihatása. – Összefonja kezét az ölében. Megcsóválja a fejét, azután behunyja a szemét.

– Nem hagyták, hogy végezze a munkáját – emlékeztetem. – Ön hagyja, hogy végezzem az enyémet.

Ruth vesz egy nagy levegőt, mielőtt felnyitja a szemét és állja a tekintetemet.

– Rendben – bólint. – Mit akar tudni?

RUTH

Miután kiengednek a börtönből, másnap reggel felébredek, és viszontlátom a mennyezet ismerős repedéseit, amiket mindig meg akarok csináltatni, de valahogy sosem jutok el odáig. Hátamban érzem a kihúzható vendégágy rugóit és hálát adok értük. Behunyom a szemem, s csak hallgatom az édes harmóniát, ahogy a kukásautók végigjárják az utcánkat.

Hálóingben teszem fel a kávét (egy újban; a másikat, amit a bíróságon viseltem, az első alkalommal eladományozom), mielőtt végigslattyogok a folyosón Edison szobája felé. Fiam az igazak álmát alussza; még akkor sem riad fel, amikor elfordítom az ajtógombot, belépek és leülök a matracára.

Kiskorában a férjemmel gyakran elnéztük, hogyan alszik. Wesley néha a hátára fektette tenyerét, hogy érezze a tüdő kitágulását és összehúzódását. Hihetetlen tudással rendelkezünk az emberi élet létrejöttéről, de bármennyit tanultam a sejtekről és az osztódásról, az idegrendszer kialakulásáról és a többiről, sosem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy mindehhez jó adag csoda is kell.

Edisonból mélyről jövő morgás tör fel, ahogy megdörgöli a szemét.

– Mama? – Egyszeriben magához tér és felül. – Mi a baj?

– Semmi – felelem. – Minden a legeslegnagyobb rendben.

Kifújja a levegőt, mielőtt vet egy pillantást az órára.

– Lassan mennem kell iskolába.

Előző este a kocsiban beszéltünk erről, így tudom, hogy Edison egy egész napot mulasztott, amíg az óvadékkérelmet intézte. Mostanra alighanem többet tud a jelzáloghitelezés és az elidegenítés gyakorlatáról, mint én magam.

– Felhívom a titkárságot. Igazolom a hiányzásodat.

Persze mindketten tudjuk, mi a különbség a Kérem, nézzék el Edison hiányzását, de elkapott valamit és a Kérem, nézzék el Edison hiányzását, de ki kellett váltania az anyját a börtönből között. Edison meg is rázza a fejét.

– Ne! Majd én beszélek a tanárokkal.

Nem néz a szemembe. Érzem kettőnk közt a szeizmikus mozgást.

– Köszönöm – sóhajtok fel. – Még egyszer.

– Nem kell megköszönnöd, mama.

– De igen. – Rémülten eszmélek rá, hogy mindaz a könny, amit az elmúlt huszonnégy órában sikerült magamban tartani, hirtelen a szemembe szökik.

– Hé… – Edison felém hajol, hogy megöleljen.

– Ne haragudj – csuklom a vállán. – Nem tudom, miért éppen most hullok szét.

– Minden rendben lesz.

Újra érzem: mintha a föld megindulna a talpam alatt; mintha a csontjaim átrendeződnének a testemben. Beletelik egy pillanatba, amíg felismerem, hogy életünkben először Edison vigasztal engem, nem pedig fordítva.

Sokat tűnődtem azon, érzi-e egy anya, mikor válik felnőtté a gyermeke. Belegondoltam, klinikai-e a változás, mint a pubertáskor kezdete; érzelmi, mint az első alkalom, amikor összetörik a szívünk; vagy tudatos, mint amikor az oltárnál kimondjuk az igent. Belegondoltam, hogy talán élettapasztalataink – diplománk, első munkánk, első gyermekünk – érik el azt a kritikus tömeget, ami átbillent a holtponton. Ez is olyasmi, amit azonnal észrevenni, mintha a hirtelen jött komolyság borfoltként terülne szét, vagy csak lassan érik meg, mint a tükör patinája?

Hát, már tudom a választ: a felnőttkor olyan, mint a homokba húzott vonal. A gyermekünk egyszer csak ott áll a túlsó oldalán.

Azt gondoltam, átlépi. Azt gondoltam, a vonal is mozoghat.

Csak arra nem gondoltam soha, hogy én fogom átlökni a túloldalra.

Hosszú időbe telik eldönteni, mit vegyek fel a közvédő irodájába. Huszonöt éve viselek nővérruhát; kiöltöznöm legfeljebb a templomba kellett. A csipkegalléros-virágmintás ruha és a kopogó sarkú cipő valahogy mégsem tűnik alkalmasnak egy hivatalos megbeszélésre. A szekrényem mélyén megtalálom a matrózkék szoknyát, amit a szülői értekezletekre szoktam felvenni, és összepárosítom a csíkos blúzzal, amit a mama vett nekem karácsonyra a Talbotsból – tudom, mert még rajta van a címke. Beletúrok a klumpa-kollekcióba, ami ott lapul minden tapasztalt nővér ruhatárában, mígnem előkerül egy lapos talpú fekete cipő, ami kissé talán viseltes, de legalább megy a ruhámhoz.

Amikor megérkezem a levélfejlécen megadott címre, biztosan tudom, hogy rossz helyen járok. Nincs senki a pultnál – sőt, nincsen pult sem. Kis fülkék és egymásra tornyozott dobozok alkotnak labirintust, mintha az alkalmazottak kisegerek lennének valami nagy léptékű tudományos kísérletben. Bizonytalanul megteszek néhány lépést, amikor hirtelen meghallom a nevem.

– Ruth! Helló! Kennedy McQuarrie!

Mintha elfelejthettem volna. Biccentek, és megrázom a kezét, ha már felém nyújtja. Nem igazán értem, miért mégis ő az ügyvédem. Az óvadéki tárgyaláson még azt mondta, hogy nem képviselhet.

Csacsogni kezd, de olyan lendületesen, hogy egy szavát se érteni. Ami azért is érthető, mert nagyon ideges vagyok. Nincs pénzem jogi képviseletre, hacsak nem áldozok fel mindent, amit félretettem Edison továbbtanulására, de előbb ítéljenek életfogytiglanra, mint hogy ez megtörténjen. Ugyanakkor, csak mert ebben az országban mindenki kaphat ügyvédet, ez még nem jelenti azt, hogy minden ügyvéd ugyanolyan is lenne. A tévében mindig felmentik azt, akit menő ügyvéd véd, miközben akinek hivatalból rendelnek ki egyet, mindig úgy tesz, mintha nem lenne semmi különbség.

Ms. McQuarrie javasolja, hogy együnk valamit, de amilyen ideges vagyok, egy falat se menne le a torkomon. Amikor rendelünk, elővenném a tárcámat, de ragaszkodik hozzá, hogy ő fizessen. Eleinte bosszankodom – kiskoromtól, amikor még Christina levetett ruháit hordtam, nem szorulok rá senki jótékonyságára –, de mielőtt szóvá tenném ezt, erőt veszek magamon. S ha minden ügyfelével ezt csinálja, hogy megalapozza a kapcsolatot? S ha ugyanúgy meg akarja kedveltetni magát, ahogyan én magamat?

Miután leülünk a tálcánkkal, merő megszokásból asztali áldást mondok. Akkor is ezt szoktam tenni, ha senki más. Corinne is ateista: folyton az égben lakó nagy spagetti-szörnnyel tréfálkozik, amikor imádkozni hall, vagy azt látja, hogy fejet hajtok az uzsonnás zacskóm előtt. Ezért sem lep meg, amikor Ms. McQuarrie értetlenül néz rám.

– Szóval hívő ember – állapítja meg.

– Ez gond? – Talán tud valamit, amit én nem – mondjuk az esküdtek hajlamosabbak elítélni azokat, akik hisznek Istenben.

– A legkevésbé sem. Csak jó tudni, mert így könnyebben megkedveltetem majd az esküdtekkel.

Ahogy ezt hallom, lesütöm a szemem. Annyira ellenszenves alak lennék, hogy ilyen kiragadott tulajdonságokkal kéne felébresztenem az emberek jóindulatát?

– Először is – lép tovább –, melyik kifejezést tartja elfogadhatóbbnak: a feketét, az afroamerikait, vagy a színest?

A legelfogadhatóbbnak a Rutht vélem, de ezt magamban tartom.

– A színest.

Egyszer a munkahelyemen egy Dave nevű ápoló idegbajt kapott ettől. Nekem talán nincsen színem? – Széttárta húsos karjait. – Átlátszó volnék? Még jó, hogy nincsenek külön színesek és színtelenek. – Azután, ahogy feltűnt neki a jelenlétem, fülig elvörösödött. – Bocs, Ruth. Tudod, a szememben te nem is vagy fekete.

Az ügyvédem tovább beszél.

– Higgye el, én sosem színekben gondolkodom. Számomra az egyetlen, ami számít, az emberi faj, rendben?

Könnyű elhinni, hogy egy a sorsunk, amíg az embert nem rángatják el az otthonából az éjszaka közepén, de azt is tudom, hogy a fehérek azért mondanak ilyeneket, mert ezt tartják helyesnek, nemcsak kitöltik vele a csendet. Néhány évvel korábban Adisa teljesen megkergült, amikor a Twitteren megjelent a #mindeneletszamit, válaszként az aktivistáknak, akik A FEKETE ÉLET IS SZÁMÍT feliratú táblákkal vonultak fel.

– Ezzel igazából azt mondják, hogy a fehérek élete számít – árulta el Adisa. – A feketék pedig a saját érdekükben jobban teszik, ha ezt nem felejtik el.

Ms. McQuarrie halkan köhécsel, amiből rájövök, hogy elkalandoztak a gondolataim. Az arcára összpontosítok, miközben feszesen elmosolyodom.

– Elmondaná még egyszer, hol járt iskolába? – biztat.

Mintha csak tesztelne.

– Először a plattsburghi SUNY-t végeztem el, azután a Yale nővérképzőjét.

– Nem semmi.

Micsoda? Hogy felsőfokú végzettségem van? Hogy a Yale-re jártam? Edisonnak is ezzel kell majd szembesülnie?

Edison.

– Ms. McQuarrie… – kezdem.

– Kennedy.

– Kennedy… – A bizalmaskodás furán idegen a számomra. – Én nem mehetek vissza a börtönbe. – Arra gondolok, hogy totyogó kiskölyökként Edison belebújt Wesley cipőjébe és abban csoszogott. Egy egész élete lesz rá, hogy módszeresen kitöröljék belőle ezt a gyerekkori varázslatot, egyik konfrontációval a másik után. Nem akarom, hogy idő előtt szembesülnie kelljen ezzel. – Ott a fiam, akit rajtam kívül senki sem tud olyan férfivá nevelni, amilyen egy napon majd lesz.

Ms. McQuarrie – Kennedy – előrehajol.

– Tudom. Figyeljen, én tényleg beleadok mindent. Rengeteg tapasztalatom van az olyanokkal, mint maga.

Egy újabb címke.

– Az olyanokkal, mint én?

– Az olyanokkal, akiket súlyos bűncselekménnyel vádolnak.

Azonnal felveszem a sündisznóállást.

– De én nem csináltam semmit.

– Hiszek magának, de ettől még meg kell győznie az esküdteket is. Végig kell tehát vennünk az összes tényt, hogy kiderüljön, miért vádolták meg.

Óvatosan nézek rá, próbálok hinni az ártatlanságában, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik. Nekem csak ez az egy ügyem van; neki talán száz másik. Talán tényleg elfeledkezett a tetovált bőrfejűről, aki leköpött a bíróságon.

– Azt hittem, ez nyilvánvaló. A kisbaba apja nem akarta, hogy a fia közelében legyek.

– Az a szélsőjobbos bőrfejű? Neki semmi köze az ügyéhez.

Egy pillanatig szólni se tudok. A bőrszínem miatt letiltanak az egyik páciensemről, azután megköveznek, amiért követtem az utasítást, amikor ugyanaz a páciens veszélybe került. Egyszerűen lehetetlen, hogy ez a kettő ne kapcsolódjon egymáshoz.

– De hát én vagyok az egyetlen színes nővér a szülészeten.

– Az államügyész számára mindegy, hogy fekete, fehér, kék vagy zöld – magyarázza Kennedy. – Az ő szemében csak az számít, hogy kötelessége volt legjobb tudása szerint ellátni a gondjaira bízott újszülöttet. – Elsorolja, hányféleképpen találhatnak bűnösnek az esküdtek. Minden tételnél azt érzem, mintha újabb tégla kerülne a falba, ami nem enged kitörnöm ebből a helyzetből. Rádöbbenek, hogy szörnyű hibát követtem el: elhittem, hogy az igazságszolgáltatás az igazságról szól, és az esküdtek ugyanúgy hisznek az ártatlanság vélelmében, mint én. Csakhogy az előítélet éppen fordítva működik: az ítélet mindig megelőzi a bizonyítást.

Így pedig semmi esélyem.

– Tényleg azt hiszi – kérdezem csendesen –, hogy ha fehér lennék, most itt beszélgetnénk?

Megrázza a fejét.

– Nem. Csak túl kockázatos lenne erre hivatkozni.

Hogyan nyerhetnénk meg az ügyet, ha fittyet hányunk arra, miért került a bíróság elé? Nyilvánvalóan nem számíthatok tisztességes eljárásra. Mintha arról beszélnénk, hogy a páciens egy elfertőződött körömbenövésbe halt bele, és meg se említenénk, hogy mellesleg egyes típusú diabéteszben szenvedett.

– Ha még a bíróság előtt sem beszélhetünk erről, mégis mitől változnának meg a dolgok?

Összefonja ujjait az asztalon.

– Indíthat polgári pert. Abban én nem képviselhetem, de körbekérdezhetek és találhatok valakit, aki a munkahelyi diszkriminációra szakosodott. – Elmagyarázza, hogy jogi szempontból mit jelent ez.

Az általa említett kártérítés akkora, hogy a legvadabb álmaimban sem képzeltem volna.

Persze van egy buktató. Mindig van egy buktató. A per, ami gazdaggá tehet – és segíthet megfizetni egy menő ügyvédet, aki talán azt is hajlandó lesz elismerni, hogy a bőrszínem juttatott a bíróság elé –, addig nem kezdődhet el, amíg ez le nem zárul. Vagyis ha bűnösnek találnak, búcsút inthetek minden jövőbeli kártérítésnek.

Hirtelen ráébredek, hogy Kennedy nem tudatlanságból akarja szőnyeg alá söpörni az ügy faji jellegét. Épp ellenkezőleg. Pontosan tudja, mit kell tennem, hogy hozzájussak ahhoz, amit megérdemlek.

Mintha vakon tévelyegnék, és Kennedy McQuarrie lenne az egyetlen, akinek van térképe. Belenézek a szemébe.

– Mit akar tudni? – kérdezem.

KENNEDY

Amikor a Ruthszal folytatott első megbeszélés után este hazatérek, Micah megint későig dolgozik, ezért az anyám vigyáz Violetre. A ház oregánótól és frissen sült kenyértésztától illatozik.

– Ez a szerencsenapom? – A hosszú munkanap minden terhe leomlik a vállamról, ahogy Violet felpattan a színezője mellől és felém reppen. – Csak nem házi pizza lesz vacsorára?

Megpörgetem a kislányomat. Egyik apró öklében még most is vérvörös zsírkrétát szorongat.

– Én is csináltam. Találd ki, mi az.

Anyám lép elő, tányérján egy amorf tésztapacával.

– Ó, ez egyértelműen egy… elef… – aztán elkapom anyám tekintetét, ahogy sietve megrázza a fejét. Felemeli a karjait Violet háta mögött, úgy vicsorít. – Egy dinoszaurusz – helyesbítek. – Naná, hogy az.

Violet szélesen elmosolyodik.

– Csak beteg. – Az oregánó zöld pöttyeire mutat. – Azért kiütéses.

– Himlős szegény? – kérdezem, miközben beleharapok.

– Nem – rázza a fejét. – Ez hüllő-diszfunkció.

Kis híján kiköpöm a falatot. Nyomban leteszem Violetet, aki visszaszalad az asztalhoz és a színezőjéhez. Felvonom a szemöldököm.

– Mit néztetek? – kérdezem anyámtól nyugodt hangon.

Tudja, hogy nem engedünk mást Violetnek, csak a Szezám utcát vagy a Disney Junior csatornát, de miután meg lehetne mintázni róla az ártatlanság szobrát, azonnal tudom, hogy titkol valamit.

– Semmit.

Megpördülök, hogy a sötét képernyőre meredjek. Hirtelen sugallatra kézbe veszem a távirányítót és bekapcsolom.

Wallace Mercy teljes dicsőségében áll a manhattani városháza előtt. Vad fehér haja úgy meredezik a fején, mintha áramütés érte volna, miközben öklét a magasba emelve szolidaritást vállal egy újabb égbekiáltó igazságtalanság áldozataival.

– Fivéreim és nővéreim! Kérdezem én: mikor lett a félreértés szó a faji előítélet szinonimája? Bocsánatkérést követelünk a New York-i rendőrség vezetői részéről, amiért ilyen szégyenletes és megalázó helyzetbe hozták ezt az ünnepelt sportolót… – A Fox hírcsatorna logója alatt megjelenik egy ismerősnek tűnő, jóvágású és sötét bőrű arc.

A Fox News. Nem mondhatnám, hogy sűrűn nézzük Micah-val. Ez az a csatorna, ahol bármikor felbukkanhat egy erekciós zavarokon segítő gyógyszer reklámja.

– Engedted, hogy Violet ezt nézze?

– Természetesen nem – vágja rá anyám. – Csak szundi alatt kapcsoltam oda.

Violet felnéz a színezőjéből.

– Az Ötös Skála!

Megsemmisítő pillantást vetek anyámra.

– Az Ötös Skálát nézted a négyéves lányommal!

Égnek löki a karjait.

– Oké, rendben, elismerem, néha nézzük. Ezek csak hírek, az ég szerelmére! Nem olyan, mintha P-O-R-N-Ó lenne. Amúgy hallottál róla? Felfújták az egészet. Az a nevetséges kamulelkész csak tépi a száját, miközben a rendőrök próbálják végezni a dolgukat.

Violethez fordulok.

– Szívem, miért nem választod ki a pizsamádat és a könyvet a meséhez?

Amint felszalad az emeletre, visszafordulok a tévéhez.

– Ha már muszáj Wallace Mercyt nézned, legalább kapcsolj az MSNBC-re – nyögök fel.

– Látni se bírom a fickót. Ha engem kérdezel, ezzel végképp nem használ Malik Thaddon ügyének.

Malik Thaddon. Hát ezért volt olyan ismerős. Néhány éve megnyerte a US Opent.

– Mi történt?

– Kilépett a hotelből, mire négy rendőr elfogta. Nyilvánvalóan öszszetévesztették valakivel.

Ava letelepedik mellém a kanapéra, miközben a kamera ráközelít a szómenéstől szenvedő Wallace Mercyre, akinek kidagadnak az inai és lüktetnek az erei, mintha a szívroham küszöbén állna.

– Tudod – tűnődik el anyám –, ha nem lennének folyton ilyen dühösek, talán jobban odafigyelnénk rájuk.

Nem kell megkérdeznem, kikre gondol.

Eszem még egy falatot dinoszaurusz formájú pizzámból.

– Nem kanyarodhatnánk vissza oda, hogy csak olyan adókat nézzetek, ahol a reklámokban nem sorolják fel a lehetséges mellékhatásokat?

Anyám karba teszi a kezét.

– Szerintem jobban is örülhetnél annak, hogy a lányod nyitott szemmel jár a világban és érdeklődik a dolgok iránt.

– Még csak kisbaba, anya. Más se hiányzik, mint hogy azon agyaljon, őt mikor viszik el a rendőrök.

– Jaj, kérlek! Violet végig színezgetett. Oda se figyelt. Csak annyit vett észre az egészből, hogy milyen vicces Wallace Mercy haja.

Megmasszírozom a szemem sarkát.

– Oké. Fáradt vagyok. Napoljuk el ezt a kérdést.

Anyám elveszi üres tányéromat és feláll. Láthatóan megsértődött.

– Isten ments, hogy ne tudjam a helyem, és többnek képzeljem magam háztartási alkalmazottnál.

Beveszi magát a konyhába, míg én lefektetem Vit. Az általa választott egyik mesekönyv az egérről szól, akinek annyira komplikált a neve, hogy egyik barátja sem tudja kimondani, míg a másik a Fuss, kutya. Fuss! – az egész könyvtárból ennek a címét utálom a legjobban. Bemászom mellé az ágyba és puszit nyomok a homlokára. Eperillatú habfürdőtől és Johnson’s sampontól illatozik, ami saját gyerekkoromat idézi. Ahogy hangosan olvasni kezdek, feljegyzem magamban, hogy ne felejtsek el köszönetet mondani anyámnak, amiért megfürdeti, megeteti, és ugyanúgy szereti Violetet, mint én – még ha ő meg is engedi, hogy nézze Wallace Mercy kirohanásait.

Abban a pillanatban Ruth jut az eszembe. Más se hiányzik, mint hogy azon agyaljon, őt mikor viszik el a rendőrök, mondtam az anyámnak Violetről.

Pedig ha őszinte akarok lenni, sokkal kisebb az esélye, hogy az én gyermekemet tévesztik össze egy bűnözővel, mint, mondjuk, Ruthét.

– Mami! – pirít rám Violet, amiből rájövök, hogy amíg elkalandoztak a gondolataim, olvasni is elfelejtettem.

– Tetszik a kalapom? – olvasom fennhangon. – Nem nagyon.

RUTH

Adisa úgy gondolja, szükségem van egy kis kényeztetésre, ezért meghív ebédre. A kis bisztróba megyünk, ahol a szakácsok maguk sütik a kenyeret, és akkora adagokat adnak, hogy a felét mindig hazaviszem. Sokan vannak, ezért Adisával a pulthoz ülünk.

Egyre több időt töltök a nővéremmel, ami egyszerre megnyugtató és furcsa. Azelőtt, ha épp nem Edisonnal voltam, szinte mindig dolgoztam, most viszont üres a naptáram.

– Ez mind szép és jó – hallom Adisát –, de gondoltál már arra, hogy a későbbiekben miből fogod fizetni az ebédedet?

Arra gondolok, amit Kennedy előző nap mondott a polgári perről. Az nem kevés pénz, de egyelőre nem számolhatok vele – s talán később se.

– Jobban aggaszt, hogyan etessem a fiamat – vallom be.

Résnyire szűkül a szeme.

– Mennyid van a cihában?

Mi értelme lenne hazudni?

– Úgy három hónapra való.

– Azt tudod, hogy ha megszorulnál, hozzám mindig fordulhatsz, ugye?

Ezen muszáj mosolyognom.

– Igazán? Múlt hónapban is én adtam kölcsön neked.

Adisa is elvigyorodik.

– Csak azt mondtam, hogy hozzám mindig fordulhatsz. Azt nem, hogy tudok is segíteni. – Megvonja a vállát. – Nem mintha nem lenne világos, hogy mit kéne tenned.

A hét folyamán kiderült, hogy túlképzett vagyok szinte minden irodai munkára, beleértve a meghirdetett titkárnői és recepciós pozíciókat is. A nővérem szerint munkanélküli-segélyért kellene folyamodnom, de én ezt becstelenségnek érezném. Miután leült a por, mindenképp vissza akarok menni dolgozni. A részmunkaidő is megoldás lehet, de egyelőre képzett szakápoló vagyok, akinek felfüggesztették az engedélyét. Inkább bele sem megyek ebbe a kérdésbe.

– Én csak azt tudom, hogy amikor Tyana fiúját lopáson érték és vád alá helyezték, nyolc kerek hónapot vártunk a tárgyalásra – jegyzi meg Adisa. – Vagyis öt hónap még mindig hibádzik. Mit mond az a csontos seggű fehér ügyvéded?

– A neve Kennedy, és azzal van elfoglalva, hogy ne kelljen börtönbe mennem, úgyhogy nem vele fogom megtárgyalni, hogyan tartsam el magam, amíg a tárgyalásra várok.

Adisa felhorkan.

– Nem hinném, hogy ez az aprócska részlet valaha is eszébe jutna egy ilyennek…

– Egyszer láttad életedben – mutatok rá. – Semmit se tudsz róla.

– Azt tudom, hogy akik közvédőnek mennek, azok jobban törődnek az igazsággal, mint a pénzzel, különben rég társtulajdonosok lennének valami menő ügyvédi irodánál. Vagyis Kennedy kisasszony vagy beleszületett a jóba, vagy talált egy pénzes apucit, aki kitömi pénzzel.

– Kihozott a börtönből.

– Helyesbítek: a fiad hozott ki a börtönből.

Haragos pillantást vetek Adisára, majd a pultos felé fordulok, aki a szemüvegét tisztogatja.

Adisa a mennyezetre emeli a tekintetét.

– Ha nem akarsz beszélni, nekem úgy is jó. – Elnézi a bárpult felett lebegő tévét, amin épp a reklámblokk fut. – Hé – szól a csaposnak –, nem nézhetnénk valami mást?

– Amit csak akar. – A férfi felé löki a távirányítót.

Adisa egy perc alatt végigpörgeti az adókat, csak akkor torpan meg, amikor meghallja az ismerős gospelt: Uram, Uram, Uram, légy irgalmas! Azzal a kamera ráközelít Wallace Mercyre, az aktivistára. Ma egy texasi iskolát pécézett ki magának, ahol letartóztattak egy muszlim fiút, miután meg akarta mutatni tanárának az általa összerakott órát, amit tévesen azonosítottak időzített bombaként.

– Ahmed – hallom Wallace-t –, ha hallod ezt, hadd mondjak neked valamit. Hadd szóljak az összes fekete és barna bőrű gyermekhez is, akik joggal rettegnek attól, hogy a bőrszínük miatt egyszer ők is ilyen helyzetbe kerülnek…

Szinte biztos, hogy Wallace Mercy korábban igét hirdetett, vagy csak nem kapta meg az emlékeztetőt arról, hogy nem kell akkor is üvöltenie, amikor mikrofont tartanak elé.

– Azt akarom mondani nektek, hogy valaha én is kevesebbre tartottam magam amiatt, ahogy kinézek. Nem fogok hazudni: ha a Sátán kételyt ültet a szívembe, néha még most is azt gondolom, hogy ezeknek az embereknek van igazuk, a legtöbbször mégis azt mondom: Jól megmutattam az összes farizeusnak. Bárhogy gáncsoltak, elértem a célomat. Ahogy ti is el fogjátok.

Adisa levegő után kap.

– Szent ég, Ruth, pont erre van szükséged. Wallace Mercyre.

– Száz százalékig biztos vagyok abban, hogy Wallace Mercyre van a legkisebb szükségem.

– Te meg miről beszélsz? Él-hal az ilyen sztorikért. Faji megkülönböztetés a munkahelyen? Zabálni fogja. Gondoskodik róla, hogy mindenki megtudja, hogyan bántak veled.

A tévében Wallace rázni kezdi az öklét.

– Miért kell mindig ilyen méregzsáknak lennie?

Adisa felkacag.

– Tudod, kislány, én is pont ilyen méregzsák vagyok. Torkig vagyok azzal, ahogy velünk bánnak. Ő legalább hangot ad a fájdalmunknak.

– De milyen hangot?

– Épp ez az! A jó életbe, Ruth, túl sokáig szédítetted magad. Annyit úsztál együtt a cápákkal, hogy már el is felejtetted, milyen krillnek lenni.

– Minek?

– Esznek a cápák krillt?

– A cápák embert esznek.

– Én is ezt mondom! – Adisa felsóhajt. – A fehéreknek évszázadokba telt, amíg papíron a feketéknek is megadták a jogaikat, de a szívük mélyén még most is azt várják, hogy hajbókoljunk előttük, tartsuk a szánkat, és legyünk hálásak azért, amit kaptunk. Ha kimondjuk, amit gondolunk, elveszíthetjük a munkánkat, az otthonunkat, még az életünket is. Wallace értünk ennyire dühös. Ha ő nem lenne, a fehérek sosem tudnák meg, mennyire felbőszítenek a szarságaik, a feketék meg csak még dühösebbek lennének, amiért nem mondhatják ki, ami a szívüket nyomja. Wallace Mercynek köszönd, hogy még nem robbant fel ez a puskaporos hordó.

– Ez mind szép és jó, de engem nem azért pereltek be, mert fekete vagyok. Azért kell bíróság elé állnom, mert meghalt egy gondjaimra bízott gyerek.

Adisa önelégülten elvigyorodik.

– Ki mondja ezt? Hófehérke ügyvédnő? Naná, hogy szerinte ennek semmi köze a fajokhoz. Nem is gondol erre. Nem is kell gondolnia.

– Oké, ha majd neked is lesz jogi diplomád, szívesen meghallgatom a tanácsaidat, de addig inkább azt fogadom meg, amit ő mond. – Elgondolkodom. – Tudod, ahhoz képest, milyen hévvel harcolsz az előítéletek ellen, benned is van egy jó csomó.

A nővérem megadóan felemeli a kezét.

– Oké, Ruth, oké. Neked van igazad. Én tévedek.

– Én csak azt mondom… szóval, Kennedy McQaurrie eddig jól végzi a munkáját.

– Vagyis megmenti az irhádat, hogy ő jól érezze magát a sajátjában. Nem véletlenül játssza ám a nagy fehér varázslót. – Résnyire szűkül a szeme. – Te is tudod, melyik szín van a spektrum másik végén.

Nem adom meg neki az elégtételt, hogy válaszolok, de mindketten tudjuk az igazat.

A fekete. A rosszak színe.

Csak egyszer jártam Christina manhattani otthonában: közvetlen azután, hogy hozzáment Larry Sawyerhez. Az esküvői ajándékomat vittem el, de kínosan alakult az egész. Christina és Larry a trópusokon tartotta az esküvőjét, Christina pedig újra és újra elmondta, milyen szörnyen sajnálja, hogy nem tudja meghívni az összes barátját, de a távolság miatt ez egyszerűen nem megy. Amikor kinyitotta ajándékomat – egy készlet konyharuhát, amire rányomtatták kedvenc süteményeinek és pitéinek kézzel írott receptjét, amit a mamám is használt –, könnyekben tört ki és megölelt. Azt mondta, ez a lehető legszemélyesebb és legmeghatóbb ajándék, aminek nagy hasznát fogja venni.

Most, tíz évvel később azon merengek, használta-e valaha a konyháját, nemhogy a konyharuháit. A gránit munkalapok szikráznak, a kék üvegtálban mosolygó almákat mintha egyenként fényezték volna. Nyomát se látni, hogy a közelben egy négyéves gyerek is lakik. Legszívesebben kinyitnám a dupla széles sütő ajtaját, hogy lássam, akad-e egyetlen morzsa vagy zsírfolt.

– Kérlek – int Christina az egyik konyhai szék felé –, ülj le.

Ahogy megteszem, némi riadalommal hallom, hogy a mögöttem lévő falból halk muzsika árad.

– Hangszóró – kacag arckifejezésem láttán. – Rejtett.

Eltűnődöm, milyen lehet efféle helyen élni, ahol mintha minden percben a lakberendezési magazin fotósát várnák. Az általam ismert Christina nyomában mindig a pusztulás járt, melynek jeleit az előtértől egészen a konyháig követni lehetett, mihelyt hazaért az iskolából – itt egy ledobott kabát és táska, ott egy lerúgott cipő. Hirtelen egy nő bukkan fel, olyan hangtalanul, mintha ő is a fal egy titkos rekeszéből jönne. Letesz elém egy tányér csirkesalátát, majd egy másikat Christina elé.

– Köszönjük, Rosa. – Most döbbenek rá, hogy nyilván még mindig ledobja a kabátját, a táskáját és a cipőjét, amikor hazaér, csak ott van neki Rosa. A saját, külön bejáratú Lou-ja, aki ugyanúgy feltakarít utána.

Amint a cseléd beleolvad környezetébe, Christina mesélni kezd egy alapítványi estről, amire Bradley Cooper is elígérkezett, de az utolsó pillanatban kimentette magát, mert megfájdult a torka, azután a Us Weekly ugyanaznap este lekapta őt egy chelsea-i bárban a barátnőjével. Annyit csacsog a témáról, ami a legkevésbé sem érdekel, hogy még be sem fejezem a salátát, máris tudom, miért hívott ide.

– Szóval – szakítom félbe. – A mamámtól tudod?

Megnyúlik az arca.

– Nem. Larrytől. Most, hogy hivatalosan is bejelentette az indulását, megállás nélkül megy a híradó. – Beharapja alsó ajkát. – Nagyon szörnyű volt?

Kis nevetés bugyborékol fel a torkomból.

– Melyik része?

– Hát… az egész. Az elbocsátás. A letartóztatás. – Hatalmasra kerekedik a szeme. – Tényleg börtönbe kellett menned? Mint A narancs az új feketében?

– Ja, mínusz a szex. – A szemébe nézek. – Nem én hibáztam, Christina. Hinned kell nekem.

Átnyúl az asztal felett, hogy megszorongassa a kezem.

– Hiszek, Ruth, tényleg. Remélem, te is tudod. Segíteni is akartam. Mondtam Larrynek, hogy keressen valakit a régi cégénél, aki képviselhet.

Megdermedek. Próbálom belelátni ebbe a baráti gesztust, mégis úgy érzem magam, mint egy megoldandó probléma.

– Ezt… ezt nem fogadhatom el…

– Mielőtt azt hinnéd, hogy én vagyok a tündér keresztanyád, Larry egyből leoltott. Nagyon kellemetlenül érzi magát emiatt, legalább annyira, mint én, de most, hogy jelölteti magát, nem hozhatják összefüggésbe egy ilyen botránnyal.

Botrány. Ízlelgetem a szót, beleharapok, mint egy ismeretlen erdei bogyóba, nyelvemen érzem epekeserű nedvét.

– Nagy veszekedés volt emiatt. Átzavartam a kanapéra, meg ilyenek. Ezt ne úgy értsd, hogy a neonáci szavazatokra hajt, csak tudod, ez nem ilyen egyszerű. Faji villongások vannak, a rendőrfőnök állandó támadás alatt áll, Larrynek pedig távol kell tartania magát az egész cirkusztól, különben lőttek a választási esélyeinek. – Megrázza a fejét. – Annyira sajnálom, Ruth…

Túlzottan feszesnek érzem az állam.

– Ezért hívtál ide? – kérdezem. – Elmondani, hogy többé nem tudsz közösséget vállalni velem?

Mi a frászt hittem? Hogy majd kedélyesen elcsevegünk? Christina egy évtized múltán hirtelen úgy dönt, szívesen velem ebédelne? Vagy mindvégig tudtam, hogy csak azért jövök ide, mert még mindig reménykedem a Hallowellek isteni közbeavatkozásában – ha túl büszke vagyok is, hogy bevalljam?

Egy hosszú pillanatig némán meredünk egymásra.

– Nem – felel Christina. – Csak látnom kellett a saját szememmel. Meg akartam győződni róla… tudod… hogy minden rendben.

A büszkeség álnok bestia: a sárkányok álmát alussza a szívünkben, hogy akkor üsse fel a fejét, amikor a legkevésbé kéne.

– Akkor ezt is kipipálhatod a jó cselekedeteid listáján – csattanok fel keserű hangon. – Köszönöm szépen, nagyon jól vagyok.

– Ruth…

Feltartom a kezem.

– Ne, Christina, oké? Csak… ne.

Próbálom végigtapogatni közös történetünk láncát, hogy megtaláljam a törött szemet. Mikor lettünk két lányból, akik mindent tudtak egymásról – a kedvenc fagyijukat, a kedvenc New Kids on the Block-tagjukat, a titkos filmsztár szerelmüket – olyan idegenekké, akik semmit sem tudnak a másikról? Elsodródtunk, vagy csak a közelségünk volt mindig is illúzió? A barátság hozott minket össze vagy csak az összezártság?

– Sajnálom… – Christina hangját alig hallani.

– Én is – suttogom.

Hirtelen felpattan az asztaltól, majd egy pillanat múlva visszatér, hogy kiürítse táskája tartalmát. Napszemüveg és slusszkulcs, rúzsok és blokkok terülnek szét az asztallapon; a táska aljából Advil tabletták szóródnak szét, mint a cukorkák. Felnyitja a tárcáját, vakos köteg bankjegyet vesz elő, hogy a kezembe nyomja.

– Vedd el. Senkinek nem kell tudnia.

Ahogy összeér a kezünk, elektromos áram cikázik végig rajtam. Felugrom, mint akibe villám csapott.

– Nem. – Ez az a határ, amit ha átlépek, minden megváltozik közöttünk. Talán sosem voltunk egyenlő felek, de legalább tehettünk úgy. Ha elveszem a pénzét, többé nem szédíthetem magam ezzel. – Nem lehet.

Christina nem hagyja magát, ráhajtogatja ujjaimat a pénzkötegre.

– Csak tedd meg. – Azután úgy néz fel rám, mintha minden a legnagyobb rendben lenne; mintha semmi sem változott volna; mintha nem most silányított volna koldussá, áldozattá, jótékonysági üggyé. – Desszert is van – élénkül fel. – Rosa?

Úgy menekülök, hogy még a széket is felborítom.

– Azt hiszem, elment az étvágyam. – Félrefordítom a tekintetem. – Mennem kell.

Felkapom a kabátomat és a táskámat az előtér fogasáról, kisietek az ajtón, és kapkodva becsukom magam mögött. Újra és újra megnyomom a felvonó gombját, mintha attól gyorsabban jönne.

Közben megszámolom a bankókat. Ötszázötvenhat dollár.

Megérkezik a lift.

Visszafordulok Christina lábtörlője felé, és becsúsztatom alá az összes pénzt.

Reggel közöltem Edisonnal, hogy már nem engedhetjük meg magunknak az autót. A műszaki lejárt, nem áll módomban megújítani. Az autó eladása lesz a végső menedék, de addig is, amíg próbálom fedezni a költségeinket, eljárunk busszal.

Beszállok a liftfülkébe és behunyom a szemem, amíg le nem érek a földszintre. Addig rohanok a Central Park Westen, amíg már nem kapok levegőt; amíg biztosan nem tudom, hogy nem fogom meggondolni magam.

A Humphrey Street-i épület épp olyan, mint minden kormányhivatal: szögletes, szürke, bürokratikus. A népjóléti iroda zsúfolásig telt: minden töredezett műanyag széken ül valaki, aki egy táblára csíptetett űrlap fölé görnyed. Adisa odakísér a pulthoz. Ő momentán dolgozik – minimálbért keres részmunkaidős pénztárosként –, de fél tucatszor is járt már itt, amikor elveszítette valamelyik korábbi állását, szóval ismeri a dörgést.

– A húgomnak segélyért kell folyamodnia – közli olyan könnyedséggel, mintha nem roggyannék meg már a kijelentés súlyától is.

A pultos Edison-korú lehet. Hosszú, ringó fülbevalója emlékeztet a taco kagylójára.

– Töltse ki! – Felém tol egy műanyag lapra csíptetett formanyomtatványt.

Nincs hová ülni, ezért a falnak támaszkodunk. Amíg Adisa előás egy tollat válltáskájának roppant űrjéből, vetek egy pillantást a nyomtatványokkal és karon ülő kisbabákkal zsonglőrködő nőkre, a piától és verítéktől bűzlő férfiakra, meg a befont ősz hajú asszonyra, aki egy játék babának énekelget. Felerészben fehéreket látok: anyákat, akik papír zsebkendőbe törlik porontyaik orrát, és galléros ingű férfiakat, akik sorban állás közben idegesen ütögetik a combjukat. Adisának feltűnik érdeklődésem.

– A segélyek kétharmada fehéreknek megy – jegyzi meg. – Ezt add össze.

Kitöltöm az első néhány rubrikát: név, cím, eltartott családtagok száma.

Jövedelem, olvasom.

Elkezdem leírni az éves fizetésem, azután áthúzom az összeget.

– Írj nullát – tanácsolja Adisa.

– Kapok egy keveset Wesley után…

– Írj nullát – ismétli meg Adisa. – Ismerek olyanokat, akiket azért utasítottak el, mert a kocsijuk túl sokat ér. Te csak megszívatod a rendszert, mielőtt az szívat meg téged.

Amikor nem folytatom, átveszi a nyomtatványt és kitölti üres téglalapjait, mielőtt visszajuttatja a pultosnak.

Egy óra is eltelik anélkül, hogy a váróból bárkit szólítanának.

– Mennyi ideig tart? – súgom oda a nővéremnek.

– Amíg csak nekik jólesik – feleli Adisa. – Az embereknek már csak azért sincs esélyük munkát találni, mert a fél életüket itt töltik.

Lassan három óra – négy óra telt el az érkezésünk óta –, amikor egy ügyintéző megjelenik.

– Ruby Jefferson? – szólít.

Felállok.

– Ruth?

Vet egy pillantást a papírjaira.

– Legyen úgy – engedi meg.

Adisával követjük a kis fülkébe, ahol dolgozik.

– Fel kell tennem néhány kérdést – kezdi a nő monoton hangon. – Jelenleg alkalmazásban áll valahol?

– Ez kissé bonyolult… felfüggesztettek.

– Hogy értve?

– Nővér vagyok, de ideiglenesen visszavonták az engedélyemet, amíg le nem zárul az ellenem indított büntetőjogi eljárás. – Úgy hadarok, mintha ostorral kergetném ki magamból a szavakat.

– Hadd mondjam én – vág közbe Adisa. – Úgy, hogy mindenki értse. A csajszinak nincs se melója, se lóvéja. – Meredten nézem a nővéremet. Reméltem, hogy legalább az ügyintézővel megtalálom a közös hangot – legalább ő felismeri, mennyire nem vagyok olyan, mint a többiek, akik az államon élősködnek. Adisa ezzel szemben máris kijátssza a faji kártyát, ami a lehető legmesszebb áll az én taktikámtól.

Az ügyintéző feltolja szemüvegét az orrán.

– És a fia továbbtanulási alapja?

– Államilag támogatott. Csak tanulási célra lehet felhasználni.

– Gyógyszereket kell szednie – szúrja közbe Adisa.

A nő vet rám egy pillantást.

– Mennyit fizet egészségbiztosításra?

– Ezeregyet havonta – felelek pironkodva –, de a jövő hónaptól azt sem engedhetem meg magamnak.

A nő közönyösen bólint.

– Nem is kell. Jogosult az Obamacare-re.

– Jaj, nem, félreértett. Én nem akarom felmondani a biztosításom. Csak átmenetileg kerültem pénzzavarba, az egészségbiztosítóm különben is a kórházzal szerződött. Amikor majd visszakapom a munkámat…

Adisa felém pördül.

– S ha addig Edison eltöri, mondjuk, a lábát?

– Adisa…

– O. J. Simpsonnak képzeled magad? Azt hiszed, csak úgy engednek kisétálni? Mondok én valamit, Ruth. Rohadtul nem vagy O. J., nem vagy Oprah, és végképp nem Kerry Washinton. A fehérek már azért is mentességet kapnak, ha híresek, de te csak egy csóró nigger vagy, akit lehúznak a klotyón.

Szerintem még az ügyintéző is látja, hogyan gőzölög a fejem. Az ujjaim olyan görcsösen szorulnak ökölbe, hogy vért fakasztanak a tenyeremből. Nem tudom, mitől ment át a nővérem gettóribancba, de az tuti, hogy ezért kinyírom.

Ha már úgyis bűnösnek találnak emberölésben.

Az ügyintéző tekintete átsiklik Adisára, majd vissza rám, azután le a nyomtatványra. Végül megköszörüli a torkát.

– Szóval – összegez, mint aki alig várja, hogy megszabaduljon tőlünk –, jogosult az orvosi ellátásra, az élelmiszerjegyre és a segélyre. Nemsokára jelentkezünk.

Adisa belém karol és kivonszol a fülkéből.

– Köszönöm – mormolnám, de a nővérem addigra elrángat magával.

– Nem is ment rosszul, he? – Már hallótávolságon kívül vagyunk, egy cserepes szobanövény mellett várakozunk a liftre. Adisa egyszeriben visszavedlik régi önmagává.

Felé pördülök.

– Mi a fene volt ez? Úgy viselkedtél, mint egy igazi seggfej.

– Az lehet, de megszereztem neked a lét – mutat rá Adisa. – Egyszer még hálás leszel érte.

Egy Nahndi nevű lány tanít be, aki a gyerekem lehetne.

– Szóval alapvetően öt állomás van – magyarázza. – Kassza, kaja, kávé, drive-in, lóti-futi. A kajások természetesen azok, akik az asztaloknál vannak, ők készítik az ételt…

Ahogy követem, az egyenruhámat rángatom, aminek nagyon szűk a nyaka. Nyolcórás műszakban dolgozom, ami azt jelenti, hogy van harminc perc pihenőm, egy ingyenebédem és minimálbérem. Miután kimerítettem minden más lehetőséget, jelentkeztem a McDonald’s-ba. Azt hazudtam, hogy eddig háztartásbeli voltam. A nővér szó el se hagyta az ajkamat. Csak annyit akartam, hogy alkalmazzanak, így lemondhassak néhány juttatásról, amit a munkaügyi hivataltól kaptam. Ha meg akartam őrizni az ép értelmem, hinnem kellett abban, hogy legalább részben gondoskodni tudok önmagamról és a fiamról.

Amikor az üzletvezető felhívott, hogy munkát kínáljon, azt is megkérdezte, tudnék-e azonnal kezdeni, mert emberhiány van. Csak hagytam egy üzenetet Edisonnak, hogy meglepetésem van a számára, azzal bebuszoztam a belvárosba.

– Itt sütik a krumplit. Háromféle kosarat használunk, attól függően, mekkora a forgalom. Meg kell nyomnod az időzítő gombját, amikor beengeded a kosarat, de kettő negyvenkor akkor is meg kell rázogatnod a krumplit, különben egy nagy masszában sül ki az egész.

Biccentek, közben figyelem, ahogy egy Mike nevű főiskolás pontosan ezt a munkafolyamatot végzi.

– Ahogy lejár az időzítő, szépen kiveszed a kosarat, és tíz másodpercig hagyod lecsepegni. Azután borítod ki – vigyázz, az rohadt forró! – és sózod meg a krumplit.

– Hacsak nem só nélkül rendelték – szúrja közbe Mike.

– Ezzel még ráérünk – nyugtat meg Nahndi. – A sószóró ugyanannyi sót adagol minden sütéshez. Miután megkavartad a krumplit, még egyszer megnyomod az időzítő gombját. Öt percen belül el kell adni a teljes sütést, ha nem, megy a kukába.

Bólintok. Elég sok információ. Nővérként is sok mindent meg kellett jegyezni, de húsz év után már fel se tűnt. Itt pedig minden újdonság.

Mike engedi, hogy próbát tegyek a krumplisütéssel. Meglep, milyen nehéz a kosár, ahogy kiemelem a forró olajból. Csúszik a kezem a fóliakesztyűben. Érzem, ahogy az olajszag beveszi magát a hajamba.

– Pompás! – lelkendezik Nahndi.

Megtanulom, hogyan kell szabályosan becsomagolni az ételt; hány percig maradhatnak az egyes fogások a melegen tartó polcon, mielőtt kidobnák őket; melyik felületen melyik tisztítószert kell használni; hogyan szóljak a műszakvezetőnek, ha kifogytam az apróból; hogyan nyomjam meg először a közepes menü gombot a pénztárgépen, mielőtt kiválasztom a szendvicstípust, máskülönben a vendég nem kap sült burgonyát a rendeléséhez. Nahndi egy szent türelmével viseli, amikor elfelejtem a mártogatós szószt vagy dupla sajtburger helyett egy McDouble-t veszek le (amúgy a megszólalásig egyformák, leszámítva az extra adag sajtot). Egy óra után már elég felkészültnek talál ahhoz, hogy az asztalhoz állítson és rám bízza az étel összeállítását.

Sosem viszolyogtam a kétkezi munkától. Isten a megmondhatója, nővérként tartottam épp elég vesetálat és cseréltem épp elég mocskos ágyneműt. Mindig azt gondoltam, hogy egy-egy ilyen incidens után legalább a páciens kényelmesebben érzi magát – testileg, lelkileg, netán mindkettő. Nekem pedig az a feladatom, hogy lehetőség szerint javítsak a közérzetén.

Ezért aztán nem is igazán zavar, hogy csak egy gyorsétteremben kaptam állást. Nem a dicsőségért hajtok, hanem a fizetésért, legyen bármennyire is szerény.

Veszek egy nagy levegőt, mielőtt fogok egy háromrészes zsemlét, és a darabokat a nekik megfelelő helyre teszem a pirítón. Közben felnyitok egy Big Mac-es dobozt – amit könnyebb kimondani, mint kesztyűben megcsinálni. A zsemle felső részét szezámmaggal lefelé a doboz tetejébe helyezem, a középső rész ezen egyensúlyozik, míg az alsó rész az aljával lefelé a doboz másik felébe kerül. A hatalmas fém adagolóból mindkét oldal kap két spricc Big Mac szószt; ennek a tetejét hintem meg az aprított salátával és hagymával. A zsemle középső része kap két mértani pontossággal elhelyezett uborkakarikát (csak randiznak, nem kefélnek, érzékelteti Nahndi); az alja egy szelet sajtot. A melegítőből ekkor előveszem a két husit, hogy a felső és alsó részen is elfektessek egyet. Felemeltem és elhelyezem a középső részt az alsón, erre teszem fel koronaként a felső részt, mielőtt a doboz bezárul és a lóti-futi segítségével a kasszáshoz kerül.

Nem olyan, mint megszülni egy kisbabát, de a jól végzett munka így is elégedettséggel tölt el.

Hat óra múltán már sajog a lábam és olajszagú mindenem. Kétszer kitakarítottam a mosdót – egyszer egy négyéves után, aki összehányt mindent. Épp csak elkezdem kiszolgálni Nahndi kasszáját, amikor egy nő húszdarabos McNuggetset rendel. Magam ellenőrzöm a dobozt, mielőtt a tálcára teszem, s ahogy tanultam, elsorolom a rendelt tételeket, mielőtt jó étvágyat és szép napot kívánok a vendégnek. A nő tőlem három méterre leül és elfogyasztja az utolsó csirkedarabkát is. Azután váratlanul újra megjelenik a pultnál.

– Üres volt a doboz – közli Nahndival. – A semmiért fizettem.

– Szörnyen sajnálom – vágja rá Nahndi. – Mindjárt készítünk egy másikat.

Közelebb oldalgok, lehalkítom a hangomat.

– Magam néztem meg a dobozt. Láttam, ahogy felfalta az összeset.

– Tudom – suttog vissza Nahndi. – Folyton ezt csinálja.

A műszakvezető – egy viaszsárga fickó kis kecskeszakállal – közelebb lép.

– Minden rendben?

– Naná. – Nahndi elveszi kezemből az újabb doboz csirkefalatkát és odanyújtja a vendégnek, aki elvonul vele a parkoló irányába. A műszakvezető visszatér a drive-in ablakához.

– Ez most komoly? – hördülök fel.

– Nem, de ha komolyan veszed, egy műszakot se húzol ki. – Nahndi figyelmével már egy zajos kölyökcsapat felé fordul, mely saját nevetésének hullámain szörföl be az ajtón. – Suli végén mindig megindul a roham. Pókerarcot fel.

Visszafordulok a kijelzőhöz, várom, hogy varázslatosan felbukkanjon az új megrendelés.

– Üdv a McDonald’s-ben – hallom Nahndit. – Mit adhatok?

Remélem, nem turmixot. Az az egyetlen gép, amit még félve kezelek. Főleg miután Nahndi elmesélte, hogy az első hetében elfelejtette betenni a tűket, és a tej tetőtől talpig beterítette.

– Egy Big Mac menüt. Te mit eszel, haver?

– Otthon hagytam a tárcám…

Megpördülök, mert jól ismerem ezt a hangot. A pult előtt Edison barátja, Bryce áll, mellette pedig zsebre vágott kézzel: a fiam.

Látom a hamisítatlan rettenetet Edison tekintetében, ahogy felméri új hajhálómat, új egyenruhámat, új életemet, ezért ahelyett, hogy rámosolyognék vagy ráköszönnék, csak elfordulok, mielőtt Bryce is felismerhetne. Mielőtt hallanom kéne, ahogy Edison tovább mentegetőzik a helyzet miatt, amibe én sodortam.

Edison nincs otthon, amikor megérkezem, leveszem az egyenruhám, és a zuhany alatt próbálok megszabadulni a zsírszagtól. Ráírok, de nem válaszol. Végül nekiállok vacsorát készíteni, mintha mi sem történt volna. Mire végül hazaér, az asztalon már ott gőzölög a tészta.

– Még meleg – mosolygok, de ő egyenesen a szobájába megy. Azt gondolom, haragszik az új munkám miatt, de egy pillanattal később visszatér, kezében egy apróval teli óriási cukorkásüveggel és egy csekkfüzettel. Mindkettőt leteszi az asztalra.

– Kétezer-háromszáz-nyolcvanhat – jelenti be. – Az üvegben is lehet pár száz.

– Ez a tanulásodra van – rázom a fejem.

– Most van rá szükségünk. Egész tavasszal és nyáron dolgozhatok, lesz még több is.

Tudom, milyen nehezen spórolta össze ezt a pénzt a bolti munkájából, amit tizenhat éves kora óta végez. Mindig is úgy tekintettünk erre, mint az ő hozzájárulására az oktatásához, ha az ösztöndíj és a születése óta gyűjtögetett tanulmányi alap nem lenne elég. Már a gondolattól is rosszul vagyok, hogy feléljük a jövőjét.

– Nem, Edison.

Ráncokba szalad az arca.

– Nem, mama. Nem hagyhatom, hogy a Mekiben dolgozz, amikor van más pénz is. Van fogalmad róla, hogyan érzem magam ettől?

– Először is, ez nem pénz, ez a jövőd. Másodszor, nincs semmi szégyen a becsületes munkában. Még akkor se, ha krumplisütés. – Megszorítom a kezét. – Csak egy ideig, amíg minden rendeződik, és visszamehetek dolgozni a kórházba.

– Ha nem járok el sportolni, több műszakot is vállalhatok…

– Dehogyisnem jársz el.

– Pont nem érdekelnek a hülye sportok.

– Engem meg pont nem érdekel más, csakis te. – Leülök vele szemben. – Hagyd ezt rám, kicsim. Kérlek. – Érzem, ahogy felgyülemlenek a könnyeim. – Ha egy hónapja arról kérdezel, kicsoda Ruth Jefferson, azt feleltem volna, hogy jó nővér és jó anya, de most már nem mondhatom el magamról, hogy jó nővér vagyok. Ha nem tudok ételt tenni az asztalra, ha nem tudlak ruházni, akkor az is kérdésessé válik, milyen anya vagyok. Ha nem hagyod, hogy ezt tegyem… ha nem hagyod, hogy gondoskodjak rólad… akkor már azt se fogom tudni, ki vagyok.

Szorosan összefonja a karját a mellkasán, kerüli a tekintetem.

– Mindenki tudja. Hallom, ahogy sugdolóznak, azután elhallgatnak, ahogy a közelükbe érek.

– A diákok?

– A tanárok is.

Ez bosszant.

– Elképesztő…

– Cseppet sem olyan, mint hinnéd. Kezdenek egészen másként viselkedni, érted? Több időt adnak a dolgozatokra, és olyanokat mondanak, hogy tudják, milyen nehéz ez most nekem. Valahányszor hallom… amikor ilyen kedvesek és megértőek… legszívesebben beleverném a fejem a falba, mert ez még annál is rosszabb, mint amikor úgy tesznek, mintha nem tudnák, hogy azért maradok ki a suliból, mert az anyám börtönben van. – Elfintorodik. – Miért lett egyes az utolsó dogám? Nem azért, mert nem tudtam az anyagot, hanem mert be se mentem az órára, miután Mr. Herman barátilag félrevont és megkérdezte, segíthet-e bármiben.

– Ó, Edison…

– Nem kell a segítségük – robban ki. – Nem akarok olyan ember lenni, aki rászorul a segítségükre. Csak olyan akarok lenni, mint mindenki más, nem valami nehéz dió, valami különleges eset. Azután meg haragszom magamra, amiért így rinyálok, mintha csak nekem lennének gondjaim… miközben te… – Elhallgat, ahogy a térdéhez dörzsöli tenyerét.

– Ne mondd ki! – Magamhoz ölelem. – Még csak ne is gondolj rá. – Hátralépek, hogy két kezembe fogjam gyönyörű arcát. – Nem kell a segítségük. Túljutunk ezen is. Hiszel nekem, ugye?

Rám néz, és úgy fürkészi arcomat, ahogy egy zarándok a csillagos égen kutatja az élet értelmét.

– Nem tudom…

– Hát, én igen – jelentem ki határozottan. – Most pedig edd meg az ételt, mert abban biztos lehetsz, hogy nem hozok neked semmit a McDonald’s-ból, ha hagyod kihűlni.

Edison kézbe veszi a villát, hálásan, amiért elterelem a figyelmét. Én meg próbálok nem gondolni arra, hogy életemben most először hazudtam a fiamnak.

Egy héttel később kapkodva teszek-veszek, keresem a sapkám, amikor megszólal a csengő. Döbbenetemre a tornácon nem más áll, mint Wallace Mercy – égnek meredő drótszerű hajával, háromrészes öltönyben és zsebórával, a maga teljes valójában.

– Te jó ég! – A hitetlenkedéstől szárazon, zihálva törnek fel belőlem a szavak.

– Nővérem – köszönt zengő hangon. – A nevem Wallace Mercy.

Kuncogok. Igen, szó szerint kuncogok. Most már tényleg mindenki tudja.

Körülsandítok, keresem szokott kíséretét, a kamerákat, de semmi sem utal ismertségére, csak a járda mellett parkoló karcsú fekete autó és a volánjánál ülő sofőr.

– Szánna rám néhány percet az idejéből?

Eddig akkor kerültem legközelebb a hírnévhez, amikor egy késő esti show házigazdájának várandós felesége autóbalesetet szenvedett a kórházunk közelében, ezért huszonnégy órás megfigyelésre az osztályra került. Bár az asszonynak haja szála se görbült, szakápolóból át kellett lényegülnöm PR-menedzserré, aki távol tartja az osztályt ostromló riportereket. Annyira jellemző, hogy egyenruhát viselek most is – az egyetlen alkalommal, amikor találkozom egy igazi hírességgel.

– Természetesen. – Beengedem az ajtón, közben néma hálát rebegek Istennek, amiért már beágyaztam. – Hozhatok valamit?

– Egy kávé mennyei lenne.

Miközben beindítom a kávéfőzőt, arra gondolok, hogy Adisa elalélna, ha itt lenne. Nagy aljasság lenne lőni egy szelfit Wallace Mercyvel és átküldeni neki?

– Szép otthona van – nézegeti a kandallópárkányon sorakozó képeket. – Ez a fia? Hallom, remek srác.

Kitől hallhatta?, fut át az agyamon.

– Tejet? Cukrot?

– Mindkettőt. – Ahogy elveszi a bögrét, Wallace Mercy biccent a kanapé felé. – Szabad? – Bólintok, mire int, hogy én is foglaljak helyet. – Ms. Jefferson, tudja, miért vagyok itt?

– Őszintén szólva még azt is nehezemre esik elhinni, hogy egyáltalán itt van…

Elmosolyodik. Még sosem láttam ilyen vakítóan fehér fogsort, amit a sötét bőrszín csak még inkább kiemel. Az is kiderül ilyen közelségből, hogy fiatalabb, mint hittem.

– Azért jöttem, hogy elmondjam: nincs egyedül.

Zavaromban oldalt billentem a fejem.

– Ez nagyon kedves, de már van gyülekezetem…

– A közössége messze nagyobb a gyülekezeténél. Nem ez az első alkalom, nővérem, hogy a népünk támadások kereszttüzébe kerül. Hatalmunk talán még nincs, de akkor is itt vagyunk egymásnak.

Elkerekedik a szám, ahogy kezd összeállni a kép. Ahogy Adisa mondta: az ügyem csak egy újabb hordó Wallace Mercynek, amire felállhat szónokolni.

– Nagyon kedves, hogy idefáradt, de nem hinném, hogy a történetem különösebben érdekes lenne az ön számára.

– Épp ellenkezőleg. Bátorkodhatok feltenni egy kérdést? Amikor kiközösítették és arra utasították, hogy ne gondozzon egy fehér csecsemőt, a kollégái közül bárki is a védelmére sietett?

Corinne-ra gondolok, akit láthatóan feszélyezett, amikor Marie igazságtalan döntésére panaszkodtam, azután pedig a védelmébe vette Carla Luongót.

– A barátnőm tudta, hogy felzaklatott a dolog…

– De kiállt maga mellett? Kockára tette emiatt az állását?

– Soha nem is kértem volna tőle – felelek bosszúsan.

– Milyen bőrszíne van a kolléganőjének? – kérdez rá Wallace egyenesen.

– A tény, hogy fekete vagyok, sosem számított a kolléganőimmel ápolt kapcsolataimban.

– Egészen addig, amíg bűnbak nem lett. Én csak azt szeretném elmondani, Ruth – ha szólíthatom így –, hogy mi ön mellett állunk. Fekete testvérei és nővérei kiállnak ön mellett. Ők kockáztatják önért az állásukat, felvonulnak a nevében, és őket nem lehet csak úgy elhallgattatni.

Felállok.

– Köszönöm az… érdeklődését, de ezt meg kell beszélnem az ügyvédemmel, s bárhogy is alakuljon…

– Milyen bőrszíne van az ügyvédjének? – szakít félbe Wallace.

– Mit számít az? – csattanok fel. – Hogyan várhatja el a tiszteletet a fehérektől, ha mást se tesz, csak szembesíti őket a hibáikkal?

Elmosolyodik, mint aki nem először hallja ezt.

– Felteszem, hallott már Trayvon Martinról.

Hogyne hallottam volna! A fiú halála mélyen megrendített. Nemcsak mert Edison-korú lehetett, de azért is, mert a fiamhoz hasonlóan ő is eminens volt, aki semmi rosszat nem tett azon kívül, hogy feketének született.

– Tudja, hogy a tárgyalás során a bíró – a fehér bíró – még a faji előítélet kifejezés használatát is megtiltotta? Mindenáron el akarta hitetni az esküdtekkel, hogy az ügy nem a rasszokról szól, csakis egy emberölésről.

A szavak nyilakként fúródnak belém. Wallace Mercy szinte szó szerint idézi, amit Kennedy mondott a saját ügyemről.

– Trayvon jó gyerek volt, okos fiú, ahogy ön is köztiszteletben álló nővér. A bíró azért nem akarta, hogy a faji aspektus előkerüljön, amiért az ügyvédje is kerüli, mint a pestist: mert az olyan feketék, mint ön és Trayvor, kivételnek számítanak. Az esete iskolapéldája annak, amikor rossz dolgok történnek jó emberekkel, mert a fehérek csak így kaphatnak felmentést a viselkedésükre. – Ujjai megfeszülnek a kávésbögrén, ahogy előrehajol. – De mi van akkor, ha az, ami magával és Trayvonnal történt, nem kivétel, hanem éppenséggel szabály? Ha az igazságtalanság a rend?

– Én nem akarok mást, csak tenni a dolgomat, élni az életemet, felnevelni a fiamat. Nincs szükségem a segítségére.

– Talán nincs rá szüksége – engedi meg –, de rengetegen vannak, akik ennek ellenére segíteni szeretnének. A múlt héten futólag említettem az esetét a műsoromban. – Öltönye belső zsebébe nyúl, hogy előhúzzon egy borítékot, azzal feláll és odanyújtja. – Sok szerencsét, nővérem. Imádkozom magáért.

Amint becsukódik mögötte az ajtó, kinyitom a borítékot és kiborítom a tartalmát. Bankjegyek: tízesek, húszasok, ötvenesek. Tucatnyi csekk, amit vadidegenek állítottak ki a nevemre. Olvasom a címeket: Tulsa, Oklahoma. Chicago. South Bend, Olympia, Washington. A halom legalján Wallace Mercy névjegye.

Visszatömködök mindent a borítékba, eldugom a nappali polcán álló üres vázába, azután meglátom elveszett sapkám a kábeltévé dobozán.

Mintha keresztúthoz érkeznék.

Felteszem a sapkát, felkapom a tárcám és a kabátom. Indulok, hogy megkezdjem az újabb műszakot.

A kandallópárkányon tartom a Wesley-vel készült kedvenc képemet is. Az esküvőnkön kattintotta el egy rokon, amíg nem figyeltünk oda. A fogadásnak helyet adó elegáns szálloda előterében állunk – a helyet amúgy Sam Hallowell bérelte ki nászajándékként –, karommal átfonom Wesley nyakát és elfordítom a fejem. Ő pedig behunyt szemmel közelebb hajol, hogy odasúgjon valamit.

Annyira, de annyira próbálok visszaemlékezni, mit is mondott az én jóképű férjem, aki szmokingban egyenesen lélegzetelállító volt. Szeretném hinni, hogy azt: soha életemben nem láttam még ilyen szépet vagy alig várom, hogy elkezdődjön a közös életünk, de ilyeneket csak a regényekben és filmekben mondanak. Valójában inkább azt tervezgethettük, hogyan meneküljünk el a sok jókívánság elől, hogy végre pisilhessek egyet.

Azért tudom ezt, mert ha nem is emlékszem, mit mondott Wesley a fénykép készítésének pillanatában, arra nagyon is emlékszem, mi történt ezután. A női szakasz előtt szép hosszú sor állt, ezért Wesley lovagiasan felajánlotta, hogy őrködik a férfimosdó előtt, így senki sem mehet be, amíg odabent vagyok. Nem kevés időbe telt, amíg az abroncsos menyasszonyi szoknyában elvégeztem a dolgom – tíz perc is eltelt, mire végre kijöttem a mosdóból –, de Wesley rendületlenül őrködött az ajtó előtt, csak most egy parkolócetlit is tartott a kezében.

– Ez meg…? – Akkoriban még nem volt kocsink; az esküvőnkre is metróval mentünk.

Wesley kuncogva csóválta a fejét.

– Valami fickó idejött és megkért, hogy álljak ki a Mercijével.

Nevettünk és odaadtuk a tikettet a recepciósnak. Nevettünk, mert szerelmesek voltunk. Nevettünk, mert szépnek láttuk az életet még akkor is, ha egy öreg fehér szivar ösztönösen azt feltételezte egy szmokingos fekete láttán, hogy csakis a parkolófiú lehet.

Úgy egy hónapja dolgozom a McDonald’s-ben, amikor kezdenek feltűnni a kiszolgálás és a higiéniai szabályok ellentmondásai. Noha bármilyen rendelésnek el kell készülnie kevesebb mint ötven másodperc alatt, az étlapon szereplő legtöbb étel elkészítése ennél hosszabb időt igényel. A McNuggets és a halpogácsa csaknem négy percig sül; a csirkemellfilé ennél is több időt tölt a forró olajban, amíg ropogós lesz. Még a húspogácsák sütési idejében is nagy a szórás, harminckilenc és hetvenkilenc másodperc között. A grillezett csirkét pároljuk is, az almás piték pedig kerek tizenkét perc alatt készülnek el. Mindezek ellenére az alkalmazottaktól elvárják, hogy kilencven másodperc alatt végezzenek egy-egy vendéggel – ebből ötven másodperc a rendelés elkészítése, negyven a mélyenszántó társalgás.

A műszakvezetők imádnak, mert a csapat többi részével ellentétben nekem nincs órarendem, amit figyelembe kéne venni a beosztásnál. Miután évtizedeken át dolgoztam éjszaka, nem bánom, ha háromnegyed négyre járok, hogy bemelegítsem a grillsütőt, mire ötkor nyitjuk az ajtókat. Rugalmasságomnak köszönhetően általában a kedvenc posztomon vagyok: a kasszánál. Szeretek a vendégekkel diskurálni. Személyes kihívásnak tekintem, hogy megmosolyogtassam őket, mielőtt hátat fordítanak a pultnak, s miután a nők vajúdás közben szó szerint mindent a fejemhez vágtak, rezzenéstelen arccal hallgatom a panaszáradatot, ha mustár helyett véletlen majonézt kapnak.

A legtöbb törzsvendég reggelenként érkezik. Ott van Marge és Walt, akik egyforma sárga melegítőt viselnek, és öt kilométert gyalogolnak idáig, hogy ugyanolyan palacsintát rendeljenek narancslével. Ott van Allegria, aki kilencvenhárom éves, és hetente egyszer jelenik meg szőrmebundájában – lehet odakint bármilyen meleg –, hogy elfogyasszon egy tojásos McMuffint, hús nélkül, sajt nélkül, muffin nélkül. Ott van Consuela, aki négy jeges kávét visz a lányoknak az üzletbe.

Ma reggel betéved egy hajléktalan is, amilyet elvétve látni New Haven utcáin. Néha a műszakvezetők megszánják őket az étellel, amit úgyis ki kéne dobni – mondjuk, a krumplival, amit nem adtunk el öt percen belül –, néha csak melegedni jönnek be. Egyszer egyikük belevizelt a kézmosóba. Ma egy férfi toppan be hosszú bozontos hajjal és derékig érő szakállal. Pólóján MÉG NEM IS VAGYOK BELŐVE felirat, körme alatt piszok.

– Helló! – köszönök. – Üdv a McDonald’s-ben. Mivel szolgálhatok?

Vizenyősen kék szemekkel bámul rám.

– Egy dalt akarok.

– Hogy mit?

– Egy dalt. – Felemeli a hangját. – Egy dalt akarok!

A műszakvezető – egy Patsy nevű pöttöm nő – a pulthoz lép.

– Uram – szól erélyes hangon –, megkérném, hogy távozzon.

– Csak egy kibaszott dalt akarok!

Patsy elvörösödik.

– Hívom a rendőröket.

– Ne, várj! – A férfi szemébe nézek, és halkan énekelni kezdem Bob Marley-tól a Három kismadarat. Kiskorában minden éjjel ezzel altattam el Edisont; amíg élek, nem felejtem el.

A férfi felhagy a tombolással, csak lassan kihátrál az ajtón. Mosolyt ragasztok az arcomra, mielőtt köszönteném a következő vendéget.

– Üdv a McDonald’s-ben. – És szembetalálom magam Kennedy McQuarrie-vel.

Formátlan grafitszürke kosztümöt visel, és egy kislány kezét fogja, akinek vörösesszőke fürtöcskéi szerteszét sugároznak.

– Palacsintát akarok és tojásos szendvicset – csacsog a kislány.

– Olyan menü nem létezik – jelenti ki Kennedy, mielőtt rám ismer. – Ó. Hű. Ruth. Hát… dolgozik.

Ez mindent elmond. Mégis mire számított? Hogy eladogatok néhány részvényt, amíg tárgyalásra viszi az ügyemet?

– Ő a lányom, Violet. A mai nap… szóval, olyan kivételes. Amúgy nem járunk a McDonald’s-be.

– De igen, mami – kotyogja közbe Violet, mire Kennedy elvörösödik.

Éppúgy el akarja hitetni velem, hogy nem olyasfajta anya, aki reggelire gyorskaját ad a gyerekének, mint ahogy én is vele, hogy nem azért dolgozom itt, mert nincs más választásom. Kiderül, hogy mindketten igyekszünk másnak kiadni magunkat.

Ettől kicsit felbátorodom.

– A helyedben én a palacsintát választanám – súgom oda Violetnek.

A kislány mosolyogva összecsapja a kezét.

– Akkor palacsintát akarok.

– Még valamit?

– Nekem csak egy kávé lesz – felel Kennedy. – Az irodában van egy joghurtom.

– Aha. – Beütöm a rendelést. – Öt dollár hetven cent.

Kinyitja a pénztárcáját és leszámol néhány bankjegyet.

– És – kérdezem színtelen hangon –, van bármi újság? – Mintha csak az időjárásról csevegnénk.

– Még semmi, de ez normális.

Normális. Kennedy megragadja a kislány kezét és hátralép a pulttól. Éppúgy ki akar szabadulni ebből a kínos helyzetből, mint én. Kipréselek magamból egy mosolyt.

– Itt ne felejtse az aprót! – szólok rá.

* * *

Egy hete se tanultam a Daltonban, amikor görcsölni kezdett a gyomrom. Bár nem lázasodtam be, a mamám nem engedett iskolába, inkább magával vitt a Hallowellekhez. Valahányszor csak rágondoltam, hogy beteszem a lábam abba az iskolába, mintha gyomorszájba vágtak volna, vagy a rosszullét kerülgetett, vagy mindkettő.

Ms. Mina engedélyével anyám takarókba bugyolált és beültetett Mr. Hallowell dolgozószobájába, hogy sós keksz és gyömbérsör társaságában nézzem a tévét. Nekem adta a szerencsehozó sálját is, ami szerinte felért azzal, mintha ő maga lett volna mellettem. Minden félórában rám nézett – ezért is lepett meg, amikor egyszer maga Mr. Hallowell lépett be. Morogva köszönt, az íróasztalához lépett, és átnyálazott egy iratköteget, amíg rá nem talált arra, amit keresett: egy vörös mappára. Azután felém fordult.

– Fertőző vagy?

Megráztam a fejem.

– Nem, uram. – Legalábbis nem gondoltam, hogy az lennék.

– Édesanyád szerint görcsöl a hasad.

Bólintottam.

– S ez furcsamód éppen akkor történik, amikor elkezdődött az iskola…

Azt hitte, szimulálok? Hát nem. Nagyon is görcsöltem.

– Milyen volt az iskola? – érdeklődött. – Szereted a tanárodat?

– Igen, uram. – Thomas kisasszony aprócska és szép teremtés volt, aki úgy repdesett egyik padtól a másikig, mint kisveréb a nyári lugasban. Mindig mosolygott, ahogyan a nevemet ejtette. Ellentétben a harlemi iskolával, ahová a nővérem még mindig járt, a folyosókra itt hatalmas ablakokon áradt be a napfény; rajzon nem tövig koptatott zsírkrétát kaptunk; a tankönyveinket sem firkálták össze előre, és megvolt minden oldaluk. Korábban csak a tévében láttam hasonló iskolát – nem is hittem a létezésükben, amíg be nem tettem ide a lábam.

– Hm. – Sam Hallowell letelepedett mellém a kanapéra. – Úgy érzed magad, mintha rosszat ettél volna? Hullámokban tör rád?

Igen.

– Leginkább akkor, ha az iskolára gondolsz?

Ránéztem és azon tűnődtem, hogyan tud így olvasni a fejemben.

– Pontosan tudom, mi ez a betegség, Ruth, mert egyszer bizony én is elkaptam. Éppen azután, hogy hírigazgató lettem a csatornánál. Kaptam egy flancos irodát, és mindenki majd’ összetörte magát, hogy a kedvemre tegyen, de tudod mit? Pocsékul éreztem magam. – Vetett felém egy pillantást. – Biztosan tudtam, hogy mindenki kinéz, és azt gondolja, hogy nem tartozom oda.

Arra gondoltam, milyen érzés leülni a gyönyörű faburkolatos menzán, és az egyetlen diáknak lenni, aki uzsonnás zacskóból eszik. Emlékszem, amikor Thomas kisasszony megmutatta nekünk a nagy amerikai hősök képeit: bár mindenki felismerte George Washingtont és Elvis Presley-t, én voltam az osztályból az egyetlen, aki azonosítani tudta Rosa Parkst, ami egyszerre töltött el büszkeséggel és zavarral.

– Tudod, te nem vagy szélhámos – tette hozzá Sam Hallowell. – Nem a szerencse révén kerültél oda, mert a megfelelő időben a megfelelő helyen voltál, és nem is egy hozzám hasonló valaki miatt, akinek megvannak a megfelelő kapcsolatai. Azért vagy ott, aki vagy, s ez önmagában hatalmas eredmény.

Ez a beszélgetés jár a fejemben, amikor Edison középiskolájának igazgatójától azt kell hallanom, hogy a fiam – aki a légynek sem ártana – a hálaadásnapi szünet utáni legelső napon, az ebédszünetben beverte a legjobb barátja orrát.

– Bármennyire is tudatában vagyunk, Ms. Jefferson, hogy az otthoni helyzet nem éppen… ideális, nyilvánvaló módon nem tolerálhatjuk az efféle viselkedést.

– Biztosíthatom róla, hogy többet nem fordul elő. – Hirtelen újra a Daltonban érzem magam; egészen apróra zsugorodom, mint aki már azért is hálás lehet, hogy az igazgató egyáltalán fogadja.

– A körülmények ismeretében én is hajlok rá, hogy engedékenyebb legyek. Egy ilyen eset másként rákerülne Edison kartonjára, de hajlandó vagyok eltekinteni ettől. Ezzel együtt a hét hátralévő részére felfüggesztem. Mi itt a zéró tolerancia elvében hiszünk, és nem engedhetjük, hogy a diákoknak aggódniuk kelljen a testi épségük miatt.

– Igen, ezt megértem. – Leforrázva oldalgok el. Azelőtt valóságos dicsfelhő kísért, ha idejöttem, hogy tanúja legyek, amint a fiam átveszi az országos franciaversenyen szerzett oklevelét, vagy megtapsoljam, amint az év sportolójának választják, de Edison most nem lép széles mosollyal a színpadra, hogy kezet rázzon az igazgatóval. Odakint terpeszkedik az iroda előtti padon, mint akinek az égadta világon semmi gondja. Legszívesebben én is orrba verném.

Megvető pillantással mér végig.

– Miért jöttél ide így?

Lenézek az egyenruhámra.

– Mert az igazgatói irodából a műszak közepén hívtak fel azzal, hogy kicsapják a fiamat.

– Csak felfüggesztenek…

Dühösen pördülök felé.

– Ne merj szájalni velem, és még annyira se merj kijavítani! – Kilépünk az iskolából, a máris csípős levegőre. – Elmondod végre, miért ütötted meg Bryce-t?

– Azt hittem, tilos beszélnem.

– Utoljára figyelmeztetlek: ne szájalj velem! Mégis mi a frászt gondoltál, Edison?

Fiam elfordítja a tekintetét.

– Ismersz egy Tyla nevű lányt? A munkatársad.

Himlőheges arcú lány képe bukkan fel előttem.

– Olyan vézna?

– Az. Még soha nem beszéltem vele, de ma odajött az ebédnél és elmondta, hogy ismer a Mekiből. Bryce mulatságosnak találta, hogy anyám ilyen helyen dolgozik.

– Ne is törődj vele. Akkor se tudna végigdolgozni ott egy napot, ha fegyvert tartanának a fejéhez.

– Mindenféle szarságot összehordott.

– Mondtam már, csak az idődet vesztegeted, ha odafigyelsz az ilyesmire.

Edison álla megfeszül.

– Azt kérdezte: Tudod, mi a közös a mamádban és a Big Macben? Mindkettő tele van zsírral és egy dollárt se ér.

Minden levegő kiszorul a tüdőmből. Visszafordulok az iskola kapuja felé.

– Erről az igazgatónak is tudnia kell.

Fiam elkapja a karomat.

– Ne! Jesszusom, már így is mindenki rajtam köszörüli a nyelvét. Ne rontsd tovább a helyzetet! – Megcsóválja a fejét. – Annyira rühellem ezt az egészet. Rühellem ezt a kibaszott iskolát, ezt a kibaszott ösztöndíjat, ezt az egész kibaszott színlelést.

Még azt sem mondom Edisonnak, hogy vigyázzon a szájára. Levegőt se kapok.

Egész életemben azt ígértem neki, hogy ha keményen dolgozik és megteszi, ami tőle telik, meglesz a jutalma. Azt mondtam, hogy mi nem vagyunk csalók; mi megküzdünk mindenért, és csak azt kapjuk, amit érdemlünk. Egyedül azt felejtettem el hozzátenni, hogy akármelyik pillanatban megfoszthatnak minden érdemünktől.

Hihetetlen, hogyan nézhetünk egész életünkben a tükörbe, és hihetjük azt, hogy tisztán látunk. Azután egy nap, amikor lehántjuk a képmutatás szürke foncsorát, hirtelen rádöbbenünk, hogy sosem láttuk magunkat igazán.

Küszködve próbálok alkalmas választ találni: elmondani Edisonnak, hogy helyesen cselekedett; de összeverhetné az iskola valamennyi tanulóját, azzal sem változtatna a dolgokon. Elhitetni vele, hogy a történtek dacára nem tehetünk mást, mint hogy lépésről lépésre továbbmegyünk az úton, és imádkozunk, hogy legközelebb szebb nap virradjon. Hogy ha nem osztályrészünk a kiváltság, legalább a remény legyen az.

Mert ha már reménykedni sem tudunk, tudatlanná, céltalanná és legyőzötté válunk. Éppen olyanná, amilyennek látni akarnak.

Edisonnal néma csendben buszozunk haza. Miután befordulunk a sarkon, közlöm vele, hogy szobafogságot kap.

– Meddig? – kérdezi.

– Egy hétig – felelem.

Felmordul.

– Még igazgatói figyelmeztetést se kaptam…

– Hányszor kell még elmondanom, hogy kétszer olyan jónak kell lenned, mint másoknak, ha azt akarod, hogy komolyan vegyenek?

– Talán csak több fehéret kéne képen törölnöm – vitázik Edison. – Az igazgató ezek után mindjárt komolyabban venne.

Megfeszül az állam.

– Két hét – mondom ki az ítéletet.

Elviharzik, és ahogy egy ugrással a tornácon terem, kis híján feldönti a nőt, aki az ajtóban toporog, a karján nagy kartondobozzal.

Kennedy.

Annyira felbőszített Edison felfüggesztése, teljesen elfelejtettem, hogy aznap délután akartuk áttekinteni a vádirarot.

– Nem alkalmas az időpont? – kérdezi tapintatosan Kennedy. – Áttehetjük a megbeszélést máskorra…

Érzem, ahogy a forróság a fejembe szökik.

– Nem. Jó lesz most, csak közbejött valami… váratlan. Sajnálom, hogy hallania kellett ezt, a fiam egyébként nagyon jól nevelt. – Kinyitom az ajtót, hogy beléphessen a házamba. – Nem könnyű, ha az ember nem tudja felképelni, mert már nem éri fel.

Megütközik, de előzékeny mosollyal leplezi.

Ahogy felakasztom a kabátom, vetek egy pillantást a kanapéra és az egyetlen karosszékre, az apró konyhára – próbálok az ő szemével látni.

– Kér valamit?

– Egy pohár víz jólesne.

Kimegyek a konyhába, hogy megtöltsek egy poharat – csak néhány lépést kell megtennem, hogy a pult túloldalára kerüljek –, míg ő vet egy pillantást a kandallópárkányon sorakozó képekre. Itt van Edison legfrissebb iskolai fotója, és az, ami a washingtoni Mallon készült rólunk, meg persze a Wesley-vel közös esküvői fényképünk.

Elkezdi kipakolni a mappákat, míg én helyet foglalok a kanapén. Edison már a szobájában füstölög.

– Elkezdtem átolvasni a vádiratot – vág bele Kennedy –, de rám férne egy kis segítség. Ez a kisbaba anyaga. A jogi nyelvezetet még értem, de az orvosit már nem annyira.

Felnyitom a mappát, és megmerevedek, ahogy szembetalálom magam Marie öntapadós cetlijének fénymásolatával.

– Minden helytálló: testhossz és súly, Apgar-érték, szem és comb…

– Szem és comb?

– Antibiotikus szemkenőcs és K-vitamin-injekció. Újszülöttek esetében ez a rutin.

Kennedy közelebb hajol és rámutat egy számra.

– Ez mit jelent?

– A kisbaba vércukorszintje nagyon alacsony volt. Az anya terhességi diabéteszét figyelembe véve ez nem különösebben meglepő.

– Ez a maga kézírása? – kérdezi.

– Nem, a szülésnél nem én segédkeztem. Lucille-től vettem át a párt, miután az ő műszakja lejárt. – Lapozok egyet. – Az újszülött állapotfelmérése. Ezt a nyomtatványt én töltöttem ki. Testhőmérséklet 36,7 – olvasom –, a kutacs kielégítő, Accu-Chek ötvenkettő, javuló vércukorérték. A tüdőlebenyek tiszták. Nincsenek bevérzések, a koponya formája normális. A testhossz 49,5 centiméter, a koponya kerülete 34,3 cm. – Megvonom a vállam. – Az eredmények negatívak, leszámítva a lehetséges szívzörejt. Láthatja, fel is jegyeztem, és javasoltam a kardiológiai vizsgálatot.

– A kardiológus mit állapított meg?

– Nem volt alkalma megvizsgálni. A baba még azelőtt meghalt. – Összeráncolom a homlokom. – Hol a PKU-szűrés eredménye?

– Az mi?

– Rutineljárás, amelynek során vért veszünk a baba sarkából.

– Majd kérelmezem – feleli Kennedy szórakozottan. Elkezdi kavarni és tologatni a papírokat, amíg meg nem találja a mappát, ami magán viseli a halottkém pecsétjét.

– Á, ez az… A halál oka: hipoglikémia és az ebből következő hipoglikémiás sokk, ami légzésleálláshoz és szívleálláshoz vezetett – olvassa. – Szívleállás? Ez öröklött szívrendellenességre utal?

Átadja a jelentést.

– Nos, igazam volt, ha ez még számít bármit is – állapítom meg. – PDA-ja volt, nyitott Botallo-vezetéke.

– Ez életveszélyes rendellenesség?

– Nem. A vezeték általában a baba első évében magától bezáródik.

– Általában – ismétli meg. – Vagyis nem mindig.

Zavartan rázom a fejem.

– Nem mondhatjuk azt, hogy a baba beteg volt, ha egyszer nem volt az.

– A bizonyítás nem a védelem feladata. Mondhatunk mi bármit – hogy a baba ki volt téve az Ebolának, hogy egy távoli rokona szívelégtelenségben halt meg, hogy olyan kromoszóma-rendellenességben szenvedett, amilyet még nem látott a világ –, nekünk csak annyi a dolgunk, hogy elszórjuk a kenyérmorzsákat, és reméljük, hogy az esküdtek felszedegetik őket.

Újra belelapozok a kórházi kartonba, amíg meg nem találom az öntapadós cetli fénymásolatát.

– Ezt bármikor megmutathatjuk nekik.

– Ettől nem ébredne kétely a szívükben – közli Kennedy színtelen hangon. – Sőt, még azt gondolnák, hogy jó oka volt kibuknia arra a kisbabára. Engedje ezt el, Ruth. Mi az, ami igazán fontos? Az a kis folt a becsületén, vagy a nyaktiló a feje felett?

Ujjaim megfeszülnek a papíron. Érzem, ahogyan pengeéles széle a bőrömbe vág.

– Ez nem csak egy kis folt a becsületemen…

– A lényeg, hogy ugyanazt az álláspontot képviseljük. Nyerni akar? Segítsen találni valamit, ami arra utal, hogy a gyerek mindenképpen meghalt volna, bárhogy is próbálja megmenteni.

Kis híján elmondom. Kis híján bevallom, hogy megpróbáltam újjáéleszteni a gyereket, de ezzel azt is bevallanám, hogy hazudtam neki, miközben éppen azt bizonygatom, mennyire helytelen hazudni egy szívbetegségről. Így csak számba veszem az ujjam és szopogatni kezdem a sebet. A konyhában találok egy doboz ragtapaszt, amit beviszek az asztalhoz, hogy ellássam középső ujjamat.

Ez az ügy nem a szívzörejről szól. Ő is tudja, én is tudom.

Lenézek a konyhaasztalra, hüvelykujjam végigsiklik a fa erezetén.

– Csinált valaha a kislányának mogyoróvajas-lekváros szendvicset?

– Mi? – néz fel Kennedy. – Hogyne. Persze.

– Edison kiskorában nagyon finnyás volt. Néha úgy döntött, nem kell neki a lekvár, amit ilyenkor le kellett kapargatnom, de az a helyzet, hogy igazán sosem lehet levakarni a lekvárt a mogyoróvajas-lekváros szendvicsről. Ha egyszer rákente, mindig érezni fogja az ízét.

Az ügyvédem úgy néz rám, mintha elment volna az eszem.

– Azt mondta, a per nem az előítéletekről szól, de akkor is azzal kezdődött minden. Meggyőzheti az esküdteket, hogy én vagyok Florence Nightingale hetedik reinkarnációja, akkor sem változtathat a tényen, hogy fekete vagyok. Az igazság az, hogy ha úgy néznék ki, mint maga, ez az egész sosem történik meg velem.

Hirtelen hűvössé válik a tekintete.

– Először is – közli színtelen hangon –, a bőrszínétől függetlenül ugyanúgy vádat emelhettek volna ön ellen. Ha bűnbakot kell találni, a gyászoló szülők és a biztosítási díjuk minimalizálásában érdekelt kórházak érdeke tökéletesen egybeesik. Másodszor, nem mondom, hogy nem értek egyet magával. Az ügynek határozottan vannak faji felhangjai, a megalapozott szakmai véleményem mégis az, hogy ezek felemlegetése inkább hátráltatná, semmint elősegítené a felmentését, és nem gondolnám, hogy érdemes vállalni ezt a kockázatot, csak mert úgy érzi, belegázoltak az önérzetébe.

– Belegázoltak az önérzetembe. – Megforgatom számban a szavakat, amíg kiálló éleik fel nem szabdalják a nyelvemet. – Az önérzetembe. – Felemelem az állam, ahogy Kennedy szemébe nézek. – Mondja, milyen érzés fehérnek lenni?

Kifejezéstelen arccal rázza a fejét.

– Sosem gondolok rá. Már a legelső alkalommal megmondtam: engem nem érdekelnek a színek.

– Sajnos nem mindenki ilyen kiváltságos. – A ragtapaszokért nyúlok, hogy kirázzam őket a dobozból, rá a táblázataira, a dokumentumaira, az aktáira. – Testszínű – olvasom a dobozon. – Mondja már meg, melyik testszínű ezek közül? Az én testszínem?

Két vörös folt virágzik ki Kennedy arcán.

– Nem verheti ezt is rám.

– Nem-e?

Kihúzza magát.

– Én nem vagyok rasszista, Ruth. Megértem, hogy zaklatott, de akkor is igazságtalannak tartom, hogy ezt éppen rajtam akarja levezetni, aki mindent elkövetek és a szakmai tudásom legjavát nyújtom, csak hogy segíthessek. Az ég szerelmére, ha mennék az utcán és szembejönne velem egy fekete férfi, akkor is tovább haladnék előre, ha kiderülne, hogy rossz irányba tartok, nehogy véletlenül is azt higgye, tőle félek.

– Ez a túlzott érzékenység csak még rosszabb. Azt mondja, nem figyeli a színeket, de közben mást se lát. Annyira tekintettel van rájuk, annyira bizonyítani akarja, hogy nincsenek előítéletei, mégis képtelen megérteni, hogy valahányszor azt mondja, nem a bőrszín számít, csak ráerősít arra a megkülönböztetésre, amit én érzek, amiben én élek. Kettőnk közül csak én tudom, mit jelent, ha lekezelnek a bőrszínem miatt.

Azt viszont nem tudom, kettőnk közül kit lep meg jobban a kirohanásom. Kennedyt, akinek átharapja a torkát egy kliens, miközben azt hiszi, egy életre lekötelezi a szakmai tudása legjavával, vagy engem, aki szabadjára engedem a bestiát, aki ennyi év alatt mindvégig ott szunnyadt bennem. Ott ólálkodott, s csak arra várt, mikor ingathatja meg végtelen derűlátásom és törhet a felszínre.

Kennedy összepréselt ajkakkal bólint.

– Igaza van. Nem tudom, milyen feketének lenni, azt viszont tudom, mi folyik a bíróságon. Ha a tárgyalóteremben kijátssza a faji kártyát, veszíteni fog. Az esküdtek az egyértelmű képleteket szeretik. Hatás-ellenhatás, cselekmény-következmény, ez kell nekik. Elég egy csipet rasszizmus, hogy minden összezavarodjon a fejükben. – Elkezdi összeszedni a papírjait és a mappáit, hogy betuszkolja őket a táskájába. – Nem próbálok úgy tenni, mintha nem számítanának az érzései, vagy nem tartanám nagyon is valóságosnak a rasszizmust. Én csak próbálom elérni, hogy felmentsék.

A kétely már beleette magát az elmémbe, ahogyan a fagy öli meg a szöveteket.

– Talán mindkettőnknek az lesz a legjobb, ha kicsit lehiggadunk – közli diplomatikusan Kennedy. – Higgyen nekem, Ruth, anélkül is győzhetünk, hogy megbolygatnánk ezt az egészet.

Miután becsukódik mögötte az ajtó, ölbe tett kézzel tűnődök. Hogyan lehetne az győzelem?

Lehámozom a ragtapaszt az ujjamról. Azután a vázához lépek, ami ott áll a polcon, a tévé mellett. Előhúzom a borítékot, és addig lapozom a csekkeket, amíg meg nem találom, amit keresek.

Wallace Mercy névjegyét.

TURK

Francis minden második vasárnap délután megnyitja házát a Mozgalom tagjai előtt. Mióta az osztagok nem járják az utcákat, hogy találjanak valakit, akibe beleköthetnek, alig látjuk egymást. A neten keresztül egy csomó embert elérhetünk, de az ilyen közösség akkor is rideg és személytelen. Francis is érzi ezt, ezért parkolnak a háza előtt havonta kétszer olyan autók, amelyek gazdái a rendszámtáblák tanúsága szerint olyan messzi helyekről is eljönnek, mint New Jersey vagy New Hampshire, csak hogy együtt tölthessenek egy meghitt délutánt. Focit szervezek a srácoknak, míg a lányok a konyhában gyűlnek Brit köré, hogy elrendezzék a hidegtálakat és úgy cserélgessék a pletykákat, mint a baseballkártyákat. Francis az idősebb kölyköket szórakoztatja a színes előadásaival. Távolról szinte látni, ahogyan a szavak lángolva előtörnek belőle, mint a sárkánytűz, míg a kölykök megigézetten kuporognak a lábánál.

Csaknem három hónap telt el az utolsó vasárnapi piknik óta. Davis temetésén láttuk utoljára ezeket az embereket. Ha őszinte akarok lenni, nem igazán gondolok rájuk – még most is úgy botladozom végig a napot, mint egy zombi –, de amikor Francis megkér, hogy tegyem ki a meghívót az oldalra, kiteszem. Francisnek nem szokás nemet mondani.

Újra megtelik a ház, a hangulat mégsem ugyanaz. Mindenki a társaságomat keresi, tudni akarja, hogy viselem. Brit fájó fejjel fekszik a szobánkban; nem is akar úgy tenni, mint aki örül a társaságnak.

Egyedül Francis játssza a kedélyes házigazdát: bontogatja a söröket és bókol a hölgyeknek, milyen szép a frizurájuk, milyen kék szemű a gyerekük, milyen finom a mazsolás kalácsuk. A garázs közelében talál rám, ahová kivittem egy szemeteszsákot.

– Úgy látom, jól érzik magukat – jegyzi meg.

Biccentek.

– Mindenki szereti a potyapiát.

– Potyapia nem létezik. – Francis vet rám egy sokatmondó pillantást. – Minden rendben? – A minden alatt Britet érti. Amikor megvonom a vállam, lebiggyeszti az ajkát. – Tudod, amikor az anyja elment, nem értettem, mit keresek még itt. Azt gondoltam, én is kijelentkezek, ha érted, hogy értem. Hiába maradt rám egy hat hónapos kölyök, nem akartam folytatni. Azután egy nap hirtelen megértettem: azért veszítjük el a számunkra fontos embereket, hogy jobban megbecsüljük azokat, akik még megvannak. Nincs más magyarázat. Máskülönben Isten szadista állat lenne.

Megpaskolja a hátam, mielőtt visszasétál a léckerítéssel övezett kis udvarba. A kamaszok, akiket a szüleik cipeltek el ide, egyszeriben felélednek, megérzik mágikus erejét. Leül egy tuskóra, hogy belekezdjen sajátos vasárnapi iskolájába.

– Ki szereti a titkokat? – Mindenki bólogat, helyeslő morgások hallatszanak. – Helyes. S azt ki tudja, kicsoda Izrael?

– Egy kurva nagy titok – mormolja valaki, mire másvalaki az oldalába könyököl.

Egy másik fiú felkiált.

– A zsidók országa.

– Jelentkezzetek, mielőtt beszéltek – pirít rájuk Francis. – Különben se azt kérdeztem, micsoda Izrael, hanem hogy kicsoda.

Egy kölyök, akinek már pelyhedzik az álla, integet. Francis rámutat.

– Jákob. Azután kezdték így hívni, hogy megküzdött az angyallal Penuélnél.

– Íme, a győztesünk – bólint Francis. – Izraelnek született tizenkét fia, belőlük lett Izrael tizenkét törzse…

Visszatérek a konyhába, ahol néhány nő társalog. Egyikük egy nyughatatlan kisbabát tart a karján.

– Egyszerűen nem akar aludni. Annyira ki vagyok bukva, hogy a múltkor pizsamában indultam dolgozni, csak az utcán vettem észre.

– Én mondom – jegyzi meg egy kamaszkorú anya –, csak a whisky ér valamit, szépen a fogínybe dörzsölve.

– Nem lehet elég korán kezdeni – kotyogja közbe egy idősebb asszony, mire mindnyájan felnevetnek.

Ahogy meglátnak, a társalgás elhal, mintha sohasem lett volna.

– Turk – szólít meg az idősebb asszony. Nem tudom a nevét, de ismerős az arca; korábban is láttam már itt. – Nem is vettünk észre.

Nem felelek. Tekintetem a babára tapad, aki kivörösödött arccal lengeti apró ökleit. Úgy bömböl, hogy levegőt se vesz.

A karom kinyúlik felé, mielőtt megállíthatnám.

– Szabad…?

A nők összenéznek, azután az anya a karomra helyezi a kisbabát. Nem tudom túltenni magam azon, milyen könnyű egy csecsemő, mégis mennyi erő van benne, ahogy a karjával hadonászik és a lábával kalimpál.

– Sss – csitítgatom. – Aludj szépen.

Megcirógatom a hátát. Hagyom, hogy íjként görbüljön a vállamra. A sírás helyét csuklások veszik át.

– Nézzenek oda, egy babasuttogó – mosolyog az anyja.

Így is lehetett volna.

Így kellett volna lennie.

Hirtelen ráeszmélek, hogy a nők már nem a babát nézik. A hátam mögé merednek. Megfordulok, karomon az alvó babával, akinek ajkai mögül apró kis nyálbuborékok törnek fel.

– Jesszusom! – hallom Brit vádló hangját. Megpördül és kiront a konyhából. Hallom, ahogy bevágja a szobája ajtaját.

– Elnézést. – Próbálom a lehető leggyengédebben és leggyorsabban átpasszolni a csecsemőt az anyjának. Aztán Brit után rohanok.

Az ágyban fekszik, háttal nekem.

– Kurvára utálom az egész bagázst. Utálom, hogy idejönnek a házamba!

– Brit! Csak kedvesek próbálnak lenni.

– Azt utálom a legjobban. – Késként vág minden szava. – Utálom, ahogy néznek.

– Ez nem az volt, ami…

– Csak inni akartam egy pohár vizet a saját csapomból. Olyan kibaszott nagy kérés ez?

– Majd hozok neked…

– Kurvára nem ez a lényeg, Turk.

– Akkor mi a lényeg? – suttogom.

Brit felém fordul. Könnyben úszik a szeme.

– Hát ez. – Sírva fakad. Ugyanolyan szívfacsaró hangon sír, mint a kisbaba, de hiába veszem a karomba, szorítom magamhoz és paskolgatom a hátát, nem hagyja abba.

Épp olyan idegennek érzem a nyugtatgatását, amilyennek azt a kisbabát éreztem a karomon. Ez már nem az a nő, akit feleségül vettem. Attól félek, a fiam holttestével együtt az ő gyönyörű és vad lelkét is eltemettem.

Így maradunk, a szoba selyemgubójában, még jóval azután is, hogy lenyugszik a nap, elhajtanak az autók, és a ház újra kiürül.

Másnap este mind a nappaliban tévézünk. A laptopom nyitva; cikket írok valamiről, ami Cincinnatiben történt. Brit hoz egy sört és mellém kucorodik; nem is tudom, mióta ez az első testi közelség, amit ő kezdeményez.

– Min dolgozol? – A nyakát nyújtogatja, hogy lássa, miket irkálok a képernyőre.

– A fehér kölyköt a suliban lenyomta két nigger, de olyan durván, hogy eltört a gerince. Persze nem emeltek ellenük vádat. Lefogadom, hogy a végén fordítva lesz, még a fehér kölyköt vádolják testi sértéssel.

Francis a tévére irányítja a távirányítót.

– Ez azért van, mert Cincinnatiben az iskolák kilencvenkilenc százaléka szart se ér – mordul fel. – Mindent a feketék irányítanak. Milyen sorsot szánunk a saját kölykeinknek?

– Ez jó – gépelem be a szavait. – Ezzel lesz vége.

Francis váltogatja a kábelcsatornákat.

– Hogy lehet, hogy a feketéknek van külön csatornájuk, nekünk meg nincs? – teszi fel a kérdést. – S még azt mondják, nincs fordított rasszizmus. – Lekapcsolja a tévét és feláll. – Megyek lefeküdni.

Homlokon csókolja Britet és távozik, hogy visszavonuljon a saját lakrészébe. Arra számítok, hogy Brit is követi a példáját, de egyelőre nem mozdul.

– Téged nem nyír ki? – kérdezi. – Ez a várakozás?

Felnézek.

– Hogy érted?

– Mintha már semmi sem történne azonnal. Már azt se tudni, kik olvassák el a posztjaidat. – Felém fordul, hogy keresztbe tett lábakkal felüljön. – Azelőtt sokkal egyszerűbb volt a képlet. Már a cipőfűzőjéből megmondtam, apám melyik haverja hová tartozik. A Fehér Hatalom és a neonácik piros vagy fehér fűzőt viseltek, a SHARP-ok kéket vagy zöldet.

Elvigyorodok.

– Nehéz elhinnem apádról, hogy képes volt szóba állni a SHARP-pal. – A Skinheadek a Faji Megkülönböztetés Ellen tagjainál nagyobb árulókat elképzelni se lehet: éppen azokat támadják, akik az igaz ügyért harcolnak és próbálnak megszabadulni az alacsonyabb rendű fajoktól. Kibaszott igazságosztónak hiszik magukat, mind egy szálig.

– Nem mondom, hogy sokat haverkodtak – engedi meg Brit –, de néha igenis szóba állt velük. Tette, amit kellett, bármennyire logikátlannak tűnik, mert ő mindig a nagytotált, a tágabb összefüggéseket nézte. – Felemeli a tekintetét. – Ismerted Richard bácsit?

Személyesen nem, csak az ő elbeszéléséből. Richard Butler, az Árja Nemzetek feje. Brit tizenhét volt, amikor meghalt.

– Richard bácsi összehaverkodott Louis Farrakhannal is.

Az Iszlám Nemzet vezetőjével. Ez még nekem is új.

– De ő… nem…

– Fekete? Tutira. Viszont legalább annyira rühelli a zsidókat és a szövetségi kormányt, mint mi. Apa mindig azt mondta, hogy az ellenséged ellensége a barátod. – Megvonja a vállát. – Olyan ez, mint egy kimondatlan egyezség: ha majd megdöntöttük a rendszert, ráérünk egymás ellen harcolni.

S győzni, efelől semmi kétség.

– Milyen sorsot szánunk a saját kölykeinknek? – ismétli meg Brit Francis korábbi szavait. – Én csak azt tudom, mit akarok az én kölykömnek. Azt akarom, hogy ne menjen feledésbe.

– Tudod, hogy mindig emlékezni fogunk rá, bébi.

– Nemcsak mi – keményedik meg Brit hangja. – Mindenki.

Ránézek. Értem, amit mond: egy blog talán fokozatosan képes legyengíteni az alapokat, de sokkal hatásosabb – és gyorsabb –, ha felrobbantjuk az egész kócerájt.

Bizonyos szempontból lekéstem a skinhead-mozgalmat, aminek már azelőtt leáldozott, hogy én megszülettem. Elképzelek egy világot, ahol az emberek már akkor menekülnek előlem, ha meglátnak. Azután arra gondolok, hogy Francisszel két éve győzködjük az osztagokat, mennyivel hatásosabb és rémisztőbb a burkolt fenyegetés.

– Az apád nem fog örülni – jegyzem meg.

Előrehajol és lágyan megcsókol, majd elhúzódik, ahogy lángra lobbanok. Istenem, mennyire hiányzott ez. Mennyire hiányzott Brit!

– Amit nem tud, az nem fáj neki.

Raine örül a hívásomnak. Két éve nem láttam; az esküvőmre se jutott el, mert épp akkor született a második gyereke. Amint megtudja, hogy Brattleboróban vagyok, meghív magához ebédre. Időközben elköltözött, ezért lefirkantom egy szalvétára az új címét.

Először azt hiszem, rossz helyen járok. A zsákutca végében kis tanya, a postaláda macska formájú. A pázsiton piros műanyag csúszda, az ajtó mellett maradék fából összeeszkábált hóember. A küszöb előtt lábtörlő, ÜDV PAJTI! felirattal.

Azután a mosoly lassan szétárad az arcomon. Agyas gazember. Egészen új szintre emeli a beolvadás doktrínáját. Ki a fasz gondolná, hogy a szomszédban élő apuka, aki rendben tartja a környezetét és csak oldalkerékkel felszerelt biciklin engedi száguldozni a kölykeit, valójában a fehér felsőbbrendűség híve?

Raine kinyitja az ajtót, mielőtt esélyem lenne kopogni. Pufók kisbabát tart a karján, míg két fatörzsnyi lába közül tütüt és tiarát viselő szégyenlős kislány les ki. Vigyorogva lép közelebb, hogy félkaros ölelésébe vonjon. Nem tudom nem észrevenni, hogy rózsaszín csillámos körömlakkot visel.

– Tesó – vetek egy pillantást az ujjaira. – Még mindig adsz a divatra.

– Látnál csak tüllszoknyában. Gyere be! Ember, de jó, hogy látlak!

Belépek, mire a kislány elrejtőzik Raine lábai mögé.

– Mira – hajol le hozzá Raine –, ez itt Turk, apu barátja.

Mira a szájába dugja hüvelykujját, ahogy végigmér.

– Nem nagyon bírja az idegeneket. – Raine a kisbabával egyensúlyozik. – Ez a kis dömper itt Isaac.

Követem a konfettiként szétszórt játékok között, be a nappaliba. Sört bont, de csak egyet.

– Egyedül igyak?

Megvonja a vállát.

– Az asszony nem szereti, ha a kölykök előtt iszom. Azt mondja, nem jó példát mutatok nekik, meg ilyenek.

– Sally hol van? – kérdezek rá.

– Dolgozik, radiológus a VA-n. Én éppen két állás közt vagyok, ezért itthon maradtam a hobbitokkal.

– Nem semmi. – Iszom egy egészséges kortyot.

Raine leteszi a padlóra Isaacet, aki úgy indul el, mintha be lenne akasztva. Mira végigszalad a folyosón, meg se áll a szobájáig. Szapora léptei úgy dübörögnek, mint a pergőtűz.

– Szóval, mi a helyzet, ember? – kérdezi Raine. – Minden oké?

A térdemre könyökölök.

– Hát, jobb is lehetne. Részben ezért vagyok itt.

– Hé, gondok vannak otthon?

Ráeszmélek, hogy Raine nem is tud a babáról. A kisbabánkról, akit elvesztettünk. Elmesélek neki mindent, a nigger nővértől addig a pillanatig, hogy Davis megszűnt lélegezni.

– Összehívom az osztagokat – teszem hozzá. – A vermonti AH-tól egészen a Maryland Állami Skinheadekig. Meg akarom bosszulni a fiam halálát.

Amikor Raine nem válaszol, előrehajolok.

– Durva emléknapról beszélek. Rendes bunyóról, gyújtóbombákról, ilyenekről. Bármiről, aminek nincsenek halálos áldozatai. A részleteket rábízom az osztagokra és a parancsnokaikra, de kell valami, hogy észrevetessük magunkat. Tudom, hogy ez ellentétes azzal, amiről beszéltünk, a beolvadással meg a többivel, de talán ideje lenne emlékeztetni őket az erőnkre, nem gondolod? Az pedig a számunkban van. Ha elég nagy durranás lesz, úgyse tartóztathatnak le mindnyájunkat. – A szemébe nézek. – Megérdemeljük. Davis még inkább.

Épp ekkor Mira libben a nappaliba, hogy apja fejére pottyantsa a tiaráját. Raine leveszi, azután komor tekintettel néz az olcsó műanyagra.

– Rajzolnál nekem valamit, kicsim? Légy jó kislány. – Követi a tekintetével, ahogy visszatér a szobájába. – Szóval nem hallottad – fordul vissza hozzám.

– Mit?

– Kiléptem, ember. Már nem vagyok a Mozgalomban.

Meredten, sőt döbbenten nézem. Annak idején ő juttatott be a Fehér Hatalomba. Amikor csatlakoztam az AH-hoz, egy életre testvérek lettünk. Ez nem olyan, mint egy melóhely, amit bármikor otthagy az ember. Ez elhívás.

Hirtelen eszembe jutnak a tetkók, amelyek egykor Raine egész karját elborították. Végignézek a vállán, a bicepszén. A horogkeresztek belefulladnak a burjánzó indákba. Már nem is lehet felismerni őket.

– Néhány éve történt. Azon a nyáron elmentünk Sallel egy gyűlésre, ahogy azelőtt a fiúkkal, és minden jól is ment, amíg meg nem láttuk a részeg faszikat, akik sorban álltak egy sátor előtt, hogy meghúzhassanak valami skinhead picsát. Sal teljesen kiborult, azt mondta, ilyen helyre nem hozza a gyerekét, úgyhogy egyedül kezdtem járni, ő meg otthon maradt a babával. Azután behívtak az oviba, mert Mira el akart temetni valami kínai kölyköt a homokozóban. Cicásat játszottak, és szerinte a cicák is ezt csinálják a kakival. Úgy tettem, mint aki nem hisz a fülének, de amint kijöttünk, megdicsértem Mirát, hogy milyen jó kislány. Azután egy nap vásárolni mentem vele. Nem tudom, mennyi lehetett, talán három. Ott állunk a sorban, tele kocsival. Az emberek folyton megbámultak, tudod, a tetkók meg a többi miatt, már észre se vettem. Szóval a sorban mögöttünk ott állt egy fekete férfi. Mira meg, a maga édes kis hangján, azt mondja: Apa, nézd azt a niggert! – Raine felemeli a tekintetét. – Nem gondoltam semmi rosszra, de akkor az előttünk álló nő hátrafordult, és azt mondta: Szégyellje magát! A pénztáros meg: Hogy képes ilyenre tanítani egy ártatlan gyermeket? Mire észbe kaptam, az egész üzlet nekem esett, Mira meg sírva fakadt. Felkaptam és otthagytam még a bevásárlókocsit is, csak rohantunk az autóhoz. Akkor futott át először az agyamon, hogy talán rosszul gondolkodom. Persze, tudom, harcosnak kell nevelnünk a gyerekünket, de nem úgy tűnt, mintha Mirának jót tennék ezzel. Azt gondoltam, egy életre megbélyegzik és gyűlölni fogják ezért.

Még mindig meredten nézem.

– Van még más is? Önkéntes lettél a helyi gyülekezetben? A legjobb barátod egy köcsög?

– Talán az a sok szarság, amit évek óta hajtogatunk, nem is igaz. Az egész rohadt kamu, ember. Azt mondták, részesei vagyunk valaminek, ami sokkal nagyobb nálunk, meg hogy büszkék lehetünk a kulturális örökségünkre és a fajunkra, de ez talán tíz százaléka az egésznek. A többi meg, hogy utálj mindenkit, csak mert létezik. Miután elkezdtem ezen agyalni, már nem volt megállás. Talán emiatt éreztem magam annyira szarul, ezért akartam folyton szétzúzni valaki képét, csak hogy tudjam, képes vagyok rá. Nekem már mindegy, de nem akarom, hogy a kölykeim is ebben nőjenek fel. – Megvonja a vállát. – Miután kipattant, hogy ki akarok lépni, tudtam, hogy csak idő kérdése. Végül az egyik haverom ugrott nekem a parkolóban, amikor Sallel elmentünk moziba. Rendesen elintézett, úgy kellett összevarrni, de azóta nyugtom van.

Elnézem Raine-t, aki a legjobb barátom volt. Olyan, mintha más megvilágításba kerülne – mintha egészen másvalakit néznék. Egy vesztest. Egy gyáva férget.

– Ez nem változtat semmin – teszi hozzá Raine. – Ettől még testvérek vagyunk, nem?

– Naná – bólintok. – Örökké.

– Télen feljöhetnétek Brittel síelni egyet – veti fel.

– Szuper lenne. – Kivégzem a söröm és felállok. Kimentem magam azzal, hogy sötétedés előtt vissza akarok érni. Ahogy elhajtok, Raine és a kis Isaac sokáig integet.

Tudom, hogy soha többé nem látom őket.

* * *

Két nappal később elmondhatom, hogy találkoztam a Keleti Part valamennyi osztagparancsnokával. Raine kivételével mind aktívak a maganyosfarkas.org-on, így mindnyájan tudnak Davisről, mielőtt még elmesélném a történteket. Mindnyájan kapcsolódnak Francishez – egyszer hallották beszélni egy gyűlésen; ismernek valakit, akit megölt; némelyeket személyesen bízott meg az osztaguk vezetésével.

Kimerülten és éhesen parkolok le a házunk előtt. Amikor látom a tévé villódzó fényét a nappaliban, torkomon akad a lélegzet – mindjárt hajnali kettő. Reméltem, hogy észrevétlenül térhetek haza, és nem kell majd kitalálnom valami kifogást Francisnek, amiért a háta mögött intézkedtem.

Meglepetésemre nem ő szenved álmatlanságban. Brit ül a kanapén az egyik pulóveremben, ami a combjáig ér, mintha ruha lenne. Átkelek a szobán, lehajolok hozzá, és csókot lehelek a feje búbjára.

– Hé, bébi – köszönök. – Nem tudsz aludni?

Megrázza a fejét. Vetek egy pillantást a tévére: a gonosz nyugati boszorkány épp megfenyegeti Dorothyt.

– Láttad már ezt?

– Ja. Elmondjam, mi lesz a vége?

– Nem, úgy értem, láttad már ezt igazából? Olyan, mint egy tündérmese a Fehér Hatalomról. A varázsló, aki a háttérből mozgatja a szálakat, egy nyomorult kis zsidó. A gonosz meg fura színű és majmokkal dolgoztat.

Letérdelek elé, hogy magamra vonjam a figyelmét.

– Megtettem, ami megígértem. Találkoztam mindenkivel, aki azelőtt az osztagoknak parancsolt, de egyikük se vállalja a kockázatot. Az apád jó munkát végzett, amikor beoltotta őket erre az új stratégiára. Egyszerűen nem akarják megkockáztatni, hogy börtönbe kerüljenek.

– Akkor talán te és én…

– Ha bármi rosszul sül el, Brit, a zsaruk legelőször a Mozgalom körül kezdenek el szaglászni, és a pernek hála a médiában is ismerik a nevünket. – Habozni kezdek. – Tudod, hogy bármit megtennék érted, de még csak most kezdesz magadhoz térni a sokkból. Ha most lesittelnek, az olyan lenne, mintha újra elveszítenélek. – Átkarolom. – Sajnálom, bébi. Azt hittem, jobban fog menni.

Megcsókol.

– Tudom. Azért egy próbát megért.

– Jössz lefeküdni?

Lekapcsolja a tévét, hogy visszavonuljon velem a szobánkba. Lassan lehámozza magáról a pulóveremet; én lehúzom a bakancsom és farmerom. Ahogy bebújunk a takaró alá, hozzá simulok, de amikor próbálok a combja közé hatolni, elernyedek.

Rám néz a sötétben: a szeme árnyékban, a karja féltőn puha hasán.

– Miattam van? – kérdi olyan halkan, hogy alig hallom.

– Nem – esküdözöm. – Gyönyörű vagy. Csak ez a szarság ne lenne a fejemben.

Arrébb hemperedik. Még így is érzem, hogyan lüktet a bőre, vörösen a szégyentől.

– Sajnálom – suttogom a hátának.

Nem válaszol.

Az éjszaka közepén felébredek, és felé nyújtom a karom. Nem gondolkodom, csak csinálom. Talán ha nem agyalok annyit, rátalálok a békességre. Kezem kutakodva kígyózik a lepedőn, de ő nincs sehol.

Kezdetben sokan voltunk, s mindannyian mások. Az ember tartozhatott az Árja Nemzetekhez anélkül, hogy skinhead lett volna, attól függően, hogy magáénak vallotta-e a keresztény identitás teológiáját, vagy sem. A fehér felsőbbrendűség hívei tudományosabb megközelítést alkalmaztak és értekezéseket jelentettek meg, míg a skinheadek erőszakosabban léptek fel és szívesebben tanítottak az öklükkel. A fehér szeparatisták földet vásároltak Észak-Dakotában és próbálták felosztani az országot, hogy minden nemkívánatos elemet elüldözzenek az általuk kijelölt területről. A neonácik az Árja Nemzetek és az Árja Testvériség keveredéséből jöttek létre – ha létezett erőszakszervezet a Mozgalmon belül, ők voltak azok. S akkor még nem is beszéltünk az odinistákról, a kreacionistákról és a Teremtő Világegyházának tanítványairól; ám lehettünk bármilyen megosztottak, egy napot mindig közösen ünnepeltünk: április 20-át, Adolf Hitler születésnapját.

Az országban mindenfelé olyan ünnepségeket rendeztek, mint a régi KKK-tömeggyűlések, amiket még kamaszfejjel láttam. Általában valaki hátsó kertjében vagy egy természetvédelmi területen gyűltünk össze, amit senki sem figyelt. Szájról szájra járt az aktuális helyszín; az útirányt ugyanolyan kis zászlók jelezték, mint a villanypásztorokat, csak nem rózsaszínben, hanem SS-vörösben.

Talán öt árja fesztiválon jártam, mióta a Fehér Hatalom Mozgalom tagja lettem, ez mégis különleges jelentőséggel bírt. Ekkor kötöttem ugyanis házasságot.

Legalábbis lélekben. Jogi értelemben Brittel már előző héten elmentünk a városházára, hogy aláírjuk a papírokat, de spirituális értelemben akkor éjjel léptem vele szövetségre.

Huszonkét évesen, erőm teljében.

Brit nem akarta, hogy ott lábatlankodjak, amíg a lányok körbedongják, ezért a fesztivál területén őgyelegtem. Mindent egybevetve, sokkal kevesebben jöttek el, mint, mondjuk, öt évvel korábban – elsősorban azért, mert a szövetségiek kezdtek ránk szállni, valahányszor találkoztunk –, ezzel együtt megmaradtak a szokásos csoportok: a részegek, akik felváltva kötekedtek vagy a hordozható sátorok mögött brunzoltak, ahol az árusok minden létező holmit kínáltak, a hot dogtól a Skinhead Szerelem feliratú ostorokig. Voltak még színezők a kölyköknek, meg egy ugrálóvár, a hátoldalán akkora SS-zászlóval, amilyet Hitler használt a Sportpalastban mondott beszédeinél. A sok árus között bőven akadtak tetoválóművészek is, akik az ilyen fesztiválokon degeszre keresték magukat.

Befurakodtam előre, bár tudtam, hogy ezzel magamra haragítom a fickót, aki következett volna. Megvolt a szokásos kakaskodás, aminek a végén bevertem az orrát, hogy kussoljon és átengedje a helyét. Ahogy leültem, a tetkós felnézett rám.

– Szóval, mi legyen?

Francisszel hat hónapja arról győzködtük a népeket, hogy ne varrassanak magukra semmit, hagyják megnőni a hajukat és ne húzzanak nadrágtartót – csak nézzenek ki úgy, mint bármelyik átlagfaszi. Az új taktika részeként hosszú ujjú holmikat viseltünk, és próbáltuk kiszedetni a régi tetkókat, csakhogy az a nap különleges nap volt. Azon a napon mindenkivel tudatni akartam, miben hiszek.

Amikor elhagytam a sátrat, nyolc ujjpercemre jutott egy-egy gót betű. A jobb kezemen, ha ökölbe szorítottam, a H-A-T-E szót, míg baloldalt, a szívemhez közelebb, a L-O-V-E-ot lehetett olvasni. Gyűlölet és szeretet örök kettősét.

Napnyugtakor eljött az idő. A távolból motorok mennydörgő robaja hallatszott, s aki még nem ment haza, két sorban állt fel. Magam előtt összefűzött, új tetkómtól még mindig vörös és duzzadt kezekkel várakoztam.

Azután a tömeg hirtelen kettévált, hogy meglássam Britet, amint a mögötte lenyugvó nap naranccsal és vörössel rajzolja ki alakját. Fehér csipkeruhát viselt, akár egy igazi angyal, s hozzá Doc Martenst. Elmosolyodtam, de olyan szélesen, hogy ha nincs fülem, körbeért volna a szám.

Amikor elég közel kerültünk, belém karolt. Ha abban a pillanatban véget ér a világ, akkor se lett volna egy rossz szavam. Elindultunk az oltár felé, s ahogy elhaladtunk a sorfal előtt, a karok magasba lendültek a náci tisztelgésre. Francis mosolyogva, büszkén csillogó szemmel nézett minket. Tucatnyi árja menyegzőt levezetett már, de ez mindtől különbözött.

– Kisbogár! – szólalt meg fátyolos hangon. – Hát létezik ennél mesésebb látvány? – Azzal hozzám fordult. – Ha ezt elkúrod, kinyírlak.

– Igen, uram – préseltem ki magamból.

– Brittany – vágott bele –, megfogadod, hogy engedelmeskedsz Turknek, és továbbviszed vele a fehér árja faj vérvonalát?

– Igen.

– És te, Turk, fogod-e úgy tisztelni ezt a nőt, mint arádat és árja harcostársadat?

– Igen – feleltem.

Egymás felé fordultunk. Rezzenéstelenül a szemébe néztem, ahogy elismételtük a mantrát, amit David Lane a Renddel együtt álmodott meg: Biztosítanunk kell népünk létét és fehér gyermekeink jövőjét.

Megcsókoltam Britet, míg mögöttünk valaki meggyújtotta a fából ácsolt horogkeresztet. Esküszöm, az a nap megváltoztatott. Mintha tényleg a fél szívemet adtam volna ennek a nőnek, ő pedig az övét énnekem, hogy ezentúl ne tudjunk egymás nélkül élni.

Homályosan emlékszem, hogy Francis beszélt, és az emberek tapsoltak, mégis úgy szorítottam magamhoz Britet, mintha csak mi lennénk a földön.

Bár úgy lett volna!

KENNEDY

– Az ügyfelem ki nem állhat – közlöm Micah-val, ahogy ott állunk a mosogatónál.

– Azt azért nem hiszem.

Vetek felé egy pillantást.

– Azt hiszi, rasszista vagyok.

– Mond valamit. – Felé pördülök és érzem, ahogy szemöldököm felszökik a homlokom tetejére. – Fehér vagy, ő meg nem, és történetesen egy olyan világban éltek, ahol minden hatalom a fehéreké.

– Nem is azt mondom, hogy az ő élete nem nehezebb az enyémnél – vitázom. – Nem tartozom azok közé, akik azt hiszik, hogy csak azért, mert fekete elnököt választottunk, egy csapásra vége a faji előítéleteknek. Napi szinten dolgozom a kisebbségekhez tartozó ügyfelekkel, akiket átver a betegbiztosító, az igazságszolgáltatás, az oktatási rendszer. A börtönök úgy működnek, mint egy menő vállalkozás. Valaki profitál abból, hogy az állam gondoskodik a folyamatos utánpótlásról.

Micah néhány kollégáját láttuk vendégül. Nagy reményeket fűztem ahhoz, hogy felszolgálhatom az általam főzött ínyencségeket, de az lett a vége, hogy elugrottam egy taco-bárba, majd letördeltem az ott vásárolt húsos piték szélét, hogy ne legyenek olyan szabályosak és elmenjenek házi sütésűnek. Azután egész este azon kaptam magam, hogy el-elkalandoznak a gondolataim. Miután a társalgás jórészt a glaukómás betegek kontralaterális szemének unilaterális ütemben zajló látóidegromlása körül forgott, senki nem hibáztathatott, ezzel együtt rögeszmésen csak a Ruthszal folytatott korábbi szóváltás járt a fejemben. Ha nekem van igazam, miért idéztem fel újra és újra a szavaimat?

– A faji kártyát akkor sem lehet kijátszani egy büntetőjogi eljárásban. Ez ugyanolyan íratlan szabály, mint hogy ne világíts reflektorral a szembejövőre vagy ne légy seggfej, aki teli bevásárlókocsival beáll a tíz tételnél kevesebb sorba. Még a birtokháborítási ügyekben is kerülik, pedig kilencvenkilenc százalékban a fehér floridai fickóról szólnak, aki megijed a fekete kölyöktől és meghúzza a ravaszt. Értem, miért érzi Ruth, hogy a munkaadója pikkel rá, de ennek semmi köze a gyilkossághoz.

Micah átpasszol egy törölgetésre váró tányért.

– Ne érts félre, bébi, de amikor próbálsz elmagyarázni valamit, és azt hiszed, csak burkoltan célzol rá, igazából olyan vagy, mint az elefánt a porcelánboltban.

Felé fordulok, hogy meglendítsem a törlőrongyot.

– Képzeld el, hogy egy páciensednek rákja van, és te próbálod meggyógyítani, de ő azt hajtogatja, hogy megcsípte a mérges szömörce. Nem akarnád megértetni vele, hogy fontosabb gyógyítani a rákot, mielőtt még rátérnél a csípésre?

Micah eltűnődik ezen.

– Hát…, nem vagyok onkológus, de ha viszket valami, az ember folyton vakarja, és még csak észre sem veszi.

Teljesen elveszítem a fonalat.

– Hogy mi?

– A te hasonlatod.

Felsóhajtok.

– Az ügyfelem ki nem állhat – ismétlem meg.

Megszólal a telefon. Mindjárt fél tizenegy, ilyenkor csak szívrohamok vagy balesetek miatt szokás telefonálni. Nedves kézzel felkapom a kagylót.

– Kennedy McQuarrie? – hallok egy mélyen zengő hangot, amit ismerek, mégsem tudok hová tenni.

– Az.

– Pompás! Itt Wallace Mercy tiszteletes, Ms. McQuarrie.

Az a Wallace Mercy?

Fel sem tűnik, hogy ezt hangosan is kimondom, amíg el nem neveti magát.

– A népszerűségemmel kapcsolatos szóbeszédek erősen túloznak – szerénykedik. – Egy közös barátunk, Ruth Jefferson ügyével kapcsolatban hívom.

Azonnal bezárkózom.

– Nos, Mercy tiszteletes, nem áll módomban beszélni az ügyfeleimről.

– Lefogadom, hogy ez esetben igen. Ruth felkért, hogy legyek a tanácsadója, ezért…

Megcsikorgatom a fogaimat.

– Ügyfelem semmi ilyesmire nem ad hivatalos megbízást.

– Ami azt illeti, mégis. Egy órája küldtem el neki az e-mailt, már csak alá kell írnia. Holnapra ott lesz az ön íróasztalán is.

Mi. A. Franc? Miért írna alá Ruth ilyesmit anélkül, hogy előtte megbeszélné velem? Miért nem tett még említést sem arról, hogy olyan kaliberű emberrel tárgyal, mint Wallace Mercy?

Mintha nem tudnám a választ: csak azért, mert azt mondtam Ruthnak, hogy az ügyének semmi köze a faji előítéletekhez. Miközben Wallace Mercyt mást se érdekli, csak a faji előítéletek.

– Hallgasson ide! – A szívem olyan hevesen ver, hogy minden szavamban ott hallom lüktetését. – Ruth Jefferson védelme az én feladatom, nem az öné. Hasznot akar húzni az ügyből? Felőlem tegye, de ne az én káromra.

Kinyomom a telefont, de olyan hevesen, hogy kiröppen a kezemből és pörögve csúszik végig a konyhakövön. Micah elzárja a csapot.

– Hülye mobiltelefonok – csóválja a fejét. – Hol marad az elégtétel, hogy lecsaphatod a kagylót? – Zsebre vágott kézzel elindul felém. – Elmondod, mi ez az egész?

– Az imént magával Wallace Mercyvel beszéltem. Ruth Jefferson megbízta, hogy legyen a tanácsadója.

Micah hosszan és elismerően füttyent.

– Igazad van. Tényleg ki nem állhat.

* * *

Ruth hálóingben és fürdőköpenyben nyit ajtót.

– Kérem! Csak öt percet kérek.

– Nincs ehhez túl késő?

Nem tudom, mire gondol: arra, hogy lassan tizenegy óra, vagy a tényre, hogy nem a legnagyobb egyetértésben váltunk el. Úgy döntök, az előbbiről van szó.

– Tudtam, hogy hiába hívnám. Ha meglátná a számomat, csak kinyomná a telefont.

Végiggondolja a dolgot.

– Meglehet.

Még szorosabbra vonom magamon a pulóvert. Wallace Mercy hívása után azonnal kocsiba ültem, még kabátot se vettem. Csak az járt a fejemben, hogy muszáj beszélnem Ruthszal, mielőtt még visszaküldi azt a felhatalmazást.

Veszek egy nagy levegőt.

– Nem arról van szó, hogy nem érdekel, mennyire megalázták. Nagyon is érdekel, csak éppen pontosan tudom, mibe fog kerülni önnek Wallace Mercy bevonása, nemcsak rövid, de talán hosszú távon is.

Ruth látja, ahogy újra megborzongok.

– Jöjjön be – bólint egy hosszú pillanat után.

A kanapén már megágyazott magának, azért a konyhaasztalhoz ülök, miközben a fia kidugja fejét a szobájából.

– Mama? Mi folyik itt?

– Minden rendben, Edison. Feküdj csak le.

A fiú kétkedő arcot vág, de visszahátrál és becsukja az ajtót.

– Ruth – fogom könyörgőre –, ne írja alá azt a felhatalmazást!

Ő is helyet foglal az asztalnál.

– Wallace megígérte, hogy nem avatkozik bele abba, ami a bíróságon történik…

– Ezzel tönkreteszi magát – mondom ki kéretlen egyenességgel. – Gondolja csak végig: feldühödött tömegek az utcán, az arca minden tévéhíradóban, esélylatolgatások a reggeli műsorokban – nem akarhatja, hogy ők befolyásolják az ügy megítélését, mielőtt mi megtehetnénk. – Edison szobájának zárt ajtaja felé intek. – Mi lesz a fiával? Készen áll rá, hogy kitegye a nyilvánosságnak? Mert ez történik, ha maga lesz a fajgyűlölet elleni harc jelképe. A világ mindent tudni fog magáról, a múltjáról, a családjáról. Keresztre feszíti magukat. Ugyanolyan ismert lesz a neve, mint Trayvor Martiné. Sosem kaphatja vissza a régi életét.

Állja a tekintetemet.

– Már ő sem.

A megállapítás igazsága szakadékként feszül kettőnk között. Ha én lenézek a mélységbe, pontosan látom, miért nem kellene ezt tennie; ha ő lenéz, minden bizonnyal csak azt látja, miért kellene.

– Tudom, hogy nincs oka bízni bennem, Ruth, főleg azok után, ahogy a fehérek mostanában bántak magával, de ha Wallace Mercy színre lép, többé nem lesz biztonságban. Nem akarhatja, hogy a médiában tárgyalják meg az ügyét. Kérem, ne engedje, hogy így legyen! Adjon nekünk egy esélyt. – Habozok egy sort. – Könyörgök!

Összefonja a karjait.

– S ha azt mondom, hogy az esküdteknek tudniuk kell, mi történt velem? Hogy hallaniuk kell az én verziómat is?

Bólintok, hogy nyélbe üssük az egyezséget.

– Ha az kell, tanúskodhat a bíróság előtt – ígérem meg.

Jack DeNardiban az a legérdekesebb, hogy az íróasztalán tart egy postagumikból álló, gyerekfej méretű gombolyagot. Ezt leszámítva pontosan olyan, amilyenre a Mercy-West Haven kórház lekoszlott kis irodájában számítanék: elhízott, egészségtelen színű, és átfésüli néhány szál haját. Igazi aktakukac, akivel csak azért beszélek, mert ki akarom deríteni, mit mondhatnak Ruthról, ami a hasznára válik – s mi olyat, ami a kárára.

– Húsz év – füttyent elismerőn Jack DeNardi. – Azóta dolgozik itt.

– A húsz év során hányszor léptették elő? – érdeklődöm.

– Lássuk csak. – Átforgatja az aktákat. – Egyszer.

– Csak egyszer húsz év alatt? – hitetlenkedem. – Nem kevés ez egy kicsit?

Jack megvonja a vállát.

– Erről nem áll módomban beszélni.

– Ugyan miért? – erősködöm. – Maga is a kórháznak dolgozik. Nem az a dolga, hogy segítsen az embereknek?

– A pácienseknek – tisztázza. – Nem az alkalmazottaknak.

Felhorkanok. Az intézmények szabadon megtehetik, hogy figyelik a személyi állományt, feltárják és felcímkézik valamennyi hibájukat, miközben soha senki nem fordítja ellenük ezt a fegyvert.

A fickó belelapoz a papírjaiba.

– A munkahelyi magatartását illetően a legutóbbi elemzés a paprikás szót használta.

Nem mondanám, hogy ok nélkül.

– Ruth Jefferson egyértelműen hozzáértő szakember, az aktájából mégis az szűrhető le, hogy a felettesei azért nem terjesztették fel előléptetésre, mert szerintük túlságosan… elbizakodott.

Összeráncolom a homlokom.

– Ruth közvetlen felettese, Marie Malone… Ő mióta dolgozik itt?

Lenyom néhány billentyűt a számítógépén.

– Durván tíz éve.

– Tehát valaki, aki tíz éve dolgozik itt, utasításokat – méghozzá nehezen védhető utasításokat – ad Ruthnak, aki ezeket időről időre megkérdőjelezi? Ez vajon túlzott elbizakodottság, vagy csak megalapozott szakmai kritika?

Felnéz rám.

– Ne tőlem kérdezze!

Felállok.

– Köszönöm, hogy rám szánta az idejét, Mr. DeNardi. – Felkapom a kabátom és a táskám, hogy legközelebb már a küszöbről forduljak vissza. – Elbizakodottság vagy szakmai kritika. Ön szerint az alkalmazott bőrszíne határozza meg, ki melyik kategóriába esik?

– A feltételezést is visszautasítom, Ms. McQuarrie. – Jack DeNardi ajkai vékony vonallá préselődnek össze. – A Mercy-West Haven senkit sem diszkriminál faji, vallási vagy szexuális hovatartozása alapján.

– Oké, oké, értem. Akkor csak szerencsétlen véletlen lehet, hogy éppen Ruth Jeffersont vetették oda a farkasoknak.

Ahogy kilépek a kórházból, azt mérlegelem, hogy ebből a beszélgetésből semmit sem használhatok fel a bíróságon. Nem is tudom, miért fordultam vissza az utolsó pillanatban és vetettem oda azt a kérdést a személyzetisnek.

Hacsak nem azért, mert rám is átragadt Ruth gondolkodása.

A hétvégén hideg eső ostromolja az ablakokat. A kávézóasztalnál ülünk. Violet céltalanul satíroz, meg sem próbálja követni színezőjében a mosómedve halványan jelzett körvonalait.

– A nagyi szereti, ha a vonalon belül maradok – árulja el közben. – Szerinte úgy jó.

– Ebben nincs jó és rossz – vágom rá gépiesen. Az összevissza pirosakra és sárgákra mutatok. – Nézd, milyen szép lett a tiéd.

Ki találta ki ezt a szabályt? Miért vannak egyáltalán körvonalak?

Amikor Micah-val Ausztráliába utaztunk a nászutunkon, három éjszakát táboroztunk az ország vörös szívében, ahol a porszáraz föld felrepedezett, és az ég úgy borult fölénk, mint egy gyémántokkal teli felfordított tál. Találkoztunk egy ausztrál bennszülöttel, aki megmutatta nekünk az Égi Emut, közvetlen a Dél Keresztje közelében, ami nem kösd össze a pontokat csillagkép, mint a mieink, hanem a tér a pontok között örvénylő csillagködök a Tejút előtt: egy óriási madár hosszú nyaka és kajla lábai. Eleinte nem láttam. Azután már mást se láttam.

Amikor megcsörren a telefonom és ráismerek Ruth számára, azonnal felveszem.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Igen. – Merevnek hallom Ruth hangját. – Csak eszembe jutott, lenne-e egy kis szabad ideje ma délután.

Vetek egy pillantást Micah-ra, aki akkor lép a nappaliba. Ruth, mondom némán.

Felkapja és megcsiklandozza Violetet, így tudatja velem, hogy megkapok minden szükséges időt.

– Hát persze – felelem. – Valamit meg szeretne beszélni az ügyével kapcsolatban?

– Nem egészen. Születésnapi ajándékot kell vennem a mamámnak, és arra gondoltam, elkísérhetne.

Felismerem a felém nyújtott olajágat.

– Az nagyszerű lenne.

Ahogy Ruth felé tartok, a számtalan indokra gondolok, amiért ez is lehet kolosszális tévedés. Amikor elkezdtem közvédőként dolgozni, a fizetésemet – amiből a heti bevásárlás se telt volna ki – egy az egyben elszórtam az ügyfeleimre, ha úgy láttam, hogy rájuk férne egy tiszta ruha vagy a meleg étel. Jó időbe telt, amíg letisztult bennem, hogy a segítőkészségem nem lépheti túl a banki hitelkeretemet. Ruth persze túlságosan büszke ahhoz, hogy elrángasson egy plázába, és sandán arra célozgasson, mekkora hasznát venné egy új cipőnek. Talán csak tiszta vizet szeretne önteni a pohárba.

Ahogy a plázához hajtunk, végig csak az időjárásról társalgunk – mikor áll el az eső, vagy fordul át hóba. Azután szóba kerül, ki hol fog nyaralni. Ruth javaslatára a T. J. Maxx közelében parkolok le.

– Van valamilyen elképzelése? – kérdezek rá.

Megrázza a fejét.

– Majd felismerem, ha meglátom. Vannak holmik, amikről lesírnak, hogy a mamának lettek teremtve. Főleg ha flitterek borítják. – Ruth elmosolyodik. – Amikor kiöltözik a templomba, azt hihetné róla, hogy szmokingos esküvőre megy. Mindig azt gondoltam, hogy azért van, mert folyton egyenruhát visel. Talán így tud igazán felszabadulni.

– Itt Connecticutban nőtt fel? – kérdem, ahogy kiszállunk a kocsiból.

– Nem, Harlemben. Azelőtt mindennap bebuszoztam Manhattanbe a mamával, és leszálltam a Daltonnál.

– A nővérével mindketten odajártak?

– Csak én. Adisa nem igazán… tanulékony. Igazából Wesley miatt telepedtem le Connecticutban.

– Hogyan ismerték meg egymást?

– A kórházban. Nővérnek tanultam a szülészeten, és behoztak egy asszonyt, akinek a férje a seregben szolgált. Újra és újra megpróbálta őt értesíteni. Nyolcadik hónapra szülte az ikreit, és halálra rémült attól, hogy egyedül kell felnevelnie őket. Már a vajúdás közepén járt, amikor becsörtetett a fickó, csak úgy terepruhában. Egyetlen pillantást vetett a feleségére, azután el is vágódott, mint a gyúródeszka. Mit tehetek, már diákként is vonzottam azokat, akik elájulnak a szülés látványától.

– Várjunk csak. Wesley valaki mással élt, amikor megismerte?

– Azt hittem én is, de amint magához tért, elkezdett nyomulni rám. Ahogy elővette a szebbik arcát, csak arra tudtam gondolni, mekkora seggfej, aki itt flörtölget, amíg a felesége ikreket szül. Meg is mondtam neki, erre kiderült, hogy nem ő az apa, hanem a legjobb barátja, csak ő gyakorlaton van, ezért nem jöhet ki, és Wesley vette át a helyét, hogy segítse az asszonyt a bajban. – Ruth elneveti magát. – Nagyjából ekkor gondoltam először arra, hogy talán mégsem ő a legnagyobb seggfej a világon. Volt néhány szép évünk, Wesley-nek és nekem.

– Mikor vesztette el?

– Edison hétéves korában.

El sem tudom képzelni, hogy elveszthetem Micah-t; el sem tudom képzelni, hogy egyedül neveljem fel Violetet. Amit Ruth tett, döbbenek rá, ahhoz sokkal több bátorság kell, mint amennyi bennem valaha is lesz.

– Sajnálom.

– Én is. – Ruth felsóhajt. – Tudja, hogy van: az élet megy tovább. Mi mást tehetnénk, mint hogy mi is vele megyünk? – Felém fordul. – Erre is a mama tanított. Talán falvédőbe kéne hímeznem.

– Aranybetűkkel – bólintok, ahogy végigsétálunk az üzletek között.

Ruth mesél Sam Hallowellről, akinek a neve csengettyűként csilingel, és a mamájáról, aki csaknem ötven éve cselédként dolgozik annál a háznál. Mesél Christináról, akivel tizenkét évesen először ivott alkoholt – konyakot, amit az apja bárszekrényéből csempésztek ki –, s aki a pénzének köszönhetően vészelte át a trigonometriát: megvette a tesztkérdések válaszait egy pekingi cserediáktól. Megtudom, hogy őt is le akarta fizetni.

– Nem túl szimpatikus – vallom be.

Ruth alaposan megrágja a választ.

– Annyira nem szörnyű, csak nem ismer mást. Sosem tanulta meg, hogy másként is lehet.

Végigsétálunk a sorokon, sztorizgatunk. Bevallja, hogy antropológus akart lenni, amíg nem olvasta az Austrolapithecus: Te hány etióp nőt ismersz, akit Lucynek hívnak? című könyvet. Elmesélem, hogy egy tárgyalás kellős közepén folyt el a magzatvizem, de a bíró, amilyen tetű volt, erre se adott halasztást. Beszél Adisáról, aki ötéves korában meggyőzte arról, hogy csak azért sápadtabb nála, mert kezd kísértetté változni – éjsötéten született, de azóta napról napra egyre halványabb. Mesélek az ügyfelemről, akit három hétig rejtegettem az alagsoromban, mert biztosan tudta, hogy a férje meg akarja ölni. Beszél egy pasiról, aki a vajúdás kellős közepén megjegyezte a barátnőjének, hogy elmehetne gyantáztatni. Bevallom, hogy több mint egy éve nem láttam az apámat, aki Alzheimerben szenved, mert a legutóbbi találkozás annyira elszomorított, hogy hónapokig nem tértem magamhoz. Ruth bevallja, hogy már attól kitöri a frász, ha Adisa lakásának környékén jár.

Kezdek megéhezni, ezért a pultból elveszek egy adag pattogatott kukoricát, és felnyitom beszéd közben. Ruth meredten néz.

– Mit csinál? – hebegi.

– Eszem? – Teletömöm a számat pattogatott kukoricával. – Vegyen. A vendégem.

– De hát még nem fizette ki…

Úgy nézek rá, mintha elment volna az esze.

– Majd kifizetem, ha megyünk. Mi ebben olyan nagy ügy?

– Én csak…

Mielőtt felelhetnék, egy alkalmazott zavar meg minket.

– Segíthetek valamiben? – Egyenesen Ruthra néz.

– Csak nézelődünk – felel Ruth.

A nő mosolyog, de nem tágít. Pár lépésről követ, mintha madzagon húznánk magunk mögött. Ruth vagy nem látja, vagy nem akarja látni. Javaslok egy kesztyűt vagy egy szép sálat, de megtudom, hogy Ruth anyja egész életében a szerencsesálját hordja, amit sose cserélne el semmire. Kedélyesen elbeszélgetünk, mígnem elérkezünk az akciós DVD-khez.

– Nem is rossz. Megveszem a kedvenc sorozatait és csomagolok hozzá néhány zacskó pattogatott kukoricát, hogy úgy érezze, mintha elmenne moziba. – Elkezdi lapozgatni a DVD-ket. – Tini titkok, Bír-lak, Buffy, a vámpírok réme.

– Dawson és a haverok – sóhajtok fel. – Erre konkrétan emlékszem. Azt képzeltem, ha majd felnövök, hozzámegyek Pacey-hez.

– Pacey-hez? Ez meg milyen név?

– Maga sosem nézte?

Ruth megrázza a fejét.

– Legalább egy tízessel idősebb vagyok magánál. S ha létezik olyan, hogy sorozat hófehérkéknek, ez tutira az.

Beletúrok a ketrec aljára, hogy előhúzzam a The Cosby Show egyik évadát. Felötlik bennem, hogy megmutatom Ruthnak, de mégis inkább elrejteném az X-akták díszdoboza alá – nehogy azt gondolja, hogy egyedül a bőrszíne miatt választottam ki –, Ruth azonban kikapja a kezemből.

– Nézte, amikor a tévében ment?

– Persze. Ki nem?

– Azt hiszem, ez volt a lényeg. Ha az egyetlen jól funkcionáló tévés család egy feketéé, talán a fehérek sem rémülnek meg tőlünk annyira.

– Azért én manapság nem használnám velük kapcsolatban a jól funkcionáló jelzőt – tűnődök el, amint a T. J. Maxx alkalmazottja újra hozzánk lép.

– Minden rendben?

– Igen – nyomom meg bosszúsan a szót. – Majd sikítunk, ha segítségre lesz szükségünk.

Ruth a Vészhelyzet mellett dönt, mert az anyja bele van zúgva George Clooney-ba; ehhez választ egy sütőkesztyűt, valódi nyúlprém béléssel. Én egy pizsamát veszek Violetnek, meg egy rakat trikót Micah-nak. Ahogy a pénztár felé indulunk, a bolt alkalmazottja kitartóan követ. Én fizetek először, a hitelkártyámmal, majd kivárom, hogy Ruth is végezzen a tranzakcióval.

– Van valamilyen igazolványa? – tudakolja a pénztáros. Ruth előhúzza a jogosítványát és a társadalombiztosítási kártyáját. A pénztáros alaposan megvizsgálja őt, majd az igazolványképét, mielőtt lehúzza a kártyát.

Alig hagyjuk el az üzletet, megállít egy biztonsági őr.

– Hölgyem – szólítja meg Rutht –, láthatnám a blokkot?

Turkálni kezdek a táskámban, hogy előhalásszam az enyémet, de a fickó csak legyint.

– Ne fáradjon. – Minden figyelmét Ruthnak szenteli, ahogy összeveti a fizetett tételeket a papírszatyor tartalmával.

Most eszmélek csak rá: Ruth nem azért hívott el, hogy segítsek ajándékot választani az anyjának.

Azt akarta, hogy megértsem, milyen lehet az ő bőrében élni.

Szembesülni a bolti lopástól tartó eladóval.

A pénztáros elővigyázatával.

A ténnyel, hogy bár velünk együtt tucatnyian is elhagyják a T. J. Maxxet, egyedül az ő szatyrát ellenőrzik.

Érzem, ahogy arcomba szökik a vér: szégyenkezem a bánásmód miatt, szégyenkezem még amiatt is, hogy csak most jövök rá erre. Miután a biztonsági őr visszaadja Ruth szatyrát, elhagyjuk az áruházat, és szakadó esőben szaladunk az autómig.

Zihálva és bőrig ázva ülünk odabent. Az eső függönyt von közénk és a világ közé.

– Már értem – töröm meg a csendet.

Ruth felém fordul.

– Nehogy azt higgye! – Még csak nem is barátságtalan.

– Mégsem mondott semmit – mutatok rá. – Ennyire megszokta?

– Szerintem ezt sosem lehet megszokni. Egyszerűen megtanulja, hogy ne figyeljen rá.

Fülemben visszhangoznak szavai, ahogy Christinát jellemezte. Sosem tanulta meg, hogy másként is lehet.

Találkozik a tekintetünk.

– Akarja tudni az igazat? Az egyetemen fekete történelemből kaptam a legrosszabb jegyemet. Én voltam ott az egyetlen fehér lány. A vizsgákkal nem volt gond, csak beszámították az órai munkát is, márpedig én soha egyetlen szót sem szóltam. Azt hittem, ha megtenném, valami rosszat mondanék, valami hülyeséget, ami előítéletesen hangozna. Azután meg attól rettegtem, hogy a többi kölyök azt hiszi, nem is érdekel a téma, azért nem szólok hozzá.

Ruth egy pillanatig hallgat.

– Akarja tudni az igazat? Azért nem beszélünk a faji kérdésekről, mert nem egy nyelvet beszélünk.

Néhány pillanatig csak ülünk, hallgatjuk az esőt.

– Akarja tudni az igazat? Igazából sosem tetszett a Cosby Show.

– Akarja tudni az igazat? – vigyorodik el Ruth. – Nekem se.

December folyamán kétszeres erővel próbálok a munkámra koncentrálni. Peranyagokat olvasok, indítványokat nyújtok be, foglalkozom a harminc másik esettel is, ami Ruthé mellett a figyelmemért vetekszik. Ebéd utánra beidézek egy huszonhárom éves lányt, akit a fiúja összevert, miután megtudta, hogy lefeküdt a bátyjával, de a tanú útközben kisebb autóbalesetet szenved, így el kell napoltatnom a tárgyalást, és marad két üres órám. Ahogy végignézek az asztalom mellett tornyosuló papírhegyeken, hirtelen döntésre jutok. Áthajolok fülkém fala felett, be Howardéba.

– Ha bárki kérdezi, kiugrottam tampont venni.

– Várjon. Tényleg?

– Nem, de ettől zavarba jönnek, ami kapóra jön.

Az évszakhoz képest meleg van, csaknem 10 fok. Tudom, hogy ilyen szép időben anyám általában elmegy Violetért és elviszi a játszótérre. Rágcsálnak is valamit – almát és magvakat –, azután Violet mászókázik még egy kicsit, mielőtt hazamennek. Úgy is van: Violet fejjel lefelé lóg a rácson, szoknyája egész az állánál.

– Mami! – Egy atléta kecsességével ugrik le, amit csakis Micah-tól örökölhetett, hogy futva felém induljon.

Ahogy kitárt karjaimba ugrik, anya felém fordul a padon.

– Kirúgtak? – kérdezi.

Felhúzom a szemöldököm.

– Tényleg ez az első, ami erről eszedbe jut?

– Utoljára akkor jelentél meg váratlanul egy munkanap kellős közepén, amikor Micah apja a halálán volt.

– Csináltam neked karácsonyi ajándékot, mami – jelenti be Violet. – Egy nyaklánc, amit a madarak is megehetnek. – Fickándozni kezd a karomban, ezért leteszem, mire tüstént elviharzik a mászóka felé.

Anyám megpaskolja maga mellett a helyet. A meleg dacára állig beburkolózik. Az ölében e-book-olvasó pihen, mellette kis Tupperware edény, benne alma-szeletkékkel és magvakkal.

– Szóval, ha még megvan az állásod, minek köszönhetjük ezt a kivételes meglepetést?

– Egy autóbalesetnek. Nem az enyémnek. – Maroknyi magvat szórok a számba. – Mit olvasol?

– Ugyan már, szívem, hát tudnék olvasni, miközben a kis unokám fejjel lefelé lóg a mászókán? Le se veszem róla a szemem.

Forgatni kezdem az enyémet.

– Mit olvasol?

– Nem emlékszem a címére. Van benne egy rákos grófné, meg egy vámpír, aki felajánlja neki, hogy halhatatlanná teszi. Látod? Mindig van remény. – Felsóhajt. – A könyvklubnak lesz.

– Ki választotta?

– Hát, nem én. A könyvet nem én választom, csak a bort.

– Utoljára a Nagy kakikönyvet olvastam, szóval nincs jogom ítélkezni.

Hátradőlök, hogy a késő délutáni napfény az arcomra vetüljön. Anyám megpaskolja az ölét, mire teljesen kinyúlok a padon. A hajammal babrál, ahogy utoljára akkor, amikor Violet korú lehettem.

– Tudod, mi a legnehezebb az anyaságban? – kérdezem szórakozottan. – Hogy többé nem marad időd gyereknek lenni.

– Másra sincs időd – feleli anyám. – Aztán mire észbe kapsz, a kislányod már megmenti a világot.

– Most azzal is beéri, ha kap enni. – Magvakért nyújtom a kezem. Az ajkaim közé csúsztatok egyet, majd nyomban ki is köpöm. – Pfuj! Mennyire utálom a brazildiót!

– Szóval ez az? – kérdi anyám. – Akkor ezért van ilyen pocsék íze. Szegény, mint a zabigyerek a diákcsemegék családjában, akit senki se szeret.

Hirtelen eszembe jut, hogy amikor Violet korú lehettem, hálaadásnapi vacsorára a nagymamámhoz mentünk. A ház zsúfolásig telt nagynénikkel, nagybácsikkal és unokatestvérekkel. Szerettem az édesburgonyát, és a kis horgolt alátéteket a bútorokon, amik mind különböztek, mint a hópihék, a legnagyobb kedvencem mégis Leon bácsi volt, nagypapám testvére – a túlságosan hangos és túlságosan pityókás rokon, aki akkor is szájon puszil, ha az arcra céloz. Nagymamám előétel gyanánt egy tálba mindenféle magvakat szórt, Leon bácsi pedig kezelte a diótörőt, hogy feltörje és szétossza közöttünk a diót és mandulát, pekánt és kesut, mogyorót és brazildiót. Csakhogy ő nem brazildiónak hívta. Feltartotta ráncos, hosszú, barna héját. Niggerköröm eladó, kiáltozta. Ki kér egy niggerkörmöt?

– Emlékszel Leon bácsira? – ülök fel hirtelen. – Minek hívta ezt?

Anyám felsóhajt.

– Ő volt aztán a színes egyéniség.

Akkoriban nem is tudtam, mit jelent az N betűs szó. Csak kacagtam, ahogy mindenki más.

– Miért nem szólt rá senki? Miért nem hallgattattátok el?

Fáradt pillantást vet rám.

– Nem mintha lett volna bármi értelme…

– Nem gondoltál a hallgatóságára? – A homokozó felé biccentek, ahol Violet együtt játszik egy fekete kislánnyal: egy bottal felássák az összetapadt homokot. – Mi lenne, ha elismételné, amit Leon bácsi mondott, miközben nem is tudja, mit jelent? Akkor hogy éreznéd magad?

– Észak-Karolina akkoriban egész más volt, mint ez a hely.

– Talán nem lett volna olyan, ha a hozzád hasonlók nem keresnek folyton kifogásokat.

Máris rosszul érzem magam, amint a szavak elhagyják a számat, mert tudom, hogy az anyámon verem el a port azért, amiért rajtam kellene. Még most is biztos vagyok abban, hogy jogi értelemben az a leginkább célravezető, hogy a bíróságon szóba sem hozzuk a fajkérdést, morálisan azonban egyre nehezebben békélek meg a tudattal. S ha nem azért kerülöm Ruth ügyének faji vetületét, mert a jogrendszerünk nem bír el ekkora terhet, hanem mert beleszülettem egy családba, ahol a feketékről szóló otromba tréfák éppúgy a hagyományhoz tartoztak, mint a nagymama porcelán teáskészlete vagy a kolbásztöltés? Az ég szerelmére, anyám gyerekkori otthonában is dolgozott egy olyan cseléd, mint Ruth anyja, aki főzött és takarított, elvitte őt az iskolába és a játszótérre – amilyen ez itt.

Anyám sokáig hallgat; ebből is tudom, hogy megbántottam.

– 1954-ben, amikor betöltöttem a kilencet, a bíróság úgy döntött, hogy öt fekete gyerek járhat az iskolánkba. Emlékszem, egy fiú az osztályból azt mesélte, hogy szarvuk van, azt rejtegetik a sűrű hajukkal. A tanítónőnk jó előre figyelmeztetett minket, hogy elcsenhetik az uzsonnapénzünket. – Felém fordul. – Előző este, hogy az iskolába jöttek, apám kupaktanácsot tartott. Leon bácsi is ott volt. Mindenki arról beszélt, hogy a fehér gyerekek veszélyeknek lesznek kitéve, meg hogy nem lehet majd rendesen tanulni, mert ezek a kölykök nem ismerik a fegyelmet. Leon bácsi annyira belelovalta magát, hogy egészen vörös lett az arca. Azt mondta, nem akarja, hogy a lányából kísérleti nyulat csináljanak. Azt tervezték, hogy másnap sorfalat vonnak az iskola köré, pedig tudták, hogy a rendőrök is ott lesznek, és gondoskodnak majd a kölykök bejutásáról. Apám ünnepélyesen megesküdött, hogy többé az életben nem ad el autót Hawthorne bírónak.

Elkezd csomagolni, összegyűjti az almát és a magvakat.

– Beattie, a cselédünk is ott volt akkor este, limonádét és frissen sült kalácsot szolgált fel. A megbeszélés közepe táján eluntam magam, ezért átsétáltam a konyhába. Ott találtam, ahogy sírt. Soha azelőtt nem láttam sírni. Azt mondta, az ő kisfia az öt közé tartozik. – Anyám megcsóválja a fejét. – Még azt sem tudtam, hogy van egy kisfia. Beattie a családunknál szolgált már azelőtt is, hogy megtanultam járni és beszélni. Soha fel sem ötlött bennem, hogy rajtunk kívül más családja is lehet.

– Mi történt?

– A fekete gyerekek eljöttek az iskolába. A rendőrök bekísérték őket. A gyerekek pedig rémes csúfneveket aggattak rájuk, az egyiket még le is köpték. Emlékszem, ahogy elment mellettem, fehér gallérján valaki nyálával, és arra gondoltam: vajon ő Beattie fia? – Megvonja a vállát. – Idővel egyre többen lettek. Megmaradtak maguknak, együtt ebédeltek és játszottak a szünetben. Mi ugyanúgy megmaradtunk magunknak. Nem mondanám, hogy sikeres deszegregáció lett volna.

Anyám biccent Violet és a kis barátnője felé, akik fűvel hintik meg a homoksütiket.

– Ez sokkal régebb óta folyik, mint amióta mi itt vagyunk, Kennedy. Onnan, ahol te beléptél a képbe, úgy tűnhet, hogy még nagyon hosszú utat kell megtenni, de ami engem illet? – Mosolyogva elnéz a lányok felé. – Ahogy ezt látom, teljesen lenyűgöz, milyen messzire jutottunk.

Karácsony és újév után azon kapom magam, hogy szó szerint két ember helyett dolgozom, miután Ed a családjával Cozumelben vakációzik. A bíróságon képviselem Ed egyik ügyfelét, aki megsértette a távoltartási végzését, ezért úgy döntök, egy kalap alatt annak is utánajárok, melyik bíróra osztották Ruth ügyét. Az ügyvédek egyik kedvenc időtöltése, hogy összegyűjtik a bírák magánéletének jellemző részleteit: kivel élnek, van-e vagyonuk, járnak-e hétvégenként templomba vagy csak wellnessezni, mennyire tökkelütöttek, szeretik-e a musicaleket, szabadidejükben szoktak-e inni az ügyvédekkel. Úgy raktározzuk el ezeket a tényeket és pletykákat, ahogy a mókus a makkot télire, hogy ha majd odakerülünk, ezek alapján ítéljük meg az esélyeinket.

Amikor meglátom, kit kaptam, kihagy egyet a szívem.

Thunder bíró hű a nevéhez. Viharos egyéniség, igazi vérbíró: akit elítél, az hosszú-hosszú időre eltűnik a süllyesztőben. Ezt ráadásul nem is hallomásból, hanem személyes tapasztalatból tudom.

Mielőtt közvédő lettem, egy szövetségi bírónál bojtárkodtam, és az egyik kollégám etikai vétséget követett el, aminek egy korábbi munkájával kapcsolatos érdekellentéthez volt köze. Én is tagja lettem az őt védő ügyvédcsapatnak, s miután éveken át építgettük a védelmet, Thunder bíró elé kerültünk. Ki nem állta a felhajtást, márpedig egy szövetségi bíró etikai vétségen kapott titkára elég nagy port kavart. Lehetett bombabiztos a védelmünk, Thunder precedenst kívánt teremteni, ezért a kollégámat elítélték és hat évre börtönbe zárták. S ha ez nem lenne elég, a bíró a végén megsemmisítő pillantást vetett ránk, a védelem tagjaira is.

– Szégyellhetik magukat! – hordott le minket. – Mr. Dennehy talán bolondot csinált magukból, de a bíróságból nem tudott bolondot csinálni. – Számomra ez volt az utolsó csepp. Máris két végén égettem a gyertyát: egy hete alig aludtam, pocsékul éreztem magam, amin a meghűlés elleni és az élénkítőszerek sem segítettek – ehhez járult a demoralizáló tudat, hogy vesztettünk. Mondhatni, nem voltam annyira a topon, mint kellett volna.

Csak ezért mondhattam Thunder bírónak, hogy szopjon le.

Ami zártkörű megbeszéléshez vezetett, ahol sírva könyörögtem, hogy ne zárjanak ki, és meggyőzően bizonygattam a bírónak, hogy nem rendelkezem férfi nemi szervvel, ezért valójában csak annyit mondtam: Szuper! – akkora hatással volt rám, ahogy a tárgyalást vezette.

Azóta kétszer kerültem Thunder bíró elé. Mindkétszer vesztettem.

Eltökélem magamban, hogy erről nem szólok Ruthnak. Talán a három a szerencseszámom.

Ahogy begombolom a kabátom és készülök elhagyni a bíróságot, magamban motivációs beszédet tartok. Nem engedem, hogy egy ilyen kis nehézség kihatással legyen az ügyre, amikor a következő hónapban már esküdteket választunk.

Ahogy kisétálok az épületből, dicsőítő ének üti meg a fülemet.

A New Haven Greenen feketék tengere. Karjuk egymásba fonva, hangjuk harmonizál és betölti az eget: Győzni fogunk! Táblákat hordoznak Ruth nevével és képmásával.

Elöl és középen teli torokból énekel Wallace Mercy, mellette pedig, vállat a vállnak vetve, Ruth nővére, Adisa.

RUTH

A kasszában dolgozom, és közeledik a műszak vége – már sajog a derekam és a hátam. Habár annyi pluszműszakot vállaltam, amennyit csak tudtam, siváran és szegényesen telt a karácsony, amit Edison is duzzogva és szeszélyes hangulatban töltött. Még csak egy hete tért vissza az iskolába, de mintha gyökeresen megváltozott volna: alig beszél velem, csak morgással felel a kérdéseimre, a gorombaság pengeélén táncol, amíg rá nem szólok. Már nem a konyhaasztalnál tanul, inkább bevonul a szobájába, ahol Drake-et és Kendrick Lamart bömböltet, közben megállás nélkül üzeneteket kap a telefonján, de ha megkérdem, kitől, váltig állítja, hogy úgysem ismerem. Az igazgató talán még nem hívott fel, és a tanárok sem küldözgetnek e-maileket azzal, hogy romlott a tanulmányi eredménye, de ez még nem jelenti, hogy nem ezt várom minden pillanatban.

Akkor majd mit csinálok? Hogyan biztatom tovább a fiamat, hogy legyen jobb, mint amit várnak tőle? Hogyan mondom a szemébe, hogy bármi lehetsz, ami csak akarsz – amikor én is küzdöttem, tanultam és kitűntem, most mégis bíróság elé állítanak valamiért, amit el sem követtem? Manapság, valahányszor egymásba botlunk, látom Edison tekintetében a kihívást: Mondd csak, ha mered. Mondd csak, hogy még mindig hiszel ebben a hazugságban.

Vége a tanításnak. Látni a helyet elözönlő kamaszokból, akik úgy robbannak be, mintha csak most kezdődne a vakáció – önfeledt kacagásuk és incselkedésük színes szalagokként repked köröttük. Jól ismerik a pultosokat, meg is szólítják őket, hogy ingyen McNuggetst vagy turmixot kuncsorogjanak. Velem általában nem bajlódnak – amúgy sem szeretem, ha feltartják a sort –, de ma odalép egy lány, szőke lófarka ide-oda libben, ahogy a telefonját mutogatja barátnőinek, hogy elolvashassák a bejövő üzenetet.

– Üdv a McDonald’s-ben – köszöntöm. – Segíthetek?

Az emberek feltorlódnak mögötte, de ő csak a barátnőit látja.

– Mit írjak neki?

– Hogy nem tudsz dumálni vele, mert találkozol valakivel – javasolja az egyik lány.

Egy másik megrázza a fejét.

– Inkább ne írj semmit. Hadd várjon.

Ahogy a sorban álló vendégek, én is kezdek bosszús lenni.

– Elnézést – próbálkozom rezzenéstelen mosollyal. – Rendelnének?

A lány felnéz. Csillámos arcpírt használ, amitől szörnyen fiatalnak tűnik, pedig biztos nem erre a hatásra törekszik.

– Hagymakarika van?

– Nem, az a Burger King. A mi menünk ez. – A fejem fölé mutatok. – Ha nem állnak készen rendelni, kérem, lépjenek oldalt.

A lány a barátnőire néz, miközben felszökik a szemöldöke, mintha valami sértőt mondtam volna.

– Ne túráztasd magad, big mama.

Megdermedek. Ez a lány nem is fekete. Olyan messzire áll a feketétől, amennyire csak lehet. Akkor meg miért beszél így?

Egyik barátnője beelőzi és nagy burgonyát rendel; a másik diétás kólát és wrapet. A lány végül Happy Mealt kér; ahogy dühösen a dobozba tuszkolom a cuccát, az irónia nem kerüli el a figyelmemet.

Három vendéggel később a szemem sarkából még mindig őt figyelem, ahogy a sajtburgerét eszi.

A lóti-futihoz fordulok, aki a kezem alá dolgozik.

– Mindjárt jövök.

Kilépek az étterembe, ahol a lány udvart ül a barátai körében.

– …erre megmondtam neki, bele a képébe: Ki gyújtotta meg a zsinórt a tamponodon?

– Elnézést – szakítom félbe. – Nagyon nem tetszett, ahogy a pultnál beszéltél velem.

Két lázrózsa nyílik az arcán.

– Öö… oké. Bocsi. – Mégis látom, ahogy megrándul az ajka.

A főnököm hirtelen mellettem terem. Jeff korábban középvezető volt egy csapágygyárban, ahonnan a gazdasági válság miatt kitették, ezért úgy vezeti az éttermet, mintha államtitkokkal kereskednénk, nem sült krumplival.

– Ruth? Valami gond van?

Annyi gond van. Kezdve attól, hogy nem vagyok a kölyök mamája, még kevésbé a big mamája, egészen addig a tényig, hogy egy óra múlva az egészből semmire sem fog emlékezni. Én viszont, ha ezt a pillanatot választom arra, hogy kiálljak magamért, csúnyán ráfaraghatok.

– Nem, uram. – Némán visszakullogok a kasszámhoz.

A helyzet csak tovább romlik, miután vége a munkának, és meglátom, hogy Kennedy már hatszor keresett. Nyomban visszahívom.

– Azt hittem, megállapodtunk abban, hogy rossz ötlet összeállni Wallace Mercyvel – csap le rám anélkül, hogy köszönne.

– Mi? Úgy is van.

– Szóval nem tud róla, hogy ma odacsődítette a híveit a bíróság elé, tiltakozásként az ön ellen indult eljárás miatt?

Megállok, hogy a gyalogosok hömpölygő árja megtörjön rajtam.

– Nem mondja komolyan, Kennedy. Nem beszéltem Wallace-szel.

– A nővére ott tüntetett az oldalán.

Rejtély megoldva.

– Adisa mindig a saját feje után megy.

– Nem hallgat magára?

– Igaz, csak negyvennégy éve próbálom befolyásolni, de eddig még nem sikerült.

– Akkor próbálkozzon jobban.

Ezért buszozok ki a nővéremhez ahelyett, hogy hazamennék. Amikor Donté beenged, Adisa a kanapén ülve Candy Crusht játszik a telefonján, pedig lassan közeleg a vacsoraidő.

– Lám, kit fújt be a szél – néz fel rám. – Te meg…?

– Újév óta kész őrület van. Hol dolgozok, hol az ügyemet intézem. Nincs egy szabad percem.

– A minap beugrottam, Edison nem mondta?

Lerugdalom lábát a kanapéról, hogy legyen hová ülnöm.

– Azt akartad elmondani, hogy Wallace Mercy az új legeslegjobb barátod?

Adisa tekintete felragyog.

– Láttál az esti híradóban? Csak a karom és a nyakam egy része látszott, de a kabátomról rám lehet ismerni. Azt, amelyiknek olyan tigriscsíkos a…

– Azt akarom, hogy állj le – szakítom félbe. – Nem kérek Wallace Mercyből!

– Ezt is a fehér ügyvéded tanácsolta?

– Adisa – sóhajtok fel. – Én nem akarok senki bábja lenni.

– Még egy esélyt sem adtál Mercy tiszteletesnek. Van fogalmad róla, hogy a népünkből hányan élnek át olyasmit, mint te? Hányszor mondanak nekik nemet a bőrszínük miatt? Ez már nemcsak a te sztorid, és ha bármi jó kisülhet abból, ami veled történt, miért ne engednénk? – Adisa felül. – Ő csak egy esélyt akar, hogy leüljön velünk beszélni, Ruth. Az országos tévében.

Vészcsengők harsognak a fejemben.

– Velünk – ismétlem.

Adisa tekintete félresiklik.

– Igen, futólag említettem neki, hogy rám talán hallgatni fogsz…

– Vagyis ez még csak nem is rólam szól, hanem rólad, hogy végre híres lehess. Jézusom, Adisa, ez még hozzád is méltatlan.

– Ez meg mit akar jelenteni? – Felpattan, hogy a magasból, csípőre tett kézzel nézzen le rám. – Tényleg azt hiszed, hogy így kihasználnám a kishúgomat?

Nem hat meg.

– Tényleg itt állsz bőrig ázva, és azt bizonygatod, hogy nem esik?

Mielőtt válaszolhatna, óriási csattanás hallatszik, amint egy ajtó kivágódik és a falnak csapódik. Tabari támolyog ki barátjával az egyik szobából.

– Jól nyomod ebben a sapkában, mi, tesó? – Fel vannak pörögve, harsányak, és annyira letolják csípőjükre a nadrágot, hogy nem is értem, miért bajlódnak vele. Csak arra tudok gondolni, hogy ki nem engedném Edisont a házból ilyen fenyegető külsővel.

Azután Tabari barátja megfordul, és rádöbbenek, hogy a fiam az.

– Edison?

– Hát nem édes? – mosolyog Adisa. – Amikor az unokatesók együtt lógnak?

– Te meg mit keresel itt? – Edison egyértelművé teszi, hogy számára is kellemetlen ez a meglepetés.

– Nincs semmi házi feladatod?

– Megcsináltam.

– Felvételi tesztek?

Sötét tekintettel néz rám.

– Arra még frankón várni kell egy hetet.

Frankón?

– Mi a bajod? – kérdezi. – Nem te mondod mindig, hogy a család a legfontosabb? – Úgy ejti a szót, mintha szitok lenne.

– Egész pontosan hová is mentek Tabarival?

Tabari felnéz.

– Moziba, Ruth néni.

– Moziba. – A frászt, gondolom. – Na és mit néztek meg?

Edisonnal összenéznek, mielőtt kitör belőlük a nevetés.

– Majd eldöntjük, ha ott leszünk – felel Tabari.

Adisa karba tett kézzel lép előre.

– Valami bajod van ezzel, Ruth?

– Igen! – robban ki belőlem. – Bajom van ezzel, mert úgy gondolom, hogy a fiad nem az új Oscar-várományosra viszi Edisont, hanem a kosárpályára, hogy szívjanak egy kis gandzsát.

A nővéremnek az álla is leesik.

– Te mersz ítélkezni a családom felett – sziszegi –, amikor gyilkossággal vádolnak?

Megragadom Edison karját.

– Te velem jössz – jelentem ki, mielőtt visszafordulok Adisához. – Sok sikert az interjúdhoz. Ha találkozol Wallace Mercyvel és a rajongóival, megmondhatod neki, hogy a kishúgod soha többé nem áll szóba veled.

Kirángatom onnan a fiamat. Már a lépcsőházban letépem róla azt a sapkát, és ráparancsolok, hogy húzza fel a nadrágját. Már félúton járunk a buszmegálló felé, amikor először megszólal.

– Sajnálom… – kezdi.

– Jól is teszed – pördülök felé. – Teljesen elment az eszed? Nem ilyennek neveltelek.

– Tabari nem is olyan szörnyű, mint a barátai…

Továbbindulok, vissza se nézek.

– Ő nem az én gondom.

Amikor várandós lettem Edisonnal, csak azt tudtam, hogy nem úgy akarom megélni a szülést, mint Adisa, aki állítása szerint az első gyerekénél csak a hatodik hónapban vette észre, hogy terhes, míg a másodikat gyakorlatilag a metrón szülte. A legjobb ellátást, a legjobb orvosokat akartam. Miután Wesley a tengerentúlon szolgált, a mamát kértem meg, hogy legyen mellettem. Amikor eljött az idő, taxival mentünk be a Mercy-New Havenbe, minthogy a mama nem tud vezetni, én meg nem voltam abban az állapotban. Természetes szülést akartam, és mint gyakorlott szakápoló, ezerszer is elképzeltem a pillanatot, de mint oly sok gondosan felépített terv, ez is dugába dőlt. Miközben betoltak a műtőbe a császármetszésre, a mama baptista dicsőítő énekekkel támogatott, majd az operáció végén kezébe vette a fiamat.

– Ruth! – Szeme a büszkeségtől olyan színben tündökölt, amilyet még sosem láttam. – Nézd, Ruth, mit adott neked Isten.

Felém tartotta a kisbabát, én pedig hirtelen rádöbbentem, hogy bármennyire elterveztem magát a szülést, egyetlen pillanatig sem gondoltam rá, mi lesz utána. Sejtelmem sem volt arról, milyen anyának lenni. A fiam megfeszült a karomban, azután kinyitotta száját és úgy kezdett jajveszékelni, mintha az egész világ ellene lenne.

Páni rémületben néztem fel a mamára. Színötös tanuló voltam; mindig a legjobbra törekedtem. Sosem hittem volna, hogy erre – a világ legtermészetesebb kapcsolatára – ennyire felkészületlen leszek. Esetlenül zsonglőrködtem a kisbabával, de ő ettől csak még hangosabban üvöltött. Úgy pedálozott a lábaival, mintha egy képzeletbeli biciklit hajtana; karjai csapdostak; parányi ujjai elfehéredtek, ahogy feszesen ökölbe szorította őket. Sírása egyre hangosabbá és hangosabbá vált, ahogy hullámokban tört fel belőle a méltatlankodás, melyet csak elhaló csuklásai szakítottak meg. Arca kivörösödött az erőfeszítéstől, úgy próbált elmondani valamit, aminek a megértésére még nem álltam készen.

– Mama! – esengtem. – Most mit csináljak?

Felé nyújtottam a karom, hogy vegye át és nyugtassa meg, de ő csak a fejét rázta.

– Neked kell elmondanod, hogy kicsoda. – Azzal hátrébb lépett, mintha ezzel is emlékeztetni akarna rá, hogy ez az én dolgom.

Így hát odadugtam arcomat az övéhez. A szívemhez préseltem, ahogy hosszú hónapokon át.

– A neved Edison Wesley Jefferson – suttogtam. – Én vagyok a mamád, és megadok neked mindent, amit csak tudok.

Edison hunyorogni kezdett. Felnézett rám azzal a sötét szemével, mintha árny lennék, akit nehezére esik elkülöníteni ettől az új, különös világtól. Bömbölése még kétszer elcsuklott, azután, mint a kisiklott vonat, hirtelen megállapodott és elnémult.

Pontosan tudom a pillanatot, amikor a fiam elfogadta új helyét. Pontosan emlékszem erre a részletre, mert velem is ugyanez történt.

– Látod – hallottam valahonnan távolról, a kettőnk körén kívülről. – Én megmondtam.

Kennedyvel kéthetente találkozunk, még akkor is, ha nincs új fejlemény. Néha rám ír, vagy csak beugrik a McDonald’s-be köszönni. Az egyik ilyen látogatásán meghív minket Edisonnal vacsorára.

Mielőtt elindulnánk Kennedyhez, háromszor is átöltözök. Végül Edison bekopog a fürdőajtón.

– Az ügyvédedhez megyünk, vagy a királynőhöz?

Igaza van. Nem is tudom, miért vagyok ilyen ideges, de ez valamiért olyan, mintha átlépnék egy határt. Más az, ha eljön és átvesszük a védekezési stratégiát, de ennek semmi köze a munkához. Ez inkább olyan, mint egy… baráti meghívás.

Edison inget és khaki színű nadrágot visel. Fővesztés terhe mellett úgy kell viselkednie, mint egy tökéletes úriembernek, különben számolunk, ha hazajöttünk. Amikor becsöngetek, a férj nyit ajtót – Micah, így hívják –, a hóna alatt egy kislánnyal, aki mintha csak rongybaba lenne.

– Ön biztosan Ruth – Átveszi a virágcsokrot, mielőtt melegen kezet ráz velem és Edisonnal. – A lányom, Violet is itt van valahol… épp az imént láttam… biztos ő is szeretne köszönni… – Ahogy forgolódik, a kislány repkedő hajjal megpördül, kacajai buborékként hullnak a lábunkhoz.

Amint kicsusszan az apukája karja alól, letérdelek hozzá. Violet McQuarrie mintha az anyja miniatűr mása lenne, csak Tiana hercegnőnek öltözve. Felé nyújtok egy befőttesüveget, amit apró fehér fények töltenek be. Ahogy felpöckölöm a kapcsolót, felragyognak.

– Ez a tiéd. Egy tündérlámpás.

Elkerekedik a szeme.

– Hű! – kap levegő után, mielőtt elragadja a kezemből és elszalad vele.

Felegyenesedek.

– Éjjeli lámpának is kiváló – mosolygok Micah-ra, amikor Kennedy farmerben, pulóverben és kötényben felbukkan a konyhából.

– Hát megjöttek! – Mintha spagettiszósz lenne az állán.

– Igen. Ami azt illeti, százszor is elmentem már a házuk előtt, csak nem tudtam, hogy itt élnek.

Máig nem tudnám, ha nem vádolnának gyilkossággal. Látom, ez jár az ő fejében is, ezért Micah-nak kell megmentenie a pillanatot.

– Italt? Hozhatok valamit, Ruth? Van borunk, sörünk, gin-tonikunk…

– A bor tökéletes lesz.

Leülünk a nappaliban. A kávézóasztalon már várakozik egy sajttál.

– Nézd – súgja oda Edison. – Rágcsa is van.

Olyan pillantást vetek rá, amitől a madár is lehullna az égből.

– Nagyon kedves önöktől, hogy meghívtak az otthonukba – jegyzem meg udvariasan.

– Ne siessen ennyire megköszönni – mosolyog Kennedy. – Egy négyévessel vacsorázni kicsit sem olyan, mintha előkelő étteremben enne. – Mosolyogva néz Violetre, aki a kávézóasztal túlsó felén színezget. – Felesleges mondanom, hogy az utóbbit mostanában mi is hanyagoljuk.

– Emlékszem, amikor Edison volt ekkora. Meg mernék esküdni rá, hogy egy teljes éven át csak sajtos tésztát ettünk.

Micah keresztbe teszi a lábát.

– A feleségem mesélte, Edison, hogy igazi mintadiák.

Nos, igen. Elfelejtettem megemlíteni Kennedynek, hogy nemrég őt is felfüggesztették.

– Köszönöm, uram – felel Edison. – Tovább szeretnék tanulni.

– Csakugyan? Ez nagyszerű. És mit hallgatna szívesen?

– Talán történelmet. Vagy politológiát.

Micah érdeklődéssel bólint.

– Obama nagy rajongója?

Miért gondolja ezt minden fehér?

– Még fiatal voltam, amikor megválasztották, de a mamámmal Hillarynek szurkoltunk, amikor indult ellene. Talán az apám miatt, de érzékeny vagyok a geopolitikai kérdésekre, és Hillary álláspontja az iraki háború vonatkozásában logikusabbnak tűnt, miután hitet tett a megszállás mellett, amit Obama kezdettől ellenzett.

Dagadozom a büszkeségtől.

– Nos – mosolyog Micah elismerően –, alig várom, hogy egyszer az ön neve is szerepeljen a szavazólapon.

Violet, aki látványosan unja a társalgást, átlép rajtam, hogy Edison felé nyújtson egy zsírkrétát.

– Akarsz színezni? – kérdezi.

– Öö, igen, persze. – Edison térdre ereszkedik, és hozzábújik Kennedy lányához, hogy a színezőhöz férhessen. Zöldet választ Hamupipőke ruhájához.

– Nem, nem! – tiltakozik Violet, a zsebdiktátor. – Annak kéknek kell lennie. – Hamupipőke ruhájára mutat a színezőn, ami félig elveszik Edison széles tenyere alatt.

– Violet – szól rá Kennedy. – Hagynunk kell, hogy a vendég válasszon, emlékszel?

– Semmi gond, Ms. McQuarrie. Én sem akarnám magamra haragítani Hamupipőkét.

A kislány büszkén nyújtja felé a megfelelő színű krétát: a kéket. Edison lehajtja a fejét és újrakezdi a színezést.

– Jövő héten válogatják ki az esküdteket? – kérdezem. – Aggódnom kellene?

– Nem, dehogy. Ez csak…

– Edison? – élénkül fel Violet. – Az egy lánc?

Fiam megérinti a nyakláncot, amit mostanában visel, mióta elkezdett az unokatestvérével lógni.

– Igen.

– Akkor te rabszolga vagy – közli Violet tárgyilagos hangon.

– Violet! – kiáltja Micah és Kennedy teljes összhangban.

– Édes Istenem, Edison, Ruth! Annyira restellem. – Kennedy teljesen elpirul. – Nem tudom, honnan szedte…

– Az oviból – árulja el Violet. – Josiah mondta Taishának, hogy az olyanok, mint ő, azelőtt láncot hordtak és rabszolgák voltak.

– Ezt majd megbeszéljük, jó? – siet megnyugtatni Micah. – Illetlenség felhozni egy társaságban…

– Semmi gond – avatkozom közbe, pedig úgy érzem, mintha hirtelen minden levegőt kiszippantanának a szobából. – Tudod, mit jelent az, ha valaki rabszolga?

Violet megrázza a fejét.

– Azt jelenti, hogy valaki másnak a tulajdona.

Nézem, ahogyan a kislány végiggondolja ezt.

– Mintha a háziállata lenne?

Kennedy a karomra fekteti kezét.

– Nem kell ezt tennie – jegyzi meg csendesen.

– Gondolja, hogy először csinálom? – Visszafordulok a lányához. – Igen, mintha a háziállata lenne, csak mégis másképp. Hosszú idővel ezelőtt az emberek, akik úgy néztek ki, mint te, a mamád és a papád, felfedeztek egy új világot, ahol az emberek úgy néztek ki, mint én, Edison vagy Taisha. Olyan szépen éltünk – házakat építettünk, finom ételeket főztünk, mindenfélét varázsoltunk a semmiből –, hogy ők is megkívánták azt a helyet, ezért elvitték onnan az olyanokat, mint én, méghozzá a megkérdezésünk nélkül. Nem volt választásunk. A rabszolga olyasvalaki, aki nem dönthet szabadon arról, hogy mi tesz, és mit tesznek vele.

Violet leteszi a zsírkrétát. Az arca is összetöpörödik a gondolkodástól.

– Nem mi voltunk az első rabszolgák – folytatom. – Vannak erről mesék egy könyvben, amit Bibliának hívnak. Az egyiptomiak rabszolgát csináltak a zsidókból, akik olyan templomokat építettek nekik, mint egy nagy háromszög, csak kövekből. Az egyiptomiak azért tudtak rabszolgát csinálni a zsidókból, mert megvolt hozzá a hatalmuk.

Ahogy bármely más négyéves tenné, Violet hirtelen visszahuppan a fiam mellé.

– Inkább legyen Aranyhaj – dönti el, azután habozni kezd. – Úgy értem – helyesbít –, van kedved kiszínezni Aranyhajat?

– Persze – bólint Edison.

Talán egyedül én veszem észre, hogy amíg meséltem, levette nyakából a láncot és elsüllyesztette a zsebébe.

– Köszönöm – hálálkodik őszintén Micah. – Ilyen egy tökéletes fekete történelemlecke ovisoknak.

– A rabszolgaság nemcsak a fekete történelem része – mutatok rá. – Része mindenki történelmének.

Megszólal a konyhai időzítő, mire Kennedy felpattan. Ahogy kivonul a konyhába, felajánlom a segítségemet és követem. Tüstént felém fordítja kipirult arcát.

– Annyira, de annyira sajnálom, Ruth…

– Ne tegye. Még kisgyerek. Nem sok mindent tud a világról.

– Hát, az biztos, hogy jobban elmagyarázta neki, mint én valaha is képes lettem volna.

Elnézem, ahogyan kiveszi a lasagnét a sütőből.

– Amikor Edison hazajött az oviból és megkérdezte, hogy rabszolgák vagyunk-e, annyi lehetett, mint most Violet. Én pedig semmit sem akartam kevésbé, mint elmondani neki mindezt, hogy ettől áldozatnak érezze magát.

– Violet a múlt héten azt mondta, hogy bárcsak olyan lenne, mint Taisha, mert ő gyöngyöket visel a hajában.

– Mit felelt neki?

Kennedy habozik.

– Nem tudom. Valami sületlenséget. Valami olyasmit, hogy mindnyájan különbözőek vagyunk, meg hogy a világ ettől olyan csodálatos hely. Esküszöm, valahányszor ez a kérdés szóba kerül, úgy beszélek, mint egy kólareklám.

Elnevetem magam.

– Mentségére legyen mondva: nem kell annyit foglalkoznia ezzel, mint nekem. Gyakorlat teszi a mestert.

– Tudja, mi a vicces? Az én ovis csoportomban is volt egy Taisha, csak őt Lesley-nek hívták. Tutira olyan akartam lenni, mint ő. Még álmodoztam is arról, hogy este lefekszem, és reggel feketén ébredek. Komolyan.

Színlelt szörnyülködéssel húzom fel a szemöldököm.

– És nem küzdött meg az álmaiért? Szégyellje magát!

Rám néz, azután mindketten elnevetjük magunkat, és egyszeriben barátnőkké vedlünk át, akik a lasagne felett tárgyalják ki az élet nagy igazságait. Abban a pillanatban, ahogy minden előítéletünk és neheztelésünk lefoszlik rólunk, hirtelen több hasonlóságot találunk egymásban, mint különbséget.

Mosolygok, Kennedy is mosolyog. Egy pillanatra igazán, tényleg látjuk egymást. Kezdetnek ez is megteszi.

Hirtelen Edison ront a konyhába, kezében a mobilommal.

– Mi az? – incselkedem vele. – Ne mondd, hogy kirúgtak, mert barnára színezted Arielt?

– Ms. Mina az, mama. Jobb, ha felveszed.

Tízévesen karácsonyra kaptam egy fekete Barbie-babát. Christie-nek hívták, és éppen olyan volt, mint Christina babái, leszámítva a bőrszínét, meg persze azt a tényt, hogy Christina kapott hozzájuk egy cipődobozra való Barbie-ruhát is, amit a mamám nem engedhetett meg magának. Ő régi zoknikból és konyharuhákból varrt ruhatárat Christie-nek; cipődobozból ragasztott neki álompalotát. Ragyogtam az örömtől. Ez még jobb, mint Christina gyűjteménye, mondtam a mamának, mert a világon egyedül nekem van ilyen. A nővérem, Rachel, aki már betöltötte a tizenkettőt, persze gúnyt űzött belőlük.

– Hívhatod őket, ahogy akarod, akkor is levedlett rongyok.

A barátnői jobbára egyidősek voltak Rachellel, mégis úgy viselkedtek, mint a tizenhat évesek. Nem sokat láttam őket, mert Harlembe jártak iskolába, míg én a Daltonba ingáztam, de a hétvégeken, amikor átjöttek, ők is gúnyolódtak hullámos hajamon és világos bőrömön. Azt hiszed, ettől más lesz?, kuncogtak egymás vállán, mintha ez lenne a csattanója egy bennfentes tréfának, amit csak ők ismernek. Amikor anyám a hétvégeken Rachelre bízott és bebuszoztunk a bevásárlóközpontba, én mindig elöl ültem, míg ők mindannyian hátul. Afrofehérkének hívtak, sosem a nevemen. Olyan számokat énekeltek, amiket nem ismertem. Amikor megmondtam Rachelnek, mennyire rosszulesik a viselkedésük, azt mondta, ne legyek ilyen nebáncsvirág.

– Csak szórakoznak – tette hozzá. – Talán ha nem szívnád fel magad ennyire, jobban bírnának.

Egy nap, amikor hazafelé tartottam az iskolából, belebotlottam a barátnőkbe, csakhogy Rachel ezúttal nem volt velük.

– Nézzétek csak, ki van itt – szólított meg a legmagasabb, Fantasee. Megrángatta a copfomat. Akkoriban a lányok a suliban mind így viselték a hajukat. – Ilyen menőnek hiszed magad? – A három lány lassan körülvett. – Mi? Nem tudsz beszélni? Azt is a nővérednek kell helyetted?

– Elég – feleltem. – Hagyjatok békén! Kérlek.

– Úgy látom, valaki elfelejtette, honnan jött. – Lerángatták a táskámat, kiborították a füzeteimet egy pocsolyába, azután engem is a földre löktek. Fantasee megragadta a Christie babámat és letépte a fejét. Akkor hirtelen, mint egy bosszúálló angyal, megjelent Rachel. Felrántotta és képen törölte Fantasee-t. Elgáncsolt egy másik lányt, gyomorszájon vágta a harmadikat. Ahogy mindhárman a földön feküdtek, ökölbe szorított kézzel megállt felettük. Kúszva-mászva hátráltak előle, azután felkászálódtak és elrohantak. Lekuporodtam fejetlen Christie babámhoz, Rachel pedig mellém.

– Jól vagy?

– Igen – feleltem. – De te… bántottad a barátaidat.

– Lesznek más barátaim – vont vállat –, de húgom csak egy van. – Talpra állított. – Gyere, szedd össze magad.

Néma csendben kutyagoltunk haza. Mama csak egyetlen pillantást vetett a hajamra és szakadt harisnyámra, azzal be is vágott a kádba. Jeget tett Rachel ujjperceire.

Megjavította Christie-t is, de a karja azután is kijárt, míg a feje menthetetlenül behorpadt. Aznap éjjel Rachel bemászott mellém az ágyba. Azelőtt, kiskorunkban is ezt csinálta, ha zengett odakint az ég. Kis széket nyújtott felém, amit egy üres cigarettásdobozból, egy joghurtos doboz fedeléből és egy kis újságpapírból tákolt össze. Szemétből, de a saját kezével összeragasztva.

– Gondoltam, Christie hasznát venné.

Bólintottam, ahogy a kezemben forgattam. Összerogyott a legelső alkalommal, hogy Christie ráült, de nem ez volt a lényeg. Felemeltem a takarót, hogy Rachel hozzásimuljon a hátamhoz. Összenőttünk arra az éjszakára, mint a sziámi ikrek; még a szívünk is azonos ütemre vert, mintha egy lenne.

A mama porszívózás közben kapta az első szélütést. Ms. Mina hallotta, ahogy elvágódott. A perzsaszőnyegen fekve talált rá – arca a rojtokhoz préselődött, mintha egész közelről tanulmányozná őket. A második szélütés már a mentőben érte, útban a kórház felé. Mire odaértek, meg is halt.

Ms. Mina kisírt szemmel, elgyötörten várakozik ránk. Edison gondjaira bízom, amíg elmegyek megnézni a mamát.

Egy jólelkű nővér kint hagyta nekem. Belépek a kis elfüggönyözött fülkébe, hogy leüljek mellé. Megfogom a kezét; még meleg.

– Miért nem hívtál fel? – mormolom. – Miért nem mentem el hozzád a hétvégén?

Az ágy szélére ülök, majd egy pillanatra betakargatom magam a karjával, mozdulatlan mellkasára fektetem a fejem. Ez az utolsó alkalom, hogy a kicsikéje lehetek.

Fura érzés, hirtelen anyátlanná válni. Olyan, mint elveszteni a kormánylapátot, ami eddig irányban tartott, még ha nem is gondoltam rá. Ki tanít majd meg, hogyan legyek szülő, hogyan birkózzam meg az idegenek durvaságával, hogyan maradjak alázatos?

Te már megtetted, eszmélek rá.

Néma csendben lépek a mosdókagylóhoz. Meleg, szappanos vízzel töltöm meg a lavórt, amit leteszek a mama mellé. Lehúzom a lepedőt, amit azután terítettek rá, hogy a sürgősségi beavatkozás kudarcot vallott. Isten ideje óta nem láttam őt csupaszon, de mintha csak tükörbe néznék, ami a jövőt mutatja. Így fog festeni a mellem, a hasam. Ezek a terhescsíkok, amikről mindig eszébe jutottam. Ez a gerinc, ami belegörbült az igyekezetbe, hogy hasznossá tegye magát. Ezek az apró ráncok a sok nevetéstől sugároztak ki a szeméből.

Elkezdem megmosdatni, ahogy egy újszülöttel tenném. A szivacs végigsiklik a karján, a lábán. Megtörlöm a lábujjai közét. Felültetem, a mellkasomra fektetem. Meg sem érezni a súlyát. Ahogy a víz lecsepeg a hátán, a vállára hajtom fejem, egyoldalú ölelésre. Ő hozott erre a világra. Én segítek neki távozni.

Miután végzek, a karjaimba veszem, úgy fektetem gyengéden a párnára. Felhúzom a lepedőt, gondosan betűröm az álla alá.

– Szeretlek, mama – suttogom.

A függönyt félrerántják, és Adisa áll ott – néma gyászom ellenpontjaként hangosan zokog és jajveszékel. A mamára veti magát, görcsösen markolássza lepedőjét.

Tudom, hogy mint minden tűz, ez is kialszik. Kivárom, amíg a sírás csuklásba fúl. Ahogy elfordul és meglát, szerintem csak most döbben rá a jelenlétemre.

Nem tudom, én nyújtom-e felé a karomat vagy ő nyújtja-e felém az övét, de úgy kapaszkodunk egymásba, mint az életünkbe. Beszélünk egymáshoz – Mina hívott fel? Rosszul érezte magát? Mikor beszéltél vele utoljára? A döbbenet és fájdalom körtánca.

Adisa még szorosabban ölel. Ujjaim beleakadnak hajfonataiba.

– Megmondtam Wallace Mercynek, hogy keressen magának új interjúalanyt – suttogja.

Csak annyira húzódok hátra, hogy a szemébe nézhessek.

Megvonja a vállát, mintha felelne a kimondatlan kérdésre.

– Húgom csak egy van.

A mama temetése igazi Esemény, nagy E-vel, ahogy mindig is szerette volna. A harlemi templomot zsúfolásig megtöltik gyülekezetének tagjai, akik hosszú évek óta ismerték. Az első sorban ülök Adisa mellett, a falon függő óriási keresztre meredek, mellette a két színezett üvegablakra, alatta a keresztelőmedencére. Az oltáron mama koporsója – a legdíszesebb, amit pénzért kapni lehet, ehhez Ms. Mina ragaszkodott, aki a temetés költségeit is magára vállalta. Edison Harold pásztor mellett áll, csuklóban és a bokájánál túl rövid fekete öltönyében, kosarascipőben, gyásztól sújtottan. Még idebent sem veszi le sötét napszemüvegét. Ezt eleinte tiszteletlenségnek tartom, de végül rájövök, mi az oka. Nővérként napi szinten találkozom a halállal, de számára ez az első alkalom. Túl kicsi volt, hogy emlékezzen arra, amikor az apja zászlóval letakart koporsóban tért haza.

Csoszogva halad a sor, a hívek egymás után tiszteletüket teszik a mama koporsójánál. A kedvenc lila ruháját viseli, csillogó flitterekkel a vállán, hozzá a fekete magas sarkú cipőt, amiben mindig fájt a lába, és a gyémánt fülbevalót, amit Ms. Minától és Mr. Samtől kapott egyik karácsonyra, de sosem merte felvenni, nehogy elveszítse. A szerencsesáljában akartam eltemetni, de hiába forgattam fel az egész lakását, sehol sem találtam, hogy odaadhassam a temetkezési vállalkozónak.

Olyan békésnek tűnik, hallom újra és újra. Vagy: Olyan, amilyen mindig is volt, igaz? Nem, nem igaz. Olyan, mint egy könyv illusztrációja: kétdimenziós, pedig meg kéne elevenednie.

Miután mindenki esélyt kap elbúcsúzni, Harold pásztor megkezdi az istentiszteletet.

– Hölgyeim és uraim, testvéreim és nővéreim… ez nem egy szomorú nap. – Gyengéden mosolyog Tyana unokahúgomra, aki telesírja a kis Zhanice apró bantu hajfürtjeit. – Ez egy boldog nap, mert azért gyűltünk össze, hogy megemlékezzünk szeretett barátunkról, az édesanyáról és nagymamáról, Louanne Brooksról, aki immár békére lelt és az Úr oldalán jár. Imádkozzunk!

Meghajtom a fejem, de közben lopva körülnézek a templomban, ami majd’ szétpukkad a jóakaróktól. Mind úgy festenek, mint mi, kivéve Ms. Minát és Christinát, meg valahol a háttérben Kennedy McQuarrie-t és egy idősebb asszonyt.

Meglep, hogy itt látom, de persze tud a mamáról. Az ő házában ért utol a halálhíre.

Ez is olyan, mint egy elmosódó határvonal, mint az otthonában felkínált bor és sajt. Mintha próbálnám őt a dobozban tartani, ő meg folyamatosan a fedelét feszegetné.

– Testvérnőnk, Louanne 1940-ben született – folytatja a pásztor –, Jermaine és Maddie Brooks legkisebb, negyedik gyermekeként. Két lányt szült, akiknek apjuk távozása után egész életét szánta, s akikből istenfélő és erős nőket nevelt. Mások szolgálatának szentelte minden percét, boldogságot vitt a család otthonába, mely több mint ötven éven át alkalmazta. Gyülekezetünk több szalaggal jutalmazta süteményeit és tortáit, mint bármely más tagunkéit, és hittel vallom, hogy legalább öt kiló súlyfelesleget én is Lou édességeinek köszönhetek. Szívből szerette a dicsőítést, az Igét, a sütést, de mindenekelőtt Jézust, s most lányai és hat szeretett unokája körében mondunk neki végső búcsút.

A kórus rázendít a mama kedvenc dicsőítő énekeire: Fogd a kezem, drága Uram és A mennyben fent. Azután a pásztor visszatér a szószékre, hogy a gyülekezetre emelje tekintetét.

– Jó az Úr! – kiáltja.

– Mindenkor! – felel mindenki.

– S dicsőségben magához szólítja az ő angyalát.

Az ámenek után felszólít minket, hogy álljunk ki és tegyünk tanúbizonyságot a mama életéről. Nézem, ahogy a barátnői felállnak, egyik a másik után, mintha előre tudnák, ki lesz a következő. Ő segített át a mellrákon, meséli egyikük. Ő tanította meg a szegélyvarrást. Sosem veszített a bingóban. Mint egy megvilágosodás: a magam módján ismerem a mamát, de ők egészen másnak látták – tanítónak, bizalmasnak, társnak az apró vétkekben. Ahogy a kis történetek megrajzolják a mama alakját, sokan sírva fakadnak, előre-hátra ringnak, Isten dicsőségét zengik.

Adisa megszorítja a kezem, mielőtt a szószékhez lép.

– A mama mindig szigorú volt velem. – A gyülekezet nevetve fogadja ezt az igazságot. – Nem ismert pardont a jó modor, a tanulás és az ismerkedés terén, abban pedig végképp nem, mennyit mutathatok meg magamból a nyilvánosság előtt. Emlékszel a ruházat és a fedetlen test arányára, Ruth? Évszaktól függően változott, de ettől még egész évben korlátozta a stílusomat. – Adisa halványan elmosolyodik, ahogy magában elmereng. – Emlékszem, amikor egyszer fel kellett állnom az asztaltól a viselkedésem miatt, azt mondta: Lányom, ha elmész, hagyd csak itt azt a rosszat.

Ó, igen, hallom mögöttem.

– Az a helyzet, hogy engedetlen gyermek voltam. Talán még most is az vagyok. A mama pedig olyanért is ránk szállt, amit más szülő talán észre sem vett. Akkoriban ezt szörnyű igazságtalanságnak tartottam. Meg is kérdeztem, mit számít az Isten nagyszerű tervében, ha piros kockás miniszoknyát veszek fel. Sosem felejtem el a válaszát. Rachel, mondta, csak nagyon kis ideig vagy az enyém. Nem fogom elvesztegetni egyetlen percét sem. Túl kicsi voltam és túl önfejű, hogy felfogjam ezt, de már értem. Látom, hogy ennek az éremnek is van egy másik oldala. Jobban meg kellett volna becsülnöm azt a kis időt, amíg a mamám volt.

Könnyes szemmel hagyja ott a pulpitust, míg én felállok. Őszintén szólva nem sejtettem, hogy Adisa így tud szónokolni, de hát mindig is ő voltunk köztünk a bátrabb. Én inkább beleolvadtam a háttérbe. Eredetileg nem is akartam szólni a temetésen, de Adisa azt mondta, hogy az emberek elvárják. Mesélj róla valamit, javasolta. Fellépek hát a szószékre, megköszörülöm a torkom, és ijedten markolászom a pódium peremét.

– Köszönöm. – A mikrofon nyomban sípolni kezd, mire ijedten hátrébb lépek. – Köszönöm, hogy eljöttek elbúcsúztatni a mamát. Ő is örülne, hogy mind eljöttek, de ha mégsem tették volna, a mennyből is kioktatná magukat, hogy ez mekkora illetlenség. – Körülnézek. Tréfának szántam, de nem látom, hogy bárki nevetve.

Nagyot nyelek, mielőtt folytatom.

– A mama sosem tolta magát előtérbe. Tudják, mindig mindenkit jól akart lakatni – isten ments, hogy bárki éhes maradjon. Lefogadom, Harold pásztorral együtt maguk is belaktak a kékszalagos pitéiből és süteményeiből. Egyszer Fekete-erdő tortát sütött egy gyülekezeti versenyre, és én segíteni szerettem volna. Persze éppen abban a korban voltam, amikor az ember nem nagy segítség. Annyira, hogy beleejtettem a mérőkanalat a tésztába, de szégyelltem elmondani, így aztán belesütötte a tortába. Amikor a verseny bírái felvágták a tortát és megtalálták a kanalat, a mama azonnal tudta, mi történt, mégsem haragudott rám, sőt, azt mondta a bíráknak, hogy ez egy különleges trükk, amitől nem szárad ki a piskóta. Talán emlékeznek, a rákövetkező évben hány tortát neveztek be a versenybe úgy, hogy belesütötték a kanalat. Hát, már tudják, miért. – Amikor némi nevetgélés hallatszik, kifújom a levegőt, amit a tudtomon kívül eddig magamban tartottam. – Hallottam, azt is mesélték, mennyire büszke volt a mama a szalagjaira és a sütőtudományára, de tudják, ez nem igaz. Keményen küzdött ellene. Keményen küzdött minden kísértés ellen. Most is azt mondaná, hogy a kevélység bűn. Olyannyira, hogy egész életében csupán két dolog töltötte el büszkeséggel: a nővérem és én.

Ahogy ezt kimondom, eszembe jut, milyen arcot vágott, amikor először hallott a vádemelésről. Ruth, csóválta a fejét, amikor kijöttem a börtönből, és szemtől szemben akartam látni, hogy tudjam, jól van. Hogy történhetett ez éppen veled? Tudtam, hogy érti. Velem, aki kitörtem. Aki bizonyítottam. Aki átugrottam a gerendát, amiben ő egész életében beverte a fejét.

– Annyira büszke volt rám – ismétlem meg az álnok szavakat, amelyek szétpukkadnak levegőben, hogy csak a csalódottság fanyar bűze maradjon utánuk.

Minden rendben, kicsim, hallom a tömegből. És: Hm, nem vagy te rossz.

Anyám sosem beszélt róla, de vajon így is büszke volt rám? Elég volt neki a tudat, hogy a lánya vagyok? Vagy a tényt, hogy vádat emeltek ellenem egy gyilkosság miatt, amit el se követtem, olyan szégyenfoltnak látta, amit világéletében próbált lemosni magáról?

Mást is el akartam mondani, de elszáll az ihlet. A kis cetlin mintha hieroglifákat látnék, nem a saját kézírásomat. Meredten nézek, de nem mond semmit. Nem tudok elképzelni egy olyan világot, ahol évekre börtönbe kerülhetek. Nem tudok elképzelni egy olyan világot, ahol a mamám nincs ott.

Azután eszembe jut, mit mondott, amikor elmentem Christina pizsipartijára. Mi tárt karokkal várunk, csak te nem állsz készen. Abban a pillanatban megérzek egy jelenlétet, amit korábban nem éreztem, vagy csak nem vettem észre. Szilárd, akár a téglafal, mégis melegíti a bőröm. Az emberek közössége az, akik akkor is tudják a nevemet, ha én nem mindig emlékszem az övékre. A gyülekezeté, mely sosem szűnt meg értem imádkozni, még azután sem, hogy kirepültem a fészekből. A barátaimé, akikről nem is tudtam – akiknek az emlékét addig soroltam egyre hátrébb a fejemben, amíg el nem felejtettem.

Hallom mögöttem a kút csobogását, és a vízre gondolok, ahogy páraként felszáll, felhővé kerekedik, majd esőként ránk permetez. Visszazuhan a mélybe? Vagy inkább hazatér?

Nem tudom, meddig állok ott szipogva. Adisa hozzám lép; sálja, akár egy gém kiterjesztett fekete szárnya. Feltétlen szeretetének tollpihéi beburkolnak. Ő terel magával.

* * *

Amint a kórus rázendít a Túl az égen túlra, a koporsót kiviszik a templomból, és mi mögötte sorjázunk. Odakint a sírnál a pásztor még szól néhány szót, azután összejövünk a mama lakásában – a szűkös térben, ahol felnőttem. A gyülekezet asszonyai teszik a dolgukat: a takaros rózsaszín terítőn hatalmas tálakban vár az édesburgonya, a hideg saláta, a sült csirkecomb. Minden vízszintes helyet művirágok töltenek ki. Valaki összecsukható székeket is hozott, bár a hely nem elég ahhoz, hogy mindenki leülhessen.

A konyhában keresek menedéket. Elnézem a citromkockákkal és töltött kekszekkel teli tányérokat, mielőtt a mosogató feletti kis könyvespolchoz lépek. Kis fekete-fehér receptfüzetet találok itt, s ahogy kinyitom, kis híján térdre rogyok a mama kézírásának tüskés hegyei és völgyei láttán. Édesburgonyás pite, olvasom. Kókuszálom. Férjfogó csokoládékocka. Mosolyogva nézem ez utóbbit – ezt sütöttem Wesley-nek, mielőtt megkérte a kezem, amit a mama csak ennyivel nyugtázott: Én megmondtam.

– Ruth! – Ahogy megfordulok, Kennedyt és az őt kísérő fehér asszonyt látom, akik kissé esetlennek és nem ideillőnek tűnnek.

Lenyúlok a mélybe, hogy rátaláljak jó modoromra.

– Köszönöm, hogy eljöttek. Sokat jelent számunkra.

Kennedy tesz felém egy lépést.

– Szeretném, ha megismerné az édesanyámat, Avát.

Az idősebb asszony déli módra, ernyedten nyújtja a kezét, hogy épp csak az ujjbegyeink érjenek össze.

– Őszinte részvétem. Megindító szertartás volt.

Bólintok. Mit lehet itt még mondani?

– Hogyan viseli? – kérdezi Kennedy.

– Folyton arra gondolok, hogy a mama megmondaná Harold pásztornak, használjon poháralátétet, kímélje azt a jó kávézóasztalt. – Nincsenek szavaim, hogy elmondjam, igazából milyen érzés: látni őt az édesanyjával, miközben nekem már nincs meg ez a lehetőségem. Milyen érzés léggömbnek lenni, amikor elengedik a madzagot.

Kennedy vet egy pillantást a nyitott füzetre.

– Ez mi?

– Receptkönyv. Csak félig van kész. Mama megígérte, hogy leírja nekem a legjobb receptjeit, de mindig túlságosan lekötötte, hogy megfőzze őket valakinek. – Ráeszmélek, milyen keserű a hangom. – Elvesztegette az életét azzal, hogy kiszolgált másokat. Ezüstöt fényezett, napi háromszor meleg ételt főzött, addig sikálta a vécét, amíg már véres volt a keze. Nevelte mások gyerekét…

Hangom megtörik az utolsó mondatnál. Mintha lezuhannék az oromról.

Kennedy anyja, Ava a táskájába nyúl.

– Kennedy kért meg, hogy kísérjem el ide. Nem ismertem az édesanyját, de ismertem valakit, aki nagyon hasonlított rá, és akit nagyon szerettem.

Régi fényképet húz elő, aminek még cakkosra vágták a szélét. Fekete nőt ábrázol cselédruhában, kislánnyal a karján. A kislány haja fehér, mint a hó; apró keze éles kontrasztot alkot dadájának arcbőrével. Látszik, hogy nemcsak a kötelesség fűzi őket egymáshoz. Büszkeséget látok. Szeretetet.

– Nem ismertem az édesanyját, de Ruth… nem vesztegette el az életét.

Könnyek szöknek a szemembe. Ahogy visszaadom a fényképet Avának, Kennedy szorosan magához ölel. Ellentétben a merev ölelésekkel, amiket az olyan fehér nőktől kaptam, mint Ms. Mina vagy a gimnáziumi igazgató, ez nem tűnik erőltetettnek, önelégültnek vagy őszintétlennek.

Elenged, hogy egymás szemébe nézhessünk.

– Őszintén sajnálom – mondja ki, és valamit megérzek közöttünk: reményt, talán ígéretet, hogy miután vége lesz a tárgyalásnak, nem kell ugyanezt mondania.

KENNEDY

A hatodik házassági évfordulónkra Micah megajándékoz egy gyomorfájással.

Violettel kezdődött, ahogy az összes fertőző vírus esetén, azután Micah kezdett el hányni. Én azt mondogatom magamban, hogy még lebetegedni sincs időm, ami be is jön, mígnem az éjszaka közepén hirtelen felülök, fürdök a verítékben, és kirohanok a vécére.

Arra ébredek, hogy arcom a hideg járólaphoz préselődik, és Micah ott áll felettem.

– Ne nézz rám így! – nyögök fel. – Ilyen önelégülten, amiért te már túlvagy rajta.

– Majd jobb lesz – ígéri Micah.

Feljajdulok.

– Csodás…

– Épp készültem ágyba vinni a reggelit, de szerintem elég, ha bontok egy gyömbért.

– Micsoda gavallér! – Feltornászom magam, mire a helyiség megpördül körülöttem.

– Hé, nyugi, kislány! – Micah lehajol hozzám, hogy felsegítsen. Azután felkap a karjára és visszavisz az ágyamba.

– Más körülmények között ez még romantikus is lehetne – jegyzem meg.

Micah elneveti magát.

– Ezt majd ne felejtsd el.

– Addig is próbállak nem lehányni.

– El se mondhatom, mennyire jólesik ezt hallani. – Komor arccal összefonja maga előtt a karját. – Most veszekedjünk azon, hogy ilyen állapotban nem mehetsz dolgozni, vagy előbb megiszod a gyömbért?

– Ellenem fordítod a saját fegyverem. Én szoktam ezt játszani Violettel…

– És még azt mondod, hogy sosem figyelek.

– Muszáj bemennem. – Próbálok felkelni, mire minden elsötétül. Amikor egy pillanattal később hunyorogni kezdek, Micah arca centikre van az enyémtől. – Mégsem muszáj bemennem – suttogom.

– Ezt akartam hallani. Már szóltam Avának. Átjön és eljátssza a kedves nővért.

Felnyögök.

– Nem ölthetném meg inkább magam? Az anyámhoz végképp nincs erőm. Szerinte egy korty bourbon gyógyír mindenre.

– Majd bezárom a bárszekrényt. Kell még valami?

– Az aktatáskám? – esengek.

Micah jobban ismer annál, hogy nemet mondjon. Amíg lemegy a földszintre, hogy felhozza, felpolcolom a párnákat. Ahhoz is sokat kell dolgoznom, hogy ne dolgozzak, csakhogy a testem nem akar együttműködni.

Elpilledek abban a pár percben, amíg Micah visszatér a szobába. Próbálja nesztelenül a padlóra helyezni a táskát, hogy ne zavarjon fel, de én máris kinyújtom érte a kezem, csak az erőmet becsülöm túl. A táska tartalma szétszóródik az ágyon és a szőnyegen; Micah-nak kell összeszedegetnie.

– Hé – tart fel egy lapot. – Minek neked ez a laborjelentés?

Gyűrött, mert beékelődött a dossziék alá, a táskám fenekén. Hunyorognom kell, hogy képbe kerüljek. Az újszülött kori szűrővizsgálat eredménye az, amit kikértem a Mercy-West Haven kórházból, miután Davis Bauer aktájából hiányzott. Hetekkel korábban megjött, de miután nem értek hozzá, csak vetettem egy pillantást az ábrákra. Úgy gondoltam, majd az anyja temetése után megmutatom Ruthnak.

– Csak egy rutinteszt – felelem.

– Nem hinném – csóválja a fejét Micah. – A vérkép abnormalitást mutat.

Kikapom a kezéből.

– Honnan tudod?

– Onnan – mutat Micah a kísérőlevélre, amelynek elolvasására már nem vettem a fáradságot –, hogy itt az áll: A vérkép abnormalitást mutat.

Végigfutom a dr. Marlise Atkinsnek címzett levelet.

– Lehet, hogy halálos?

– Sejtelmem sincs.

– Orvos vagy.

– Szemekkel foglalkozom, nem enzimekkel.

Felnézek rá.

– Mit akartál adni a házassági évfordulónkra?

– Gondoltam, elviszlek vacsorázni – vallja be Micah.

– Inkább vigyél el egy neonatológushoz.

Amikor itt, Amerikában azt mondjuk, hogy mindenkinek joga van az egyenlő elbírálásra, nem egészen mondunk igazat. Az esküdtszék nem olyan véletlenszerűen áll fel, mint hinnénk, köszönhetően a védelem és a vád gondoskodásának, mely kiszűri azokat, akik a legvalószínűbben sérthetik az ügyfelek érdekeit. Értelemszerűen kigyomláljuk azokat, akik abban hisznek, hogy mindenki bűnös, amíg az ártatlansága be nem bizonyosodik, akik a halottakkal társalognak, vagy akik sanda szemmel tekintenek az igazságszolgáltatásra, mert egyszer már álltak a vádlottak padján. A szempontok persze az adott eset függvényében is változnak. Ha az ügyfelünk kibújt a sorozás alól, kerülni próbáljuk az olyan esküdteket, akik büszkén szolgálják a hazájukat. Ha az ügyfelünk drogos, nem akarunk olyan esküdtet, aki túladagolásban veszítette el egy közeli rokonát. Mindenkiben munkálnak előítéletek – az én feladatom csupán az, hogy az általam képviselt személynek kedvezzenek.

Így, bár a bíróságon sosem játszanám ki a faji kártyát – amint azt hónapok óta magyarázom Ruthnak –, nagyon is számba veszem ezt a szempontot, mielőtt még a tárgyalás elkezdődne.

Ezért van, hogy mielőtt még beleásnánk magunkat az esküdtek múltjába, bemasírozok a főnököm irodájába és közlöm, hogy elszámítottam magam.

– Ez az egész kezd kicsit sok lenni – panaszkodom Harrynek. – Talán mégiscsak kéne mellém valaki.

Kivesz egy nyalókát az üvegből, amit az íróasztalán tart.

– Ednek a héten kezdődik egy babarázós pere…

– Nem is Edről beszélek. Howardra gondoltam.

– Howardra. – Értetlenül néz rám. – A kölyökre, aki még mindig uzsonnás dobozban hordja a kajáját?

Igaz, Howard nemrég került ki az egyetemről, és a néhány hónapban, mióta az irodához került, csak kisebb ügyeket vitt – családon belüli villongásokat és néhány könnyű testi sértést –, ezért előveszem a legmegnyerőbb mosolyomat.

– Tudja, igazából csak két segítő kézre lenne szükségem. Egy lóti-futira. Neki is jót tenne, ha testközelből ismerné meg a bírósági munkát.

Harry kicsomagolja és a szájába dugja nyalókáját.

– Felőlem – von vállat, ahogy ráharap a pálcikára.

Az áldásával, de legalábbis a hallgatólagos beleegyezésével térek vissza a helyemre, hogy átdugjam fejem a minket elválasztó falon.

– Mondjak valami érdekeset? Maga lesz a segítőm a Jefferson-ügyben. A héten esküdtválogatás.

Felpillant.

– Várjon. Mi? Ez most komoly?

Nagy lépés ez egy kezdőnek, aki még csak most ismerkedik a dolgokkal.

– Indulunk is. – Felkapom a kabátomat. Tudom, hogy követni fog.

Szükségem van két segítő kézre.

Arra meg még inkább, hogy fekete legyen.

Howard mellettem botladozik, ahogy végighaladunk a bíróság folyosóin.

– Nem szólhat a bíróhoz, hacsak azt nem mondom. Nem mutathat semmilyen érzelmet, bárhogy színészkedjen is Odette Lawton. Az ügyészek szeretik megjátszani magukat, ettől Gregory Pecknek érzik magukat a Ne bántsátok a feketerigótból.

– Kinek?

– Istennek. Mindegy is. – Vetek rá egy pillantást. – Amúgy hány éves?

– Huszonnégy.

– Van olyan pulóverem, ami idősebb magánál – mormolom. – Este majd odaadom a periratot, hogy átolvashassa, de ma délután arra lesz szükségem, hogy végezzen némi terepmunkát.

– Terepmunkát?

– Igen. Van kocsija, ugye?

Bólint.

– Akkor, miután beterelik az esküdteket, maga lesz az én emberi kamerám. Feljegyez minden rezzenést, fintort és megjegyzést, amivel az egyes jelöltek a kérdéseimre reagálnak, hogy utána végigvegyük őket, és kipécézzük azokat, akik meg akarnak szívatni. Ez nem arról szól, ki van az esküdtszékben, hanem hogy ki nincs benne. Kérdés?

Howard habozik.

– Igaz, hogy egyszer orális szexre bátorította Thunder bírót?

Megállok, hogy csípőre tett kézzel szembeforduljak vele.

– Azt nem tudja, melyik gombbal kell bekapcsolni a kávéfőzőt, de ezt igen?

Howard feltolja szemüvegét az orrán.

– Csak az ügyvédem jelenlétében válaszolok.

– Bármit hallott, kiragadták a szövegkörnyezetből. Most pedig fogja be és az ég szerelmére, próbáljon idősebbnek kinézni, mint egy kisiskolás. – Kinyitom az ajtót, amelyen át Thunder bíró irodájába jutunk. Már az íróasztalánál ül, és előttem érkezett a vád képviselője is.

– Jó napot, bíró úr!

Howard felé sandít.

– Ez meg…?

– A társam – felelem.

Odette karba teszi a kezét.

– Aztán mióta?

– Úgy félórája.

Mind Howardra meredünk, várjuk a bemutatkozást. Ő meg csak néz rám összepréselt ajkakkal. Nem szólhat a bíróhoz, amíg azt nem mondom.

– Szólhat – mormolom.

Előrenyújtja a kezét.

– Howard Moore. Nagy megtiszteltetés… izé… bíró úr.

A szemem forgatom.

Thunder bíró nagy köteg kérdőívet vesz elő, melyeket a kiválogatott esküdtjelöltek küldtek vissza. Tele vannak olyan praktikus információkkal, mint a jelölt lakó- és munkahelye, de akadnak célzottabb kérdések is: Van bármilyen gondja az ártatlanság vélelmével? Ha a vádlott nem tanúskodik, ebből arra következtet, hogy titkol valamit? Tisztában van azzal, hogy az alkotmány értelmében a vádlottnak joga van hallgatni? Ha az államügyészség kétséget kizáróan bizonyítja a vádlott bűnösségét, okozhat önnek morális gondot az elítélése?

Kettéválasztja az irathalmot.

– Ms. Lawton, ön négy órán át foglalkozhat ezzel a csapattal, ez pedig a magáé, Ms. McQuarrie. Délután egykor újra találkozunk. Maga a válogatási procedúra két nap múlva kezdődik.

Ahogy visszaviszem Howardot az irodába, elmagyarázom neki, mit keresünk.

– A védelem legjobb barátja az idősebb nő. Benne van a legtöbb empátia és a legtöbb tapasztalat, ő hallgat legkevésbé az előítéleteire, épp ezért nem is szíveli az olyan fiatal suttyókat, mint Turk Bauer. Az 1980 után születetteket feltétlenül kerülje.

– Miért? – lepődik meg Howard. – Nem úgy van, hogy a fiatalok kevésbé rasszisták?

– Úgy, mint Turk? – mutatok rá. – Az Y generáció tagjai számára csak az én fontos. Azt hiszik, minden köröttük forog, vagyis amikor döntést hoznak, csak arra gondolnak, hogyan befolyásolja mindez az ő életüket. Az egoizmus igazi aknamező.

– Vettem.

– Ideális esetben az esküdtünknek magas a társadalmi megbecsültsége, mert az ilyen emberek hajlamosak hatást gyakorolni a többiekre, amikor az esküdtek visszavonulnak tanácskozni.

– Vagyis az egyszarvút keressük – összegzi Howard. – A hiperérzékeny, toleráns és faji szempontból öntudatos heteró fehér férfit.

– Lehet meleg – felelek komoly hangon. – Meleg, zsidó, nő. Bármi, ami segít neki azonosulni a Ruth által elszenvedett diszkriminációval, csak hasznos lehet.

– Csakhogy nem ismerjük a jelölteket. Hogyan váljunk lélekbúvárrá egyik percről a másikra?

– Nem kell lélekbúvárnak lennünk. Elég egy kis nyomozómunka. Magáé a jelöltek fele, akikhez ki kell mennie a megadott címre, hogy kiderítse róluk, amit lehet. Vallásosak? Gazdagok? Szegények? Kampányolnak valaki mellett? Magasabb színvonalon élnek, mint a munkájuk sejteti? Áll a kertjükben zászlórúd?

– Ennek meg mi köze bármihez?

– A lelkes hazafiak általában konzervatív szélsőségesek.

– Maga addig mit csinál?

– Pontosan ugyanezt.

Figyelem Howard távolodó autóját, amint elindul a GPS-be beütött első cím felé. Azután körbejárok az irodában, hogy kifaggassam a többi közvédőt, hátha dolgoztak már valamelyik esküdttel – sokan közülük visszajárók. Ed épp indul a bíróságra, de vet egy pillantást a papírkötegre.

– Erre a fickóra emlékszem – húzza ki az egyik kérdőívet. – Hétfőn is benne volt az esküdtszékben, egy nagy értékű sikkasztási ügyben. A nyitóbeszéd alatt feltette a kezét, és megkérdezte, van-e névjegyem.

– Most hülyülsz?

– Sajnos nem. Sok szerencsét, kölyök.

Tíz perccel később már én is a GPS-t követem, és azon kapom magam, hogy áthajtok Newhallville-en. A biztonság kedvéért lezárom az ajtókat. A Shelton és Dixwell sugárutak közt álló Presidential Gardens lakótelep a legalacsonyabb jövedelműek gyűjtőhelye – olyan környék, ahol mindenki a szegénységi küszöb alatt él, és az utcákon nyíltan zajlik a drogkereskedelem. Nevaeh Jones is valahol itt lakik. Elnézek egy kisfiút, amint kiszalad az egyik épületből, csak úgy kabát nélkül. Ahogy megcsapja a hideg, futás közben pulóvere ujjába törli az orrát.

Egy ilyen környéken élő asszony azt fogja gondolni Ruthról, hogy csak áldozati bárány? Vagy inkább neheztel a köztük lévő társadalmi-anyagi különbségek miatt?

Nehéz dió. Ruth esetében a legjobb esküdt talán nem is az, akivel azonos a bőrszíne.

Kérdőjelet teszek a nyomtatványra; később még mérlegelem a látottakat. Lassan elhagyom a környéket, de kivárom, amíg már látok odakint játszadozó kölyköket – csak ekkor húzódok le a padka mellé, hogy hívjam Howard mobilját.

– Na? – kérdem, amint felveszi. – Hogy megy?

– Én… szóval, kicsit leragadtam.

– Hol?

– East Shore-ban.

– Mi a gond?

– Ez egy fallal körülvett lakópark. Átlátni a kerítésen, de ahhoz ki kell szállnom a kocsiból.

– Hát szálljon ki a kocsiból.

– Nem lehet. Tudja, ezt még az egyetemen fogadtam meg. Ne szállj ki a kocsiból, amíg nem látsz a környéken egy boldog feketét. – Kifújja a levegőt. – Már negyvenöt perce várok, de New Havennek ezen a részén csak fehérek élnek.

Ami Ruth szempontjából nem feltétlenül rossz.

– Nem tudna csak átkukucskálni a falon? Hátha a nőnek van egy Trump-táblája a pázsiton?

– Kennedy, egy ilyen környéken mindenfelé térfigyelők vannak. Maga szerint mi történne, ha egy fekete csak úgy átkukucskálna a falon?

– Ó! – Kezdek zavarba jönni. – Értem. – Kinézek az ablakomon három kölyök felé, akik a faleveleken ugrálnak, és a fekete kisfiúra gondolok, akit a Presidential Gardensnél láttam elszaladni. Ed a múlt héten mesélte, hogy egy tizenkét évest védett, aki lövöldözésbe keveredett két tizenhét évessel, meg hogy az ügyészség mindhármukat felnőttként kívánta kezelni. – Adjon egy órát, azután találkozzunk az East Enden, a Theodore Street 560-nál. És Howard? Ha majd odaér, nyugodtan szálljon ki a kocsijából. Csak én lakom ott.

Könnyed mozdulattal ledobom a kínai kajás zacskót otthoni irodám íróasztalára.

– Vannak fejlemények. – Kiveszem és lefoglalom magamnak a lo meint.

– Nálam is. – Howard egy általa kinyomtatott papírkötegre mutat.

Este tíz óra van, és az otthonomban verünk tábort. Egész délután hagytam kutatni Howardot, míg mi Odette-tel anyagot cseréltünk. Órákon át küzdöttem a forgalommal, kémkedtem a környéken élő esküdtek után, böngésztem az alperesek és felperesek listáját a bíróságon, hátha indult már büntetőjogi eljárás valamelyik potenciális esküdt vagy annak közvetlen hozzátartozója ellen.

– Három fickót találtam, akit családon belüli erőszakkal vádoltak, egy nőt, akinek az anyját elítélték gyújtogatásért, meg egy bájos kis öregasszonyt, akinek az unokája tavaly bukott be a metadon-laborjával – sorolja Howard.

A képernyő zöldes árnyalatba vonja Howard arcát, ahogy végigszalad a lapokon.

– Oké. – Kinyit egy műanyag levesesedényt, s csak úgy, kanál nélkül elfogyasztja a tartalmát. – Hű, ez már nagyon rám fért. Mondom a lényeget: a Facebookról tényleg mindent meg lehet tudni, bár ez függ a beállításoktól is.

– A LinkedInt próbálta?

– Igen – bólint. – Kész aranybánya.

A padló felé int, ahol szétteregette a kérdőíveket, és egy-egy nyomtatott oldalt tűzött mindegyikhez.

– Ez a fickó? Őt imádjuk. Társadalometikát oktat a Yale-en, s ha ez nem lenne elég, az anyja nővér. – Feltartom a kezem, lepacsizunk. – Ez pedig a másik kedvencem.

Továbbpasszolja a kérdőívet. Candace White. Negyvennyolc éves, afroamerikai könyvtáros, három gyermek édesanyja. Olyasvalaki, aki nemcsak részrehajló lenne, de egyenesen Ruth barátnője.

A Wallace Mercy a kedvenc tévéműsora.

Talán nem akarom, hogy Mercy tiszteletes megkavarja Ruth ügyét, de akik őt nézik, csakis együttérzést táplálhatnak az ügyfelem iránt.

Howard tovább sorolja új barátait.

– Hárman tagjai az Amerikai Polgárjogi Uniónak, ez a lány pedig hozsannát zeng Eric Garnerről a blogjában, aminek az a címe: Én sem kapok levegőt.

– Ez jó.

– A skála másik végén található ez a kedves úriember, aki diakónus a gyülekezetében, miközben támogatja Rand Pault és az összes szabadságjog felfüggesztését.

Elveszem tőle a kérdőívet, hogy nagy vörös X-et tegyek a neve mellé.

– Két fickó, akik kommentben követelték a szociális kiadások lefaragását – folytatja Howard. – Nem tudom, róluk mit gondoljak.

– Tegyük őket a középső oszlopba.

– Ez a lány három órája frissítette a státuszát: Jézus a kereszten, valami majom most húzta meg a kocsimat.

Ráteszem kérdőívét Rand Paul lelkes hívére, akárcsak azét, aki Glenn Beck profilképével posztol a Twitteren. Két jelöltet Howard habozás nélkül kihúzott, miután mindketten lájkolták a Koponyahegy és a Kardok Hajnala Facebook-oldalát.

– Ez valami Trónok harca-fanklub? – értetlenkedek.

– Árja rockbandák. – Meg mernék esküdni rá, hogy Howard elpirul. – Még egy Vaginális Jézus nevű csapatot is találtam, bár ezeket egyik jelölt se hallgatja.

– Istennek legyen hála. Az a nagy halom középen?

– Kétesélyesek – magyarázza Howard. – Néhány fotó olyanokról, akik az utcai bandák jeleit mutatják; egy maroknyi drogosokról, köztük egy vadbaromról, aki videót tett fel arról, ahogy belövi magát, meg vagy harminc szelfi a többiekről, amint épp saturészegre isszák magukat.

– Nem melengeti a szívét a tudat, hogy ilyen hazafiakra bízzuk az igazságszolgáltatást?

Csak hülyülök, Howard mégis komolyan néz.

– Az igazat megvallva, kicsit lesokkolt ez a nap. Sosem gondoltam volna, hogy vannak ilyen sorsok, és hogy miket csinálnak az emberek, ha azt hiszik, hogy senki se látja őket… – Futó pillantást vet egy nőre, aki piros műanyag poharat szorongat. – Vagy úgy egyébként is.

Feltűzök evőpálcámra egy pekingi raviolit.

– Minél többet látja Amerika sötét oldalát, annál inkább vágyakozik Kanadába.

– Ja, itt van még ez is. – Howard a számítógép kijelzőjére mutat. – Magára bízom, mihez kezd vele. – Átnyúl felettem egy pekingi ravioliért.

Homlokráncolva nézem a hashtaget: @FehérErő.

– Ez melyik esküdt?

– Nem esküdt, ahogy abban is biztos vagyok, hogy a Miles Standup csak álnév. – Rákattint a profilképre: egy újszülötté.

– Miért érzem úgy, mintha már láttam volna?

– Mert az árják a bíróságon ugyanezt a Davis Bauerről készült fotót mutogatták. Újranéztem a híradót. Szerintem ez Turk Bauer fiókja.

– Fantasztikus vívmány az internet. – Büszkén nézek Howardra. – Szép munka.

Reménykedő pillantást vett rám a kartondoboz pereme felett.

– Akkor mára végeztünk is?

– Jaj, Howard! – kacagok fel. – Még csak most kezdjük.

Odette-tel másnap a büfében találkozunk, hogy egyeztessünk arról, kiket kívánunk mindketten kizárni. A ritka alkalmakkor, amikor ugyanazokra gondolunk (a huszonöt éves férfi, akit csak most engedtek ki a pszichiátriáról; a másik, akit a múlt héten letartóztattak), békességben megegyezünk.

Nem ismerem túl jól Odette-et. Kemény, nem is kérdés. Jogászbálokon, amikor mindenki más berúg és karaokézik, ő csendesen megül egy sarokban az üdítőjével, és elraktározza magában az emlékeket, amiket később még ellenünk fordíthat. Mindig is karót nyelt műtyúkként gondoltam rá, most mégis eltűnődöm: amikor vásárolni megy, tőle is ugyanúgy elkérik a blokkot, mint Ruthtól? Engedelmesen átadja? Vagy felhúzza magát és közli, hogy ő szokta bíróság elé állítani a bolti szarkákat?

Ezért, hogy olajágat nyújtsak felé, kedvesen elmosolyodok.

– Nem semmi tárgyalás lesz, mi?

Betuszkolja aktatáskájába a kérdőíveket.

– Egyik olyan, mint a másik.

– Na de ez… tudja… – Próbálom megtalálni az alkalmas szót.

Odette a szemembe néz. Szemgolyóit mintha kovakőből metszették volna.

– Ugyanazért dolgozom ezen az ügyön, amiért maga. Én lettem az ügyész, mert az irodából mindenki más túlterhelt és levegőt venni sincs ideje. Az se érdekel, ha az ügyfele fekete, fehér vagy éppen hupilila. Az emberölés bőrszín-semleges. – Feláll. – Holnap találkozunk – teszi hozzá, mielőtt faképnél hagy.

– Jót beszélgettünk – mormolom utána.

Abban a pillanatban Howard érkezik. A szemüvege csálén áll, az inge hátul kicsúszik az öve mögül, és úgy fest, mint akiben máris van legalább tíz kávé.

– Végeztem némi háttérkutatást. – Lerogy a székbe, amit Odette csak az imént hagyott el.

– Mikor? Zuhanyzás közben? – Pontosan tudom, előző éjjel mikor fejeztük be, ami nem hagy tág teret a szabadidőnek.

– Szóval van egy tanulmány, amit a SUNY részéről 1991-ben Stony Brook és 1992-ben Nayda Terkildsen készített. Arról szól, hogyan ítélik meg a fehér szavazók a jelöltként induló fekete politikusokat, milyen befolyást gyakorolnak erre az előítéletek, s ez hogyan változik azoknál, akik mindenáron próbálnak nem előítéletesnek tűnni…

– Először is – vágok közbe –, a védekezést nem a faji előítéletekre építjük fel, hanem a tudományos bizonyosságokra. Másodszor, tudomásom szerint Ruth nem jelöltette magát.

– Lehet, de a tanulmány levon bizonyos következtetéseket, amelyek szerintem sokat elárulhatnak a potenciális esküdtekről. Csak hallgasson végig, oké? Szóval, Terkildsen háromszázötven fős véletlenszerű mintát vett a kentuckyi Jefferson megye fehér esküdtjeiből, azután három csomagot állított össze ugyanazzal a kamu-kormányzójelölttel, ugyanazzal az előélettel, ugyanazzal a szakmai háttérrel és politikai programmal. Az volt az egyetlen különbség, hogy a jelöltet némelyik fényképen fehérként mutatták be, míg máshol úgy photoshoppolták, hogy világos, illetve sötét bőrű feketének tűnjék. A szavazókat arra kérték, azonosítsák magukban a faji előítéleteket, illetve hogy hajlamosak-e figyelembe venni faji szempontokat a döntéseikben.

Lázas kézmozdulattal siettetni kezdem.

– A fehér politikus kapta a legkedvezőbb visszhangot – árulja el Howard.

– Micsoda meglepetés.

– Viszont most jön az érdekes rész. Amint valaki előítéletesebbé vált, a világos bőrű feketét nagyobb eséllyel utasította el, mint a sötét bőrűt, de miután az előítéletes szavazókat felosztották azokra, akik tudatában voltak a rasszizmusuknak, és azokra, akik nem, ez a kép is árnyaltabbá vált. Akiket nem érdekelt, ha előítéletesnek tartották őket, sokkal keményebben ítélték meg a sötét bőrű feketét, mint a világos bőrűt, ugyanakkor a szavazók, akik tartottak attól, hogy rasszistának bélyegzik őket, hajlamosabbak voltak többre értékelni a sötét bőrű feketét, mint a világos bőrűt. Érti? Ha egy fehér mindent elkövet azért, hogy ne tűnjék rasszistának, azzal kompenzálja az előítéletességét, hogy elnyomja a sötét bőrű személlyel kapcsolatos valódi ellenérzéseit.

Meredten nézem.

– Miért meséli el mindezt?

– Mert Ruth bizony fekete. Világos bőrű, de fekete. Ezért nem bízhat feltétlenül azokban a fehér esküdtjelöltekben, akik nem vallják magukat előítéletesnek. Belül talán sokkal inkább fajgyűlölőek, mint mutatják, ami kiszámíthatatlanná teheti őket.

Lesütöm a szemem. Odatte téved. Az emberölés nem bőrszín-semleges. Ezt látni az iskolapadból a börtönbe mintán is. Rengeteg oka van, miért nehéz ezt megtörni – ezek egyike, hogy a fehér esküdtek előítéletekkel terheltek: inkább hajlamosak engedményeket tenni egy olyan vádlottnak, aki hozzájuk hasonló, mint annak, aki nem.

– Rendben – nézek fel Howardra. – Mi a terve?

Amikor aznap éjjel bekúszom az ágyamba, Micah már mélyen alszik, hirtelen mégis felém nyújtja a karját és átölel.

– Nem, nem – tiltakozom. – Túl fáradt vagyok bármihez.

– Még ahhoz is, hogy köszönetet mondj?

Felé fordulok.

– Miért is?

– Találtam neked egy neonatalógust.

Azonnal felülök.

– És?

– A hétvégén elmegyünk hozzá. Még az egyetemről ismerem.

– Mit mondtál neki?

– Hogy a hibbant ügyvéd feleségem bottal se hajlandó hozzám nyúlni, amíg nem találok valakit az ő szakterületén.

Elnevetem magam, azután lágyan kezembe veszem Micah arcát és hosszan, lassan megcsókolom.

– Tudod, mit? Meggondoltam magam.

Egyetlen gyors mozdulattal megragad és átpördít, hogy fölém kerekedjen. Mosolya megcsillan a hold fényénél.

– Ha egy neonatológusért ekkora áldozatot hozol, mire lennél képes egy igazán egzotikus szakemberért, mondjuk, egy parazitológusért? Vagy egy leprológusért?

– Elkényeztetsz – suttogom, ahogy magamhoz vonom.

A bíróság hátsó bejáratánál találkozom Ruthszal, arra az esetre, ha Wallace Mercy úgy döntene, hogy az esküdtválasztás is megéri az erőfeszítést. Azt a szilvakék kosztümöt viseli, amit a múlt héten együtt választottunk a T. J. Maxxben; hozzá ropogósra keményített fehér blúzt. Haja kontyba fogva és összetűzve a tarkóján. Minden ízében profinak tűnik – bárki feltételezhetné róla, hogy jogászként van jelen a bíróságon, nem vádlottként, akinek úgy reszket a térde, hogy hallhatóan összekoccan.

Megragadom a karját.

– Nyugi. Ez aztán tényleg nem ér ennyi idegeskedést.

Rám néz.

– Csak hirtelen olyan… valóságos lett.

Bemutatom Howardnak. Ahogy kezet ráznak, szinte észrevehetetlen interakció zajlik köztük – annak elismerése, hogy ha más-más okból is, de mindkettőjük számára fordulópont ez a nap. Howarddal közrezárjuk Rutht, ahogy belépünk a tárgyalóterembe és elfoglaljuk a helyünket.

Ahhoz képest, hogy mekkora seggfej velünk, ügyvédekkel, az esküdtek zabálják Thunder bírót. Illik rá a szerep: hullámos és ezüstös hajához éppúgy, mint a méltóságteljes ráncokhoz a szája sarkában, melyek zárójelbe foglalják minden kimondásra várakozó bölcsességét. Miután mind a száz jelölt a terembe zsúfolódik, megkezdi előzetes eligazításukat.

– Ne feledje – súgom Howardnak Ruth háta mögött –, magának csak annyi a feladata, hogy jegyzeteljen. Addig jegyzeteljen, amíg be nem görcsöl a keze. Ha bármelyik esküdt megrezzen egy bizonyos szó hallatán, tudni akarom, melyik ez a szó. Ha elbóbiskolnak, tudni akarom, mikor teszik.

Biccent, ahogy végigfutok tekintetemmel a potenciális esküdtek arcán. Némelyeket felismerek a Facebook-profiljuk alapján, de még ha nem is, a korábbi tárgyalásokról visszaköszön arckifejezésük. Ott vannak, akiket titokban csak kiscserkészeknek hívok: alig burkolt örömmel tesznek eleget hazafias kötelességüknek. Ott vannak a Morgan Stanley-k: üzletemberek, aki folyton az órájukra tekingetnek, mert számukra az idő messze fontosabb annál, hogy a bíróságon fecséreljék. Ott vannak a visszaesők, akik korábban már végigcsinálták ezt, és most azon tűnődnek, mi a frászt keresnek itt megint.

– Hölgyeim és uraim, Thunder bíró vagyok, és köszöntöm önöket a tárgyalótermemben.

Uram, irgalmazz!

– A vádat az állam nevében ezúttal Odette Lawton ügyésznő képviseli. Az ő feladata minden kétséget kizáróan bizonyítani a vádlott bűnösségét. A vádlottat Kennedy McQuarrie képviseli. Ahogy elkezdi sorolni a Ruth ellen felhozott vádakat – a gyilkosságot és foglalkozás körében, gondtalanságból elkövetett emberölést –, úgy kezd remegni a térde, hogy csak asztal alá csúsztatott kezeimmel tudom megállítani.

– Később részletesen is kifejtem, mit jelentenek ezek a vádak – nyugtat meg mindenkit Thunder bíró –, de addig is fel kell tennem a kérdést: önök közül ismeri bárki is az ügyben érintett feleket?

Egy esküdt felemeli a kezét.

– Közelebb lépnének az emelvényhez? – kéri a bíró.

Odette-tel kupaktanácsra sietünk; közben bekapcsolják a zajgépet, hogy a többi esküdt ne hallhassa, mit mond a fickó, aki vádló ujjal mutat Odette-re.

– Ő csukatta le a testvéremet drogbirtoklásért. Hazug szuka.

Mondanom sem kell: felmentik.

Néhány további rutinkérdés után a bíró mosolyogva méri végig a csapatot.

– Jól van, emberek. Egyelőre távozhatnak, a teremőr mindenkit szépen átkísér az esküdtek várójába. Egyenként fogjuk szólítani önöket, hogy a jogi képviselők feltehessék a kérdéseiket. Kérem, az itt elhangzottakról ne beszéljenek esküdttársaikkal. Mint már említettem, a bizonyítás terhe az államügyészi hivatalé, de miután még nem kezdődött el a bizonyítási eljárás, arra biztatnám önöket, hogy ne hozzanak elhamarkodott ítéletet, és törekedjenek arra, hogy őszinte válaszokat adjanak a bíróság előtt. Az a törekvésünk, hogy önöket ne érintse kellemetlenül esküdti kötelességük teljesítése, egyszersmind az érintett felek is azt érezzék, hogy tisztességes és pártatlan elbírálásban lesz részük.

Ha csak rajtuk múlna, gondolom.

Az esküdtválogatás koktélparti pia nélkül. Smúzolunk az esküdtekkel; próbáljuk megkedveltetni magunkat; úgy teszünk, mintha érdeklődéssel követnénk pályafutásukat, még ha csak minőségellenőrök is a Vazelin gyárban. Ahogy felvonulnak előttünk, osztályozzuk őket: a tökéletes esküdt ötöst kap, a rossz esküdt egyest.

Howard listába szedi az okokat, amelyek az esküdtek ellen szólnak, hogy könnyebben eligazodjunk. Jellemzően hármasokat, négyeseket és ötösöket osztogatunk. Összesen hét vétónk van – ennyi alkalommal rúghatunk ki valakit az esküdtszékből anélkül, hogy meg kellene határoznunk az okát –, de persze nem akarjuk mindet elhasználni, mert mi van, ha jön egy még problémásabb esküdt?

Elsőként Derrick Welsh jelenik meg a tanúk padján. Ötvennyolc éves, rosszak a fogai, és nem tűri be kockás ingét. Odette kitünteti egy mosollyal.

– Hogy van ezen a szép napon, Mr. Welsh?

– Jól, azt hiszem. Kicsit kezdek megéhezni.

Odette rendületlenül mosolyog.

– Kicsit én is. Mondja csak, dolgoztunk már együtt egy korábbi ügyön?

– Nem – feleli.

– Mi a foglalkozása, Mr. Welsh?

– Van egy vaskereskedésem.

Odette a gyermekeiről és azok koráról faggatózik. Howard megkocogtatja a vállam. Lázasan forgatja ujjai közt a kérdőíveket.

– A bátyja zsaru – suttogja.

– Sokat olvasom a Wall Street Journalt – feleli éppen Welsh, ahogy visszafordulok. – És Harlan Cobent.

– Hallott erről az esetről?

– Ezt-azt – ismeri el. – A hírekben. Tudom, hogy a nővért egy kisbaba megölésével vádolják.

Ruth összerezzen mellettem.

– Mi a véleménye, bűnös az ellene felhozott vádpontban? – teszi fel a kérdést Odette.

– Amennyire én tudom, ebben az országban mindenki ártatlan, amíg a bűnössége be nem bizonyosodik.

– Hogyan látja az ön szerepét az eljárásban?

A férfi megvonja a vállát.

– Gondolom, végighallgatom a bizonyítékokat… és persze teszem, amit a bíró mond.

– Köszönöm, bíró úr. – Odette helyet foglal.

Felemelkedek a helyemről.

– Üdv, Mr. Welsh! – köszönök. – Van egy közeli rokona a bűnüldöző szerveknél, jól tudom?

– A fivérem rendőr.

– Ezt a közösséget szolgálja?

– Már tizenöt éve – bólint a jelölt.

– Szokott mesélni a munkájáról? Hogy miféle emberekkel van dolga?

– Néha…

– Betörtek már az üzletébe?

– Egyszer kiraboltak, igen.

– Az ön véleménye szerint a bűnügyi ráta növekedésének köze van a kisebbségek térnyeréséhez?

Végiggondolja a kérdést.

– Inkább azt mondanám, a gazdaság állapotához van köze. Aki elveszti az állását, az okkal esik kétségbe.

– Az ön véleménye szerint kinek áll jogában meghatározni az alkalmazandó orvosi eljárást: a páciens családjának vagy egy szakképzett személynek?

– Esete válogatja…

– Előfordult már a családjában, hogy valaki orvosi műhiba áldozata lett?

Walsh szája vékony vonallá préselődik össze.

– Az édesanyám a műtőasztalon halt meg, egy endoszkópiás rutinbeavatkozás közben.

– Az orvosokat hibáztatta?

Habozik egy sort.

– Peren kívül megállapodtunk.

És zászló áll a kertjében.

– Köszönöm. – Leülök, vetek egy pillantást Howardra, és lassan megrázom a fejem.

A második potenciális esküdt hatvanas évei végén járó fekete férfi. Odette rákérdez, hová járt iskolába, házasember-e, kivel él együtt, mi a hobbija. A legtöbb kérdés a kérdőíven is szerepelt, de mi akkor is szeretjük élőben feltenni őket, csak hogy az illető szemébe nézhessünk, amikor elmeséli, hogy részt vesz a polgárháborús ütközetek felelevenítésében – tudnunk kell, fegyverbolond-e, vagy csak ennyire szereti a történelmet.

– Úgy tudom, ön biztonsági őr egy plázában – folytatja Odette. – A bűnüldöző szervek részének tartja magát?

– Bizonyos mértékig igen – felel a férfi.

– Ön tudja, Mr. Jordan, hogy pártatlan esküdteket keresünk, ahogy bizonyára az sem kerülte el a figyelmét, hogy önnek és a vádlottnak megegyezik a bőrszíne. Ez a tény nem befolyásolja önt abban, hogy részrehajlás nélküli ítéletet hozzon?

A férfi hunyorogni kezd. Eltelik néhány másodperc, mire felel Odette kérdésére.

– Önt befolyásolja a bőrszíne abban, hogy részrehajlás nélküli ítéletet hozzon?

E pillanatban a szememben Mr. Jordan a világ legnépszerűbb embere. Felállok, amint Odette végzett a kérdéseivel.

– Ön szerint a feketék hajlamosabbak bűncselekményt elkövetni, mint a fehérek?

Előre tudom a választ; nem is azért kérdezem.

Látni akarom, hogyan reagál rám, a fehér nőre, aki szembesíti ezzel a kérdéssel.

– Úgy vélem – felel lassan –, hogy a feketék hajlamosabbak börtönbe kerülni a bűncselekményekért, mint a fehérek.

– Köszönöm, uram. – Ahogy Howardhoz fordulok, alig észrevehetően biccentek, mintha azt mondanám: Na, ez egy tízpontos esküdt.

Jön néhány másik, akik valahol félúton helyezkednek el a borzalmas és a tökéletes között, majd a 12-es számú esküdt lép a tanúk padjára. Lila Fairclough tökéletes korban van: szőke és üdítően friss. Egy vegyes etnikumú osztályban tanít. Nagyon udvarias és hivatalos Odette-tel, de abban a pillanatban elmosolyodik, amint felállok.

– Az óvodás lányom ahhoz az iskolakörzethez tartozik, ahol ön tanít – árulom el neki. – Ezért is költöztünk ide.

– Szeretni fogja az iskolát – biztosít róla a nő.

– Mint látja, Ms. Fairclough, fehér nőként képviselek egy fekete nőt, akit az egyik legsúlyosabb váddal illetnek. Megvannak a félelmeim, melyekről ejtenék is néhány szót, hiszen az ön számára éppoly fontos, hogy esküdtként jól végezze a munkáját, mint az én számomra, hogy ügyvédként jól képviseljem az ügyfelemet. Talán mind egyetérthetünk abban, hogy az előítélet rossz dolog, ám ettől még nagyon is jelen van az életünkben. Vannak bizonyos ügyek, amelyekben én sem tudnék pártatlan lenni. Például nagyon szeretem az állatokat, ezért tudom, hogy nem lennék objektív egy állatkínzóval – annyira feldühítene a tette, hogy a haragom felülírná a gondolkodásomat. Ez azt jelenti, hogy nehezemre esne elhinni bármit, amit a védelem állít.

– Tökéletesen értem, mire gondol, de bennem szikrányi előítélet sincs – nyugtat meg Ms. Fairclough.

– Ha egy buszon utazna, amin csak két szabad ülőhely van – az egyik egy afroamerikai férfi, a másik egy idős fehér hölgy mellett –, hová ülne le?

– A közelebbire. – Megrázza a fejét. – Tudom, hová akar kilyukadni, Ms. McQuarrie, de őszintén mondom, nincs semmi bajom a feketékkel.

Howard ekkor ejti le a tollát.

Mintha pisztoly dördülne. Megpördülök, a szemébe nézek, azután Oscar-esélyes köhögőrohamot mímelek. Előre megbeszéltük ezt a jelet. Krákogok, mintha ki akarnám köpni a tüdőm, iszom egy kortyot a bekészített vízből, majd karcos hangon megszólítom a bírót.

– Innen a kollégám venné át, bíró úr.

Ahogy feláll, Howard görcsösen nyel egyet. A bíró fején talán most fut át a gondolat, hogy a komplett védelem pestises, ám akkor meglátom a reakciót Lila Fairclough arcán.

Megdermed, amint Howard odatoppan elé.

Végtelenül rövid az idő, ami a döbbenetet és a kedélyesnek szánt mosolyt elválasztja egymástól, de ettől még pontosan látom, mi történik.

– Bocsásson meg, Ms. Fairclough – hallom Howardot –, csak még néhány kérdést hadd tegyek fel. Az osztályában mekkora a feketék aránya?

– Nos, a harmincfős osztályból idén nyolc tanuló az afroamerikai.

– Úgy látja, hogy az afroamerikai tanulókat gyakrabban kell fegyelmeznie, mint a fehéreket?

A nő forgatni kezdi a karikagyűrűjét.

– Én minden diákomat egyformán kezelem.

– Lépjünk ki egy pillanatra a tanterméből. Az ön véleménye szerint nagy általánosságban az afroamerikai tanulókat gyakrabban kell fegyelmezni, mint a fehéreket?

– Nos, nem ismerem az idevágó tanulmányokat – csavar még egyet a gyűrűjén –, de annyit mondhatok, hogy nálam nincs ilyen gond.

Amivel természetesen azt mondja, hogy máshol igenis van.

Miután végzünk a kérdésekkel, és az első tizennégy esküdtet visszakísérik a váróba, Howarddal összedugjuk a fejünket, hogy megbeszéljük, ki vétóznánk meg mindenképpen.

– Készen állnak? – tudakolja Thunder bíró.

– Szeretném kizárni a tízes számú esküdtet – kezdi Odette –, aki utalt rá, hogy egy fekete tisztes állást se kaphat, nemhogy tisztes tárgyalást.

– Nincs ellenvetésem – közlöm. – Szeretném kizárni a nyolcas számú esküdtet, akinek a lányát megerőszakolta egy fekete férfi.

– Nincs ellenvetésem – bólint Odette.

Kizárunk egy férjet, akinek a felesége haldoklik; egy anyát, akinek beteg a kisbabája; meg egy férfit, aki hatfős családot tart el, a főnöke mégis közölte, hogy eszébe ne jusson egy teljes hétre eltűnni, különben búcsút mondhat az állásának.

– Szeretném felmenteni a tizenkettes számú esküdtet – folytatom.

– Azt már nem – vágja rá Odette.

Thunder bíró a homlokát ráncolja.

– Még nem közölte a kizárás indokát, ügyvédnő.

– Talán hogy rasszista? – Még az én számomra is nevetségesen hangzik. A nő fekete diákokat tanít, és égre-földre esküdözik, hogy nincsenek előítéletei. Talán elfogultságra utal, ahogy Howardra reagált és a karikagyűrűjével játszadozott, de ha beszélnék a bírónak vagy akár Odette-nek a kis kísérletünkről, nagy bajba kerülnék.

Tudom, hogy azt sem segítene, ha visszahívnánk és tovább kérdeznénk. Tehát vagy el kell fogadnom az esküdtet, vagy el kell használnom az egyik vétómat.

Odette már felhasznált egyet a nővérre, meg egy másikat a lakóközösségi vezetőre, aki bevallotta, hogy mindenhol csak az igazságtalansággal találkozik. Én felmentettem egy nőt, aki elveszítette a kisgyermekét; egy férfit, aki műhibapert akasztott egy kórház nyakába; meg az egyik fickót, akiről – Howardnak és a Facebooknak hála – kiderült, hogy járt egy fajvédő zenei fesztiválon.

Howard áthajol Ruthon, hogy a fülembe súghassa:

– Vétózza meg. Az a nő gázos, még ha nem is látszik annak.

– Ügyvédnő – hallom a bíró hangját –, esetleg beavatnának minket is?

– Bocsásson meg, bíró úr, tanácskozhatnék a társammal? – Visszafordulok Howardhoz. – Nem lehet. Még nyolcvanhat esküdtön kell átrágnom magam, de már csak négy vétóm maradt. Amennyire tudjuk, a következő körben ott lehet maga a sátán is. – A szemébe nézek. – Igaza van. Előítéletes, de nem tudja magáról, és azt sem akarja, hogy annak lássák. Talán, de csak talán, ez a hasznunkra is válhat.

Howard egy hosszú pillanatig meredten néz. Látom, hogy szívesen kimondaná, amire gondol, de csak bólint.

– Maga a főnök.

– Elfogadjuk a tizenkettes számú esküdtet – közlöm a bíróval.

– Szeretném kihúzni a kettes számút – folytatja Odette.

Ő a fekete biztonsági őröm, a tökéletes tízesem. Odette is tudja ezt, ezért hajlandó felhasználni ellene a vétóját, de én felpattanok, mielőtt még befejezhetné a mondatot.

– Odamehetnénk, bíró úr? – A pulpitushoz lépünk. – Bíró úr, ez a Batson durva megsértése.

James Batson afroamerikai férfi volt, akinek betöréses ügyét Kentuckyban egy kizárólag fehérekből álló esküdtszék tárgyalta. Az esküdtválogatás során az ügyész hat potenciális esküdtet vétózott meg – köztük négy feketét. Az ügyvéd próbálta feloszlatni az esküdtszéket azon az alapon, hogy nem képviseli a közösség etnikai összetételét, de a bíró nem adott helyt a tiltakozásának, és Batsont elítélték. 1986-ban azután a Legfelsőbb Bíróság Batson javára döntött, és úgy határozott, hogy egy bűnvádi eljárásban az ügyész nem használhatja fel a vétójogot pusztán faji alapon.

Azóta, valahányszor egy feketét kigolyóznak az esküdtszékből, minden valamirevaló ügyvéd Batsont kiált.

– Bíró úr – folytatom –, a hatodik kiegészítés szavatolja a vádlott azon jogát, hogy a felette ítélkező esküdtszék tükrözze az ő etnikai hovatartozását.

– Köszönjük, Ms. McQuarrie, pontosan tudjuk, mi áll a hatodik kiegészítésben.

– Nem is próbáltam az ellenkezőjét sugallni. New Haven etnikailag sokszínű megye, amit az esküdtszéknek is tükröznie kellene, ezzel szemben jelenleg a kérdéses úriember az egyetlen fekete a tizennégy jelöltből.

– Ezt nem mondhatja komolyan – nyög fel Odette. – Engem vádol rasszizmussal?

– Én csupán azt mondom, hogy önnek sokkal könnyebb a vád szempontjából kedvező esküdtszéket összeállítani, éppenséggel az etnikai hovatartozása miatt.

A bíró Odette-hez fordul.

– Mi az oka annak, hogy meg kívánja vétózni a jelöltet?

– Láthatóan önigazolást keres – feleli ő.

– Ez még csak az első csoport – figyelmeztet Thunder bíró engem. – Korai így felszívnia magát.

Talán amiatt van, hogy ilyen leplezetlenül a vád pártját fogja. Talán meg akarom mutatni Ruthnak, hogy bármeddig hajlandó vagyok elmenni érte. Talán tényleg felszívom magam ettől a lekezelő stílustól. Bármi is legyen az oka – vagy akár mind egyszerre –, kihúzom magam és megragadom az alkalmat, hogy kibillentsem az egyensúlyából Odette-et, még mielőtt egyáltalán elkezdenénk.

– Meghallgatást indítványozok a kérdésben – jelentem ki. – Követelem, hogy Odette tárja fel az indítékait. Más önigazoló esküdttel is találkoztunk a mai nap folyamán. Tudni akarom, hogy velük kapcsolatban is dokumentálta-e ezt a jellemvonást.

Odette a szemét forgatva lép a tanúk padjára. Be kell vallanom: legyezgeti a közvédői hiúságomat, hogy így látok egy ügyészt, szinte mintha ketrecben mutogatnák. Haragos pillantást vet rám, ahogy közelebb lépek.

– Ön jelezte, hogy önigazolónak tartja a kettes számú esküdtet. Hallotta a hetes számú esküdt válaszait?

– Természetesen.

– Az ő viselkedését milyennek találta? – firtatom.

– Megnyerőnek.

Lenézek Howard alapos jegyzeteire.

– Még akkor is, amikor az afroamerikaiak és a bűnözési ráta kapcsolatáról kérdezte, mire ő kikelt magából, amiért azt sugallja, hogy rasszista?

Odette megvonja a vállát.

– Másnak éreztem a hangnemét, mint a kettes számú esküdt esetében.

– Merő véletlenségből csupán a bőrszíne volt más. Árulja el, a tizenegyes számú esküdt sem keltette önben önigazoló ember benyomását?

Vet egy pillantást a jegyzeteire.

– Gyorsan haladunk. Nem írtam le mindent, ami megfordult a fejemben, egyszerűen nem tartottam elég fontosnak.

– Azért, mert nem volt fontos, vagy azért, mert az az esküdt is fehér volt? – A bíróhoz fordulok. – Köszönöm, bíró úr.

Thunder bíró az ügyészhez fordul.

– Elutasítom a vétót. Nem engedem, hogy már a legelején belehúzzon egy Batson-helyzetbe, Ms. Lawton. A kettes számú jelölt az esküdtszék tagja marad.

Felspannolt állapotban csusszanok be a helyemre, Ruth mellé. Howard úgy néz fel rám, mint egy istennőre. Az ember nem mindennap iskolázhat le egy ügyészt. Ruth hirtelen felém tol egy cetlit. Széthajtom, hogy elolvassam az egyetlen szót: Köszönöm.

Miután a bíró aznapra elbocsát minket, hazaküldöm Howardot, hogy aludja ki magát. Ruthszal együtt hagyjuk el a bíróságot, csak előtte kikémlelek, nem vár-e odakint a média egyik méltatlan képviselője. Nem vár, de tudom, hogy ez nem sokáig marad így. Csak kezdődjön el a tárgyalás…

Amikor elérjük a parkolót, nem tűnik úgy, mintha bármelyikünk is különösebben sietne. Ruth lehajtja a fejét, én pedig már ismerem annyira, hogy tudjam: valamit forgat a fejében.

– Van kedve meginni egy pohár bort? Vagy inkább hazasiet Edisonhoz?

Megcsóválja a fejét.

– Manapság annyit sincs otthon, mint én.

– Látom, nem nagyon örül ennek.

– Hát, most nem lehetek valami nagy példakép.

A sarki bárt választom, ahol számtalanszor jártam már, megünnepelni a kirobbanó győzelmet vagy épp a megalázó vereséget. Tele ismerős jogászokkal, ezért besurranok hátra, egy félreeső bokszba. Mindketten pinot noirt rendelünk, majd miután megérkezik, köszöntőt mondok.

– A felmentésre.

Észreveszem, hogy Ruth nem emeli fel a poharát.

– Ruth… tudom, hogy ez az első alkalom, amikor bíróság elé áll, de higgyen nekem. Ma tényleg nagyon-nagyon jól ment minden.

Körbe-körbe táncoltatja a poharát.

– A mamám mesélt arról, hogy egyszer gyerekkocsiban tolt a régi környéken, Harlemben, amikor két fekete nő elsétált mellette. Az egyikük megjegyezte: Úgy sétáltatja, mintha a sajátja lenne. Nem is az ő kisbabája. Utálom, amikor a dadák ezt csinálják. Ennyire világos volt a bőröm, mármint a mamáéhoz képest. Ő csak nevetett, mert tudta az igazat: az övé voltam, testestül-lelkestül. Ezzel azt akarom mondani, hogy miközben felnőttem, igazából nem a fehér kölykök nehezítették meg az életemet, hanem a feketék. – Ruth felnéz rám. – Az ügyész szavai nyomán újra ezt éltem át. Mintha el akarna kapni.

– Nem hinném, hogy Odette számára ez személyes ügy lenne. Ő csak szeret győzni.

Felötlik bennem, hogy ez is olyan beszélgetés, amit még sosem folytattam le egy afroamerikaival. Általában annyira vigyázok, nehogy előítéletesnek tűnjek, hogy szinte megbénít a félelem, nehogy bármi bántót mondjak. Azelőtt is voltak afroamerikai ügyfeleim, de az ő esetükben simán elhitettem magamról, hogy minden kérdésre tudom a választ. Ruth az első, aki látja lehullani az álarcom.

Nála tudom, hogy feltehetem a hülye fehér kérdéseimet, nem fog megítélni a tudatlanságomért. Hasonlóképpen: ha a lábára lépek, kapásból megmondja. Arra gondolok, amikor elmagyarázta a különbséget a hajfonatok és -hosszabbítások között, vagy amikor arról kérdezett, hogy ha leégünk a napon, mennyi idő múlva kezd hámlani a bőrünk. Nagy különbség, hogy tojáshéjakon táncolunk vagy bátran belevetjük magunkat egy kapcsolatba. Nem mondom, hogy ez mindig tökéletes vagy akár kellemes, de miután egymás tiszteletében gyökerezik, őszinte és egyenes.

– Ma nagyon meglepett – vallja be Ruth.

Felnevetek.

– Azzal, hogy tényleg jó vagyok abban, amit csinálok?

– Nem. Azzal, ahogy a faji előítéleteket feszegette. – A szemembe néz. – Miután csak azt hallottam magától, hogy ez sosem történhet meg a bíróságon.

– Nem is. Ha eljön a hétfő, amikor megkezdődik a tárgyalás, minden megváltozik.

– Akkor is enged beszélni – tisztázza Ruth. – Mert el kell mondanom, ami a szívemet nyomja.

– Megígérem. – Leteszem a poharat. – Tudja, Ruth, csak mert úgy teszünk, mintha a rasszizmusnak semmi köze sem lenne az ügyéhez, még nagyon is tudatában vagyunk az igazságnak.

– Akkor mi értelme a színészkedésnek?

– Az ügyvédek már csak ilyenek. Megélhetési hazugok. Ha tudnám, hogy azzal elérem a felmentését, azt is bebizonyítanám az esküdteknek, hogy Davis Bauer vérfarkas volt. Ha elhiszik, legyen az ő bajuk.

Ruth mélyen a szemembe néz.

– Az egész csak porhintés. A bohóc a kezét lengeti az arca előtt, hogy ne vegye észre, mi történik a háttérben.

Fura hallani ez a munkaköri leírást, de van benne igazság.

– Akkor talán jobb is, ha addig iszunk, amíg elfelejtjük. – Felemelem a poharam.

Végre Ruth is belekortyolt a borába.

– A jó pinot noirból sosem elég.

Hüvelykujjam végigsimít a koktélszalvéta peremén.

– Maga szerint eljön az idő, amikor nem lesz rasszizmus?

– Nem, mert ehhez a fehér embernek el kéne fogadnia az egyenlőséget. Ki akarna lebontani egy olyan rendszert, ami piedesztálra emeli?

A forróság elönti a nyakam. Rólam is beszél? Azt sugallja, hogy azért nem megyek neki a rendszernek, mert személy szerint is sok a vesztenivalóm?

– De persze az is lehet, hogy tévedek – teszi hozzá.

Felemelem poharamat, hogy koccintsak vele.

– Igyunk az apró lépésekre – mondok tósztot.

Még egy teljes napnyi válogatás után megvan a tizenkét esküdtünk, plusz két tartalék. A hétvégét az irodában töltöm és készülök a hétfői nyitóbeszédre, csak a vasárnap délutánt veszem ki, hogy találkozzam a neonatológussal. Micah elsőben, szerves biológia kurzuson ismerkedett meg Ivan Kelly-Garciával, amikor a félévi vizsga utolsó félórájában, óriás hot dognak öltözve berontott, felkapta a vizsgalapot, és ötösre megírta. Az előző éjszaka halloweenre esett. Ivan teljesen kiütötte magát a buliban, és arra riadt fel, hogy így búcsút mondhat leendő orvosi karrierjének. A későbbiekben nemcsak Micah tanulótársa lett szerves biológiából, de bejutott a Harvard orvosi karára, és három állam egyik legjobb neonatológusa lett.

Most pedig izgatott, amiért Micah ennyi idő után megkereste, de talán még inkább, amiért vendégül láthatja annak lökött ügyvéd feleségét és izgő-mozgó négyéves lányát, akit nagyon nem kellett volna felébreszteni, miután elszundikált a kocsiban. Ivan a connecticuti Westportban, egy mértéktartó koloniális épületben lakik csodálatos feleségével, akinek sikerül házi készítésű guacamolét és salsát varázsolnia elé, miután edzésként lefutotta a tizenöt mérföldes maratont. Nekik még nincs kölykük, van viszont egy óriás bernáthegyijük, aki jelenleg vagy Violetre vigyáz, vagy halálra nyaldossa.

– Nézz csak ránk, tesó – lelkendezik Ivan. – Házasok. Dolgozó emberek. Józanok. Emlékszel, amikor beszívtunk és felmásztunk arra a fára, közben meg elfelejtettem, micsoda tériszonyom van?

Micah-ra sandítok.

– Te beszívtál?

– Akkor biztos Svédországról se meséltél neki – tűnődik Ivan.

– Svédországról? – Tekintetem ide-oda jár közöttük.

– A hallgatás fala – jut Ivan eszébe. – Tesókódex.

Ha tesóként gondolok Micah-ra, akinek még a bokszerét is ki kell vasalni, alig tudom magamba fojtani a nevetést.

– A feleségem megcsípett egy emberölési ügyet – vált gördülékenyen Micah –, ezért előre is bocs az ezer kérdésért, amit fel fog tenni.

A bajszom alatt odasúgom neki:

– Később tutira hallani akarom a teljes sztorit. – Azután Ivanra mosolygok. – Reméltem, te meg tudod magyarázni ezt a jelentést.

– Nos, ez egy újfajta eljárás, ami komoly ütőkártya a csecsemőhalandóság elleni harcban. Hála annak, amit tandem tömegspektrometriának hívnak és az állami laborban végeznek, azonosítani és kezelni tudunk egy sor örökletes betegséget. Lefogadom, hogy a lányodnál is megcsinálták.

– Miféle betegségekről van szó? – kérdezem.

– Ha akarod, elsorolhatom az összes idevágó szakkifejezést: biotinidáz-hiány – ez az, amikor a test nem képes újrahasznosítani a szabad biotint. Veleszületett adrenális hiperplázia és veleszületett hipotiriodizmus, ami hormonhiányt takar. Galaktozémia, ami meggátolja az újszülöttet, hogy feldolgozzon egy tejben, anyatejben és tápszerekben megtalálható cukortípust. Hemoglobinopátiák, azaz a vörös vérsejtekhez kapcsolódó problémák. Aminosav-feldolgozási rendellenességek, amelyek nyomán a vérben vagy a vizeletben aminosavak gyűlnek fel; zsírsav-oxidációs rendellenességek, amelyek meggátolják a zsír energiává alakítását; szerves aciduria-rendellenességek, melyek alapvetően az előző kettő hibridjei. Némelyikről talán már hallottál is, mint a sarlósejtes vérszegénység, ami sok afroamerikait érint. Vagy a PKU. A kisbabák, akik ettől szenvednek, nem tudnak lebontani bizonyos típusú aminosavakat, így ezek a vérben vagy a vizeletben gyűlnek fel. Ha nem ismered fel időben a tüneteket, az kognitív zavarokhoz és görcsökhöz vezethet, ha viszont közvetlen a szülés után tetten érik őket, különleges étrenddel kézben tarthatók, egészen jó kilátások mellett.

Átadom neki a laborjelentést.

– A labor szerint ez az újszülött abnormális eredményeket produkált.

Átfutja az első néhány oldalt.

– Bingó. A kölyöknek MCADD-je van. Látni a tömegspektrometria-görbén C-hatnál és C-nyolcnál, tipikus acilkarnitin profil. – Ivan felnéz ránk. – Oké, oké, emberi nyelven. Szóval, a betűszó a közepes láncú acil-koenzim A dehidrogenáz hiányosság rövidítése. Ez a zsírsavak lebontásáért felelős enzimek hiányára utaló recesszív rendellenesség. A testnek energiára van szüksége ahhoz, hogy tegye a dolgát: mozogjon, funkcionáljon, emésszen, vagy akár csak lélegezzen. Az ételből kapjuk ehhez az üzemanyagot, amit a szöveteinkben zsírsavakként tárolunk egészen addig, amíg szükségünk nem lesz rá. Ekkor lebontjuk és elégetjük a zsírsavakat, hogy a testfunkciók működéséhez szükséges energiává alakuljanak, csakhogy egy lebontási rendellenességgel küzdő kisbaba erre nem képes, mert hiányzik egy kulcsfontosságú enzime – ez esetben az MCAD. Ez azt jelenti, hogy amint az energiaszintje vészesen lecsökken, komoly bajba kerül.

– Vagyis…?

Visszaadja az eredményeket.

– A vércukorszintje meredeken zuhanni kezd, fáradt és aluszékony lesz.

A szavak nyomán eszembe jut valami. Davis Bauer alacsony vércukorszintjét az anya terhességi diabéteszének tulajdonították – de ha másutt volt a baj?

– Okozhat ez halált?

– Ha nem ismerik fel idejében. Sok kölyök tünetmentes, amíg valami be nem indítja a folyamatot – fertőzés, védőoltás, esetleg ételmegvonás. Ekkor olyan gyorsan bekövetkezik az állapotromlás, hogy a tünetek kísértetiesen emlékeztetnek a bölcsőhaláléira. A kisbabának gyakorlatilag leáll a szervezete.

– S ha MCADD-je van, ilyenkor még megmenthető?

– A helyzettől függ. Talán igen, talán nem.

A talán remek fogódzó az esküdteknek, jegyzem meg magamnak.

Ivan felém fordul.

– Gondolom, miután perre kerül sor, a páciens nem élte túl.

Megrázom a fejem.

– Háromnaposan meghalt.

– Milyen napon született?

– Csütörtökön. A sarokból pénteken vettek vért.

– Mikor küldték el a laborba? – kérdi Ivan.

– Nem tudom – ismerem be. – Számít ez?

– Ó, igen. – Hátradől, úgy nézi Violetet, aki próbálja meglovagolni a kutyát. – Connecticutban a labor szombaton és vasárnap zárva tart. Ha a levett mintát későn, mondjuk péntek délben adták le, a laborvizsgálatra csak a hétvége után kerülhetett sor. – Ivan a szemembe néz. – Ez azt jelenti, hogy ha a kölyök hétfőn születik, talán még lett volna esélye.

MÁSODIK SZAKASZ

Kitolási fázis

Szerette volna ledönteni gyűlöletük falát, egy kis repedést találni rajta, ahonnan kikaparhat egy porszemet, aztán egy követ, egy téglát, aztán a fal egy darabját, míg végül az egész épület összeomlik.

Ray Bradbury: A másik oldal

(Gálvölgyi Judit fordítása)

RUTH

Mindenkinél ez van. Elvonjuk figyelmünket az idő múlásáról. Beletemetkezünk a munkánkba. Távol tartjuk a kártevőket a palántáinktól. Feltöltjük a benzintankunkat és az egyenlegünket, elvégezzük a nagybevásárlást, hogy a felszínen minden hét egyformának tűnjék. Azután egy nap körülnézünk, és kiderül, hogy a kicsikénkből férfi lett. Belenézünk a tükörbe, és ősz hajszálakat látunk. Rájövünk, hogy kevesebb van hátra, mint amennyit eddig éltünk. S akkor arra gondolunk: Hogy történhetett meg ilyen gyorsan? Tegnap még ki se szolgáltak a kocsmában. Tegnap még pelenkáztam a fiamat. Tegnap még fiatal voltam.

Amint beüt a felismerés, pörögni kezd a számláló. Mennyi időm maradt? Mennyi mindent zsúfolhatok bele?

Némelyeket a felismerés új irányba terel: elutaznak Tibetbe, megtanulnak szobrászkodni, ejtőernyőznek. Próbálnak úgy tenni, mintha nem közeledne a vég.

Mások meg csak tovább töltögetik a tankjaikat és az egyenlegeiket, tovább végzik a nagybevásárlást – ha az ember leszegett fejjel halad az úton, nem nagyon izgatja, mikor jön a szakadék.

Vannak, akik sosem tanulnak.

És vannak, akik korábban tanulnak másoknál.

A tárgyalás reggelén halkan bekopogtatok Edison ajtaján.

– Lassan kész vagy? – Amikor nem válaszol, elfordítom a gombot és belépek. Foltvarrott takarók rétegei alatt bujkál, karjával kizárja a fényt. – Edison – szólok rá hangosabban. – Gyere! Nem késhetünk el!

Nem alszik, hallom a lélegzetvételéből.

– Én nem megyek – motyogja.

Kennedy kérte, hogy hagyjon ki egy napot és vegyen részt a tárgyaláson. Nem árultam el neki, hogy a fiam számára manapság fontosabb is van az iskolánál, amit a tanárok is tanúsíthatnak, akik egyre gyakrabban hívnak fel azzal, hogy ellógja az órákat. Könyörögtem, veszekedtem, fenyegetőztem, de már meghaladja az erőmet, hogy felkeltsem a figyelmét. Az én kis tudósom, az én komoly fiam a lázadó korszakába lépett: szobafogságban tölti az idejét, de közben úgy bömbölteti a zenét, hogy remegnek a falak, vagy üzeneteket vált a barátaival, akikről még sosem hallottam; amikor pedig késő éjjel hazatér, bűzlik a piától és a fűtől. Perlekedtem és sírtam, de már nem tudom, mi mást tehetnék. Életünk vonata reménytelenül kezd kisiklani; ez is csak egy vagon, ami letér a sínekről.

– Ezt már megbeszéltük – emlékeztetem.

– Nem beszéltünk. – Hunyorogva néz fel rám. – Te beszéltél.

– Kennedy szerint egy gondoskodó anyát sokkal nehezebb elképzelni gyilkosként. Azt mondja, hogy az a kép, amit az esküdteknek mutatunk, néha fontosabb a bizonyítékoknál is.

– Kennedy így, Kennedy úgy. Úgy beszélsz róla, mintha ő lenne a Megváltó…

– Az is – szakítom félbe. – Legalábbis most az. Minden imám hozzá száll, mert egyedül ő áll köztem és a börtön között, ezért is kérem, Edison – nem, ezért könyörgök –, hogy tedd ezt meg nekem.

– Más dolgom van.

Felhúzom a szemöldököm.

– Úgymint? Lógni az iskolából?

Edison hátat fordít nekem.

– Miért nem hagysz már békén?

– Egy hét múlva azt fogod kívánni, bárcsak eljöttél volna.

Az igazság harapós. A számhoz kapom a kezem, mintha ezzel visszaszívhatnám a szavaimat. Edison pislogva küzd a könnyeivel.

– Nem úgy értettem… – suttogja.

– Tudom.

– Azért nem akarok elmenni a tárgyalásra, mert nem bírnám hallgatni, amiket rólad mondanak.

Az arcára fektetem a tenyeremet.

– Te ismersz, Edison. Ők nem. Mindegy, miket hallasz abban a tárgyalóteremben, mindegy, miket hazudnak össze rólam, te csak arra emlékezz, amit egész életemben érted tettem. – Hüvelykujjammal elmorzsolom a könnycseppek útvonalát. – Belőled akkor is lesz valaki. Az emberek ismerni fogják a nevedet.

Fejemben hallom a visszhangot, ahogy a mama ugyanezt mondja nekem. Vigyázz, mit kívánsz, gondolom. A mai nap után az emberek tényleg ismerni fogják a nevem – csak nem azért, amiért szerettem volna.

– Az számít, mi lesz veled – mondom Edisonnak. – Ami velem lesz, az nem fontos.

Felkapja kezét, átkulcsolja a csuklómat.

– Nekem fontos.

Hát itt vagy, gondolom, ahogy Edison szemébe nézek. Ez az a fiú, akit ismerek. A fiú, akire feltettem az életem.

– Úgy tűnik – mosolyodom el –, ma nagy szükségem lenne egy gardedámra.

Edison elereszti a csuklómat. Felemeli a karját, könyökben mereven behajtva, régimódi gesztussal, mint egy félénk udvarló, noha még most is pizsamát visel, noha én is sálba tekerem a hajam, noha nem bálba készülünk, sokkal inkább vesszőfutásra.

– Szíves örömest – feleli.

Múlt éjjel Kennedy váratlanul megjelent nálam. A férje és a kislánya is vele volt; egyenesen egy kétórányira fekvő városból jött, hogy megossza velem a hírt: Davis Bauer vizsgálata MCADD-t mutatott ki.

Meredten néztem az eredményekre, amelyeket férjének orvos barátja értelmezett a számára.

– De ez… ez…

– Szerencse – fejezte be helyettem. – A maga számára mindenképp. Nem tudom, hogy a jelentés csak véletlenül maradt-e ki az aktából, vagy valaki tudatosan elsüllyesztette, nehogy gyengítse a vádat. Egyedül az számít, hogy már birtokunkban van az információ, és erre fogjuk építeni a felmentési stratégiát.

Az MCADD veszélyesebb rendellenesség, mint a nyitott Botallo-vezeték, amire Kennedy eredetileg akart hivatkozni. Immár nem hazugság, hogy a Bauer baba életveszélyes rendellenességgel jött a világra.

Neki nem kell már hazudnia a bíróságon. Csak nekem.

Féltucatnyi alkalommal is tisztázni próbáltam ezt Kennedyvel – főleg azután, hogy a szakmai kapcsolatunk személyes kapcsolattá mélyült –, de úgy éreztem, ez csak rontana a helyzeten. Eleinte azért nem mondhattam el, hogy közbeavatkoztam és hozzányúltam Davis Bauerhez, amikor görcsös állapotba kerül, mert nem tudtam, bízhatok-e benne, sem azt, mennyiben változtatna az igazság az ügyem megítélésén. Most pedig már azért nem beszélhettem erről, mert szégyelltem a korábbi hazugságot.

Könnyekben törtem ki.

– Remélem, ezek az öröm könnyei – jegyezte meg. – Vagy a háláé, amiért ilyen jogi lángelmével hozta össze a sors.

– Az a szegény kisbaba – sikerült kinyögnöm. – Ez annyira… igazságtalan.

Pedig nem Davis Bauerért sírtam, de még csak nem is őszintétlenségem miatt. Azért sírtam, mert mindvégig Kennedynek volt igaza – nem számított, hogy Davis Bauert fehér, fekete vagy éppen hupilila nővér látta el. Nem számított, hogy megpróbáltam újjáéleszteni. A tragédiát senki sem kerülhette volna el.

A karomra fektette kezét.

– Naponta történnek rossz dolgok jó emberekkel – emlékeztetett.

A mobilom épp akkor csörren meg, amikor a busz beáll a belvárosi megállóba. Edisonnal leszállunk, közben Adisa hangja betölti a fülem.

– Ezt nem fogod elhinni, kislány. Hol vagy?

Megnézem a táblát.

– A College Streeten.

– Akkor indulj el a lámpa felé.

Összekapom magam, ahogy Edisonnal a nyomomban arrafelé fordulok. A bíróság csak egy saroknyira esik a parktól, de Kennedy kifejezetten kérte, hogy ne onnan közelítsek, mert akkor a riporterek fel fognak tartóztatni.

Az viszont nem árthat, ha távolról ránézek, mi folyik arrafelé.

Előbb hallom, mint látom őket: erős hangjuk harmóniában egyesül, s úgy tör az ég felé, mint a mesebeli paszuly. Arcok tengere hullámzik előttem, a barna ezernyi árnyalata, ahogy zeng az Ó, szabadság. Elöl, hevenyészett kis pódiumon, mögötte egy csatorna logójával: Wallace Mercy. A rendőrök emberi kordont vonnak kinyújtott karjukkal, mintha varázskört rajzolnának a gonosz távoltartására. Mindeközben az Elm Streeten híradós furgonok és nap felé fordított tányérantennák sorjáznak, a riporterek mikrofonjaikba kapaszkodnak a zöld háttér előtt, az operatőrök felveszik a vágóképeket.

– Istenem – suttogom magam elé.

– Nekem semmi közöm az egészhez. Csakis magadnak köszönd. – Adisa hangja telve büszkeséggel. – Magasra emelt fejjel kéne bemasíroznod abba az épületbe.

– Nem lehet. – Kennedyvel megbeszéltük, hol találkozunk.

– Oké. – Kihallom Adisa hangjából a csalódottságot.

– Odabent találkozunk. És Adisa! Kösz, hogy eljöttél.

Felszisszen.

– Hol máshol lennék? – Azzal a vonal elnémul.

Edisonnal elhaladunk a mit sem sejtő Yale-es diákok mellett, akik úgy viselik hátizsákjukat, mint a teknőcpáncélt; el az átmeneti otthonukként szolgáló gótikus épületek mellett, melyek biztonságban megbújnak az öles falak és fekete kapuk mögött; el a Hontalan Költő mellett, aki valójában csavargó, csak némi készpénzért szaval pár sort. Miután elérjük a Wall Street-i parókiát, észrevétlenül besurranunk mögé, az üres parkolóba.

– S most? – kérdi Edison. Ugyanazt az öltönyt viseli, amit a mama temetésén. Bármely más napon végzős fiú lehetne, aki felvételi elbeszélgetésre jött.

– Most várunk. – Kennedy azt tervezi, hogy a hátsó bejáraton át csempész be, így nem vonjuk magunkra a riporterek figyelmét. Megkért, hogy bízzak benne.

Amennyi eszem van, ezt is teszem.

TURK

Múlt éjjel nem tudtam elaludni, még hajnali háromkor is a tévét bámultam, és láttam egy filmet arról, hogy éltek annak idején az indiánok. Rekonstruáltak egy jelenetet: egy ágyékkötős fickó száraz levelekből csiholt tüzet, amit egy hosszában felvágott vastag fatörzsre gyűjtött. Miután a lángok kialudtak, a fickó kivájta az elszenesedett fát, majd ezt addig ismételgette, amíg ki nem faragott egy teljes kenut. Én is így érzem magam. Mint akinek kikaparták a belét, amíg üressé nem vált.

Ami meglepő, hisz régóta erre a napra várok. Azt gondoltam, egy szuperhős energiája pezseg majd bennem. Harcba indulok a kisfiamért, és semmi sem állíthat meg.

Furcsamód mégis olyan érzésem van, mintha elértem volna a bevetési zónát, de nem lenne ott senki.

Elfáradtam. Huszonöt éves vagyok, mégis többet éltem, mint tíz másik ember.

Brit kilép a fürdőből.

– Bemehetsz. – Melltartót és harisnyát visel, ahogy az ügyész kérte, hogy konzervatív benyomást keltsen. – Te is felvehetnél egy sapkát – javasolja.

Bassza meg.

Ami engem illet, a mai nap emlékünnep: ha már nem kaphatom vissza a kisfiamat, legalább arra gondom lesz, hogy a felelősök megbűnhődjenek, és mindenki más reszkessen a félelemtől.

Kifolyatom a forró vizet, a csap alá tartom a kezem. Kifújom a borotvahabot, bedörzsölöm vele a fejbőröm, azután kézbe veszem a borotvát, hogy lehántsam az utolsó szőrszálat is.

Talán mert kialvatlan vagyok – talán a bennem nyíló krátertől, ami kitöréssel fenyeget –, de megvágom magam a bal fülem felett. Rohadtul csíp, ahogy a szappan belemar a sebbe.

Rászorítom a törülközőt, de a fejsebek csak lassan hegednek be. Egy perccel később, amikor leveszem a törülközőt, a vércseppek végigszaladnak a nyakamon, hogy eltűnjenek a gallérom mögött.

Mintha vérvörös zászló lobbanna fel, egyenest a horogkeresztes tetoválásból. Megigézetten nézem a kombinációt: a fehér szappant, a sápadt bőr, az eleven sebet.

Szemközti irányban hajtunk a bírósághoz. A kisteherautó szélvédője bepárásodik, hiába ragyog a nap. Tökéletesnek tűnik az idő, csak amikor kilépünk a szabadba, akkor döbbenünk rá, milyen hideg van. Rendesen felöltöztünk: én az öltönybe, amit Francisszel közösen hordunk; Brit a fekete ruhába, ami valaha feszült a testén, de most csak formátlanul lóg.

A miénk az egyetlen kocsi a parkolóban. Miután leállunk, Brit oldalára kerülök. Nem mintha ekkora úriember lennék, egyszerűen nem akar kiszállni. Letérdelek elé, a térdére fektetem tenyerem.

– Semmi baj – nyugtatgatom. – Egymásra mindig támaszkodhatunk.

Megfeszíti az állát, mint amikor azt hiszi, hogy valaki gyengének és erőtlennek tartja. Lassan kifejti magát a kisteherautóból. Lapos talpú cipőt visel, ahogy Odette Lawton meghagyta, de a kabátja rövid, csak a csípőjéig ér. Látni, hogy a hideg szél gyorsan átjárja a ruha anyagát. Próbálok az útjába állni, mintha a kedvéért még az időjárást is meg tudnám változtatni.

Amikor odaérünk, a napfény úgy vetül a sírkőre, hogy felszikrázik. Fehér. Vakítóan fehér. Brit lehajol, hogy ujjával is kirajzolja Davis nevének betűit. A születés dátumát, ami egyben a tragikus halálé is. Alatta egyetlen szó: SZERETÜNK.

Brit azt akarta ráíratni, hogy SZERETTÜNK. Erre utasított, amikor elküldött a sírköveshez, de én a legutolsó pillanatban meggondoltam magam. Ez a szeretet sosem fog megszűnni – miért tenném múlt időbe?

Azt mondtam Britnek, hogy a sírköves cseszte el. Nem vallottam be, hogy én akartam így.

Tetszik, hogy a fiam sírfelirata kapcsolódik a szóhoz, amit az öklömön viselek. Mintha mindenhol velem lenne.

Addig állunk a sírnál, amíg Brit át nem fagy. A sír köré telepített sóhajnyi fű máris megbarnult. Halott ez is.

A bíróságnál legelőször a niggereket látjuk.

Mintha New Haven egész belvárosa megtelne velük. Zászlókat lengetnek, dicsőítő énekeket harsognak.

Az a seggfej a tévéből, Wallace Valami, aki lelkésznek képzeli magát, de biztos a neten vette a címet öt dodóért. Valami nigger történelemórát tart, Bacon felkeléséről mesél.

– Válaszként, fivéreim és nővéreim, szétválasztották a fehéreket és feketéket. Úgy gondolták, egyesült erővel túl nagy kárt okoznának. 1705-re a szerződéses szolgák, ha keresztények voltak – s persze fehérek –, földet és fegyvert, élelmet és pénzt kaptak, míg a többieket rabszolgasorba kényszerítették. Elvették a földjeinket és a jószágainkat. Elvették a fegyvereinket. Ha csak kezet emeltünk a fehér emberre, az életünkkel fizettünk érte. – Magasra emeli a karját. – A történelmet akkor is az angolszász amerikaiak írták.

Kurvára így van. Elnézem az őt hallgató tömeget. Alamóra gondolok, ahol maroknyi texasi tizenkét napon át kitartott egy seregnyi babzabáló ellen.

Talán vesztettek, de akkor is.

A fekete tengerből hirtelen egy fehér öklöt látok kiemelkedni. Egy jelképet.

A tömeg hullámzik, ahogy a férfi felém indul. Megtermett tag, kopasz fejjel és hosszú vörös szakállal. Ahogy megáll előttünk, a kezét nyújtja.

– Carl Thorheldson – mutatkozik be. – Vagy, ahogy ismerhetsz: Odin45.

Az egyik aktív kommentelő a maganyosfarkas.org-ról.

Társa is kezet ráz velem.

– Erich Duval. Fehér Ördög.

Egy nő is tartozik hozzájuk, a csípőjén ezüsthajú kiskölyköket egyensúlyoz. Azután egy terepruhás fickó jön. Három lány vastagon kihúzott szemmel. Egy magas férfi bakancsban, szájában fogpiszkálóval. Egy fiatalabb fickó vastag keretes szemüvegben, a karján laptoppal.

Lassan formálódik körülöttem a tömeg – azok, akiket a közös ügy kapcsán ismertem meg a neten. Szabók, könyvelők és tanárok, Arizona határán őrjáratozó önkéntesek, a New Hampshire-i milícia tagjai. Neonácik, akik még sosem fedték fel magukat, névtelenségbe burkolóztak, felhasználónevek mögé bújtak – egészen mostanáig.

A kisfiam kedvéért készek vállalni önmagukat.

KENNEDY

Elalszom a tárgyalás reggelén. Ágyúgolyóként lövök ki az ágyból, vizet spriccelek az arcomra és kontyba rángatom a hajam, mielőtt bepasszírozom magam a harisnyámba és legjobb tengerészkék kosztümömbe. Szó szerint három perc készülődés után a konyhában termek, ahol Micah a tűzhelynél áll.

– Miért nem keltettél fel? – támadok rá.

Csak mosolyog, ahogy futó csókot lehel az arcomra.

– Én is szeretlek, életem gyöngyháza – feleli. – Ülj csak le Violet mellé.

Lányunk az asztalnál ülve végigmér.

– Mami! Nem egyforma a cipőd.

– Édes istenem… – Visszasprintelnék a hálóba, de Micah megragadja a vállam, hogy a helyemre kormányozzon.

– Addig edd, amíg meleg. Sok energiára lesz szükséged, hogy legyűrd azt a skinheadet és a feleségét. Máskülönben kifogysz a szuflából, és tapasztalatból tudom, hogy a bíróságon csak a barna löttyel lehet pótolni az elveszett kalóriát, amit valamiért kávénak hívnak, meg abból a néhány automatából, ami a pattintott kőkorszak óta ott áll. – Leteszi elém a tányért, rajta két tojás, lekváros pirítós, sőt röszti. Olyan éhes vagyok, hogy kivégzem a tojást, mielőtt még elém tehetné reggelim utolsó elemét: a bögre tejeskávét, rajta a Harvard orvosi karának emblémájával. – Látod? Még a kávét is a fehér kiváltságok jelképében kapod.

Elnevetem magam.

– Talán magammal vihetném, hogy szerencsét hozzon. Vagy bűntudatból. Vagy valamiért.

Megpuszilom Violet feje búbját, majd a telefonnal, a töltővel, a laptoppal és az aktatáskával együtt cipőm párját is megkeresem. Micah az ajtóban vár a kávésbögrével.

– Tudni akarod az igazat? Nagyon büszke vagyok rád.

Átadom magam legalább ennek az egy pillanatnak.

– Köszönöm.

– Most menj és légy Marcia Clark.

Összerezzenek.

– Ő ügyész. Nem lehetnék Gloria Allred?

Micah vállat von.

– Csak nyírd ki őket.

Máris a felhajtó felé indulok.

– Nem volna szabad ilyet mondanod valakinek, aki épp egy gyilkossági ügy vádlottját készül megvédeni – szólok vissza a vállam felett, mielőtt sikerül anélkül beülnöm, hogy elcsöppenteném a kávét.

Kell ennél kedvezőbb előjel?

Csak azért kerülök a bíróság homlokzata felé, hogy lássam, mi történik; másként olyan helyen beszéltem meg találkát Ruthszal, ahol senki sem zavarhat. Kész cirkusz, erre tényleg nincs jobb szó. A pázsit egyik végéből Pojáca Mercy jelentkezik élőben, hogy megafonján át történelemleckét adjon híveinek:

– 1691-ben használták először a fehér jelzőt a bíróságon. Akkoriban az egy csepp szabályt tekintették irányadónak. Egyetlen csepp vér, egyetlen fekete felmenő elég volt ahhoz, hogy valakit feketének tekintsenek…

A pázsit másik végében fehér emberek csoportosulnak. Először azt hiszem, Wallace ámokfutását nézik, azután már látom, amint egyikük magasba emeli a halott baba fényképét.

A fehérek átmasíroznak a Wallace-t hallgató tömegen. Szitkok, lökdösődés, ütésváltások. A rendőrök nyomban beavatkoznak, hogy szétválasszák a feketéket és a fehéreket.

Erről eszembe jut a bűvésztrükk, amivel tavaly elkápráztattam Violetet. Vizet töltöttem egy tálba, majd meghintettem borssal. Azután közöltem, hogy a bors fél a szappantól, s valóban: amint a vízbe mártottam a szappant, a bors a tál peremére menekült.

Violet szemében ez varázslat. Én persze tudom az igazat – a bors a felületi feszültség miatt menekül a szappan elől.

Itt is valami hasonló folyik.

Megkerülöm a Wall Street-i parókiát. Azonnal meglátom Edisont, aki őrt áll, Ruth viszont nincs sehol. Kiszállok, közben a szívem kihagy egy ütemet.

– Csak nem…?

Edison a parkoló túlsó végébe mutat, ahonnan Ruth az utcán járó-kelő embereket nézi. Eddig még nem vették észre, de ez akkor is kockázatos. El kell hoznom onnan. Meg is érintem a karját, de leráz magáról.

– Kérek egy percet – közli színtelen hangon.

Elhátrálok.

Diákok és egyetemi tanárok haladnak el, behúzott nyakkal a szélben. Kerékpárok surrannak, majd mintha dinoszaurusz járna köztük: barna busz szisszen fel a padkánál, ahogy kiöklendez magából néhány utast, mielőtt továbbcsörtet.

– Nem hagynak nyugodni ezek a… gondolatok – hallom Ruth hangját. – Egész hétvégén csak ez járt a fejemben. Hányszor kell még felszállnom a buszra? Reggelit készítenem? Ez az utolsó alkalom, hogy feladom a csekket az áramszolgáltatónak? Áprilisban nagyobb figyelmet fordítottam volna a nyíló nárciszokra, ha tudom, hogy többé nem látom őket?

Tesz egy lépést a takaros sorban elültetett kamaszkorú fák felé. Ujjai úgy fonódnak az egyik törzsre, mintha fojtogatnák, közben felnéz a feje fölé kinyúló ágakra.

– Nézze az eget! Ilyen kéket egyik festékestubusból sem nyom ki. Mintha a szín legtisztább árnyalata, esszenciája lenne. – Felém fordul. – Mennyi idő kell, amíg ezt is elfelejtjük?

Átkarolom a vállát. Reszket, és tudom, hogy ennek semmi köze az időhöz.

– Ha engem kérdez – felelem –, soha észre se vesszük.

RUTH

Amikor Edison még kicsi volt, mindig tudtam, ha valami rosszban sántikált. Megéreztem, még ha nem is láttam. Hátul is van szemem, mondtam neki, amikor elképedt azon, hogy mindig rajtakapom, amikor próbál édességet csenni vacsora előtt.

Talán ezért lehet, hogy bár egyenesen magam elé nézek, ahogy Kennedy kérte, magamon érzem a karzaton ülők tekintetét.

Tűszúrásnyi kis fájdalom jár a nyomukban: mérgezett nyilak, rovarcsípések. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne csapjak a tarkómra és hessegessem el őket.

Kit akarok átverni? Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne álljak fel és rohanjak ki sikoltozva a tárgyalóteremből.

Kennedy és Howard összedugja a fejét, belemerül a stratégiába; nincs ideje rá, hogy lebeszéljen az öngyilkos ugrásról. A bíró egyértelművé tette, hogy nem tűr semmiféle rendzavarást, és a zéró tolerancia lelkes híve – aki egy rossz szót szól, kivezetik. Egyedül ez tartja kordában a fehér felsőbbrendűség híveit. Mégsem egyedül az ő tekintetük éget lyukat belém.

Rengeteg a fekete, akik közül sokat már ismerek a mamám temetéséről – azért jöttek, hogy imádságukban hordozzanak. Közvetlenül mögöttem Edison és Adisa ül. Karfán nyugvó kezük egymásba fonódik. Érzem a kötelék erejét, mintha energiamezőt képezne. Hallgatom a lélegzetüket.

Hirtelen újra a kórházban vagyok, és azt teszem, amihez a legjobban értek: kezem egy vajúdó nő vállán, szemem az életjeleket kirajzoló monitoron.

– Belégzés – rendelkezek. – Kilégzés. Mélyen be… és mélyen ki. – Máris érzem a kiáradó feszültséget, ami nélkül minden könnyebb.

Ideje megfogadnom a saját tanácsomat.

Annyi levegőt szippantok magamba, amennyit csak tudok. Orrlyukaim kitágulnak, s ahogy lélegzek, vákuumot, befelé hajló falakat vizionálok magam köré. Tüdőm hatalmasra dagad a mellkasomban, mintha szét akarna pukkanni. Egy pillanatra mozdulatlanná merevedek.

Azután mindent kiengedek magamból.

Odette Lawton nem néz a szemembe. Minden figyelmét az esküdteknek szenteli, eggyé válik velük. Ezzel a rideg távolságtartással is emlékezteti őket, akik a sorsomról döntenek: benne és bennem nincs semmi közös – bárhogy is gondolnák a bőrszínünk alapján.

– Hölgyeim és uraim, tisztelt esküdtek – kezdi –, az eset, amiről hallani fognak, felfoghatatlan és tragikus. Turk és Brittany Bauer, mint oly sokan, izgatottan várták, hogy végre szülők lehessenek. Olyannyira, hogy életük legszebb napja köszöntött be 2015 október másodikán, amikor a kisfiuk, Davis megszületett. – Az esküdteket elválasztó korláton nyugtatja a kezét. – Ugyanakkor, a legtöbb szülővel ellentétben, Bauerék személyes okokból nem érezték helyénvalónak, hogy egy afroamerikai nővér gondoskodjon a gyermekükről. Önöknek talán nem tetszik, amiben hisznek, talán nem értenek egyet velük, de azt nem tagadhatják, hogy a kórház pácienseként jogukban állt dönteni arról, milyen orvosi ellátást kívánnak a gyermeküknek. Ezzel az előjogával élve Turk Bauer kérte, hogy csak bizonyos nővérek érintkezhessenek a gyermekével. A vádlott nem tartozott e nővérek közé, és a helyzet az, hölgyeim és uraim, hogy ezt képtelen volt megemészteni.

Ha nem lennék olyan rémült, elnevetném magam. Ez minden? Odette ennyivel akarja elkenni a rasszizmust, ami ahhoz a nyavalyás cetlihez vezetett? Szinte lenyűgöző, ahogy addig csűri-csavarja ezt az ocsmányságot, amíg végül valami egészen más lesz belőle: betegjogi kérdés. Vetek egy pillantást Kennedyre, aki alig észrevehetően megvonja a vállát. Én megmondtam.

– Szombat reggel a kis Davis Bauert körülmetélésre a csecsemőszobába vitték. A vádlott egyedül tartózkodott vele ebben a helyiségben, amikor a kisbaba rosszul lett, és mit tett? – Odette kivár a válasszal. – Semmit. Ez a képzett ápoló, több mint húsz év szakmai tapasztalatával a háta mögött, aki felesküdött rá, hogy a legjobb képességei szerint gondoskodik minden pácienséről, csak ott állt. – Megfordul, hogy felém mutasson. – A vádlott csak állt és nézte, ahogy a kisbaba az életéért küzdött. Hagyta meghalni azt a csecsemőt.

Most az esküdtek tekintetét érzem magamon – mint sakálok a dögre, úgy vetik magukat rám. Némelyik kíváncsian, mások viszolyogva. Legszívesebben bemásznék az asztal alá. Lemosnám magamról a tekintetüket. Azután érzem, ahogy Kennedy megszorítja ölemben nyugvó kezemet, és felemelem az állam. Ne lássák a félelmét, tanácsolta.

– Ruth Jefferson önkényesen, felelőtlenül és tudatosan cselekedett így. Ruth Jefferson gyilkos.

Noha számítottam rá, mégis meglepetésként ér, ahogy rám használja a szót. Próbálok gátat vetni a döbbenetnek azzal, hogy gyors egymásutánban magam elé képzelem azt a számtalan kisbabát, akit a karomban tartottam – az első megnyugtató érintést, amit ezen a világon éreztek.

– Bebizonyítjuk önöknek, hogy a vádlott csak állt és semmit sem tett, miközben az újszülött az életéért küzdött, amikor pedig az orvosi személyzet többi tagja megjelent és cselekvésre bírta, a szükségesnél nagyobb erőt fejtett ki, megsértve ezzel a létező összes szakmai irányelvet. Olyan erőszakosan bánt a kisbabával, hogy annak nyomait a boncoláskor készült fényképeken is láthatják majd.

Visszafordul az esküdtek felé.

– Mindnyájunkat sértettek már meg a méltóságunkban, hölgyeim és uraim, de még ha úgy is érezzük, hogy jogtalanul bánnak velünk, nem toroljuk meg a sérelmeinket. Nem teszünk kárt egy ártatlan emberben, csak hogy visszavágjunk annak, aki megsértett. A vádlott mégis ezt az utat választotta. Ha úgy dönt, hű marad esküjéhez és hivatásához ahelyett, hogy átadja magát vak dühének és bosszúvágyának, Davis Bauer még ma is élne. De így, hogy Ruth Jeffersonra bízták? – Egyenesen a szemembe néz. – Esélye sem volt.

Kennedy kecsesen felemelkedik mellettem. Ahogy az esküdtek felé indul, tűsarka élesen kopog a kövezeten.

– A vád képviselője igyekszik elhitetni önökkel, hogy ebben az ügyben minden fekete vagy fehér, csak nem abban az értelemben, mint gondolnák. Én képviselem Ruth Jeffersont, aki a plattsburghi SUNY-n végzett, majd a Yale-en szerzett szakápolói diplomát. Több mint húsz éven át dolgozott szülészeti szakápolóként Connecticut államban. Feleségül ment Wesley Jeffersonhoz, aki a tengerentúlon, szolgálatteljesítés közben vesztette életét. Egymagában nevelte fel Edisont, a színötös tanulót, aki nemsokára maga is egyetemre fog járni. Ruth Jefferson nem valami szörnyeteg, hölgyeim és uram. Jó anya, jó feleség, és kivételes nővér.

Visszatér a védelem asztalához, hogy a vállamra fektesse a kezét.

– A bizonyítékok alapján látni fogják, hogy egy kisbaba meghalt Ruth műszakjában. Nem is akármilyen kisbaba: Turk Baueré, aki a legelső pillanattól gyűlölte Rutht a bőrszíne miatt. S mi történt? Amikor a gyermeke meghalt, elment a rendőrségre és feljelentette. Dacára a ténynek, hogy a gyermekorvos – akiről még hallani fognak – méltatta Rutht, amiért a légzés leállása után is mindent megtett az újszülött megmentéséért. Dacára annak, hogy a főnöke – akiről még szintén hallani fognak – arra utasította Rutht, hogy egy ujjal se nyúljon a gyermekhez, miközben a kórháznak nem lett volna joga ahhoz, hogy megparancsolja nővéri kötelességének elhanyagolását.

Kennedy visszaindul az esküdtek felé.

– Elmondom, mit láthatnak majd a bizonyítékokból: Rutht lehetetlen választás elé állították. Kövesse a főnöke utasítását és a gyerek szüleinek ártalmas kívánságát? Vagy minden tőle telhetőt kövessen el a gyermek életének megmentéséért? Ms. Lawton azt mondta, hogy az eset tragikus. Igaza van, de megint csak nem azért, amiért gondolnák. A helyzet az, hogy bármit tesz vagy nem tesz Ruth Jefferson, nem menthette volna meg a kis Davis Bauert. A halál időpontjában még Bauerék és a kórház sem volt tisztában azzal a ténnyel, hogy a kisbaba súlyos, életveszélyes rendellenességgel született, amin az sem változtatott volna, ha nem Ruth van vele a szobában, hanem Florence Nightingale. Davis Bauer egész egyszerűen nem élhette túl.

Megadóan széttárja a karjait.

– A vád képviselője szeretné elhitetni önökkel, hogy vétkes gondatlanság történt, csakhogy itt nem Ruth hibázott, hanem a kórház és az állami laboratórium, mely elmulasztott jelezni egy olyan súlyos rendellenességet, amit ha korábban felismernek, talán még megmenthették volna a gyermek életét. A vád képviselője szeretné elhitetni önökkel, hogy a harag és a bosszúvágy miatt vagyunk ma itt. Ez is igaz, csakhogy ez a harag és bosszúvágy nem Ruthban munkált, hanem Turk és Brittany Bauerben, akik gyászukban és fájdalmukban bűnbakot kerestek. Ha már nem kaphatták vissza a fiukat épen és egészségesen, azt akarták, hogy valaki bűnhődjön. Ezért vették célba Ruth Jeffersont. – Végignéz az esküdteken. – Elég egy ártatlan áldozat. Azt kérem önöktől, hogy ne legyen második.

Hónapok óta nem láttam Corinne-t. Idősebbnek tűnik, karikák húzódnak a szeme alatt. Belegondolok, megvan-e még a fiúja; volt-e beteg; milyen csapások érhették mostanában. Eszembe jut, hogy amikor felhoztuk a salátánkat a büféből, mindig nekem adta a paradicsomot, én pedig neki az olajbogyót.

Ha tanultam bármit az elmúlt néhány hónapban, akkor az az, hogy a barátság csak illúzió. Minden szilárdnak hitt kapcsolatról kiderül, hogy csak köd és füst, de ha mögé nézünk, talán felismerhetjük, hogy életünk szilárd alapját azok alkotják, akiknek a jelenlétét maguktól értetődőnek tekintjük. Egy éve még azt mondtam volna, hogy Corinne-nal közel állunk egymáshoz, azután kiderült, hogy ez legfeljebb földrajzi értelemben igaz. Nem azért lettünk közeli ismerősök, vettünk egymásnak karácsonyi ajándékot és jártunk el csütörtök esténként a tapasbárba, mert annyi közös volt bennünk, hanem mert olyan keményen és olyan sokat hajtottunk, hogy könnyebben folytathattuk félszeg társalgásunkat, mint ha keresnünk kellett volna valaki mást, hogy megtanítsuk a nyelvünkre.

Odette arra kéri Corinne-t, hogy adja meg a nevét és címét, mielőtt felteszi a kérdést:

– Alkalmazásban van?

Corinne rám néz a tanúk padjáról, majd sietve félrekapja a tekintetét.

– Igen. A Mercy-West Haven kórházban.

– Ismeri a jelen ügy vádlottját?

– Igen – bólint Corinne. – Ismerem.

Pedig nem, igazából nem. Sosem ismert.

Ha őszinte akarok lenni, igazából én sem ismertem.

– Mióta? – kérdezi Odette.

– Hét éve. Nővérként együtt dolgoztunk a szülészeten.

– Értem. 2015. október 2-án is együtt dolgoztak?

– Igen. Reggel hétkor kezdtük a műszakot.

– Aznap délelőtt ön látta el Davis Bauert?

– Igen – bólint –, de Ruthtól vettem át.

– Miért?

– A főnökünk, Marie Malone kért meg rá.

Odette nagy hűhót csap abból, hogy beterjessze a bizonyítékok közé a kórházi karton hiteles másolatát.

– Szeretném felhívni a figyelmét az ön előtt fekvő huszonnégyes számú tárgyi bizonyítékra. Elmondaná az esküdteknek, hogy mi ez?

– Egy kórházi kartoték – magyarázza Corinne. – Davis Bauer a páciensünk volt.

– Lát ön egy csatolmányt ezen a kartotékon?

– Igen. – Corinne hangosan is felolvassa. – Az állomány afroamerikai tagjai nem gondoskodhatnak a páciensről.

Minden szó egy-egy pisztolygolyó.

– Ennek értelmében a páciens gondozását a vádlott helyett ön vette át.

– Igen.

– Megfigyelte Ruth reakcióját, amit erre az utasításra adott? – kérdezi Odette.

– Igen. Bosszús és zaklatott lett. Azt mondta, Marie azért vette le az esetről, mert fekete, mire azt feleltem, hogy ez nem vall Marie-ra. Tudja, mintha valami más lenne a háttérben. Nem akart meghallgatni. Azt mondta: Az a kisbaba nem jelent nekem semmit. És azzal elviharzott.

Elviharzott? Lementem a lépcsőn ahelyett, hogy lifteztem volna. Elképesztő, mennyire képlékenyek az események és igazságok – akár a lágy viasz. Tények, mint olyanok, nem is léteznek. Legfeljebb az, ahogy az adott pillanatban látjuk őket. Ahogy értékeljük, ahogy feldolgozzuk. A mesemondót nem lehet különválasztani a mesétől.

– Davis Bauer egészséges csecsemő volt? – folytatja az ügyész.

– Úgy tűnt – feleli Corinne. – Nem nagyon akart szopni, de ennek nincs nagy jelentősége. Eleinte sok kisbaba aluszékony.

– Október 3-án, pénteken is dolgozott?

– Igen – bólint Corinne.

– Ruth?

– Ő nem. Be se kellett volna jönnie, de emberhiánnyal küzdöttünk, ezért behúzták egy dupla műszakra, aznap délután héttől egész szombatig.

– Tehát pénteken egész nap ön látta el Davist?

– Igen.

– Elvégzett rajta bármilyen rutineljárást?

Corinne bólint.

– Fél három körül vért vettem a sarkából. Ez a szokásos vérképhez kellett, nem azért, mert a kisbaba beteg volt vagy ilyesmi. Minden újszülöttön elvégezzük, és a mintát elküldjük elemzésre az állami laborba.

– Aggasztotta aznap a páciens állapota?

– Továbbra is gondot okozott a szoptatása, de ismétlem, ez nem rendkívüli az újdonsült anyukák és az újszülöttek esetében. – Mosolyogva fordul az esküdtek felé. – Tudják, vak vezet világtalant.

– Beszéltek a vádlottal Davis Bauerről, amikor elkezdte aznapi műszakját?

– Nem. Ami azt illeti, Ruth úgy tett, mintha ott sem lennék.

Olyan ez, mint egy testen kívüli élmény. Csak ülök itt, mindenki szeme láttára, és hallgatom ezeket az embereket, amint úgy tesznek, mintha itt se lennék.

– Legközelebb mikor találkozott Ruthszal?

– Amikor reggel hétkor bejöttem, még tartott a műszakja. Egész éjjel dolgozott, tizenegykor kellett volna hazamennie.

– Mi történt aznap délelőtt? – teszi fel a kérdést Odette.

– Elvégeztük a kisbaba körülmetélését. A szülők általában nem szeretik látni, amikor ez megtörténik, ezért visszük az újszülöttet a csecsemőszobába. Itt kapnak egy kis édességet – rendszerint cukros vizet –, amitől lenyugszanak, azután a gyermekorvos elvégzi a beavatkozást. Amikor betoltam a kiságyat, Rutht a csecsemőszobában találtam. Nagy volt a káosz aznap délelőtt, ezért idejött, hogy kifújja magát.

– A körülmetélés terv szerint alakult?

– Igen, komplikációk nélkül. A szabályzat megköveteli, hogy kilencven percig megfigyelés alatt tartsuk a kisbabát, az esetleges vérzések és egyéb komplikációk elkerülésére.

– Ezt ön végezte?

– Nem – ismeri el Corinne. – El kellett mennem, mert egy másik páciensemen sürgősségi császármetszést hajtottak végre. A főnővér, Marie is elkísért a műtőbe, mert ilyenkor ez a feladata. Ez azt jelenti, hogy az egész szinten Ruth maradt az egyetlen nővér. Ezért kaptam el és kértem meg, hogy figyeljen Davisre. – Habozni kezd. – Meg kell értenie, hogy kis kórház vagyunk. Kicsi a személyzet is. Ha adódik egy orvosi szükséghelyzet, gyors döntéseket kell hoznunk.

Howard lefirkant valamit mellettem.

– Egy sürgősségi császármetszés legfeljebb húsz perc. Azt gondoltam, visszaérek a csecsemőszobába, mielőtt még a kisbaba felébredne.

– Nem nyugtalankodott amiatt, hogy Ruth gondjaira kellett bíznia Davist?

– Nem – felel Corinne határozottan. – Ruth a legjobb nővér, akivel valaha találkoztam.

– Mennyi ideig volt távol?

– Túl sokáig – halkul el Corinne hangja. – Mire visszaértem, a kisbaba már halott volt.

Az ügyész Kennedyhez fordul.

– Öné a tanú.

Kennedy rámosolyog Corinne-ra, ahogy a tanúk padja felé indul.

– Azt mondja, hét éve dolgozik együtt Ruthszal. A barátjának tartja?

Corinne tekintete felém rebben.

– Igen.

– Kételkedett valaha az elhivatottságában?

– Nem. A példaképemként tekintek rá.

– Rövid ideig sem tartózkodott a csecsemőszobában, amikor Davis Bauer esetében sor került az életmentő beavatkozásra?

– Nem – felel Corinne. – A másik páciensemmel voltam.

– Vagyis nem látta, hogy Ruth bármit tett volna.

– Nem.

– Ahogy azt sem látta – teszi hozzá Kennedy –, hogy nem tett semmit.

– Nem.

Felemeli a papírlapot, amit Howard csúsztatott oda neki.

– Ön azt állította, idézem: Ha adódik egy orvosi szükséghelyzet, gyors döntéseket kell hoznunk. Emlékszik erre a kijelentésére?

– Igen…

– A sürgősségi császármetszés orvosi szükséghelyzetnek minősül, jól tudom?

– Igen.

– Az ön véleménye szerint az is orvosi szükséghelyzetnek minősül, ha egy újszülöttnél légzési rendellenesség lép fel?

– Öö… igen, természetesen.

– Tudott arról, hogy az orvosi kartonhoz csatolt utasítás értelmében Ruth nem láthatta el ezt a kisbabát?

– Tiltakozom! – avatkozik közbe Odette. – Az utasításban nem ez állt.

– Helyt adok – mordul fel a bíró. – Fogalmazzon másként, Ms. McQuarrie.

– Tudott arról, hogy az orvosi kartotékhoz csatolt utasítás értelmében az állomány afroamerikai tagjai nem láthatták el ezt a kisbabát?

– Igen.

– Hány afroamerikai nővér dolgozik az osztályon?

– Egyedül Ruth.

– Amikor Rutht állította oda maga helyett, tudott arról, hogy a gyermek szülei kifejezetten megtiltották, hogy ő gondoskodjon az újszülött gyermekükről?

Corinne fészkelődni kezd a széken.

– Nem gondoltam, hogy bármi baj lesz. A kisbaba jól volt, amikor ráhagytam…

– A körülmetélést követően a páciens megfigyelésének egyetlen és kizárólagos oka, hogy újszülöttek esetében a dolgok egyik pillanatról a másikra megváltozhatnak, jól tudom?

– Igen.

– Ahogy az is tény, Corinne, hogy ön egy olyan nővérre bízta a kisbabát, akinek megtiltották, hogy gondoskodjon róla, nem igaz?

– Nem volt más választásom – védekezik Corinne.

– De Ruth gondjaira bízta a kisbabát?

– Igen.

– Pedig tudott róla, hogy hozzá sem érhet ahhoz a kisbabához?

– Igen.

– Vagyis, ha jól értem, egymás után kétszer is elszúrta?

– Én…

– Fura – szakítja félbe Kennedy. – Önt mégsem vádolja senki, hogy megölte azt a kisbabát.

Múlt éjjel a mama temetéséről álmodtam. Megteltek a padsorok, és nem tél volt, hanem nyár. Hiába ment a légkondi, hiába legyezgette magát mindenki, úsztunk a verítékben. A templom pedig nem is templom volt, hanem raktár, ami mintha teljesen kiégett volna. Az oltár mögött a feszületet két elszenesedett gerenda alkotta, amelynek szálkái úgy illeszkedtek egymáshoz, mint egy kirakójáték darabjai.

Sírni próbáltam, de egy könnycseppem se maradt – minden nedvesség veríték formájában távozott belőlem. Próbáltam legyezgetni magam, de nekem nem jutott programfüzet.

Ekkor a mellettem ülő felém nyújtotta a sajátját.

– Használja az enyémet – ajánlotta fel.

Felé fordultam, hogy megköszönjem, és a mama ült mellettem.

Döbbenten, támolyogva álltam fel.

Kémleltem a koporsóba, hogy lássam, ki van ott helyette.

Tömve volt halott kisbabákkal.

Marie-t tíz évvel utánam vették fel. Kezdetben még ugyanolyan nővérként dolgozott, mint én: együtt szenvedtük végig a dupla műszakokat, panaszkodtunk a juttatások miatt, éltük túl a kórház átépítését. Azután a főnővér nyugdíjba ment, és mindkettőnk neve bekerült a kalapba. Amikor a személyzetisek őt választották, Marie lesújtva keresett meg. Azt mondta, remélte, hogy én kapom meg az állást, akkor most nem kéne bocsánatot kérnie, amiért őt választották. Igazából nem bántam. Gondoskodnom kellett Edisonról, ráadásul a főnővérség nemcsak több papírmunkát, de a páciensekkel töltött kevesebb időt is jelentett. Ahogy láttam Marie-t beleszokni a főnővérségbe, hálát adtam a szerencsémnek, amiért így alakult.

– A gyermek apja, Turk Bauer beszélni akart Ruth felettesével – válaszol Marie az ügyész kérdésére. – Aggódott a gyermeke ellátása miatt.

– Egész pontosan miről beszéltek?

Marie lesüti a szemét.

– Nem akarta, hogy egyetlen fekete is hozzáérjen a kisbabához. Ezzel egyidejűleg felfedte a karjára tetovált konföderációs zászlót.

Az esküdtek szó szerint felhördülnek.

– Korábban is elhangzott már hasonló kívánság egy szülő részéről?

Marie habozik.

– A pácienseink mindenfélét szoktak kérni. Némelyik asszony szülésznőt szeretne, mások nem akarják, hogy orvostanhallgatók kezeljék őket. Lehetőség szerint igyekszünk biztosítani a pácienseink kényelmét.

– Ebben az esetben mit tett?

– Megjegyzést csatoltam a kartonhoz.

Odette felkéri, hogy hangosan is olvassa fel a kapcsolódó tárgyi bizonyíték szövegét.

– Beszélt az állomány tagjaival erről a kérdésről?

– Elmagyaráztam Ruthnak, hogy a szülők kérést intéztek hozzám, összhangban az apa világnézeti meggyőződésével.

– Hogyan reagált erre?

– Személyes sértésnek vette – felel Marie színtelen hangon. – Pedig én nem annak szántam. Közöltem vele, hogy ez csupán formalitás, de ő hátat fordított és rám csapta az irodám ajtaját.

– Mikor látta legközelebb a vádlottat?

– Szombat reggel. A sürgősségi osztályon tartózkodtam egy másik pácienssel, akinél szülés közben komplikációk adódtak. Mint főnővér én rendelkeztem az átszállításáról, amit az őt gondozó nővér, ez esetben Corinne hajtott végre. Corinne erre az időre Ruthra bízta a páciensét – Davis Bauert –, hogy a körülmetélést követően figyeljen rá. Én pedig, amint erre módon nyílt, visszasiettem a csecsemőszobába.

– Mondja el, mit látott, Marie.

– Ruth a kiságy felett állt. Megkérdeztem, mit csinál, mire azt felelte: semmit.

A terem összezárul körülöttem; nyakam és karom minden izomszála egyszerre feszül meg. Érzem, ahogy ledermedek; ahogy megigézetten meredek a babaarc márványos kékségére, az apró test mozdulatlanságára. Fülemben hallom utasításait:

Hozd a maszkot!

Add ki a riasztást!

Elmosódik minden, megpördül velem a világ, megkövülök.

Mellkasi nyomás.

Két ujjammal püfölöm a pálcikákból álló mellkast, másik kezemmel csatlakoztatom a vezetéket. A csecsemőszoba hirtelen szűkössé válik a bezsúfolódott tömegtől. Tű fúródik a kutacs alá, majd szitokszavak repdesnek, amikor kicsúszik, mielőtt vénát találna. Kémcső gurul az asztalon. A műanyag csövön át atropin fecskendez a tüdőbe. Az orvosnő beront a csecsemőszobába. A maszk nagy sóhajjal magába roskad, ahogy a kukába vágják.

Időpont? Tíz óra négy.

– Ruth? – suttogja Kennedy. – Jól van?

Az ajkaim nem mozdulnak. Pörög velem a világ, megkövülök, fuldoklok.

– A páciensnél rendszertelen bradikardia állt be – hallom Marie-t.

Sírkő.

– Nem tudtuk fenntartani az agy oxigénellátását. A gyerekgyógyász végül megállapította a halál bekövetkeztét. Nem vettük észre, hogy a szülők is a csecsemőszobában tartózkodnak. Túl sok minden történt egyszerre… és… – Elhal a hangja. – Az apa, Mr. Bauer a szemeteshez rohant és kivette a lélegeztetőmaszkot. Megpróbálta csatlakoztatni a csövet, ami még ekkor is a kisbaba szájában volt. Könyörgött, hogy mutassuk meg, hogyan kell. – Elmorzsol egy könnycseppet. – Én nem… én… bocsánat.

Sikerül néhány foknyit felemelnem a fejem, hogy lássam, amint az esküdtszék női tagjai is ugyanezt teszik, de nekem már nincsenek könnyeim.

Én fuldoklom mindenki más könnyeiben.

Odette Marie-hoz lép, hogy felé nyújtson egy zsebkendőt. A zokogás puha hangjai minden oldalról körülvesznek, mint a vattatömés.

– Mi történt ezután? – kérdezi az ügyész.

Marie megtörli a szemét.

– Takaróba csavartam Davis Bauert. Visszahúztam rá a sapkát. Azután átadtam az anyjának és az apjának.

Mintha keményfából lennék.

Behunyom a szemem. S csak süllyedek.

Beletelik néhány percbe, mire újra összpontosítani tudok. Kennedy már megkezdi Marie kikérdezését, mire kitisztul a fejem.

– Turk Bauert megelőzően panaszkodott egyetlen páciens is Ruth szakértelmére?

– Nem.

– Ruth munkája hagyott kívánnivalót maga után?

– Nem.

– Amikor azt a megjegyzést fűzte az újszülött kartonjához, tudatában volt, hogy bármely tetszőleges időpontban mindösszesen két nővér dolgozik az osztályon, így fennáll a lehetősége annak, hogy a páciens a kórházi tartózkodása alatt esetleg felügyelet nélkül marad?

– Ez így nem igaz. A másik ügyeletes nővér rendelkezésre áll.

– S amennyiben ez a nővér foglalt? Példának okáért, elhívják egy sürgősségi császármetszés kapcsán, így a szinten csak egyetlen szabad nővér marad, aki történetesen afroamerikai?

Marie szája kinyílik és összecsukódik, de hang nem jön ki rajta.

– Sajnálom, Ms. Malone, de nem értem.

– Davis Bauer sosem maradt felügyelet nélkül – erősködik. – Ruth ott volt vele.

– Csakhogy ön mint a felettese megtiltotta neki, hogy ellássa a szóban forgó pácienst, nem igaz?

– Nem, én…

– A kartonjához fűzött megjegyzése értelmében egy ujjal sem nyúlhatott az adott pácienshez.

– Általánosságban – magyarázza Marie –, de nyilván nem egy szükséghelyzet esetén.

Kennedy szeme megvillan.

– Ezt is ráírta a páciens kartonjára?

– Nem, de…

– Szerepelt azon az öntapadós cetlin?

– Nem.

– Közölte Ruthszal, hogy bizonyos körülmények esetén a nővéri esküje előrébb való, mint az ön utasítása?

– Nem – mormolja Marie.

Kennedy összefonja a karjait.

– Akkor Ruthnak mégis honnan kellett volna tudnia? – teszi fel a kérdést.

Amikor kihirdetik az ebédszünetet, Kennedy felajánl nekünk egy kis harapnivalót, hogy Edisonnal ne kelljen átverekednünk magunkat a sajtón. Megmondom, hogy nem vagyok éhes.

– Tudom, hogy nem így érzi – mosolyodik el –, de jól indítottunk.

Pillantásom ékesen árulkodik arról, mit gondolok: az esküdtek sosem verik ki fejükből a képet, ahogy Turk Bauer megpróbálja újjáéleszteni a saját kisfiát.

Miután Kennedy távozik, Edison letelepszik mellém. Meglazítja a nyakkendőjét.

– Minden rendben? – szorítom meg a kezét.

– Nem hiszem el, hogy ezt te kérded tőlem.

Egy hölgy sétál el mellettünk, majd telepszik le a padra Edison mellé. A telefonján keresztül mélyen belemerül egy társalgásba. Nevet, a szemöldökét húzogatja, csettintget a nyelvével – egyszemélyes színház. Azután hirtelen felkapja a fejét, mintha csak most eszmélne rá a jelenlétünkre.

Meglátja maga mellett Edisont, s épp csak egy hajszálnyit, de arrébb húzódik. Azután elmosolyodik, mintha ezzel jóvátenne mindent.

– Tudod – szólalok meg –, kicsit mégis éhes vagyok.

Edison elvigyorodik.

– Én mindig az vagyok.

Egyszerre állunk fel és surranunk ki a hátsó kapun. Már az sem érdekel, ha belefutok a teljes sajtóba vagy akár magába Wallace Mercybe. Kart karba öltve addig gyalogolunk, amíg nem találunk egy pizzériát.

Rendelünk két szeletet, leülünk, és várunk, hogy szólítsanak. A bokszban Edison a kólája fölé hajol és rátapad a szívószálra, amíg szürcsölve el nem éri a pohár alját. Én meg lassan elveszem a gondolataimban és az emlékeimben.

Talán most döbbenek rá, hogy a tárgyalás nem csupán törvényes karaktergyilkosság – lélektani játszma, amelyben a vádlott vértjét láncszemről láncszemre bontják le, amíg már saját maga is azon kezd tűnődni, hogy talán az ügyésznek van igaza.

Mi van, ha mégis szándékosan tettem?

Ha nem Marie öntapadós cetlije miatt haboztam, hanem mert a lelkem mélyén ezt akartam?

Edison hangja vonja el a figyelmem. Hunyorogva tekintek az arcára.

– Mondták a nevünket?

Megrázza a fejét.

– Még nem, de… kérdezhetek valamit, mama?

– Amit csak akarsz.

Egy pillanatig hallgat, mintha gondosan átszűrné magában a szavakat.

– Ez… tényleg ilyen volt?

A pultnál megszólal a csengő. Kész az ételünk.

Nem indulok, hogy elhozzam, csak mélyen a fiam szemébe nézek.

– Rosszabb – felelem.

Az aneszteziológust, akit a vád aznap délután tanúként szólít, nem ismerem túl jól. Isaac Hager csak akkor jelenik meg a szintemen, ha vészhelyzet adódik, akkor is a csapat többi tagjával. Amikor Davis Bauerhez jött, még a nevét sem tudtam.

– A vészhelyzetet megelőzően találkozott valaha a pácienssel? – kérdezi Odette.

– Nem – feleli dr. Hager.

– Találkozott a szüleivel?

– Nem.

– Elmondaná nekünk, mit csinált, amikor a csecsemőszobába ért?

– Intubáltam a pácienst – válaszolja dr. Hager –, majd amikor a kollégáim nem találtak vénát, próbáltam segíteni nekik.

– Mindeközben tett bármilyen megjegyzést Ruthnak? – kérdi Odette.

– Igen. Mellkasi nyomásokat végzett, és több alkalommal is kértem, hogy hagyja abba, amíg felmérjük a páciens reakcióját. Egy alkalommal úgy éreztem, kissé agresszívan végzi a mellkasi nyomást, amit meg is mondtam.

– Le tudná írni nekünk, mit csinált Ruth?

– Újszülött esetében az újjáélesztés során nyomást fejtünk ki a szegycsontra, percenként mintegy kétszázas gyakorisággal. A monitoron látható értékek arra utaltak, hogy Ruth túlságosan erős mellkasi nyomást alkalmaz.

– Elmagyarázná a laikus nyelvén, mit jelent ez?

Dr. Hager az esküdtekhez fordul.

– A mellkasi nyomással manuálisan próbáljuk beindítani a szívverést, ami magától nem indul be. A beavatkozás célja, hogy elérjük a szívösszehúzódást, azután hagyjunk fel a kompresszióval, hogy a vér megtölthesse a szívet. Kicsit olyan ez, mint a lefolyótisztítás. Le kell nyomnunk a pumpát, de ha csak ezt tesszük, és sosem húzzuk fel, hogy létrehozzuk a vákuumot, nem tudjuk felszippantani a vizet. Hasonlóképpen: ha túl gyorsan vagy túl erősen végezzük a mellkasi nyomásokat, csak pumpálunk, pumpálunk és pumpálunk, de a vér nem kering az erekben.

– Emlékszik, pontosan mit mondott Ruthnak?

Megköszörüli a torkát.

– Azt mondtam, lazítson kicsit.

– Nem szokatlan, hogy az altatóorvos javasol módosítást a beavatkozáson, amit egy másik személy végez?

– Cseppet sem – felel dr. Hager. – Ez csapatmunka, vészhelyzet esetén mindenki odafigyel a többiekre. Ugyanígy azt is figyeltem, hogy a mellkas mindkét oldala megemelkedik-e, s amennyiben nem ez történik, megkértem volna Marie Malone-t, hogy lélegeztessen erőteljesebben.

– Meddig tartott Ruth céltalan erőszakossága?

– Tiltakozom! – avatkozik közbe Kennedy. – Szavakat ad a tanú szájába.

– Átfogalmazom. A vádlott mennyi időn keresztül végezte agresszíven a mellkasi nyomást?

– Csupán túlzott buzgalommal végezte, és nem egészen egy percig.

– Az ön megalapozott szakmai véleménye szerint, doktor úr, a vádlott tettei okozhattak kárt a páciensnek?

– Az életmentés erőszakos cselekedetnek tűnhet egy külső szemlélő számára, Ms. Lawton. Felnyitjuk a légcsövet, bordákat repesztünk meg, nagyfeszültségű árammal dolgozunk. – Felém fordul. – Tesszük, amit kell, s ha szerencsénk van, működik.

– Nincs több kérdésem – bólint az ügyész.

Kennedy közelebb lép dr. Hagerhez.

– Ilyenkor mindenki felfokozott érzelmi állapotban van, jól mondom?

– Igen.

– A Ruth által alkalmazott mellkasi nyomások súlyos kihatással jártak a páciens állapotára nézve?

– Épp ellenkezőleg. Ezek tartották életben, amíg mi megkíséreltük az orvosi beavatkozást.

– Hozzájárultak az újszülött halálához?

– Nem.

Kennedy az esküdteket elválasztó mellvédnek dől.

– Mondhatjuk azt, hogy a csecsemőszobában mindenki azon fáradozott, hogy megmentse annak a csecsemőnek az életét?

– Feltétlenül.

– Ruth is?

Dr. Hager egyenesen a szemembe néz.

– Igen – válaszolja.

Az aneszteziológus vallomása után rövid szünet jön. A bíró visszavonul, az esküdteket is kiterelik. Kennedy áthesseget egy kis tárgyalóba, ahonnan sehova nem mehetek el, ha távol akarom tartani magam a médiától.

Beszélni akarok Edisonnal. Egy ölelést akarok Adisától. Ehelyett itt vesztegelek a kis asztalnál, a zizegő neoncsövek alatt, és a fejemben próbálom kibogozni a sakkjátszma lépéseit.

– Belegondolt már? – kérdezem. – Hogy mit csinálna, ha nem volna ügyvéd?

Kennedy felém fordul.

– Így akarja a tudtomra adni, milyen szarul végzem a munkám?

– Nem, csak elgondolkodtam. Tudja… az újrakezdésen.

Kibont egy rágót, hogy felém nyújtsa a csomag maradékát.

– Ne nevessen ki, de valaha menő cukrász akartam lenni.

– Igazán?

– Három hétig még suliba is jártam. Végül a rétestésztánál akadtam ki. Egyszerűen nem volt hozzá türelmem.

Mosoly játszadozik az ajkaimon.

– Nem mondja.

– Hát maga? – kérdi Kennedy.

Felnézek rá.

– Nem is tudom – vallom be. – Már ötévesen is nővér akartam lenni. Túl öregnek érzem magam, hogy mindent elölről kezdjek, de még ha muszáj lenne is, akkor se tudnám, mihez kezdjek.

– Ez a gond az elhivatottsággal – sóhajt fel Kennedy. – Nem fogadják el fizetőeszköznek.

Elhivatottság. Ezért bontottam ki a takarót, amikor Davis Bauer nem lélegzett?

– Kennedy – kezdem –, van itt valami…

Félbeszakít.

– Visszamehetne az iskolába. Szerezhetne orvosi diplomát vagy lehetne asszisztens. Gondozhatna jómódú időseket…

Egyikünk se mondja ki az igazságot, ami velünk együtt bezsúfolódik a szobába: az elítélt bűnelkövető nem mutat igazán jól egy önéletrajzban.

Amikor meglátja az arcom, ellágyul a tekintete.

– Nem lesz semmi baj, Ruth. Működik a tervem.

– S ha mégsem? – kérdem halkan. – Ha valamiért csődöt mond?

Megfeszül az álla.

– Akkor mindent elkövetek azért, hogy a legenyhébb büntetést kapja.

– Börtönbe kell majd mennem?

– Jelenleg az ügyészség több vasat is tart a tűzben, de ha kiderül, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok nem támasztják alá a legsúlyosabb vádat, kapásból ejtik, hogy egy enyhébb vádpontban kiharcolják az elmarasztaló ítéletet. Ha nem tudják bizonyítani a kiterveltséget, ráállnak a gondatlanságra. Biztonságra játszanak. – A szemembe néz. – Gyilkosság esetén a minimális büntetés huszonöt év, de gondatlanságból elkövetett emberölésnél? Kevesebb, mint egy év. A szándékosságot pedig csak nagy nehézségek árán tudnák bizonyítani. Odette egyébként is tojásokon lépdel majd, amikor kikérdezi Turk Bauert, különben az esküdtek rövid úton megutálják.

– Legalább annyira, mint én?

Kennedy tekintete kiéleződik.

– Ezt soha többé nem akarom hallani, Ruth. Eszébe se jusson ilyet mondani, érti?

Abban a pillanatban ráeszmélek, hogy nemcsak Kennedy gondolkodik hat lépéssel előre. Odette akarja, hogy az esküdtek megutálják Turk Bauert. Akarja, hogy megbotránkozzanak, viszolyogjanak és sértve érezzék magukat.

Ezzel bizonyítja majd az indítékot.

Mindig nagyra tartottam dr. Atkinst, a gyerekgyógyászt, de miután hallom képesítései felsorolását és a szakmai előéletét, egyenesen csodálom. Egyike a keveseknek, akik sokkal több kitüntetéssel és címmel rendelkeznek, mint gondolnánk, csak túl szerények ahhoz, hogy ezt bárkinek is említsék. Ő egyben az első tanú is, aki egyenesen a szemembe néz és elmosolyodik, mielőtt figyelmével az ügyész felé fordul.

– Ruth ekkor már elvégezte az újszülött rutinvizsgálatát – emlékszik vissza. – Aggódott egy potenciális szívzörej miatt.

– Van ennek komolyabb jelentősége? – kérdezi Odette.

– Nincs. Sok kisbaba születik nyitott Botallo-vezetékkel. Ez lényegében egy apró kis lyuk a szívben. Általában magától összezárul a csecsemő első életévében, de a biztonság kedvéért előjegyeztettem a pácienst kardiológiai vizsgálatra.

Kennedytől tudom: Odette azt hiszi, ez az a veleszületett betegség, amit Kennedy a nyitóbeszédében említett. Abból is látszik, hogy nem feszegeti különösebben a kérdést.

– Dr. Atkins, dolgozott ön október harmadikán, szombaton, Davis Bauer halálának napján?

– Igen. Kilenckor érkeztem, hogy elvégezzem a páciens körülmetélését.

– Kifejtené az eljárás lényegét?

– Természetesen. Ez egy rendkívül egyszerű műtéti beavatkozás, melynek során eltávolítjuk az előbőrt a csecsemő péniszéről. Kicsit késtem, miután egy másik páciensnél sürgősségi helyzet állt elő.

– Más is jelen volt?

– Igen, két nővér. Corinne és Ruth. Megkérdeztem Ruthtól, készen áll-e a páciens, mire közölte, hogy már nem ő gondozza. Corinne erősítette meg, hogy a páciens készen áll a beavatkozásra, amit én gond nélkül el is végeztem.

– Mondott Ruth bármit a körülmetéléssel kapcsolatban?

Dr. Atkins egy pillanatra elhallgat.

– Csak annyit, hogy sterilizálhatnám a kisbabát.

Mögöttem a karzaton valaki azt suttogja: Picsa.

– Mit válaszolt erre?

– Nem válaszoltam. Dolgoztam.

– Hogy ment a beavatkozás?

A gyerekgyógyász megvonja a vállát.

– Utána sírt, ahogy az összes csecsemő. Szorosan bebugyoláltuk, mire visszaaludt. – Felnéz. – Amikor eljöttem, békésen aludt, mint… szóval, mint egy kisbaba.

– Öné a tanú – bólint Odette.

– Doktornő, ha jól tudom, nyolc éve dolgozik a kórházban – kezdi Kennedy.

– Igen. – Nevetgél egy sort. – Tyű! Repül az idő.

– Korábban is dolgozott együtt Ruthszal?

– Gyakran és nagy örömmel – felel dr. Atkins. – Hihetetlenül jó nővér, a lelkét kiteszi a pácienseiért.

– Amikor Ruth megjegyzést tett a gyermek sterilizálásával kapcsolatban, ön ezt hogyan fogadta?

– Viccként – felel dr. Atkins. – Tudtam, hogy nem komolyan mondja. Ruth nem az a fajta, aki rosszat kívánna egy páciensnek is.

– Davis Bauer körülmetélése után is tovább dolgozott a kórházban?

– Egy másik szinten, a pediátriai klinikán.

– Értesült a kialakult vészhelyzetről?

– Igen. Marie engem is riasztott. Amikor megérkeztem, Ruth mellkasi nyomásokat végzett.

– Ön szerint a tőle elvárható gondossággal?

– Amennyire meg tudtam állapítani, igen.

– Adta jelét bármiféle ellenérzésnek a gyermekkel kapcsolatban? – kérdezi Kennedy.

– Nem.

– Szeretnék egy kicsit visszaugrani az időben – bólint Kennedy. – Davis Bauer születése után végeztek vérvizsgálatot?

– Igen. Connecticut államban kötelező az újszülöttek szűrése.

– Hol dolgozzák fel a vérmintát?

– Az állami laborban, Rocky Hillben. Nem házon belül.

– Hogyan szállítják át a mintát az állami laborba?

– Futárszolgálattal – felel dr. Atkins.

– Mikor vették le Davis Bauer vérét a szűrővizsgálathoz?

– Október harmadikán, pénteken, délután fél háromkor.

– Megkapta az újszülött vérképelemzésének eredményét a connecticuti állami laboratóriumtól?

Dr. Atkins homlokráncolva gondol bele.

– Most, hogy így mondja, nem emlékszem rá. Persze ez okafogyottá is vált…

– Mi a szűrés célja?

– Listába szedi a ritka rendellenességeket. Némelyeket genetikai mutáció okoz; mások bizonyos enzimek vagy fehérjék hiányához köthetők; megint mások ahhoz, hogy a szervezet nem képes lebontani bizonyos enzimeket vagy fehérjéket.

– A legtöbben nem is hallottak ezekről a rendellenességekről – teszi hozzá dr. Atkins –, mert a legtöbb kisbaba esetében nincsenek jelen. Ahol viszont jelen vannak… nos, a többségük kezelhető, amennyiben időben felismerik. Megfelelő étrend, gyógyszeres kezelés vagy hormonterápia azonnali alkalmazásával többnyire meggátolhatjuk a növekedési rendellenesség és a kognitív hiányosságok kialakulását.

– Akadnak a rendellenességek között olyanok, amelyek végzetesek lehetnek?

– Igen, amennyiben nem ismerjük fel és kezeljük őket időben.

– Ön még nem ismerte a szűrővizsgálat eredményét, amikor Davis Bauer rohamot kapott? – teszi fel a kérdést Kennedy.

– Nem. Az állami labor hétvégén zárva tart. A pénteki eredményeket általában csak kedden kapjuk meg.

– Ön tehát azt állítja – tűnődik el Kennedy –, hogy csaknem kétszer annyi időbe telik megkapni a vizsgálati eredményeket egy olyan csecsemő esetében, aki balszerencséjére a munkahét végén látja meg a napvilágot.

– Sajnálatos, de így van.

Látom, ahogy az esküdtek felélénkülnek, jegyzetelnek, behatóan figyelnek. Edison is fészkelődni kezd mögöttem. Talán Kennedynek van igaza. Talán nem kell nekik más, csak tudományos bizonyíték.

– Ismer ön egy MCADD nevű betegséget? – teszi fel a kérdést Kennedy.

– Igen. Ez egy enzimhiányos rendellenesség. Alapvetően arról van szó, hogy az újszülöttnek gondot okoz a zsírsavak lebontása, emiatt a vércukorszint vészesen alacsony szintre csökken. Korai felismerés esetén ez is kézben tartható, például módszeres étrenddel és gyakori szoptatással.

– Tegyük fel, hogy nem ismerik fel. Ekkor mi történik?

– Nos, az MCADD-s újszülött nagy valószínűséggel áldozatul esik az első hipoglikémiás rohamnak, amikor a vércukorszint meredeken leesik.

– Ennek mik a külső tünetei?

– A csecsemő aluszékony, ingerlékeny. Nem akar szopni.

– Tegyük fel, hogy egy kisbabán, akinél nem ismerik fel és kezelik időben az MCADD-t, körülmetélést hajtanak végre. Van ebben a rutineljárásban bármi, ami tovább súlyosbíthatja a páciens állapotát?

A gyerekgyógyász bólint.

– Normális esetben, a közelgő beavatkozásra való tekintettel, a gyermeket reggel hat után nem szabad megetetni. Egy MCADD-s baba esetében mindez alacsony vércukorszintet és várhatóan hipoglikémiás rohamot eredményezne, ezért a beavatkozás előtt és után tíz százalék dextrózt adnánk neki.

– A vészhelyzeti eljárás során vérmintát vett Davis Bauertől, igaz?

– Igen.

– Elárulná az esküdteknek a vércukorszint akkori értékét?

– Húsz.

– Mely értéknél tekinthető egy újszülött hipoglikémiásnak?

– Negyvennél.

– Tehát Davis Bauer vércukorszintje vészesen alacsony volt?

– Igen.

– Elég lehetett ez ahhoz, hogy egy nem diagnosztizált és kezelt MCAAD-ben szenvedő kisbabánál leálljon a légzés?

– Biztosan nem tudni, de lehetséges.

Kennedy felemel egy aktát.

– Szeretném ezt beterjeszteni, mint negyvenkettes számú tárgyi bizonyítékot. Ez Davis Bauer újszülöttkori szűrővizsgálatának eredménye.

Odette kilő, mint a puskagolyó.

– Mi ez a trükközés, bíró úr? A védelem nem osztotta meg a váddal ezt a…

– Én is csak néhány napja jutottam hozzá, bíró úr. A vád számára vélhetően kényelmes módon hónapokon át hiányzott az ügy iratai közül. Ki merem jelenteni, hogy ez az igazságszolgáltatás akadályozása…

– Hozzám! – A bíró mindkét jogi képviselőt az emelvényhez kéreti. Beindul a zajgép, ezért ugyanúgy nem hallhatom őket, ahogy az esküdtek sem. Mindenesetre lázas kézmozdulatok és kivörösödött arcok jellemzik a szóváltást. Amikor végeznek, a bírósági titkár utasítást kap, hogy jegyezze be a bizonyítékot.

– Dr. Atkins, elmondaná, kérem, mit látunk? – folytatja gördülékenyen Kennedy.

– Ez egy újszülött szűrővizsgálati eredménye. – A gyerekgyógyász belelapoz. Azután megmerevedik. – Te jó ég!

– Lát bármi említésre méltót a leletben, dr. Atkins? Azokban az eredményekben, amelyeket az állami labor a hétvégére való tekintettel nem adott ki? Azokban az eredményekben, amelyeket csak Davis Bauer halála után ismerhetett meg?

A gyerekgyógyász felnéz.

– Igen. Davis Bauernek egyértelműen MCADD-je volt.

Amikor az első tárgyalási nap véget ér, Kennedy nagyon elégedett magával. Hadar, mint akinek kávé folyik az ereiben, és láthatóan úgy érzi, máris győztünk, pedig a vád csak most lendül bele. Azt mondja, ilyen kirobbanóan sikeres napot illik megkoronázni egy nagy pohár borral, de ha őszinte akarok lenni, nekem csak ahhoz van kedvem, hogy hazamenjek és bemásszak az ágyamba.

A fejemben ott zsibonganak Davis Bauer képei és dr. Atkins tekintete, amikor rájött, mi következik a vizsgálati eredményekből. Igaz, Kennedy már két napja megosztotta őket velem, de ettől csak még pocsékabbul érzem magam. Ha belegondolok, hogy másvalakinek – valakinek, akit kedvelek és tisztelek – ugyanaz jár a fejében: Mi lett volna, ha…

Igen, a tárgyalás ellenem folyik.

Igen, olyasmiért hibáztatnak, amiért nem hibáztathatnának.

De végül mégiscsak ott lesz egy halott csecsemő. Ott lesz egy anya, aki sosem láthatja felnőni. Felmenthetnek; lehetek Wallace Mercy ügyének fénylő fáklyája; polgári pert indíthatok és kiharcolhatok egy akkora kártérítést, ami minden kaput megnyit Edison előtt – ettől még tudni fogom, hogy ebben az ügyben igazából senki sem győzhet.

Mert semmi sem feledtetheti egy olyan élet tragikus végét, ami el sem kezdődött.

Ez jár a fejemben, amíg arra várok, hogy szétoszoljon a tömeg, és minden cécó nélkül hazamehessünk Edisonnal. Odakint a folyosón, a padon ülve vár rám.

– Hol van a nénikéd?

Vállat von.

– Azt mondta, próbál hazaérni, mielőtt tényleg elkezd havazni.

Kinézek az ablakon, amelyen túl hópihék örvénylenek. Annyira magamba fordultam, hogy észre sem vettem a közelgő vihart.

– Csak még hadd menjek ki a mosdóba. – Elindulok az elnéptelenedett folyosón.

Belépek egy fülkébe és elvégzem a dolgom, majd öblítek és kijövök kezet mosni. A kagylónál ott áll Odette Lawton. Vet rám egy pillantást a tükörben, ahogy visszacsavarja a rúzs kupakját.

– Az ügyvédje sikeres napot zárt – ismeri el.

Nem tudom, mit mondjak, ezért csak folyatom csuklómra a forró vizet.

– Azért a helyében nem bíznám el magam. Kennedy McQuarrie-t talán meggyőzi arról, hogy földre szállt angyal, de én tudom, mi járt a fejében, amikor az a rasszista helyre tette. S azok a gondolatok nem a gyógyítás körül forogtak.

Ez már túl sok. Valami felzubog bennem: a felismerés gejzírje. Elzárom a csapot és megtörlöm a kezem, mielőtt felé fordulok.

– Tudja, egész életemben mindent jól csináltam. Keményen tanultam, kedvesen mosolyogtam és betartottam minden szabályt, hogy idáig jussak. Tudom, hogy maga is ugyanúgy. Ezért nehéz számomra megérteni, miért akar egy értelmes, keményen dolgozó afroamerikai nő mindenáron elgáncsolni egy másik értelmes, keményen dolgozó afroamerikai nőt.

Valami megvillan Odette szemében, mint egy sóhajnyi gyertyaláng. Azután ugyanilyen gyorsan el is tűnik, hogy helyére visszatérjen az acélos ridegség.

– Ennek semmi köze a bőrszínünkhöz. Csak a munkámat végzem.

Szemetesbe hajítom a papírtörülközőt, mielőtt az ajtókilincsért nyúlok.

– Hát nem szerencsés? – kérdezem. – Magának legalább megengedik.

Aznap éjjel a konyhaasztalnál ülök; már épp belefeledkeznék a gondolataimba, amikor Edison hoz egy csésze teát.

– Ezt miért kapom, kicsim? – mosolyodok el.

– Gondoltam, rád fér. Fáradtnak tűnsz.

– Az is vagyok – vallom be. – Olyan átkozottul fáradt…

Mindketten tudjuk, hogy nemcsak a tárgyalásra értem.

Edison leül mellém, mire megszorongatom a kezét.

– Fárasztó neked is, igaz? Folyton bizonygatni, hogy jobb vagy, mint hiszik?

Bólint, és tudom, hogy érti, amit mondok.

– Más a tárgyalás, mint amit a tévé alapján vártam.

– Hosszabb – mondjuk ki egyszerre. – Unalmasabb.

Mindketten elnevetjük magunkat.

– Az egyik szünetben beszéltem azzal a Howard arccal – lép tovább Edison. – Nagyon bejön a melója. És Kennedyé. Tetszik, hogy mindenkinek jár egy jó ügyvéd, még akkor is, ha nem tudja megfizetni. – Ahogy rám néz, az egész arca egyetlen kérdőjel. – Szerinted én jó ügyvéd lennék, mama?

– Hát, messze okosabb vagy nálam, és Isten a megmondhatója, vitázni is szeretsz – incselkedem. – Akármihez is kezdesz, Edison, a lehető legjobb leszel benne.

– Azért vicces – jegyzi meg. – Azt csinálnám szívesen, amit ők: olyanokért dolgoznék, akik nem engedhetik meg a jogi képviseletet. Közben meg az egész életem az ellenkezőjére készített fel. Arra, hogy a vádat képviseljem.

– Hogy érted?

Megvonja a vállát.

– Mindig a vádnak kell bizonyítania – feleli Edison. – Nem ezt csináljuk egész életünkben?

* * *

A hó egész éjjel szakad, nem győzik eltakarítani, így az egész világ fehérbe burkolózik. Téli csizmát húzok ugyanazzal a szoknyával, amit egész héten viseltem – a blúzt azért lecserélem –, és szatyorba teszem a benti cipőmet. A rádióban csak a tanítási szünetről hallani. A busz, amin utazunk, beragad, ezért másik vonalon kell mennünk és kétszer átszállnunk. Ennek köszönhetően öt perces késéssel érünk a bíróságra. Küldtem üzenetet Kennedynek, és tudom, hogy nincs időm hátul besurranni. A főlépcsőn vár rám, ahol nyomban mikrofonokat dugnak a képembe és gyilkosnak neveznek. Ahogy Edison átkarol, a mellkasához bújva hagyom, hogy élő torlaszt emeljen körém.

– Ha szerencsénk van, Thunder bírónak is ki kellett ásnia a kocsiját – mormolja.

– Ilyen időben a tömegköz…

– Nem érdekel. Ne adjon támadási felületet a bírónak.

Besietünk a tárgyalóterembe, ahol Odette persze ott ül a vád asztalánál, mint aki hajnali hattól türelmesen várakozik. Amennyire tudni lehet, itt is alszik. Amikor Thunder bíró görnyedt tartással belép, mindnyájan felállunk.

– Munkába jövet belém hajtott valami kretén, amitől teljesen tropára ment a hátam – szabadkozik. – Elnézést a késésért.

– Minden rendben, bíró úr? – aggódik Kennedy. – Ne hívjunk orvost?

– Bármennyire is értékelem az együttérzését, Ms. McQuarrie, úgy vélem, jobban örülne, ha inkább magatehetetlenül feküdnék a kórházban, lehetőleg fájdalomcsillapítás nélkül. Ms. Lawton, szólítsa a tanúját, mielőtt elfeledkezem a példamutató kiállásról, és beveszek egy Vicodint.

A vád mai első tanúja a nyomozó, aki a letartóztatásom után kivallatott.

– MacDougall nyomozó – kezdi Odette, miután pontosítja a nevét és címét –, hol áll ön alkalmazásban?

– Az East End-i kapitányságon.

– Hogyan került kapcsolatba az itt tárgyalt üggyel?

A nyomozó hátradől. Mintha lecsordulna a székről, hogy teljesen kitöltse a tanúk padját.

– Hívás érkezett Mr. Bauertől, akivel közöltem, hogy fáradjon be az őrsre, amennyiben feljelentést kíván tenni. Nagyon kétségbeesettnek tűnt. Úgy vélte, hogy a kisfia gondozásával megbízott nővér szándékosan nem végzett el egy életmentő beavatkozást, ami a gyermek halálához vezetett. Kikérdeztem az orvosi állomány érintett tagjait, valamint több ízben találkoztam a hatósági orvos szakértővel… és önnel, kisasszony.

– Kikérdezte a vádlottat is?

– Igen. Miután kézhez kaptam a letartóztatási parancsot, elmentünk Ms. Jeffersonhoz. Bekopogtunk az ajtaján – jól hallhatóan –, de ő nem nyitotta ki.

Ennél a résznél kis híján felpattanok a helyemről. Howard és Kennedy egyszerre teszi kezét a vállamra, hogy visszanyomjon.

Hajnali három óra volt. Nem kopogtak, hanem rám törték az ajtót. Fegyvert szegeztek rám.

Fülig vörösen hajolok Kennedyhez.

– Ez hazugság – sziszegem. – Eskü alatt hazudik.

– Csitt – szól rám.

– Mi történt ezután? – kérdezi az ügyész.

– Senki sem nyitott ajtót.

Kennedy ujjai megfeszülnek a vállamon.

– Felmerült, hogy esetleg megpróbál menekülni a hátsó kijáraton, ezért arra a következtetésre jutottunk, hogy be kell törnünk az ajtót.

– Tehát bejutottak és letartóztatták Ms. Jeffersont?

– Igen – bólint a nyomozó –, de előtte még utunkat állta egy erős testfelépítésű fekete férfi…

– Ne… – mormolom magam elé, mire Howard belém rúg az asztal alatt.

– …akiről később kiderült, hogy Ms. Jefferson fia. Aggódtunk az embereink személyi biztonsága miatt, ezért felületesen átkutattuk a helyiséget is, amíg megbilincseltük Ms. Jeffersont.

Felborogatták a bútoraimat. Összetörték a tányérjaimat. Lerángatták a vállfákról a ruháimat. Leteperték a fiamat.

– Tájékoztattam a jogairól – folytatja MacDougall nyomozó –, majd felolvastam a vádat.

– Hogyan reagált erre?

Elfintorodik.

– Nem működött együtt.

– Mi történt ezután?

– Bevittük az East End-i őrsre. Ujjlenyomatot vettünk tőle, lefényképeztük, és a gyűjtőcellában helyeztük el. Ezután a kollégámmal, Leong nyomozóval kihallgattuk. Ismételten tájékoztattuk, hogy joga van ügyvédet kérni, megtagadni a választ, illetve szabadon úgy dönteni, hogy nem kíván tovább együttműködni. Elmondtuk, hogy az általa elmondottak felhasználhatók ellene a bíróságon. Ezután megkérdeztük, megértett-e mindent. Szignált minden bekezdést, és azt felelte, hogy igen.

– Kért a vádlott ügyvédet?

– Akkor még nem. Készséggel ismertette az ő verzióját. Fenntartotta, hogy nem nyúlt a csecsemőhöz, amíg le nem adták a vészjelzést. Azt is elismerte, hogy ő és Mr. Bauer – hogyan is fogalmazott? – nincsenek egy hullámhosszon.

– Ezután mi történt?

– Tudatni kívántuk vele, hogy megértjük a szempontjait. Ha baleset történt, árulja el, akkor a bíróság is belátóbb lesz, végére járhatunk ennek a dolognak, és tovább nevelheti a fiát, de ő bezárkózott és közölte, hogy nem kíván többet mondani. – Megvonja a vállát. – Ezért is gondolom, hogy nem volt baleset.

– Tiltakozom – szólal fel Kennedy.

Thunder bíró összerezzen, ahogy próbál a jegyzőkönyvvezető felé fordulni.

– Helyt adok. A tanú utolsó kijelentését törölje a jegyzőkönyvből.

Mégis ott marad a levegőben, mint a neonfény izzása – azután is, hogy kihúzzák a dugót.

Negatív nyomást érzek a vállamon. Ráeszmélek, hogy Kennedy ereszt el, mielőtt odalép a tanúhoz.

– Tehát kézhez vette a letartóztatási parancsot.

– Igen.

– Felhívta Rutht és közölte vele, hogy odamennek? Megkérte, hogy fáradjon be önként az őrsre?

– Gyilkossági vád esetén nem ez az eljárás – csóválja a fejét MacDougall.

– Mikor kapta meg a letartóztatási parancsot?

– Délután öt körül.

– És mikor ért ki Ruth házához?

– Hajnali három körül.

Kennedy olyan pillantást vett az esküdtekre, mintha azt kérdezné: Hát nem elképesztő?

– Volt különösebb oka a késlekedésnek?

– Célzottan így terveztük. A bűnüldözés egyik alapszabálya, hogy akkor jelenjünk meg, amikor a legkevésbé várják. Ha készületlenül érjük a gyanúsítottat, az mindig felgyorsítja a dolgokat.

– Amikor bekopogott Ruth ajtaján, ő pedig nem üdvözölte azonnal kávéval, piskótával és meleg öleléssel, nem lehetséges, hogy ez azért történt, mert hajnali háromkor békésen aludt?

– Nem nyilatkozhatok a vádlott pihenési szokásairól.

– A felületes kutatás, amit említett… valójában nem arról szólt, hogy kiürítették a fiókokat és szekrényeket, feldöntötték a bútorokat és minden kezükbe eső tárgyat összetörtek, miközben Ms. Jefferson megbilincselt állapotában egyébként sem fért volna semmilyen fegyverhez?

– Sosem tudhatjuk, milyen fegyver lehet a gyanúsított keze ügyében, hölgyem.

– Mit tud mondani arról, hogy a földre teperték a fiát, és hátracsavart kézzel bírták rá az engedelmességre?

– A rendőrök biztonsága érdekében ez a bevett gyakorlat. Nem tudtuk, hogy Ms. Jefferson fia. Csak egy nagydarab dühös feketét láttunk, aki láthatóan felzaklatta magát.

– Igazán? – kérdezi Kennedy. – Netán még csuklya is volt a fején?

Thunder bíró törölteti a megjegyzést, és amikor lehuppan mellém, Kennedy éppoly meglepettnek tűnik, mint én.

– Bocs – mormolja. – Valahogy kicsúszott.

A bíró mindazonáltal tombolt. Magához szólította a jogi képviselőket. A zajgép ezúttal is meggátolta, hogy halljuk a mondandóját, de az arcszíne és a haragtól eltorzult arcvonásai láttán nem úgy tűnt, mintha az ügyvédem képességeit méltatná.

– Ez az – teszi hozzá Kennedy –, amiért a bíróságon sosem hozzuk fel a faji kérdést.

Thunder bíró úgy dönt, hogy a hátfájása feljogosítja a tárgyalási nap korai lezárására.

A hó miatt hosszú időbe telik hazajutni. Amikor Edisonnal végül befordulunk a sarkon, ázottak vagyunk és fagyoskodunk. Egy férfi próbálja kiásni az autóját a puszta kezével. Két környékbeli kölyök hógolyózik; egy eltévedt lövedék háton találja Edisont.

Autó áll a házunk előtt. Fekete szedán sofőrrel, ami azért errefelé sem túl gyakori, legalábbis a Yale campusán túl. Ahogy közelebb érek, nyílik a hátsó ajtó. Egy asszony száll ki rajta. Vastag dzsekit és bolyhos csizmát visel, arca elvész a pamutrétegek alatt: sapka, sál. Beletelik néhány pillanatba, amíg ráismerek Christinára.

– Mit keresel itt? – kérdezem őszintén meglepődve. Hosszú évek óta itt lakom, de egyszer sem jött el látogatóba. Hosszú évek óta itt lakom, de egyszer sem hívtam.

Nem mintha szégyellném az otthonomat. Szeretem, ahol élek, ahogy élek. Egyszerűen csak nem bírnám hallgatni, ahogy a maga túláradó módján azt harsogja, mennyire lakályos hely, mennyire meghitt, mennyire rám vall.

– Az elmúlt két napban ott ültem a bíróságon – vallja be, amit megdöbbenéssel hallok. Végignéztem a karzaton, de nem láttam sehol, pedig Christina felett nem könnyű elsiklani.

Lehúzza a kabátja cipzárját, hogy felfedje kopott flanelingét és buggyos farmerjét, ami a lehető legtávolabb áll szokott eleganciájától.

– Álruhát viseltem – mosolyog szégyenlősen. A vállam felett elnéz Edison felé. – Edison! Istenem, amikor utoljára láttalak, akkora sem voltál, mint a mamád…

Edison mereven biccent felé.

– Miért nem mész be, Edison? – Miután megteszi, Christina szemébe nézek. – Nem értelek. Ha a sajtó megtudja, hogy nálam jártál…

– Akkor közlöm velük, hogy forduljanak fel – jelenti ki határozott hangon. – Pokolba a Kongresszussal. Megmondtam Larrynek, hogy eljövök, és erről nem nyitok vitát. Ha bárki kérdezi, mondd csak meg az igazat, hogy mi ketten régről ismerjük egymást.

– Mit keresel itt, Christina? – teszem fel újra a kérdést.

Írhatott vagy hívhatott volna. Megülhetett volna a tárgyalóteremben, hogy az erkölcsi támaszom legyen. Ehelyett itt vár rám az ajtóm előtt – ki tudja, mióta.

– A barátod vagyok – válaszol csendesen. – Hiszed vagy sem, Ruth, ezt csinálják a barátok. – Ahogy felnéz rám, könnyeket látok a szemében. – Amiket hallottam, amik veled történtek… ahogy rád törték az ajtót és megbilincseltek, ahogy rátámadtak Edisonra… Sosem hittem volna. – Elhal a hangja. Azután marokra fogja és gyökerestől kitépi gondolatait, hogy a leggyászosabb, legigazabb kis csokorban nyújtsa felém. – Én nem tudtam.

– Miért is tudtad volna? – Nem vagyok dühös, se sértett, csupán tárgyilagos hangon megállapítok egy tényt. – Sosem kellett tudnod.

Christina megtörli a szemét, amivel elkeni a sminkjét.

– Van egy történetem, amit szerintem még nem hallottál – sóhajt fel. – A mamádról szól. Nagyon rég történt, még főiskolás koromban. Hazajöttem a hálaadásnapi szünetre, és a Taconic Parkwayen megláttam egy stoppost. Fekete férfi volt, mozgássérült, csak mankóval tudott járni, ezért leálltam és megkérdeztem, elvihetem-e. Egészen a Penn pályaudvarig jött, ahol felszállt a vonatra, hogy meglátogassa a családját Washingtonban. – Szorosabbra vonja magán a kabátot. – Amikor hazaértem és Lou bejött a szobámba, hogy segítsen kicsomagolni, elmeséltem neki, mit tettem. Azt hittem, büszke lesz rám, amiért ilyen irgalmas szamaritánus vagyok, meg minden. Ha láttad volna, Ruth, hogy felhúzta magát! Esküszöm, még sosem láttam ilyennek. Elkapta a karomat és megrázott; eleinte szólni se tudott a méregtől. Soha, de soha többé ne csináld ezt, parancsolt rám végül, én pedig annyira megijedtem, hogy mindent megfogadtam. – Christina a szemembe néz. – Ma, ahogy ott ültem a tárgyalóteremben és hallgattam azt a nyomozót, amint arról beszélt, hogyan tört be hozzád az éjszaka közepén, bilincselt meg téged és fogta le Edisont, újra Lou hangját hallottam a fejemben, amikor leszidott, amiért felvettem azt a fekete stoppost. Csak azért reagált így, mert megijedt, de ennyi éven át végig azt hittem, hogy csak engem próbált megóvni. Most már tudom, hogy igazából a férfit sodortam veszélybe.

Éveken át feltételeztem, hogy Christina úgy tekint rám, mint múltjának egyik szereplőjére, akit el kell viselnie. Egy szerencsétlenre, aki segítségre szorul. Gyermekként még egyenlőnek hittem magunkat, ám ahogy idősödtünk – ahogy egyre inkább a köztünk lévő különbségek kerültek előtérbe, nem a hasonlóságok –, úgy éreztem, egyre távolabb kerülünk egymástól, mintha éket vernének közénk. Magamban kritizáltam, amiért anélkül ítélkezik felettem és az életem felett, hogy egyenesen nekem tenné fel a kérdéseit. Ő játszotta a dívát, én csak mellékszereplő lehettem a történetében – s közben kényelmesen elfeledkeztem a tényről, hogy én voltam, aki rá osztotta ezt a szerepet. Christinát okoltam a minket elválasztó láthatatlan falért, amihez magam is hozzáadtam jó néhány téglát.

– Otthagytam a pénzt a lábtörlőd alatt – bukik ki belőlem.

– Tudom – bólint Christina. – A tenyeredre kellett volna ragasztanom.

Van egy lépésnyi tér, egy ellentétekkel teli világ Christina és közöttem, de azt is tudom, milyen nehéz lefejteni életünkről a külső mázat, lopott pillantást vetni a valóságra. Olyan ez, mint felébredni a szobánkban, felkelni az ágyból, és ráeszmélni, hogy átrendezték a bútorokat. Végül megtaláljuk a kiutat, de csak lassan és fájdalmasan, miközben óhatatlanul begyűjtünk néhány sebesülést.

Megragadom és megszorítom Christina kezét.

– Miért nem megyünk inkább be?

A másnap fagyosan tiszta. A havazás emlékét is eltörölték az utakról, míg a hőmérséklet távol tartja a bíróságtól a tömeg nagyobbik részét. Thunder bíró is nyugodtabbnak tűnik – akár a hátfájására szedett gyógyszerektől, akár a tudattól, hogy nemsokára végez a vád tanúival. Az ügyész ma elsőként az állami orvos szakértőt, dr. Bill Binnie-t szólítja, aki a híres Henry Lee alatt tanult. Fiatalabb, mint képzeltem; válaszai közben úgy repdesnek finom kezei, mint az ölében pihentetett idomított madarak. Külsőre igazi filmsztár, a női esküdtek csüngnek is minden szaván, pedig még csak a szakmai eredményeit sorolja.

– Mikor hallott először Davis Bauerről, doktor úr? – kérdezi ezután az ügyész.

– Az irodámat telefonon értesítette Corinne McAvoy, a Mercy-New Haven kórház nővére.

– Reagáltak a hívásra?

– Igen. Miután megkaptuk a csecsemő holttestét, elvégeztük a halottszemlét.

– Beavatná a bíróságot a részletekbe?

– Hogyne. – Az esküdtekhez fordul. – Külső és belső vizsgálatot egyaránt végeztünk. A külső vizsgálat során bevérzéseket és egyéb külsérelmi nyomokat keresek. Lemérem a testhosszt és a koponya kerületét, lefényképezem a testet. Mintát veszek a vérből és az epéből. Ezután következik maga a boncolás. Y alakú bemetszést ejtek a mellkason, hátrafejtem a bőrt, majd megvizsgálom a tüdőt, a szívet, a májat, továbbá a többi belső szervet. Ilyenkor szakadásokat, feltűnő abnormalitásokat keresek. A szerveket egyenként lemérjük. Szövetmintákat veszünk, amelyeket elküldünk toxikológiai elemzésre, majd kivárjuk ennek eredményét, mielőtt megalapozott és tényszerű módon megállapítanánk a halál okát.

– Milyen említésre méltó eredményekkel járt a boncolás? – kérdezi Odette.

– A máj kissé megnagyobbodott. Emellett mérsékelt szívnagyobbodást és a Botallo-vezeték minimális mértékű nyitottságát tapasztaltuk, de semmilyen más veleszületett rendellenességet nem láttunk – sem a szívbillentyűkben, sem a szívkörökben.

– Ez mit jelent?

– A máj kicsit nagyobbra nőtt a kelleténél, és volt egy apró lyuk a szívben, de ez nem hatott ki a vérkeringésre. Semmi sem utalt szepszisre.

– A fenti eredmények ismeretében megállapíthatták a halál okát?

– Nem igazán – feleli a halottkém. – Ez inkább ok-okozati összefüggésekre vezethető vissza. A páciens orvosi kartonja alapján például az anyánál terhességi diabéteszt állapítottak meg.

– Ez micsoda?

– A terhesség során az édesanya vércukorszintje felfelé eltért a normális értéktől. Sajnálatos módon az anya magas vércukorszintje kihatással van a gyermekre is.

– Amennyiben?

– A diabéteszes anyák gyermekei gyakran nagyobbak a többi kisbabánál. Nagyobb a májuk, a szívük és a mellékveséjük is. Az ilyen csecsemők a szülést követően a vér magasabb inzulinszintje miatt gyakran hipoglikémiások. Az orvosi feljegyzések alapján a páciens születés utáni laboreredménye ugyanolyan alacsony vércukorszintet mutatott, mint amit a vészhelyzet alatt mértek. A halottszemle eredményei és az alacsony vércukorszint egyaránt megfelelt egy olyan újszülöttnek, aki diabéteszes anyától született.

– Mi a helyzet azzal a lyukkal a baba szívében? Elég komolynak hangzik…

– Igazából nem az. A Botallo-vezeték a legtöbb esetben magától bezárul. – Dr. Binnie vet egy pillantást az esküdtekre. A tizenkettes számú, a tanítónő, kipirultan legyezgeti magát.

– Végső soron meg tudták határozni, mi okozta a kisbaba halálát?

– Nos, ez nem olyan egyszerű, mint a legtöbben hiszik – magyarázza az orvos szakértő. – Mi a szakmában különbséget teszünk a halál közvetlen oka és a tényleges változások között, melyek az életjelek megszűnését okozzák. Mondjuk, eldördül egy lövés, és valaki meghal. A halál oka ilyenkor a pisztolygolyó ütötte seb, viszont a halál mechanizmusa – a fiziológiás folyamat, ami az élet megszűnéséhez vezet – az elvérzés, azaz a vérveszteség.

A férfi Odette-ről az esküdtek felé fordítja figyelmét.

– S akkor még ott a halál tényleges oka. Miért következett be? Az a lövés véletlenül dördült el? Az áldozat öngyilkos lett? Áldozatul esett egy fegyveres támadásnak? Ez kiemelt fontosságú, ha egy olyan tárgyalóteremben beszélünk a halál okáról, mint ez itt.

Az ügyész beterjeszt egy újabb bizonyítékot.

– Amit látni fognak – figyelmezteti Odette az esküdteket –, felkavaró lehet az önök számára.

Felállít egy állványt, rajta a Davis Bauer holttestéről készült fényképpel.

Érzem, ahogy a lélegzet a torkomon akad. Azok a pici ujjak, a hurkalábak. A pénisz makkja, még véresen a körülmetéléstől. Ha nem lennének a bevérzések, a bőr kékes elszíneződése, akár alhatna is.

Elővettem ezt a testet a hűtőből. A karomon tartottam. Ringattam, ahogy a mennybe került.

– Doktor úr – kezdi Odette –, elmondaná nekünk… – Mielőtt befejezhetné, robaj hallatszik a karzat felől. Mind arrafelé pördülünk, hogy lássuk, amint Britanny Bauer eszelős tekintettel felemelkedik. A férje mellette áll, a vállára helyezi kezét. Nehéz megmondani, hogy vissza akarja-e tartani a feleségét vagy csak álló helyzetben megtámasztani.

– Engedj! – sikít fel a nő. – Az ott a fiam!

Thunder bíró lesújt a kalapácsával.

– Rendet – követeli, bár nem túl indulatosan. – Asszonyom, kérem, üljön vissza…

Brittany azonban rám mutat reszkető ujjával. Mintha sokkolót irányítana rám, az áram végigcikázik a csontjaimban.

– Megölted a gyerekemet, te ribanc! – Ahogy botladozva felém indul, annyira gyűlöletének bűvkörébe von, hogy meg se moccanok. – Ezért megfizetsz, ha beledöglök, akkor is.

Kennedy a bíróhoz folyamodik, aki újra lesújt és szólítja a teremőrt. Brittany Bauert az apja is próbálja lenyugtatni, mindhiába. Döbbent sugdolózás kíséri, ahogy kivezetik a teremből. Férje megkövülten őrlődik, hogy megnyugtassa-e vagy maradjon a tanúvallomásra. Végül elfordul és futva a kétszárnyú ajtó felé indul.

Miután a bíró újra rendet parancsol, mind előre fordulunk, hogy szembesüljünk a halott csecsemő óriásplakátjával. Az egyik esküdt könnyekben tör ki, két másik siet megnyugtatni, míg végül Thunder bíró szünetet rendel el.

Kennedy lassan kifújja mellettem a levegőt.

– Bassza meg! – hallom.

Tizenöt perccel később Brittany és Turk Bauert leszámítva mindenki visszatér a terembe. A hiányuk még ordítóbb, mint a jelenlétük – a negatív tér szüntelenül emlékeztet rá, miért kellett megszakítani a tárgyalást. Odette minden létező szögből megmutatja a kisbaba tetemét, közben elmagyaráztatja a tanúval a különféle vizsgálati eredményeket, a szabvány értékeket és az azoktól való eltéréseket. Végül felteszi a kérdést:

– Meg tudták állapítani Davis Bauer halálának okát?

Dr. Binnie bólint.

– Davis Bauer esetében a halál oka hipoglikémia, ami hipoglikémiás sokkhoz, majd a légzés és a vérkeringés leállásához vezetett. Más megfogalmazásban: az alacsony vércukorszinttől a kisbaba sokkos állapotba került, nem lélegzett, azután a szíve is leállt. A halál közvetlen oka fulladás. A tényleges ok nem ismert.

– Nem ismert? – kapja fel a fejét Odette. – Ez azt jelenti, hogy a vádlott tetteinek semmi köze nem volt a kisbaba halálához?

– Távolról sem. Ez csupán azt jelenti, hogy tudományos bizonyossággal nem állapítható meg, erőszakos vagy természetes halált halt-e.

– Hogyan jutott erre a következtetésre?

– Természetesen elolvastam az orvosi feljegyzéseket, valamint a rendőrségi jelentést, illetve az ebben szereplő részleteket.

– Úgymint?

– Mr. Bauer elmondta a rendőröknek, hogy Ruth Jefferson agresszívan ütötte a fia mellkasát. A szegycsont környékén talált bevérzések alátámasztották ezt az állítást.

– Más is szerepelt a rendőrségi jelentésben, ami arra indította, hogy ezt a következtetést vonja le a saját jelentésében?

– Több szemtanú vallomása alapján arra lehet következtetni, hogy a vádlott nem tett erőfeszítéseket a kisbaba újjáélesztésére, amíg az orvosi személyzet többi tagja meg nem érkezett.

– A boncolás eredménye szempontjából miért fontos ez?

– A halál tényleges oka miatt – felel dr. Binnie. – Nem tudom, mennyi ideig küzdött az újszülött légzési zavarokkal. Ha a légzést korábban sikerült volna újraindítani, talán nem kerül sor a szívleállásra. – Az esküdtekre néz. – Ha a vádlott előbb cselekszik, most talán egyikünknek sem kéne itt lennie.

– Öné a tanú – jelez Odette.

Kennedy felemelkedik.

– Doktor úr, olvasott a rendőrségi jelentésben bármit, ami rosszhiszeműségre vagy szándékosságra utalt volna?

– Nos, említettem a bevérzéseket…

– Valóban, de nem lehetséges, hogy ezek a bevérzések a kitartó és orvosi szempontból elengedhetetlenül fontos újjáélesztés során keletkeztek?

– De igen – engedi meg.

– Nem lehetséges olyan helyzet, ami – túl a rosszhiszeműségen és szándékosságon – szintén a kisbaba halálához vezethetett?

– De igen, lehetséges.

Kennedy megkéri, hogy tekintse át a korábban bizonyítéknak beterjesztett újszülöttkori szűrővizsgálat eredményét.

– Vetne egy pillantást a negyvenkettes számú tárgyi bizonyítékra, doktor úr?

Dr. Binnie elveszi a mappát és belelapoz.

– Elmondaná az esküdteknek, hogy mi lát?

Felnéz.

– Davis Bauer újszülöttkori szűrővizsgálatának eredményét.

– Birtokában volt ezeknek az adatoknak, amikor végrehajtotta a halottszemlét?

– Nem voltam.

– Ön abban az állami laborban dolgozik, ahol ezeket a vizsgálatokat végrehajtották, jól tudom?

– Igen.

– Elmagyarázná az első oldalon kiemelt részt?

– Ez egy teszt az MCADD-ként ismert zsírsavlebontási rendellenesség kiszűrésére. Az eredmények abnormálisak.

– Vagyis?

– Az állam elküldi az eredményeket a szülészetnek, ahol az orvosoknak haladéktalanul tudomást kell szerezniük róluk.

– Az MCADD-ben szenvedő csecsemőknél születéstől felismerhetők a tünetek?

– Nem – rázza a fejét az orvos szakértő. – Nem. Ez az egyik ok, amiért Connecticut államban kötelező a szűrés.

– Dr. Binnie, ön tudatában volt annak, hogy a csecsemő anyja terhességi diabéteszes, és hogy a gyermeknek emiatt túlságosan alacsony a vércukorszintje, jól mondom?

– Igen.

– Ön korábban azt állította, hogy ez a diabétesz okozta a gyermeknél a hipoglikémiát, igaz?

– Igen, a halottszemle idején erre a következtetésre jutottam.

– Nem lehetséges ugyanakkor, hogy az MCADD is kiválthatta a hipoglikémiát?

A férfi bólint.

– De igen.

– Nem lehetséges, hogy az újszülött bágyadtságát, kedvetlenségét és rossz étvágyát az MCADD okozta? – kérdezi Kennedy.

– De igen – ismeri el a tanú.

– Hogy a szívnagyobbodás nem csupán az anya terhességi diabéteszének lehet potenciális mellékhatása, de ennek a súlyos anyagcserezavarnak is?

– De igen.

– Dr. Binnie, értesült ön a kórházi feljegyzésekből arról, hogy Davis Bauernek MCADD-je van?

– Nem.

– Amennyiben ezek az eredmények időben rendelkezésre állnak, ön felhasználhatta volna őket a halottszemle során a halál közvetlen és tényleges okának meghatározásában?

– Természetesen – bólint a tanú.

– Mi történik egy újszülöttel, ha ezzel a rendellenességgel jön a világra, de nem ismerik fel időben?

– Klinikailag általában tünetmentes, amíg nem történik valami, ami metabolikus dekompenzációt idéz elő.

– Úgymint?

– Egy betegség. Fertőzés. – Megköszörüli a torkát. – Ételmegvonás.

– Ételmegvonás? – ismétli lassan Kennedy. – Mint amikor a körülmetélés előtt nem adnak enni a kisbabának?

– Igen.

– Mi történik egy kisbabával, ha nem ismerik fel az MCADD-t, és elszenvedi a fenti akut események valamelyikét?

– A tünet lehet görcs, hányás, letargia… hipoglikémia… kóma. Az esetek nagyjából húsz százalékában a páciens meghal.

Kennedy az esküdtekhez lép és hátat fordít nekik, hogy velük együtt nézzen a tanúra.

– Doktor úr, ha Davis Bauernek MCADD-je volt, de a kórházból senki sem tudott erről, ezért a szabályzat értelmében semmit sem fogyaszthatott a körülmetélését megelőző három órában, mintha olyan csecsemő lenne, akinek nincs ez a rendellenessége, és ennek következtében akut anyagcserezavar lépett fel – nos, ez esetben nem lehetséges, hogy Davis Bauer akkor is halott lenne, ha Ruth Jefferson minden elképzelhető orvosi beavatkozással megpróbálkozik?

A hatósági orvos szakértő rám néz, miközben tekintete bocsánatkérően ellágyul.

– De igen – ismeri el.

Istenem, Istenem, Istenem! A terem egész légköre nagyon megváltozik. A karzatra olyan némaság hull, hogy a ruhák suhogását is hallani. Turk és Brittany még nem tért vissza, és a távollétükben szárba szökik a remény.

Howard elégedetten bólogat mellettem.

– Nincs több kérdésem, bíró úr. – Ahogy visszatér a védelem asztalához, Kennedy rám kacsint: Én megmondtam.

Önbizalmam rövid életűnek bizonyul.

– Szeretnék kérdést intézni a tanúhoz – jelenti be Odette, mielőtt dr. Binnie-t elbocsátanák. – Tegyük fel, doktor úr, hogy a szűrővizsgálat eredménye időben megérkezik a szülészetre. Mi történt volna akkor?

– Vannak rendellenességek, amelyekre levélben hívjuk fel a szülők figyelmét, és genetikai szaktanácsadást javasolunk – felel a hatósági orvos szakértő –, ezt azonban bármely neonatológus vészhelyzetnek tekintené. A kisbabát ilyenkor állandó megfigyelés alatt tartanánk és vizsgálatoknak vetnénk alá, hogy igazoljuk a diagnózist. Esetleg elküldenénk a családot egy anyagcserezavarokkal foglalkozó szakklinikára.

– Igaz az, doktor úr, hogy sok MCADD-s csecsemőt hetekig, sőt hónapokig sem diagnosztizálnak hivatalosan?

– Igaz – bólint a férfi. – Attól függ, milyen gyorsan kapjuk meg a szülőktől a beleegyezést.

– A beleegyezést – ismétli Odette. – Vagyis az újszülöttkori szűrővizsgálat abnormális eredménye még nem a végleges diagnózis.

– Nem.

– Davis Baueren végeztek további szűrővizsgálatokat?

– Nem – felel dr. Binnie. – Nem volt rá esélyünk.

– Vagyis minden kétséget kizáró tudományos bizonyossággal nem jelenthetjük ki, hogy Davis Bauernek MCADD-je volt.

Dr. Binnie habozik egy pillanatig.

– Nem.

– Ahogy minden kétséget kizáró tudományos bizonyossággal azt sem jelenthetjük ki, hogy David Bauer halálát anyagcserezavar okozta.

– Száz százalékos bizonyossággal nem.

– Tehát a vádlott és jogi képviselői valójában csak belekapaszkodnak egy szalmaszálba, amikor kétségbeesett igyekezettel próbálják más irányba terelni a bizonyítási eljárást, csak hogy elhallgassák a tényt, miszerint Ruth Jefferson szándékosan kárt tett egy ártatlan újszülöttben, előbb az életmentő kezelés megtagadásával, majd olyan erőszakos mozdulatokkal, melyek bevérzéseket hagytak a parányi testen?

– Tiltakozom! – bömböl Kennedy.

– Visszavonom – vágja rá Odette, de már mindegy. Az esküdtek által hallott utolsó szavak lehetnek a golyók, amelyek lelövik léggömbbé dagadt derűlátásom.

Aznap este Edison makacsul hallgat hazafelé. Azt mondja, fejfájás gyötri, de alig lépünk be az ajtón és kezdek vacsorát készíteni, máris kabátban tér vissza a nappaliba, hogy közölje: ki kell szellőztetnie a fejét. Nem állítom meg. Hogyan is tehetném? Hogyan is feledtethetném vele mindazt, amin keresztül kell mennie, miközben árnyékként ül mögöttem és végighallgatja, ahogy próbálnak olyannak beállítani, amilyennek sosem gondolt volna?

Magamban eszem, de igazából csak piszkálgatom az ételt. A maradékra fóliát borítok, majd a konyhaasztalnál ülve várom Edisont. Azt mondogatom magamban, hogy majd eszem, ha visszatér.

Eltelik egy óra. Kettő. Már éjfél elmúlt, de még nem jön. Az üzeneteimre se válaszol, amíg végül a karomra hajtom fejem.

Azon kapom magam, hogy a kórházi Kenguru szobára gondolok. Onnan kapta nem hivatalos nevét, hogy a falfestmény ezt az erszényest ábrázolja. Ide tesszük az édesanyákat, akik elvesztik a babájukat.

Ha őszinte akarok lenni, mindig is utáltam ezt a szót: elvesztik. Azok az édesanyák pontosan tudják, hol a kisbabájuk. Szó szerint bármit megtennének – bármit odaadnának, akár a saját életüket is –, csak visszakapják őket.

A Kenguru szobában a szülők annyi időt tölthetnek a halott csecsemőjükkel, amennyit csak akarnak. Biztosan Turk és Brittany Bauer is járt itt. Sarokszoba, közvetlenül a főnővér irodája mellett, amit szántszándékkal elkülönítettek a szülőszobáktól, mintha a gyász fertőző lenne.

Az elszigeteltség azt is jelenti, hogy a szülőknek nem kell elhaladniuk a többi szoba mellett, ahol csupa egészséges kisbaba és kismama fekszik. Nem kell hallaniuk az újszülöttek sírását, amikor az övék máris elhagyta e világot.

A Kenguru szobában helyezzük el azokat a szülés előtt álló kismamákat is, akik az ultrahang alapján tudják, hogy a gyermekük nem maradhat életben. Vagy azokat, akiknél valami durva rendellenesség miatt egy kései időpontban kell megszakítani a terhességet. Vagy azokat, akik világra hozták életképtelen magzatukat, hogy egyszerre éljék át a létező legfelemelőbb pillanatot és a legszörnyűbb lidércnyomást.

Ha nővérként engem osztottak be a páciens mellé, gipszlenyomatot készítettem az elhunyt kisbaba tenyeréről. Vagy hajmintát vettem. Profi fotóst hívtam, aki tudta, hogyan készítsen fényképet az elhunytról, majd retusálja úgy, hogy gyönyörűnek és elevennek tűnjék. Mindent betettem egy emlékdobozba, hogy a szülőknek ne kelljen üres kézzel távozniuk a kórházból.

Az utolsó páciensemet, aki használta a Kenguru szobát, Jiaónak hívták. A férje éppen doktorált a Yale-en; ő maga építész volt. Egész terhessége alatt túl sok magzatvizet termelt, ezért hetente be kellett jönnie amniocentézisre, hogy megvizsgálják a magzatot és leszívják a felesleget. A nagyságrendek érzékeltetésére: egyik éjjel négy liter magzatvizet szívtam le, ami nyilvánvalóan nem normális, és még kevésbé egészséges. Megkérdeztem az orvost, mi lehet ez: hiányzik a magzat nyelőcsöve? A méhben a baba lenyeli a magzatvizet, vagyis ha túl sok gyűlik fel belőle, akkor ez nem történik meg. Csakhogy az ultrahang nem mutatott semmit, így senki sem tudta meggyőzni Jiaót, hogy ez komoly gond. Ő biztosan tudta, hogy a babával minden rendben.

Amikor egy napon bejött, a babánál ödémát találtunk: víz gyűlt fel a bőre alatt. Jiao egy hetet töltött bent, azután az orvosa megpróbálta beindítani a szülést, de a baba ezt rosszul tűrte, így végül császármetszés lett a vége. Mint kiderült, a kisbabának pulmonális hipopláziája volt – egyszerűen nem fejlődött ki a tüdeje. Szülés után az anyja karja között halt meg, felpüffedten, mintha mályvacukrokból rakták volna össze.

Jiao a Kenguru szobába került, s mint oly sok anya, akinek el kellett fogadnia, hogy a kisbabája nem maradt életben, ő is katatónná vált. Ugyanakkor, ellentétben a többi anyával, nem sírt és nem akarta látni a babát – mintha az elméjében őrizne egy képet az ő tökéletes kisfiáról, és nem érné be kevesebbel. A férje próbálta elérni, hogy fogja meg a babát; az anyja próbálta elérni, hogy fogja meg a babát; az orvosa próbálta elérni, hogy fogja meg a babát. Végül, nyolc óra katatónia után meleg takaróba bugyoláltam a kicsit és sapkát húztam a fejébe, úgy vittem vissza Jiao szobájába.

– Jiao – szólítottam meg –, nem segítene nekem a fürdetésben?

Jiao nem felelt. Vetettem egy pillantást a férjre, szerencsétlen férjére, aki biztatóan bólogatott.

Megtöltöttem a kádat meleg vízzel és elővettem egy maroknyi törlőkendőt. Jiao ágyának végében gyengéden kicsomagoltam a babát. A meleg vízbe mártottam egy kendőt, hogy végigszaladjak vele hurkalábain, kéklő karjain. Megtörölgettem a felpüffedt arcot, a merev ujjakat.

Azután átadtam Jiaónak a nedves ruhát. Szó szerint a tenyerébe nyomtam.

Nem tudom, a víz térítette-e magához a kábultságból, de miközben a kezemmel irányítottam mozdulatait, végigtörölgette a baba minden ráncát és hurkáját. Bebugyolálta őt a takaróba. A mellkasához szorította. Végül olyan fájdalmas zokogással, mintha önmagából tépne ki egy darabot, visszaadta nekem.

Sikerült megőriznem az önuralmam, amíg kivittem a csecsemőt a Kenguru szobából. Azután, ahogy Jiao beleomlott a férje karjába, én is elvesztettem a fonalat. Nem tehettem semmit: végigzokogtam az utat egész a hullaházig, és amikor odaértem, én sem engedtem el könnyebb szívvel a babát, mint az édesanyja.

Kulcs fordul a zárban, mielőtt Edison besurranna. Szeme hozzászokik a sötéthez; lopakodik, mert arra számít, hogy már alszom. Ehelyett tiszta hangon kimondom nevét a konyhaasztalnál.

– Miért nem alszol? – hőköl hátra.

– Miért nem vagy itthon?

Tisztán látom: egy árny az árnyak között.

– Egyedül voltam. Csak sétáltam egyet.

– Hat órán át? – bukik ki belőlem.

– Igen, hat órán át – fortyan fel Edison. – Miért nem szereltetsz rám nyomkövetőt, ha ennyire nem bízol bennem?

– Benned bízom – fogalmazok óvatosan. – A világban nem vagyok olyan biztos.

Megállok, amíg csak centik választanak el minket. Minden anya aggódik, de egy fekete anyának kicsit többet kell aggódnia.

– A séta is lehet veszélyes. A létezés is lehet veszélyes, ha rosszkor vagy rossz helyen.

– Nem vagyok ostoba.

– Mindenkinél jobban tudom. Épp ez a gond. Elég okos vagy, hogy ez ürügy legyen olyanok számára, akik nem azok. Kétkedésre adsz okot, ahogy mások nem. Te ettől vagy te, ez tesz rendkívülivé, de muszáj jobban vigyáznod magadra. Talán már nem sokáig leszek melletted… – A mondat önmagától bomlik ki, támad életre. – Talán itt kell, hogy hagyjalak.

Látom, ahogy az ádámcsutkája felugrik, majd vissza. Tudom, hogy neki is ez jár a fejében. Elképzelem, ahogy New Haven utcáit rója, de hiába próbál távol kerülni a ténytől, hogy nemsokára vége a tárgyalásnak. S akkor minden megváltozik.

– Mama – szólal meg erőtlen hangon. – Mit kéne tennem?

Egy pillanatig próbálom eldönteni, hogyan sűrítsem a válaszba egy élet tapasztalatait. Azután fénylő tekintettel a szemébe nézek.

– Élj!

Edison elhúzódik tőlem. Egy pillanattal később becsapódik az ajtaja. A zene összemos minden hangot, amit hiába próbálok kivenni.

Azt hiszem, már tudom, miért hívják azt a helyiséget Kenguru szobának. Ha többé nincs is velünk a gyermekünk, örökre magunkkal hordozzuk.

Amikor egy szülőt elszakítanak a gyermekétől, a szoba akkora lesz, hogy belefér az egész világ. A mama temetésén a legjobb kabátom zsebébe dugtam egy marék hideg földet a sírjából. Néha idebent a házban is felveszem azt a kabátot, csak úgy. Ujjaim között szűröm át a földet, görcsösen öklömbe szorítom.

Edison vajon mit fog megőrizni belőlem?

TURK

Két kezembe fogom Brit arcát, hogy egymáshoz érintsem a homlokunkat.

– Lélegezz! – ismétlem. – Gondolj Bécsre.

Egyikünk se járt soha Bécsben, de Brit az ócskásnál talált róla egy régi képet, amit felakasztott a szobánkban. A csicsás városházáról készült, előtte a térrel, ahol hemzsegnek a járókelők és a totyogó kisgyerekeket kézen vezető anyukák – valamennyien fehérek. Mindig azt terveztük, hogy egyszer összespórolunk annyi pénzt, amiből eljuthatunk oda. Amikor Brit lázasan készülődött a szülésre, a Bécsben állapodtunk meg mint titkos jelszóban, ha túlságosan elragadná a hév.

Nem kerüli el a figyelmem, hogy ugyanazzal a szóval próbálom lenyugtatni, amit a vajúdás közben használtam, csak most azért ismételgetem, hogy ne lássa maga előtt a halott fiunk képét.

Hirtelen kitárul a tárgyaló ajtaja. Az ügyésznő lép be rajta.

– Ezt jól csinálta. Az esküdtek szeretik, ha a gyászoló anya képtelen uralkodni magán, de fenyegetőzni a bíróságon? Nem túl bölcs dolog.

Britnél elszakad a cérna. Ellöki magát és odaáll az ügyész elé.

– Én nem színészkedem – közli veszedelmesen lágy hangon. – És te nem fogod megmondani nekem, mi a jó ötlet, te szakadt ribanc!

Megragadom a karját.

– Miért nem szeded ráncba magad, bébi? Ezt majd én intézem.

Britnek a szeme se rebben. Falként tornyosul Odette Lawton elé, akár egy alfa hím, amíg rá nem bír egy korcsot a meghunyászkodásra. Azután hirtelen megpördül, elrohan és bevágja maga mögött az ajtót.

Már az is valami, hogy Brittel bent lehetünk a teremben, még ha tanúskodni is fogunk. Volt ezzel kapcsolatban egy meghallgatás, mielőtt elkezdődött a tárgyalás. Az a rohadt kirendelt védő azt hitte, távol tarthat minket, ha indítványozza a tanúk elkülönítését, de a bíró úgy döntött, jogunk van bent lenni – mégiscsak mi vagyunk Davis szülei. Az ügyész csak nem akar okot adni, hogy felülvizsgálja a döntését.

– Beszélnünk kell, Mr. Bauer – sóhajt fel az ügyész.

Karba teszem a kezem.

– Miért nem inkább azt csinálja, ami a dolga lenne? Megnyerni a pert?

– Nem olyan könnyű, miközben a felesége nyíltan fenyegetőzik, és erőszakos gonosztevőt játszik gyászoló anya helyett. – A szemembe néz. – Nem hívhatom be tanúnak.

– Mi? – hördülök fel. – De hát ezt gyakoroltuk, amióta…

– Akkor sem bízom benne – közli tárgyilagos hangon. – A felesége elszabadult hajóágyú. Nem akarom, hogy mindent tönkretegyen.

– Az esküdteknek Davis anyjától kell hallaniuk…

– Nem, ha nem tudom garantálni, hogy nem intéz rasszista kirohanást a vádlott ellen. – Hűvös tekintettel végigmér. – Ön és a felesége viszolygásra késztet, Mr. Bauer, engem és mindenki mást, aki úgy néz ki, mint én. Őszintén szólva nem érdekel a sorsuk, viszont én vagyok a legjobb esélyük – az egyetlen esélyük –, hogy igazságot szolgáltassanak a fiuknak. Tehát nemcsak azt mondom meg, mi jó ötlet és mi nem, de én osztom a lapokat is. És én azt mondom, hogy a feleségének nem osztok lapot.

– Ha nem tanúskodik, a bíró és az esküdtszék azt fogja hinni, hogy valami nem stimmel.

– A bíró és az esküdtszék azt fogja hinni, hogy teljesen magába omlott. Tanúnak pedig ott lesz maga.

Ez azt jelenti, hogy én kevésbé szerettem Davist? A gyászom nem elég mély, mert még képes vagyok lakatot tenni a számra – nem úgy, mint Brit?

– Hallotta, amikor a védelem tegnap előállt az elmélettel, hogy a fia súlyos anyagcserezavarban szenvedett, amit nem diagnosztizáltak?

Amikor a gyerekgyógyász tanúskodott. A szakzsargonból nem sokat értettem, de a lényeget kihámoztam.

– Ja – legyintek. – Erőtlen próbálkozás.

– Nem egészen. Amíg távol volt, a hatósági orvos szakértő megerősítette az eredményeket. Davis szűrővizsgálata kimutatta az MCADD-t. Tőlem telhetően igyekeztem ellensúlyozni ezt a tényt, de a védelem elültette a kétkedés magvát, ami már gyökeret is vert: eszerint a kisfiánál egy potenciálisan halálos rendellenességet diagnosztizáltak, csak a vizsgálat eredményei túl későn érkeztek meg. Ha ez nem így történik, Davis még most is élne.

Érzem, ahogy a térdem megadja magát; nehézkesen lerogyok az asztalra. A kisfiam halálos beteg volt, és nem is tudtunk róla? Hogyan nézhette be ennyire a kórház?

Ez olyan… véletlenszerű. Olyan céltalan.

Az ügyész megérinti a karomat. Nem tehetek róla, de összerezzenek.

– Ne csinálja ezt. Ne tévedjen el a saját fejében. Csak azért mondtam el, hogy ne lepődjön meg, ha majd erről kikérdezik. Kennedy McQuarrie csupán egy lehetséges diagnózist talált, amit soha nem erősítettek meg. Davist nem kezelték, tehát a védelem ezzel az erővel azt is mondhatná, hogy a fia felnőttként szívbeteg lett volna, csak mert megvolt rá a genetikai hajlama. Ez még nem jelenti azt, hogy valaha is bekövetkezett volna.

Nagyapára gondolok, akit egyik pillanatról a másikra vitt el a szívroham.

– Azért mondom el ezt, mert amikor visszamegyünk oda, a tanúk padjára fogom szólítani, maga pedig azokat a válaszokat adja, amiket elpróbáltunk az irodában. Ne felejtse el: ezen a tárgyaláson nincs helye annak, hogy mi lett volna, ha. Valami nemcsak megtörténhetett, de meg is történt. Valóban megtörtént. A kisfia halott.

Bólintok. Valaki meghalt. Valakinek fizetnie kell.

Esküszik, hogy az igazat mondja?

Ujjaim megfeszülnek a bőrkötésű Biblián. Már szoktam olvasni, de az esküről eszembe jut Bazi Ike, még a börtönidőkből. És Twinkie.

Sokat gondolok rá, ha őszinte akarok lenni. Elképzelem, ahogy kint van. Talán falja a spagettikonzerveket, ami után úgy csorgatta a nyálát. Mi lenne, ha összefutnánk az utcán? A Starbucksnál? Megölelnénk egymást? Vagy úgy viselkednénk, mint két idegen? Tudta, ki vagyok odakint, ahogy én is tudtam, ő kicsoda, de a börtönben minden más. Amit idekint megtanultam, odabent nem élt meg. Ha kereszteznénk egymás útjait, még mindig Twinkie lenne a számomra? Vagy csak egy újabb nigger?

Brit végre visszatér a terembe, az oldalán Francisszel. Amikor nedves és kipirult arccal bejött a mosdóból, azt hazudtam, hogy megmondtam az ügyésznek: senki se szólhat bele, hogyan gyászoljon a feleségem. Meg hogy nem tudnám elviselni, ha újra magába omlana, ezért lebeszéltem róla, hogy a tanúk padjára ültesse. Megmondtam neki, hogy szeretem, és szenvedek attól, ha szenvedni látom.

Bevette.

Esküszik, hogy az igazat mondja?

– Mr. Bauer – kezdi az ügyész –, Davis volt az első közös gyermekük a feleségével, Brittanyvel?

A veríték kiüt a hátamon. Érzem, ahogyan az esküdtek a tetovált horogkeresztre merednek – még azok is, akik úgy tesznek, mintha meg se látnák. Ujjaim rágörbülnek a szék karfájára. Megnyugtatóan sima és kemény. Tömör. Fegyver.

– Igen. Izgatottan vártuk.

– Tudták, hogy fiú lesz?

– Nem – rázom a fejem. – Meglepetésnek szántuk.

– Akadtak komplikációk a terhesség alatt?

– A feleségemnek terhességi diabétesze volt. A doki azt mondta, nem nagy ügy, amíg rendesen figyel az étrendjére. Így is tett. Ugyanúgy vágyott egy egészséges gyermekre, mint én.

– Mi a helyzet a szüléssel, Mr. Bauer? Ott is akadtak komplikációk?

– Nem, minden simám ment, de ezt csak a magam nevében mondhatom. Én a könnyebbik végét fogtam. – Az esküdt hölgyek elmosolyodnak, ahogy az ügyész előre megmondta. Csak el kell hitetnem velük, hogy ugyanolyan vagyok, mint bármelyik apa.

– Hol szült a felesége?

– A Mercy-West Haven kórházban.

– Miután megszületett a kisfia, Davis, ön is a karjába vette, Mr. Bauer?

– Igen. – Amikor elpróbáltuk ezt az irodában, mintha csak egy szerepet tanulnánk be, az ügyész azt mondta, hatásosabb lenne, ha könnyek szöknének a szemembe. Megmondtam neki, hogy kurvára nem tudok parancsra sírni, de ahogy most visszagondolok Davis születésére, mégis elszorul a torkom. Hát nem őrület, annyira szeretni valakit, hogy új életet teremtsünk vele? Mintha összedörzsölnénk két fadarabot, hogy szikrát csiholjunk – valami elevent és sziporkázót, ami egy perccel korábban még nem létezett. Emlékszem Davis rugdalózó lábára. Tenyerembe simuló apró fejére. Arra a viharos tekintetre, ahogy próbált kiismerni. – Még életemben nem éreztem ilyet. – Eltérek a forgatókönyvtől, de nem érdekel. – Azt hittem, hazugság, hogy valaki az első pillanatban beleszeret egy kisbabába, de így van. Olyan volt, mintha az arcában előre láttam volna az egész jövőmet.

– Ismerte az orvosi személyzet bármely tagját, mielőtt az adott kórházba kerültek?

– Nem. Brit nőgyógyásza itt dolgozott, szóval lefutott ügy volt.

– Kellemes tapasztalatai voltak ezzel a kórházzal kapcsolatban, Mr. Bauer?

– Nem – jelentem ki határozottan. – Nem voltak.

– Az első pillanattól kezdve így érezte, amikor felvették a feleségét?

– Nem. Azzal minden rendben ment. Még a szüléssel is.

Az ügyész elindul az esküdtek felé.

– Mikor változtak meg a dolgok?

– Amikor lejárt a nővérünk műszakja, és egy másik ápoló jött helyette. Egy fekete.

Az ügyész megköszörüli a torkát.

– Miért okozott ez gondot, Mr. Bauer?

Önkéntelenül felemelem a kezem és végigsimítok tetovált fejbőrömön.

– Mert én hiszek a fehér faj felsőbbrendűségében.

Némely esküdt még áthatóbban, még kíváncsibban méreget. Többen a fejüket csóválják. Mások lesütik a szemüket.

– Ön tehát a fehér felsőbbrendűség híve – állapítja meg az ügyész. – Az a véleménye, hogy a feketék, mint én is, egy alantasabb emberfajhoz tartoznak.

– Nem feketeellenes vagyok – tisztázom –, hanem fehérpárti.

– Tisztában van azzal, hogy nem kevesen vannak a világon – sőt itt, a teremben is –, akik sértőnek találják a meggyőződését?

– A kórházaknak viszont el kell látniuk minden pácienst, még azokat is, akiknek az eszméivel nem rokonszenveznek. Ha egy iskolai lövöldöző megsérül, miközben rendőrök próbálják kiiktatni, és beszállítják a sürgősségire, az orvosok ugyanúgy próbálják megmenteni az életét, még ha előtte meg is ölt tucatnyi más embert. Tudom, hogy az az életforma, amit a feleségemmel választottunk, sokak számára idegen, de az a nagyszerű ebben az országban, hogy mindenkinek jogában áll abban hinni, amiben csak akar.

– Mit tett, amikor megtudta, hogy egy fekete nővér fog gondoskodni az újszülött fiáról?

– Kérelmeztem, hogy ne nyúlhasson a kisbabámhoz.

– Az afroamerikai nővér, akiről beszél, most is itt van a teremben?

– Igen. – Ruth Jeffersonra mutatok. Olyan, mintha már ettől összezsugorodna.

Legalábbis ezt akarom hinni.

– Kinél kérelmezte a változtatást?

– A főnővérnél – felelem. – Marie Malone-nál.

– Mi történt e beszélgetés eredményeként?

– Nem tudom, de a nővért máshová helyezték.

– Később a vádlott mégis kapcsolatba került a fiával?

Bólintok.

– Davist körülmetélték. Úgy volt, hogy nem nagy ügy. Elviszik a csecsemőszobába, majd visszahozzák, amint végeztek. Utána már csak arra lettem figyelmes, hogy elszabadul a pokol. Emberek kiáltoztak segítségért, kocsikat toltak a folyosón, mindenki a csecsemőszoba felé tartott. A kölyköm is ott volt és… azt hiszem, Brittel mindketten tudtuk. Odaértünk a szobába, ahol egy csomóan állták körül a kisfiamat, és az a nő… ráemelte a kezét. – Nyelek egyet. – Bántotta. Olyan erővel ütötte a mellkasát, mintha be akarná zúzni.

– Tiltakozom! – szólal fel az ügyvéd.

A bíró lebiggyeszti az ajkát.

– Helyt adok.

– Hogyan reagált ön, Mr. Bauer?

– Szólni se tudtam. Brittel tisztára sokkot kaptunk. Hiszen előtte azt mondták, hogy ez a beavatkozás semmiség. Aznap délután kellett volna hazamennünk. Az agyunk egyszerűen nem tudta feldolgozni a látottakat.

– Ezután mi történt?

Ráeszmélek, hogy az összes esküdt tűkön ül. Minden arc felém fordul.

– A doktorok és a nővérek, mindenki úgy kapkodott, hogy már azt se tudtuk, melyik kéz kié. Azután megjött a gyerekgyógyász, dr. Atkins. Egy ideig ő is próbálkozott, azután közölte, hogy… hogy nincs mit tenni. – A szavak háromdimenzióssá válnak: filmmé, amiről nem tudom elfordítani a tekintetem. A gyerekorvos az órájára néz. A többiek feltartott kézzel hátralépnek, mintha valaki pisztolyt szegezne rájuk. A fiam túlságosan is mozdulatlan.

Zokogás bugyog fel belőlem. Görcsösen markolom a szék karfáját. Ha eleresztem, az öklömet eresztem szabadon. Keresek valakit, akit megbüntethetek. Felnézek, hogy egyetlen pillanatra látni engedjem, milyen üres vagyok belül.

– Azt mondta, a kisfiam meghalt.

Odette Lawton felém indul egy doboz zsebkendővel. Leteszi a minket elválasztó korlátra, mégsem nyúlok érte. Csak annak örülök, hogy Britnek nem kell végigcsinálnia ezt. Nem akarom, hogy még egyszer át kelljen élnie azt a pillanatot.

– Mi következett ezután?

– Nem engedhettem, hogy feladják. – A szavak mintha üvegből lennének. – Ha ők nem tudták megmenteni, majd én. Odaléptem a szemeteshez és kivettem a lélegeztetőt, amit Davisen használtak. Próbáltam kitalálni, hogyan kössem be. Nem mondhattam le a kölykömről.

Újra hallom az éles jajveszékelést, amit jól ismerek azokból a hetekből, amikor Brit még az ágyból se kelt fel. Összehúzza magát a helyén, mintha emberi kérdőjel lenne – mintha egész testével azt kérdezné, miért történt ez velünk.

– Mr. Bauer – vonja magára az ügyész újra a figyelmem. – Némelyek talán úgy gondolják, hogy ön mint a fehér felsőbbrendűség híve az egészet saját maga idézte elő, amikor kérelmezte, hogy egy afroamerikai ápolónő ne érhessen a fiához. Talán mindenért önt hibáztatják. Mit felel erre?

Veszek egy nagy levegőt.

– Én csak azt akartam, hogy a fiam a lehető legjobb esélyt kapja az életben. Ettől már a fehér felsőbbrendűség híve vagyok? – teszem fel a kérdést. – Vagy csak egy aggódó apa?

A szünetben Odette alaposan kioktat.

– Az ő dolga az, hogy meggyűlöltesse magát az esküdtekkel. Ez bizonyos mértékig hasznos, mert megerősíti a nővér indítékát, de csak egy bizonyos mértékig. A maga dolga az, hogy azokra a dolgokra irányítsa rá az esküdtek figyelmét, ami közös magukban, nem pedig azokra, amikben élesen különböznek. Azt kell megmutatnia, mennyire szerette a kisfiát. Ne csessze el azzal, hogy arra koncentrál, akit gyűlöl.

Néhány percre kettesben hagy minket Brittel, mielőtt újra szólítanak bennünket.

– Ő az – szólal meg Brit, amikor becsukódik mögötte az ajtó. – Ő az, akit tényleg gyűlölök.

A feleségemhez fordulok.

– Szerinted igaza van? Szerinted ez egészet magunknak köszönhetjük?

Folyton az jár a fejemben, amit Odette Lawton mondott: ha nem szólalok fel a fekete nővér ellen, most minden más lenne? Megpróbálta volna megmenteni Davist, amint ráeszmél, hogy nem lélegzik? Ugyanúgy kezelte volna, mint bármelyik vészhelyzetet, és nem súlyosbítja tovább a helyzetet?

A fiam már öt hónapos lenne. Fel tudna már ülni? Mosolyogna, ha meglátna?

Hiszek Istenben. Hiszek egy olyan Istenben, aki megjutalmaz a munkáért, amit az Ő nevében végzünk itt a földön – de akkor miért bünteti így a harcosát?

Ahogy Brit feláll, viszolygás torzítja el az arcát.

– Mikor lettél ilyen picsogó pöcsfej? – Hátat fordít nekem.

* * *

A szomszédaink – két babzabáló Guatemalából, akik nyilván átmásztak a drótkerítésen – Brit terhességének utolsó néhány hetében újítottak egy kiskutyát: egy bolyhos kis pukkancsot, egy ugató szőrcsomót, aki egy percig se tudott veszteg maradni. Frida, így hívták. Átjárt hozzánk és odaszart a füvünkre, ha meg nem, akkor megállás nélkül csaholt. Valahányszor Brit szundizni próbált egyet, az a vakarcs addig ugatott, amíg fel nem verte. Brit persze felhúzta magát ezen, amin aztán én is felhúztam magam, és bedörömböltem hozzájuk, hogy ha nem hallgattatják el a kis korcsot, majd én teszek róla, hogy abbahagyja a csaholást.

Egy nap arra mentem haza a munkából, hogy a babzabáló gödröt ás az azáleabokor mellé, a felesége meg könnyes arccal szorongat egy cipődobozt. Amikor beléptem a házba, Brit a kanapén ücsörgött.

– Szóval megpusztult a kis korcs – nézett fel.

– Nagyon úgy fest.

A háta mögé nyúlt, hogy előhúzzon egy flakon fagyállót.

– Tudod, egészen édes. Apa mindig mondta, hogy zárjam el a kutya elől, amíg kicsi voltam.

Egy pillanatig meredten néztem.

– Te megmérgezted Fridát?

Brit olyan szenvtelenül nézett vissza rám, mintha csak Francist láttam volna.

– Nem tudtam tőle aludni. Választanom kellett: vagy a gyerekünk, vagy az a kibaszott dög.

Kennedy McQuarrie az a fajta, aki szójalattét iszik. Nyilván Obamára szavazott, bőkezűen adakozik, ha egy reklámban szomorú kiskutyát mutatnak, és őszintén hiszi, hogy a világ jobb hely lenne, ha békében megférnénk egymással.

Pontosan az a vérző szívű libsi, akit ki nem állok.

Észben tartom ezt, ahogy lassan felém indul.

– Hallotta dr. Atkins tanúvallomását, miszerint a fia egy MCADD nevű születési rendellenességben szenvedett?

– Csak annyit értettem belőle, hogy pozitív lett a tesztje.

Az ügyész erre is betanított.

– Tisztában van azzal, Mr. Bauer, hogy egy kisbabának, ha nem ismerik fel időben az MCADD-t, szélsőséges mértékben leeshet a vércukorszintje, ami légzési rendellenességhez vezethet?

– Igen.

– Azzal is tisztában van, hogy ha egy kisbaba nem kap levegőt, az idővel szívleálláshoz vezet?

– Igen.

– S hogy ettől a kisbaba meg is halhat?

Bólintok.

– Ja.

– Azzal is tisztában van, Mr. Bauer, hogy ilyen esetben a nővér hiába próbálkozik bármivel, ami más körülmények között talán megmentené a kisbaba életét? Hogy a kisbaba feltehetőleg így is meghal?

– Feltehetőleg – ismétlem.

– Tudatában van annak, hogy ha Davis volt ez a kisbaba, akkor maga Teréz anya sem menthette meg?

Összefonom a karjaimat.

– Csakhogy az nem az én kisfiam volt.

Felveti az állát.

– Hallotta dr. Atkins tanúvallomását, ami mindenben megegyezett dr. Binnie-ével. Az ön gyermekének MCADD-je volt, Mr. Bauer, nem igaz?

– Nem tudom – biccentek Ruth Jefferson felé. – Az ott megölte, mielőtt még teljes bizonyossággal kiderült volna.

– Valóban ezt hiszi? A tudományos bizonyítékok láttán is?

– Igen – préselem ki magamból.

Felszikrázik a szeme.

– Ezt hiszi, vagy ezt kell hinnie?

– Mi?

– Ön hisz Istenben, Mr. Bauer, nemde?

– Igen.

– Hisz abban, hogy a dolgok okkal történnek?

– Igen.

– Mr. Bauer, ön használja az @FehérErő Twitter-azonosítót?

– Igen.

Sejtelmem sincs, mi köze ennek bármihez. Olyan ez az egész, mint kiállni a szélbe, ami minden pillanatban másik irányból fúj.

Bejegyeztet bizonyítéknak egy nyomtatott papírt.

– Ez a poszt az ön Twitter-fiókjában jelent meg, tavaly júliusban? – Bólintok. – Felolvasná, kérem, hogy mindenki megismerje?

– Mind azt kapjuk, ami jár.

– Akkor, felteszem, a fia is azt kapta, ami járt, nem?

Ujjaim megfeszülnek a korláton.

– Mit mondott? – Halkan, vészesen lüktet a hangom.

– Hogy a fia azt kapta, amit megérdemelt.

– A kisfiam ártatlan volt. Árja harcos.

Elengedi válaszomat a füle mellett.

– Ha belegondolok, ön is csak azt kapta, amit érdemelt…

– Fogja be!

– Ezért vádol egy ártatlan nőt a fia teljességgel véletlen halála miatt, nem igaz? Mert ha belegondolna, hogy valójában mi történt… hogy a fia egy genetikai aberrációt hordozott…

Dühödten egyenesedek fel.

– Fogja be…

Az ügyész kiabál, de ez a ribanc még őt is túlüvölti.

– Képtelen elfogadni a tényt, hogy a fia halála teljességgel értelmetlen és nem más, mint egyszerű véletlen. Muszáj Ruth Jeffersont okolnia, mert ha nem teszi, csak önmagát okolhatja, hiszen maga és a felesége teremtett egy genetikailag hibás árja gyereket. Nem így van, Mr. Bauer?

A szemem sarkából látom, ahogy Odette Lawton a bíró felé indul, de már én sem ülök a helyemen, áthajolok a tanúk padjának korlátján. A szörnyeteg, aki idáig bennem szunnyadt, hirtelen életre kel és tüzet okád.

– Te picsa! – Nekiesek Kennedy McQuarrie torkának. Már félúton járok, amikor valami bőrnyakú kamuzsaru elkap. – Elárulod a saját fajodat, te büdös ribanc!

Távolról hallom, ahogy a bíró lesújt a kalapácsával és rendelkezik a tanú elvezetéséről. Érzem, ahogy kirángatnak a tárgyalóteremből, cipőm a márványpadlón csúszik. Hallom, ahogy Brit a nevemet sikoltozza, Francisből csatakiáltás tör elő, miközben a maganyosfarkas.org támogatói tapsviharban törnek ki.

Ezután már nem sokra emlékszem, csak hogy hunyorgok a fényben. Már nem vagyok a teremben. Valahová az épület mélyébe, egy cellába visznek, ahol csak egy priccs áll és egy budi.

Örökkévalóságnak tűnik, pedig csak egy félóra kell, hogy Odette Lawton megjelenjen. Kis híján elnevetem magam, amikor az őr kinyitja az ajtót, ő pedig ott áll előttem. Hős megmentőm, a fekete nő. Micsoda faszság.

– Ezért kár volt – közli. – Sokszor én is meg tudnám fojtani a védelem képviselőjét, de azért sosem próbáltam meg.

– Egy ujjal sem nyúltam hozzá – horkanok fel gúnyosan.

– Az esküdteket ez nem érdekli. Meg kell mondanom, Mr. Bauer, hogy a kirohanásával elvesztegette minden előnyünket, amit sikerült kiharcolnom. Most már semmit sem tehetek önért.

– Ezt meg hogy érti?

A szemembe néz.

– Az állam visszavonja a vádat.

Hát én nem fogom. Soha nem fogom.

KENNEDY

Ha Thunder bíró nem nézné olyan rossz szemmel, cigánykereket hánynék az irodájában.

Hátrahagyom Howardot és Rutht egy félreeső tárgyalóban. Remek esélyem nyílt rá, hogy egyszer s mindenkorra lezárjam az ügyet. Már kérelmeztem a vádlott felmentését, és amint belépünk a bíró irodájába, Odette-en is látom, hogy kilátástalannak tartja a helyzetét.

– Tudom, bíró úr – kezdek bele –, hogy meghalt egy kisbaba, ami tragikus esemény, de az égvilágon semmi sem bizonyítja, hogy Ruth Jefferson szándékosan vagy akár gondatlanságból bármit elkövetett volna ellene. Az ügyészi hivatalnak nem sikerült bizonyítani az állítólagos emberölést, ezért vissza kell vonnia a vádat.

A bíró Odette-hez fordul.

– Ügyésznő? Van bizonyítéka a kiterveltségre? A rosszhiszeműségre?

Odette megkerüli az egyenes választ.

– Úgy vélem, a baba sterilizálására tett utalás mindenképp indikátor.

– Bíró úr, ez csupán keserű reakció egy olyan nő részéről, akit méltatlan diszkrimináció ért. Csupán a későbbi események fényében tett szert ekkora jelentőségre, de semmiképp sem utal előre kitervelt gyilkosságra.

– Egyet kell értenem, Ms. McQuarrie – bólint Thunder bíró. – Talán kissé indulatos reakció, de a törvény értelmében kevés gyilkossági indítéknak. Ha a jogi képviselőket is felelősségre vonhatnánk mindazokért a bosszúszomjas kirohanásokért, melyekkel a bírót illetik, ha az ügy nem a nekik tetsző módon alakul, önök is rég rács mögött ülnének. Az indítványnak helyt adok, Ms. McQuarrie. A szándékos emberölés ügyében indult eljárást ezennel megszüntetem.

Ahogy a folyosón a tárgyaló felé tartok, hogy megosszam ügyfelemmel a jó hírt, a hátam mögé sandítok és meggyőződök róla, hogy minden tiszta – csak azután csapom össze a levegőben két sarkamat. Azért nem mindennap fordul elő, hogy egy gyilkossági ügy tárgyalása ilyen hirtelen kedvező fordulatot vesz, főként ha ez az első gyilkossági ügyünk. Elképzelem, amint Harry behív az irodájába, és a maga pokróc stílusában előadja, milyen kellemes meglepetést okoztam neki. Elképzelem, ahogy mostantól engem is odaenged a nagy ügyekhez, Howardot pedig előlépteti, hogy átvegye a mostani munkámat.

Sugárzó mosollyal toppanok a tárgyalóba. Howard és Ruth reménykedő tekintettel néz fel.

– Ejtették a gyilkossági vádat – vigyorodok el.

– Igen! – Howard öklével nagyot csap a levegőbe.

Ruth már óvatosabb.

– Tudom, hogy ez jó hír… de mennyire jó?

– A legeslegjobb – kiáltom. – A gondatlanságból elkövetett emberölés egészen más tészta. Még a legrosszabb esetben is – ha elítélnék – megúszná egy felfüggesztettel, de amilyen erősek az orvosi bizonyítékaink, őszintén szólva nagyon meglepne, ha nem mentenék fel minden vádpont alól…

Ruth a nyakamba ugrik.

– Köszönöm.

– Gondoljon csak bele! Hétvégére véget érhet az egész. Holnap bejövök a bíróságra, és megmondom, hogy a védelem átadja az ügyet az esküdteknek, hogy a lehető leggyorsabban meghozzák a döntést…

– Várjon – szakít félbe Ruth. – Mi?

Hátralépek.

– Az esküdtek ezek után nekünk fognak igazat adni. Már csak le kell aratnunk a babérokat.

– De hát nem tanúskodtam – emlékeztet Ruth.

– Nem hinném, hogy ezek után kellene. A dolgok most tényleg a lehető legjobban állnak. Az esküdtek retinájába beleégett a kép, ahogy Turk Bauer megpróbálta kitekerni a nyakam, szóval máris a maga oldalán állnak.

Szálfaegyenesre kihúzza magát.

– Megígérte.

– Megígértem, hogy mindent megteszek a felmentése érdekében, és meg is tettem.

Ruth megrázza a fejét.

– Megígérte, hogy elmondhatom a magamét.

– Az a legszebb az egészben, hogy már nem kell – mutatok rá. – Az esküdtek meghozzák az ítéletet, maga pedig szépen visszakapja az állását. Mintha mi sem történt volna.

Ruth hangja halk, mégis eltökélt.

– Gondolja, hogy úgy tehetek, mintha mi sem történt volna? Ezt látom mindennap és mindenhol, ahová csak megyek. Gondolja, hogy csak úgy visszakapom a munkámat? Hogy nem leszek örökre a fekete nővér, akivel csak a baj van?

– Ruth! – hitetlenkedek. – Kilencvenkilenc százalékban biztos vagyok, hogy az esküdtszék ártatlannak fogja találni. Mi mást akarhat még?

Oldalt billenti a fejét.

– Hát még most sem érti?

Pontosan tudom, miről beszél.

Mindenről, amiről én nem beszéltem. Milyen tudni, hogy valaki állandó célpont, csakis a bőrszíne miatt. Milyen tudni, hogy dolgozhat keményen és végezhet kifogástalan munkát, jottányit sem változtat az őt körülvevő előítéleteken.

Igaz, megígértem, hogy esélye lesz elmondani az esküdteknek a saját verzióját, de mi értelme lenne, ha már gondoskodtunk arról, hogy nyugodt szívvel voksolhassanak a felmentésére?

– Gondoljon Edisonra…

– Csak a fiamra gondolok! – csattan fel Ruth. – Csak arra gondolok, mit fog gondolni az anyjáról, ha nem áll ki magáért. – A szeme résnyire szűkül. – Tudom, hogy működik az igazságszolgáltatás, Kennedy. Tudom, hogy a vádhatóságnak kell bizonyítékot szolgáltatnia, és azt is, hogy a tanúk padjára kell ültetnie, ha úgy akarom. A kérdés az, hogy megteszi-e a kötelességét. Vagy maga is csak egy újabb fehér, aki a képembe hazudott?

Howardhoz fordulok, akinek a feje ide-oda jár, mintha az amerikai nyílt teniszbajnokság női egyéni döntőjét nézné.

– Howard – töröm meg a varázst –, egy percre magamra hagyna az ügyfelemmel?

Kihúzza magát és távozik. Ruthoz fordulok.

– Mi a franc? Nem most van itt az ideje, hogy kiálljon az elveiért. Most csak annyit kell tennie, hogy bízik bennem. Ha kiáll oda és szónokolni kezd a jogairól, minden előnyünket elvesztegeti. Ezzel csak elidegeníti és kényelmetlen helyzetbe hozza az esküdteket. A zaklatottsága, az indulata olyan tisztán és világosan kiszűrődik majd a szavaiból, hogy ezzel semmissé tesz minden együttérzést. Az esküdtek így is épp eleget hallottak…

– Csak az igazat nem.

– Mi a fenéről beszél?

– Megpróbáltam újjáéleszteni azt a kisbabát. Azt mondtam, hogy eleinte nem nyúltam hozzá. Mindenkinek ezt mondtam, pedig megtettem.

Rosszullét környékez.

– Eddig miért nem mondta?

– Először azért hazudtam, mert nem akartam elveszíteni az állásomat. Azután mert nem tudtam, hogy bízhatok-e magában. Később, valahányszor megpróbáltam kitálalni, mindig szégyelltem, hogy eltitkoltam az igazat, ami csak még jobban megnehezítette a dolgot. – Vesz egy nagy levegőt. – El kellett volna mondanom a legelső nap, amikor találkoztunk. Nem volt szabad hozzányúlnom ahhoz a babához, még a kartonjára is ráírták, de amikor elkékült, kicsomagoltam, átmozgattam, megpaskoltam a lábát és az oldalára fordítottam – mindent megtettem, amit akkor szoktunk, ha próbálunk reakciót kicsalni a babából. Azután lépteket hallottam, mire gyorsan visszacsomagoltam. Nem akartam, hogy bárki lássa, amikor hozzá se érhettem volna.

– Miért írná át az egészet, Ruth? – kérdezem egy hosszú pillanat után. – Még ha az esküdtek el is hiszik, hogy mindent megpróbált, akkor is azt fogják gondolni, hogy elcseszte, és ezért valaki meghalt.

– Azt akarom, hogy tudják: elvégeztem a munkámat. Magától is folyton azt hallom, hogy az egésznek semmi köze a bőröm színéhez, minden a szakértelmemről szól. Ezért akarom elmondani, hogy igenis jó nővér vagyok. Próbáltam megmenteni azt a babát.

– Azt hiszi, ha odaáll tanúskodni, elmondhatja majd a történetét és mindent helyre tehet, de ez nem így működik. Odette ízekre fogja szedni. Mindenáron megpróbálja majd bebizonyítani, hogy hazudik.

Ruth a szemembe néz.

– Inkább tartsanak hazugnak, mint gyilkosnak.

– Ha előáll egy másik verzióval, mint amit eddig sulykoltunk, elveszti minden hitelét. Én is elveszítem a hitelemet, márpedig egyedül én tudom, mi a legjobb magának. Ezért vagyok a jogi képviselője, hogy képviseljem, maga pedig hallgasson rám.

– Belefáradtam már, hogy kövessem az utasításokat. A legutóbb is azt tettem, ezért tartok itt. – Ruth karba teszi a kezét. – Holnap tanúskodni fogok a bíróságon – közli színtelen hangon. – Vagy megmondom a bírónak, hogy maga nem enged tanúskodni.

Ekkor értem meg, hogy el fogom veszíteni az ügyet.

Egyik este, amikor Ruthszal a tárgyalásra készültünk a konyhában, Violet igazán elemében volt: bugyiban szaladgált körbe-körbe a házban, miközben egyszarvúnak képzelte magát. Kiáltozása adta meg társalgásunk ütemét, mígnem a kicsattanó öröm helyett hirtelen fájdalmas csattanást hallottunk. Egy pillanattal később Violet sírni kezdett, s ahogy mindketten berontottunk a nappaliba, a padlón fekve találtunk rá. Halántékából dőlt a vér.

Megroggyant a térdem, de mielőtt még bármit tehettem volna, Ruth a karjába kapta kislányomat, és rászorította a sebére blúzának gallérját.

– Hé, hé! – csitítgatta Violetet. – Hát mi történt?

– Elcsúsztam – csuklott fel a lányom ijedten, miközben a vére átitatta Ruth blúzát.

– Látom, van is itt egy kis vágás – szólt nyugodt hangon Ruth. – Amit most szépen ellátunk. – Elkezdett utasítgatni a saját házamban: nedves törlőrongyot, fertőtlenítő kenőcsöt, ragtapaszt hozatott velem. Egy pillanatra sem engedte el Violetet; egy pillanatra sem szűnt meg beszélni hozzá. Még amikor felvetette, hogy bemehetnénk a Yale-New Havenbe, hátha szükség lenne egy öltésre, akkor is kimért, határozott hangon beszélt – míg engem kitört a frász, ha csak rágondoltam, milyen heg marad a sebesülés nyomán, vagy a gyerekvédelmi szolgálat fog rám szállni, amiért nem figyeltem eléggé és hagytam zokniban szaladgálni a csúszós padlón. Amikor végül két öltés kellett, Violet akkor se rajtam csüngött, hanem Ruthon, aki megígérte neki, hogy ha elég hangosan énekelünk, semmit sem fog érezni. Így történt, hogy teli torokból harsogtuk a Legyen hót, és Violet nem sírt. Később, amikor már tiszta kötést kapott, és békésen aludt az ágyában, köszönetet mondtam Ruthnak.

Nagyon érti a dolgát, jegyeztem meg.

Tudom, felelte.

Most sem akar mást, csak tudatni az emberekkel, hogy igazságtalanul bántak vele a bőrszíne miatt, és gondoskodni arról, hogy makulátlan legyen az ápolónői híre.

Még ha emiatt bűnösnek is ítélik.

– Egyedül iszol. – Amikor hazatér a kórházból, Micah a sötét konyhában talál rám. – Tudod, ez az első jele.

Felemelem a poharam és lehúzok egy nagy kortyot.

– Minek?

– A felnőttkornak – sóhajt fel. – Nehéz napod volt?

– Pompásan indult, sőt fantasztikusan. Azután minden elszaródott.

Micah leül mellém, lazít a nyakkendőjén.

– Akarsz róla beszélni? Vagy bontsak magamnak egy másik, külön palackot?

Felé lököm a bort.

– Azt hittem, már zsebben van a felmentés, azután Ruth eltökélte, hogy hazavág mindent.

Miközben bort tölt magának, elmesélek mindent. Kezdve attól, hogy Turk Bauernél teljesen elszakadt a cérna, és szó szerint gyilkos tekintettel ugrott nekem; az adrenalinlöketen át, ami szétáradt az agyamban, miután a bíró helyt adott a felmentési indítványnak, egészen Ruth beismeréséig és a saját felismerésemig, hogy ha azt kéri, be kell hívnom tanúnak. Még ha ezzel kútba is esik minden reményem, hogy taroljak az első gyilkossági ügyemben.

– Mégis mit kellene tennem? Akármit kérdezek Ruthtól, csak rontani fog a megítélésén. Arról nem is beszélve, mit fog művelni vele az ügyész. – Megborzongok, ha Odette-re gondolok, aki még nem is tud a váratlan fordulatról. – Nem hiszem el, hogy ilyen közel voltam. Nem hiszem el, hogy képes tönkretenni mindent.

Micah megköszörüli a torkát.

– Egyes számú radikális felvetés: talán kivonhatnád magad az egyenletből.

Eleget ittam, hogy kezdjenek összemosódni a dolgok, ezért talán nem hallottam jól.

– Hogy mondod?

– Te nem voltál közel, csak Ruth.

Felhorkanok.

– Ne csinálj ebből szemantikai kérdést. Együtt sírunk, együtt nevetünk.

– Csak épp ő kockáztat többet – emlékeztet gyengéden Micah. – A jó hírét. A munkáját. Az életét. Ez az első tárgyalás, ami igazán fontos neked, Kennedy, ezért elfelejted, hogy Ruth az egyetlen, aki számít.

Beletúrok a hajamba.

– A kettes számú radikális felvetés?

– Mi van, ha Ruth számára nem az a legjobb, ha nyer? Ha neki sokkal fontosabb, hogy végre esélye legyen elmondani, amit akar?

Megéri kimondanunk, amit ki akarunk mondani, ha emiatt börtönbe kerülünk? Ha emiatt elítélnek? Ez ellentmond mindennek, amit valaha tanultam, amiben valaha hittem.

Csak hát nem engem ítélnek meg.

Ujjbegyemmel dörzsölgetni kezdem a halántékom. Micah szavai ott köröznek a fejemben.

Fogja a borát és áttölti az én poharamba.

– Neked nagyobb szükséged van rá. – Homlokon csókol. – Azért ne maradj fenn túl sokáig!

Péntek reggel, amikor a parkolóba sietek, hogy találkozzak Ruthszal, elhaladok a városháza mellett. Itt áll Sengbe Pieh emlékműve – az egyik rabszolgáé, aki részt vett az Amistad-felkelésben. 1839-ben a hajó otthonukból elrabolt afrikaiakat szállított, hogy a Karib-térségben eladják őket rabszolgának. A bennszülöttek fellázadtak, megölték a kapitányt és a hajószakácsot, azután kényszerítették a megmaradt tengerészeket, hogy forduljanak vissza Afrika felé; ők azonban kijátszották az afrikaiakat – északnak fordultak, így a hajó az amerikai hatóságok kezébe került. Az afrikaiakat egy New Haven-i raktárban börtönözték be, hogy ott várják ki a tárgyalást.

A feketék azért lázadtak fel, mert egy mulatt szakács úgy hallotta, hogy a fehér matrózok meg akarják ölni és fel akarják falni a feketéket. A fedélzeten tartózkodó fehérek ugyanúgy kannibáloknak hitték az afrikaiakat.

Mindkét oldal tévedett.

Amikor a parkolóba érek, Ruth még a tekintetemet is kerüli. Fürge léptekkel a bíróság felé indul, a nyomában Edisonnal, amíg el nem kapom a karját.

– Továbbra is ezt akarja?

– Azt hitte, alszom rá egyet és meggondolom magam?

– Inkább csak reméltem – vallom be. – Könyörgök, Ruth…

– Mama? – Edison zavartan néz rá, majd rám.

Felhúzom a szemöldököm, mintha arra kérném: Gondolja meg, mit tesz vele.

Belekarol a fiába.

– Menjünk – felel egyszerűen, mielőtt továbbindul.

A bíróság előtt felduzzadt a tömeg. Mióta a média beszámolt róla, hogy a vád részéről az ügy lezárult, mindenki még vérmesebb lett. A szemem sarkából látom Wallace Mercyt és a rajongótáborát, amint tovább virrasztanak. Talán rá kellett volna uszítanom Wallace-t Ruthra; talán ő meg tudta volna győzni, hogy hajtson fejet, és engedje, hogy az igazságszolgáltatás megtegye a többit. Persze, őt ismerve valószínűbb, hogy inkább megragadta volna az alkalmat az ige terjesztésére – talán még be is tanította volna Ruthnak, mit kell mondania.

Howard fel-alá járkál a tárgyalóterem előtt.

– Akkor végeztünk – kérdi nyugtalanul –, vagy…?

– Igen – bólintok kurtán. – Vagy.

– Ha érdekli, Bauerék is visszatértek. A karzaton ülnek.

– Kösz, Howard – felelem epésen. – Ettől mindjárt jobban érzem magam.

Utoljára szólok Ruthoz, mielőtt mindnyájan felállnánk a bíró előtt.

– Hadd adjak egy utolsó tanácsot – suttogom. – Legyen olyan higgadt és nyugodt, amennyire tud. Amint felemeli a hangját, az ügyész a torkának ugrik. Ahogy velem beszél, ugyanúgy beszéljen Odette-tel is, ha majd kérdezi.

Felém fordul. Csak egy pillanatra találkozik a tekintetünk, de látom, mi lappang az övében: félelem. Szóra nyitom a szám, ahogy érzékelem a gyengeséget – talán még most sem késő –, azután eszembe jut, amit Micah mondott.

– Sok szerencsét!

Felállok, hogy a tanúk padjára szólítsam Ruth Jeffersont.

Valahogy mintha kisebb lenne idekint. A haja szokás szerint feszes kontyban. Azelőtt is feltűnt, milyen szigorú a megjelenése? Ujjai görcsösen egymásba fonva az ölében – így akarja visszafogni a reszketését, de az esküdtek nem tudják ezt. Számukra csak a végletekig formálisnak és pedánsnak tűnik. Anélkül ismétli el az esküt, hogy bármilyen érzelemről árulkodna. Tudom, hogy irtózik a nyilvánosságtól, de szégyenlősségét könnyen össze lehet keverni a dölyffel, ami végzetes hiba lenne.

– Hány éves, Ruth? – vágok bele.

– Negyvennégy – feleli.

– Hol született?

– Harlemben, New Yorkban.

– Oda is járt iskolába?

– Csak néhány évig. Ezután ösztöndíjjal a Daltonba kerültem.

– Tovább is tanult? – kérdezem.

– Igen, a plattsburghi SUNY-n, azután a Yale-en. Ott szereztem meg a szakápolói diplomát.

– Elmondaná, mennyi ideig tartott a képzés?

– Három évig.

– Amikor megszerezte a szakápolói diplomát, esküt is tett?

Bólint.

– Florence Nightingale-eskünek hívják.

Beterjesztek bizonyítéknak egy papírlapot, amit utána a kezébe adok.

– Ez az eskü szövege?

– Igen.

– Felolvasná hangosan?

– Isten és az itt megjelentek előtt ünnepélyesen esküszöm, hogy tartom magam az ápolónői hivatás etikai normáihoz; híven együttműködöm az ápolói csapat többi tagjával; híven és legjobb tudásom szerint végrehajtom a munkám felügyeletével megbízott orvosok vagy nővérek utasításait… – Itt elcsuklik a hangja. Vesz egy nagy levegőt, mielőtt folytatja. – Sosem cselekszem ártó szándékkal vagy rosszakaratból, tudatosan nem alkalmazok semmilyen ártó szert, nem segédkezem ártalmas kezelésben. Nem fedem fel azokat a bizalmas értesüléseket, melyeknek a munkám végzése során a birtokába kerülök. Megesküszöm, hogy hivatásomat kötelességem teljes tudatában gyakorlom; tudásommal mindig az emberi életet és egészséget szolgálom, megelőzöm a betegséget és enyhítem a szenvedést. – Felnéz rám.

– Fontosnak tartja ezt az ápolónői esküt?

– Mindnyájan nagyon komolyan vesszük – bólint Ruth. – Ahogyan az orvosok a hippokratészi esküt.

– Mennyi ideig állt alkalmazásban a Mercy-West Haven kórházban?

– Több mint húsz évig – feleli Ruth. – Egész pályám során.

– Mi volt a hivatása?

– Az újszülöttek gondozása. Világra segítem őket, a műtőben tartózkodom a császármetszés során, gondoskodom az édesanyákról, majd a szülést követően a csecsemőkről.

– Hány órát dolgozik egy héten?

– Negyvennél többet. Gyakran kell túlóráznunk.

– Férjnél van, Ruth?

– Özvegy vagyok – válaszol. – A férjem katonaként harcolt Afganisztánban. Tíz éve esett el.

– Vannak gyermekei?

– Igen, a fiam, Edison. Tizenhét éves. – Felragyog a tekintete, ahogy Edisont keresi a karzaton.

– Emlékszik a 2015. október 2-i műszakjára?

– Igen – bólint Ruth. – Reggel hétkor mentem be, huszonnégy órázni.

– Önre bízták Davis Bauer gondozását?

– Igen. Az édesanyja kora reggel szült. Engem bíztak meg Brittany Bauer gyerekágyi gondozásával és az újszülött rutinvizsgálatával.

Leírja a vizsgálatot, amit a kórházi szülőszobában végzett el.

– Brittany Bauer jelen volt?

– Igen – felel Ruth –, akárcsak a férje.

– A vizsgálat során fény derült bármilyen rendellenességre?

– Felfigyeltem egy kis szívzörejre. Nem éreztem úgy, hogy riadalomra adna okot – újszülöttek körében ez meglehetősen gyakori –, ezzel együtt szükségesnek láttam az orvosi kivizsgálást, amit le is jegyeztem a kartonjára.

– A szülést megelőzően ismerte Mr. és Mrs. Bauert?

– Nem. Akkor ismertem meg őket, amikor beléptem a szobába. Gratuláltam nekik a gyönyörű kisfiukhoz, majd elmondtam, hogy csak rutinvizsgálatokat fogok végezni.

– Mennyi ideig tartózkodott velük egy helyiségben?

– Tíz-tizenöt percig.

– Sor került önök között bármilyen verbális kommunikációra?

– Megemlítettem a szívzörejt, de hozzátettem, hogy nincs miért aggódniuk. Közöltem, hogy a vércukorszint is javult a szülés óta, majd miután megmosdattam a gyermeket, javasoltam a kismamának, hogy próbáljon szoptatni.

– Milyen választ kapott a javaslatára?

– Mr. Bauer rám parancsolt, hogy tartsam távol magam a feleségétől. Azután közölte, hogy beszélni akar a felettesemmel.

– Mit érzett ekkor, Ruth?

– Megdöbbentem – vallja be. – Nem tudtam, mivel haragítottam őket magamra.

– Mi történt ezután?

– A főnököm, Marie Malone kiegészítést fűzött az újszülött kartonjához, amelynek értelmében az orvosi személyzet afroamerikai tagjai nem vehettek részt a gyermek gondozásában. Amikor megkérdeztem erről, azt felelte, hogy ez a szülők óhaja, ezért máshová oszt be.

– Mikor látta legközelebb a kisbabát?

– Szombat reggel. A csecsemőszobában tartózkodtam Corinne-nal – a kisbaba új gondozójával –, amikor behozták körülmetélésre.

– Ön milyen feladatot kapott aznap délelőtt?

Összeráncolja a homlokát.

– Kaptam két… nem is, három másik pácienst. Sűrű éjszaka állt mögöttünk; nem is kellett volna bent maradnom, csak egy másik nővér lebetegedett. Tiszta ágyneműért mentem a csecsemőszobába, meg bekapni egy energiaszeletet, miután a műszakom alatt egy falatot sem tettem.

– Mi történt, miután a kisbabát körülmetélték?

– Nem tartózkodtam a szobában, de felteszem, minden jól ment. Azután Corinne elkapott és megkért, hogy figyeljek rá, mert egy másik páciensét sürgősen át kellett tolni a műtőbe, és a szabályzat előírja, hogy körülmetélés után a kisbabát megfigyelés alatt kell tartani.

– Ön belement ebbe?

– Nem igazán volt választásom. Szó szerint nem volt senki, aki megtehette volna. Tudtam, hogy Corinne vagy Marie visszajön, amint tud.

– Ekkor milyennek találta a kisbabát?

– Gyönyörű volt – felel Ruth. – Bebugyolálva, békésen aludt, de néhány perc múlva láttam, ahogy a bőre kezd elszürkülni. Torokhangok törtek fel belőle. Látszott, hogy gondot okoz számára a légzés.

A tanúk padjához lépek, hogy a korlátra fektessem a kezem.

– Ekkor mit tett, Ruth?

Vesz egy nagy levegőt.

– Kibontottam a csomagját. Megérintettem, megkocogtattam a talpát, próbáltam rávenni a reakcióra.

Az esküdtek zavartan hallgatják. Ahogy karba tett kézzel hátradől, Odette arcán lassú mosoly árad szét.

– Miért tette ezt? Amikor a felettese megtiltotta, hogy hozzáérjen ahhoz a kisbabához?

– Muszáj volt. – Látható, ahogy Ruth felszabadul, mint egy bábból előtörő pillangó. Könnyedebb a hangja, ellágyulnak a vonásai. – Ilyen helyzetben minden nővér ezt tette volna.

– Ezután?

– Ezután riasztottam volna a vészhelyzeti csapatot, hogy megkezdjük az újjáélesztést, de lépteket hallottam. Tudtam, hogy jön valaki, csak azt nem, mit csináljak. Azt gondoltam, bajba kerülhetek, ha bárki meglátja, hogy kapcsolatba kerültem a babával, amikor megtiltották. Ezért visszacsomagoltam és hátrébb léptem, mielőtt Marie belépett a csecsemőszobába. – Ruth lenéz az ölére. – Ekkor kérdezte meg, mit csinálok.

– Mit felelt erre, Ruth?

Amikor felnéz, tekintetéből süt a szégyenkezés.

– Azt feleltem, hogy semmit.

– Hazudott?

– Igen.

– Nem is egyszer, hiszen amikor a rendőrségen megkérdezték, azt vallotta, hogy nem próbálta meg újjáéleszteni a kisbabát. Miért?

– Féltem, hogy elveszítem emiatt az állásomat. – Esengő tekintettel fordul az esküdtek felé. – Minden ösztönöm azt diktálta, hogy segítsek azon az újszülöttön, de közben tudtam, hogy elbocsáthatnak, ha megszegem a felettesem utasítását. Ha pedig elvesztem az állásomat, ki gondoskodik a fiamról?

– Vagyis gyakorlatilag választania kellett: vagy nem végzi rendesen a kötelességét, vagy ellenszegül a főnöke utasításának?

Bólint.

– Ebből sehogy se jöhettem ki jól.

– Mi történt ezután?

– Riasztották a vészhelyzeti csapatot. Nekem kellett végeznem a mellkasi kompressziót. Mindent megtettem, ahogyan a többiek is, de végül ez sem volt elég. – Felnéz. – Amikor megállapították a halál időpontját, Mr. Bauer kivette a maszkot a szemétből és megpróbálta folytatni az újjáélesztést, alig tudtam uralkodni magamon. – Ahogy egy nyílvessző röppen a cél felé, a tekintete úgy állapodik meg a karzaton ülő Turk Baueren. – Azt gondoltam: Hol hibáztam? Mit tehettem volna másként? – Egy pillanatra elhallgat. – Azután arra gondoltam: Engedték volna?

– Két héttel később levelet kapott – folytatom. – Elárulná, mi állt benne?

– Az egészségügyi hivataltól jött. Felfüggesztették a szakápolói engedélyemet.

– Mire gondolt, amikor ezt olvasta?

– Rájöttem, hogy engem tartanak felelősnek Davis Bauer haláláért. Tudtam, hogy ezért felfüggeszthetnek az állásomból, és így is lett.

– Azóta dolgozik valahol?

– Folyamodtam segélyért – feleli Ruth –, de rövid időn belül állást kaptam a McDonald’s-ben.

– Hogyan változott meg az élete a történtek után, Ruth?

Vesz egy nagy levegőt.

– Nincs már megtakarításom. Hétről hétre élünk. Aggódom a fiam jövője miatt. Nem használhatom az autómat, mert nem tudom kifizetni a regisztrációját.

Hátat fordítok, de Ruth még nem fejezte be.

– Azért vicces – teszi hozzá. – Az ember azt hiszi, hogy a közösség megbecsült tagja, a munka- és a lakóhelyén egyaránt. Csodás állásom volt. Kollégáim, egyben a barátaim is. Otthonom, amire büszke lehettem. Azután hirtelen kiderült, hogy mindez csak érzéki csalódás. Sosem tartoztam semmilyen közösséghez. Elviseltek, de nem láttak szívesen. Mindig különböztem, ahogy különbözni is fogok. – Felnéz. – A bőröm színe miatt mindig engem fognak hibáztatni.

Jaj, Istenem, gondolom. Kérlek, könyörgök, hallgass el, Ruth! Csak ezt ne!

– Nincs több kérdésem – próbálom menteni a kárt.

Mert Ruth többé már nem tanú, hanem időzített bomba.

Amikor hátradőlök a védelem asztalánál, Howard levegő után kapkod. Egy fecnit tol elém: MOST MI VAN?

Visszaírok neki: Amit SOHA nem akarsz magadnak.

Odette öles léptekkel indul a tanúk padja felé.

– Utasítást kapott rá, hogy ne érjen a kisbabához?

– Igen – bólint Ruth.

– Egészen máig azt vallotta, hogy nem is tette meg, amíg a felettese határozottan erre nem utasította.

– Igen.

– Most mégis azt vallja, hogy igenis hozzáért ahhoz a kisbabához, amikor bajba került?

Ruth bólint.

– Így igaz.

– Akkor most melyik? – erősködik Odette. – Hozzáért vagy sem Davis Bauerhez, amikor látta, hogy nem lélegzik?

– Hozzáértem.

– Szeretném ezt tisztázni. Tehát hazudott a felettesének?

– Igen.

– Hazudott a kolléganőjének, Corinne-nak?

– Igen.

– Hazudott a Mercy-West Haven kórház vészhelyzeti csapatának?

Ruth bólint.

– Igen.

– Hazudott a rendőröknek?

– Igen.

– Még akkor is, amikor pontosan tudta, hogy a fentieknek szakmai és erkölcsi kötelességük kideríteni, mi történt a halott csecsemővel?

– Igen, de…

– Meg akarta menteni az állását, mert a lelke mélyén maga is tudta, hogy helytelenül cselekszik?

– Én…

– Ha nekik hazudott – emeli fel a hangját Odette –, miért hinne el az esküdtszék bármit is abból, amit most mond?

Ruth odafordul a bokszba zsúfolt férfiak és nők felé.

– Mert igazat mondok.

– Rendben – lép tovább Odette –, de azért nem ez az egyetlen titka, igaz?

Hová akar kilyukadni?

– Abban a pillanatban, amikor a kisbaba meghalt – amikor a gyerekorvos megállapította a halál időpontját –, a lelke mélyén rohadtul nem érdekelte az egész, jól mondom?

– Dehogyisnem! – Ruth kihúzza magát a helyén. – Mindent elkövettünk, ahogy bármely más páciens esetében is tettük volna…

– Csakhogy ő nem olyan volt, mint bármely más páciens. Egy rasszista fehér pár gyereke volt. Egy olyan férfi gyereke, akit nem érdekelt az évek során felhalmozott szakmai tapasztalata…

– Téved.

– …aki nem másért kérdőjelezte meg a hozzáértését, csakis a bőrszíne miatt. Neheztelt Turk Bauerre, és neheztelt a fiára is, nem igaz?

Odette egészen közel áll Ruthoz, onnan kiabál a képébe. Ruth minden szónál lehunyja a szemét, mintha egy hurrikánt próbálna átvészelni.

– Nem – suttogja. – Sosem gondoltam ilyet.

– A kolléganője, Corinne mégis azt vallotta, hogy ön dühös volt, amiért nem gondoskodhatott tovább Davis Bauerről, nem?

– De igen.

– Húsz éven át dolgozott a Mercy-New Havenben.

– Igen.

– Azt vallotta, hogy tapasztalt, hozzáértő nővérnek tartja magát, aki szereti a munkáját.

– Igen – ismeri el Ruth.

– A kórháznak mégsem okozott gondot, hogy nagyobb tiszteletben tartsa egy páciens kérését, mint a saját alkalmazottját, s ezzel megkérdőjelezze az ön éveken át tanúsított szakértelmét.

– Úgy tűnik.

– Ez csak felbőszítette, nem?

– Felzaklatott – engedi meg Ruth.

Tarts ki, gondolom.

– Felzaklatta? Azt mondta, idézem: Az a gyerek semmit sem jelent nekem.

– Csak a pillanat hevében mondtam…

Odette tekintete felcsillan.

– A pillanat hevében! Mint amikor azt mondta dr. Atkinsnek, hogy sterilizálja a kisbabát, ha már körülmetéli?

– Nem gondoltam komolyan. Igaz, ettől még nem kellett volna. Hibáztam.

– Miben hibázott még? – teszi fel a kérdést Odette. – Amikor elmulasztott ellátni egy csecsemőt, aki az életéért küzdött, csak mert attól tartott, hogy ez milyen hatással lesz magára?

– Arra utasítottak, hogy ne tegyek semmit.

– Ezért aztán tudatos döntést hozott, hogy karba tett kézzel nézi az elkékülő gyermeket, miközben arra gondol: Mi lesz, ha elvesztem az állásomat?

– Nem…

– Vagy talán arra gondolt: Ez a csecsemő nem érdemli meg, hogy segítsek rajta. A szülei azt akarják, hogy hozzá se érjek, csak mert fekete vagyok. Hát most teljesül a kívánságuk.

– Ez nem igaz…

– Értem. Talán azt gondolta: Gyűlölöm a rasszista szüleit?

– Nem! – Ruth a füléhez kapja kezét, úgy próbálja kirekeszteni Odette hangját.

– Vagy talán ezt: Utálom ezt a babát, mert utálom a rasszista szüleit?

– Nem! – robban ki Ruth olyan erővel, hogy a tárgyalóterem falai is beleremegnek. – Arra gondoltam, hogy még holtan is jobb lesz neki, mintha ő nevelné fel.

Egyenesen Turk Bauerre mutat, miközben a hallgatás függönye leereszkedik az esküdtszékre, a karzatra, s igen, rám is. Ruth a szájához kapja a kezét. Kurvára késő, gondolom.

– Ti… tiltakozom! – nyögi ki Howard. – Indítványozom a válasz törlését.

Ugyanebben a pillanatban Edison kirohan a teremből.

Amint feloszlik a bíróság, elkapom Rutht és bevonszolom a tárgyalóba. Howardnak van annyi esze, hogy távol tartsa magát. Amint becsukódik az ajtó, Ruth felé pördülök.

– Gratulálok. Pontosan azt csinálta, amit sosem lett volna szabad.

Az ablakhoz lép, nekem háttal.

– Elérte, amit akart? Boldog, hogy végre tanúskodhatott? Az esküdtek most már csak egy dühös fekete nőt látnak, akiben úgy forr az indulat és a bosszúvágy, hogy a bíró szerintem már meg is bánta a gyilkossági vád visszavonását. Épp most hitette el mind a tizennégy esküdttel, hogy nem lát a dühtől, elég dühös még ahhoz is, hogy hagyjon meghalni egy kisbabát.

Ruth lassan megfordul. A délutáni napfény túlvilági glóriát von a feje köré.

– Dühös is vagyok. Dühös, már évek óta, csak eddig nem mutattam ki. Maga ezt nem értheti. Az év háromszázhatvanöt napján ügyelnem kell rá, hogy ne tűnjek vagy hangozzak túl feketének, ezért egyfolytában szerepet játszom. Felveszem a pókerarcot, mintha nem is lennének érzéseim. Van fogalma róla, milyen kimerítő ez? Átkozottul kimerítő, mégis megteszem, mert nincs pénzem óvadékra. Megteszem, mert van egy fiam. Megteszem, mert másként elveszíthetem az állásomat. Az otthonomat. Önmagamat. Ezért aztán csak dolgozom és mosolygok, fizetem a számlákat és befogom a számat, úgy teszek, mintha elégedett lennék, mert mások ezt akarják… nem is… ezt várják tőlem. Szégyenemre legyen mondva, de túlságosan is sokáig játszottam statisztaszerepet ebben a komédiában. Azt hittem, ha mindent megteszek, olyan lehetek, mint maguk.

Elindul felém.

– Nézzen csak magára. Milyen büszke rá, hogy közvédő, hogy segít a bajba került színeseknek, de gondolt rá valaha is, hogy a mi balszerencsénk közvetlenül kapcsolódik a maga jó szerencséjéhez? Talán a házat, amit a szülei vettek, csak azért dobták piacra, mert a tulajdonosok nem akarták szomszédjuknak az én mamámat. Talán csak azért szerzett olyan jó jegyeket, hogy bejuthatott a jogi egyetemre, mert a mamájának nem kellett napi tizennyolc órákat gürcölnie, majd éjjelente olvasnia vagy gondoskodnia arról, hogy megcsinálja a házi feladatát. Milyen gyakran jut eszébe, mennyire szerencsés, hogy saját otthona lehet, csak mert a családja nemzedékeken át gyarapíthatta a vagyonát, amit a színes családok nem engedhettek meg maguknak? Milyen gyakran szólal fel a munkahelyén, és gondol arra: milyen nagyszerű, hogy nem hiszik azt, az egész faja nevében beszél? Milyen nehéz találni egy üdvözlőkártyát a gyereke születésnapjára, amin ugyanolyan színű gyerek szerepel, mint ő? Milyen gyakran lát olyan festményt, amin olyannak ábrázolják Jézust, mint maga? – Zihálva, kipirult arccal elhallgat. – Tudja, az előítélet kétirányú utca. Vannak, akik szenvednek tőle, és vannak, akiknek hasznot hajt. Ki nevezte ki magát ügyeletes Robin Hoodnak? Ki mondta valaha is, hogy megmentőre van szükségem? Lesajnálóan közli velem, hogy elcsesztem az ügyét, amiért olyan keményen hajtott. A vállát veregeti, amiért a hozzám hasonló nincstelen, kiszolgáltatott feketék bajnoka, pedig ugyanúgy maga is tehet róla, hogy a földbe tipornak.

Centikre vagyunk egymástól. Érzem a bőréből sugárzó hőséget; látom magam tükröződni sötét pupillájában.

– Azt mondta, tud képviselni, Kennedy, de ez nem igaz. Nem tud rólam semmit. Nem is próbált megtudni. – Egyenesen a szemembe néz. – Ki van rúgva. – Azzal sarkon fordul és magamra hagy.

* * *

Néhány percig egyedül állok a tárgyalóban; érzelmek hadával küzdök. Hát ezért hívták a tárgyalást régen próbatételnek. Még sosem éreztem ilyen dühöt, szégyent és megalázottságot. Évek óta gyakorlom a hivatásomat, sok ügyfelem szívből gyűlölt, de még egyik sem tett lapátra.

Ezt érzi Ruth is.

Oké, megértem: sok fehér kicseszett vele, de ez még nem jelenti azt, hogy a rám boríthatja az egészet – hogy a többiek viselkedése alapján megítélhet.

Ezt érzi Ruth is.

Hogy mer azzal vádolni, hogy nem tudom képviselni, csak mert nem vagyok fekete? Hogy meri azt mondani, hogy nem is próbáltam megismerni? Hogy mer szavakat adni a számba? Hogy meri megmondani, mire gondolok?

Ezt érzi Ruth is.

Nyögve fordulok az ajtó felé. A bíró vár minket az irodájában.

Howard kitölti a keretet, ahogy kinyitom az ajtót. Jesszusom, róla teljesen elfeledkeztem!

– Kirúgta? – kérdezi, majd szégyellősen hozzáteszi: – Kicsit hallgatóztam…

Nekiindulok a folyosónak.

– Nem is rúghat ki. A bíró a tárgyalásnak ebben a szakaszában már nem engedné. – Ruth legfeljebb szakszerűtlen jogi képviseletre hivatkozhatna, de ha itt bárki is szakszerűtlen, az épp az ügyfél, aki megfúrja a saját felmentését.

– Akkor most mi lesz?

Megtorpanok, Howard felé fordulok.

– Én sem tudom jobban, mint maga.

A tárgyalás vége felé a védelem képviselője felmentésért szokott folyamodni, ám ezúttal, ahogy az Odette társaságában várakozó Thunder bíróra pillantok, olyan sötét tekintettel néz vissza rám, hogy alig van merszem felvetni a kérdést.

– Nincs rá bizonyíték, hogy Ruth tettei vagy a hiányuk okozta volna Davis Bauer halálát – kezdem erőtlenül. Eljutottam odáig, hogy már én sem tudom, mit higgyek.

– Bíró úr – veszi át a szót Odette –, ha figyelembe vesszük az imént elhangzottakat, ez nyilvánvalóan csak egy utolsó kétségbeesett kísérlet a védelem részéről. Olyannyira szilárd meggyőződésem ez, hogy alázattal kérném a bíróságot, semmisítse meg a szándékos emberölési vád visszavonásáról szóló határozatot. Ruth Jefferson az imént egyértelmű jelét adta rosszhiszeműségének.

– Ez esetben Ms. McQuarrie-nek kell igazat adnom – közli Thunder bíró zsémbes hangon. – Ezt a kört már lefutottuk, Ms. Lawton, szándékos emberölés kizárva. Ugyanakkor fenntartom a jogot, hogy elutasítsam a védelem felmentésre vonatkozó indítványát, mielőtt még benyújtaná. – Egyenként végigmér bennünket. – Záróbeszédek hétfő délelőtt. Ne csináljanak belőle ennél is nagyobb cirkuszt, jó?

A nap hátralévő részére hazaengedem Howardot, majd én is hazatérek. Túl sok gondolat kavarog az agyamban, a fejem szét akar hasadni, mintha lázas lennék. Amikor a házba toppanok, vaníliaillat fogad. A konyhában anyámat látom Wonder Woman-es kötényben, míg Violet az egyik széken térdel, könyékig a tésztában.

– Mami! – emeli fel ragacsos kezeit. – Meglepetéssütit csinálunk, úgyhogy csinálj úgy, mintha semmit se láttál volna.

A kifejezéstől valahogy elszorul a torkom. Csinálj úgy, mintha semmit se láttál volna.

A napom dióhéjban.

Anyám csak egy pillantást vet felém, s máris homlokráncolva méreget Violet felett.

– Minden rendben? – kérdi némán.

Válaszként csak leülök Violet mellé; ujjaimmal kikanalazok egy adag tésztát és enni kezdek.

A lányom balkezes, dacára a ténynek, hogy Micah-val nem vagyunk azok. Még egy ultrahangos fotónk is van arról, hogy már az anyaméhben a bal hüvelykujját szopogatta.

– Mi van, ha ilyen egyszerű? – mormolom magam elé.

– Ha mi ilyen egyszerű?

Felnézek anyámra.

– Szerinted a világ a jobbkezeseknek kedvez?

– Hát, ezen még sosem gondolkodtam…

– Azért van, mert te is jobbkezes vagy – mutatok rá –, de gondold csak végig. Konzervnyitók, ollók, még a szekrényajtók is – minden a jobbkezeseknek készül.

Violet felemeli kanalat szorongató kezét, hogy homlokráncolva nézegetni kezdje.

– Hé, kislány! – fordul hozzá anyám –, szerintem ideje lenne felmenni és kezet mosni, mielőtt kisül az első adag.

Violet lecsusszan a székről, közben feltartja a kezeit, ahogyan Micah szokta, mielőtt a műtőbe lép.

– Azt akarod, hogy rémálmai legyenek? – korhol az anyám. – De most komolyan, Kennedy! Ez meg honnan jött? Köze van az ügyhöz?

– Azt olvastam, hogy a balkezesek korábban halnak, mert hajlamosabbak balesetet szenvedni. A te korodban a tanárok nem csaptak rá a gyerek bal kezére, ha azzal próbált írni?

Anyám összefonja ujjait az ölében.

– Ami az egyiknek átok, a másiknak áldás. A balkezesek sokkal kreatívabbak. Michelangelo, da Vinci és Bach is az volt. A középkorban külön szerencsének tartották a balkezességet, mert mindenki a jobbjában tartotta a kardot és a balban a pajzsot, így a balkezesek váratlanul támadhattak. – Felém nyúl a spatulával, hogy megbökje mellkasom jobb oldalát. – Valahogy így.

Elnevetem magam.

– Honnan tudsz te ilyeneket?

– Sok romantikus történelmi regényt olvasok, szívem. Violet miatt pedig ne aggódj. Tudod, ha igazán akarja, bármikor megtanulhatja, hogyan legyen kétkezes. Az apád: na, ő jól bánt mindkét kezével, legyen szó akár az írásról, akár a házimunkáról, akár a tapizásról. – Elvigyorodik. – Persze nem mindenhol…

– Pfuj – nyögök fel. – Elég. – De közben már pörög az agyam: mi van, ha a világ olyan kirakójáték, amibe nem illünk? Ha csak úgy maradhatunk fent, ha megcsonkítjuk magunkat, lenyirbáljuk az éleket, addig csiszolgatjuk magunkat, amíg nem találunk egy helyet?

Miért nem vagyunk képesek megváltoztatni a játékszabályokat?

– Anya! Tudnál még maradni néhány órát?

* * *

Emlékszem, egy regényben olvastam az alaszkai őslakosokról, akik szellemnek hitték az első fehéreket, akikkel kapcsolatba kerültek. Miért gondoltak volna mást? Akárcsak a szellemek, a fehérek is gond nélkül átkelnek a falakon és a határokon. Akárcsak a szellemek, szabadon mehetünk, ahová tetszik.

Ideje kitapogatnom magam körül a téglákat.

Először is, a felhajtón hagyom a kocsit, és egy mérföldet gyalogolok a buszmegállóig. Csontig átfagyva vetem be magam egy drogériába, hogy felmelegedjek. Megállok egy polc előtt, ahol korábban soha, és leveszek egy kis lila flakont. „A sötét és egészségesen fénylő egyenes hajért.” Elnézem a szép nőt a képen. Közepes hajsűrűséghez, olvasom. Egyenes, selymesen fénylő haj. Végigfutom a használati utasítást, a számtalan lépést, amit végre kell hajtani, hogy a haj olyan legyen, mint az enyém, amikor csak megszárítom.

A következő a hajhidratáló olaj. Majd egy tubus fekete Ampo Pro Styl gél. Egy szatén hálósipka, ami állítólag csökkenti az éjszakai seprűsödést és töredezettséget.

Az összes termék idegen számomra. Sejtelmem sincs róla, mire valók, miért kellenek a feketéknek, hogyan használják őket. Azt viszont lefogadom, hogy Ruth fejből meg tud nevezni öt olyan sampont, amit a fehérek használnak – hála a megkerülhetetlen tévéreklámoknak.

Elsétálok a belváros felé, ahol egy ideig a padon ülve várom a buszt, közben elnézek két hajléktalant, amint leszólítják a járókelőket. Többnyire a jómódú öltönyös fehéreket, esetleg a fülhallgatós egyetemistákat veszik célba, s közülük minden hetedik-nyolcadik elő is kapar egy kevés aprót. Az egyik hajléktalan rendre többet zsebel be, mint a másik. Idősebb és fehér. A másik – egy fiatal fekete – többször jár pórul.

A New Haven-i Hill negyed a legrosszabb hírűek közül való. Tucatnyi ügyfelem volt már innen – a legtöbb drogot árult a Church Street South önkormányzati bérlakásainál. Ahol Ruth nővére, Adisa lakik.

Az utcákat járom. Kölykök szaladgálnak, kergetik egymást. Lányok bújnak össze, pereg a nyelvük, spanyolul beszélnek. Férfiak állnak őrt a sarkokon, némán, karba tett kézzel. Közel s távol én vagyok az egyetlen fehér. Már kezd sötétedni, amikor betérek egy spanyol üzletbe. A kasszás a pulttól figyeli, ahogy végigmegyek a sorokon. A tekintete mintha lyukat perzselne a lapockáim közé.

– Segíthetek? – kérdezi végül, mire megrázom a fejem és távozom.

Nyugtalanító, hogy senki hasonlót nem látok. A járókelők nem néznek a szemembe. Idegennek számítok, ötödik keréknek – valakinek, aki nem olyan, mint ők. Ugyanakkor ezzel együtt is olyan, mintha láthatatlanná válnék.

Miután elérem a Church Street Southt, körüljárom a lakóházakat. Tudom, hogy a szerkezeti hibák miatt sok lakás penészes. Mintha szellemvárosban járnék: a függönyök összehúzva, a lakók rejtőzködnek. Egy lépcső alatt két fiatal férfi pénzt számolgat; felettük egy idős hölgy próbálja felvonszolni oxigéntartályát a lépcsőn.

– Elnézést – kiáltok felé. – Segíthetek?

Mindhárman dermedten néznek rám. Az egyik férfi a derekához kap, farmerja mögül jól láthatóan kidudorodik egy fegyver agya. Kocsonyássá válnak a lábaim. Mielőtt elhátrálhatnék, az idős hölgy lekiált: No hablo inglés, azután kétszeres gyorsasággal kezdi szedni a fokokat.

Ha csak egy délutánra is, de úgy akartam élni, mint Ruth, ám nem azon az áron, hogy veszélybe sodrom magam. Persze a veszély is relatív. Van egy férjem, aki jól keres, meg egy házam, ami ki van fizetve – nem kell aggódnom, hogy ha mondok vagy teszek valamit, nem leszek képes ételt tenni az asztalra vagy kifizetni a számlákat. Számomra a veszély egészen mást jelent – bármit, ami elválaszthat Violettől és Micah-tól. Persze mindegy, milyen arccal ruházzuk fel a mumusunkat, attól még ugyanúgy kísért minket. Hatalmában áll megrémíteni, és rávenni olyasmire, amit nem tennénk máskor, csak ha veszélyben érezzük magunkat.

Az esetemben arra, hogy addig rohanjak az éjszaka egyre sötétebb alagútjában, amíg biztos nem lehetek abban, hogy nem követnek. Néhány tömbnyire, egy kereszteződésnél lassítok csak. Lüktet a pulzusom, hónom alatt kiüt a veríték. Nagyjából velem egykorú férfi közelít, nyomja meg a lámpa gombját, vár az átkelésre. Sötét bőre himlőheges, ráncaiban ott az egész élete. Kezében vaskos könyvet tart, aminek nem tudom kivenni a címét.

Úgy döntök, teszek még egy próbát. Biccentek a kötet felé.

– Jó könyv? Valami olvasnivalót keresek…

Vet rám egy pillantást, majd azonnal félre is siklik a tekintete. Nem válaszol.

Érzem, hogy lángol az arcom, amikor vált a lámpa. Néma csendben kelünk át a zebrán, azután a férfi elfordul és beveszi magát egy mellékutcába.

Valóban arra tartott, vagy csak távol akar kerülni tőlem? Sajog a lábam, a hidegben egész testem reszket, eltölt a kudarc minden keserűsége. Talán rövid életű kísérlet volt, de legalább próbáltam megérteni, miről beszélt Ruth. Én próbálkoztam.

Én.

Ahogy Micah kórháza felé caplatok, ez a névmás jár a fejemben. Meg a sok száz év, amikor egy fekete férfi már azért bajba kerülhetett, ha csak szóba állt egy fehér nővel. Az ország némely részein máig így van – a rend fehér őrei bármikor készek igazságot szolgáltatni. Számomra a zebránál folytatott egyoldalú társalgás legsúlyosabb következménye, hogy kirekesztettnek érzem magam. Számára valami egészen más, két évszázad történelmi távlatából.

Micah a harmadik emeleten rendel. Elképesztő, hogy amint beteszem a lábam a kórházba, újra elememben vagyok. Ismerem az egészségügyi ellátórendszert; tudom, milyen bánásmódra, rítusokra és válaszokra számíthatok. Peckesen elsétálhatok a pult előtt anélkül, hogy bárki megkérdezné, hová megyek, mit keresek itt. A rendelő előtt csak biccentenem kell az asszisztensnek.

Micah ma intézi a sebészeti beavatkozásokat. Leülök az asztalához, kigombolom a kabátom, lerúgom a cipőm. Meredten nézem az emberi szem makettjét, mint valami háromdimenziós kirakót, közben a gondolataim ciklonként kavarognak. Valahányszor behunyom a szemem, látom az idős hölgyet a Church Street Southról, amint rémülten visszautasítja a segítségemet. Hallom Ruth hangját, amint közli, hogy ki vagyok rúgva.

Talán nem érdemlek mást.

Talán nincs igazam.

Hónapokon át koncentráltam arra, hogy felmentessem Rutht, de ha teljesen őszinte akarok lenni, magam miatt tettem. Ez az első gyilkossági ügyem.

Hónapokon át mondogattam Ruthnak, hogy egy bűnügyi eljárásban nincsen helye faji kérdéseknek – aki felhozza őket, nem győzhet. Csakhogy aki nem hozza fel őket, az is megfizeti az árát – tovább éltet egy alapvetően hibás rendszert, ahelyett, hogy próbálná megváltoztatni.

Ruth ezt próbálta elmondani nekem, de én nem hallgattam meg. Benne van annyi, hogy kockára tegye a munkáját, a megélhetését, a szabadságát, csak elmondhassa az igazat. Én vagyok hazug. Én mondtam neki, hogy a faji kérdésnek nincs helye a bíróságon, miközben a lelkem mélyén tudom, hogy igenis jelen van. Mindig is jelen volt. Csak mert behunyom a szemem, még nem tűnik el.

A tanúk a Bibliára esküdnek fel, hogy az igazat, a teljes igazat, semmi mást, csakis az igazat vallják, ám amit elhallgatunk, az épp annyira ártalmas, mint bármely más hazugság. Ha anélkül érne véget Ruth Jefferson tárgyalása, hogy nyíltan kimondanánk: ami vele történt, csak és kizárólag a bőrszíne miatt történt… nos, ez annál is nagyobb veszteség lenne, mint ha elítélik.

Talán ha az ügyvédeknek több bátorságuk lenne, nem félnének annyira ettől a kérdéstől, éppen azon a helyen, ahol a legtöbbet számít.

Talán ha az ügyvédeknek több bátorságuk lenne, nem lennének a rendszerben újabb Ruthok olyan etnikai alapú incidensek eredményeként, melyekről senki sem hajlandó elismerni, hogy etnikai alapú incidensek.

Talán ha az ügyvédeknek több bátorságuk lenne, a rendszer helyreállítása fontosabb lenne az ügyfél felmentésénél.

Bár nekem lenne több bátorságom!

Ruth azzal vádolt, hogy meg akarom menteni. Ezzel tökéletesen leírta a helyzetet, hisz nem szorul rá, hogy megmentsem. Nem szorul rá a tanácsaimra. Ki vagyok én, hogy tanácsokat osztogassak, amikor nem vagyok a bőrében? Neki csak egy esélyre van szüksége, hogy beszéljen és meghallgassák.

Nem is tudom, mennyi idő telik el, mielőtt Micah belép. Műtősruhát visel, amit valamiért mindig izgatónak tartottam, és klumpát, amit viszont sosem. Felragyog az arca, amikor meglát.

– Milyen kellemes meglepetés!

– A környéken jártam. Hazaviszel?

– A te kocsid hol van?

Megrázom a fejem.

– Hosszú történet.

Összekap néhány kartotékot és ránéz egy rakás üzenetre, mielőtt veszi a kabátját.

– Minden rendben? Amikor bejöttem, mintha fényévekre jártál volna…

Felemelem a szemről készült makettet, hogy megforgassam a kezemben.

– Úgy érzem magam, mintha egy ablak alatt állnék, amikor hirtelen kidobnak rajta egy kisbabát. Elkapom, persze, ki ne tenné? Csakhogy ekkor kidobnak egy másik babát, ezért lepasszolom valakinek az előzőt, és azt is próbálom elkapni. Azután ez ismétlődik. Mielőtt észbe kapnék, egész csomó ember gyűlik össze, akik ugyanolyan gyakorlottan adogatják kézről kézre a babákat, ahogy én elkapom őket, de közben senki se kérdezi meg, hogy ki a franc dobálja ki az ablakon ezeket a kölyköket.

– Aha. – Micah oldalt billenti a fejét. – Milyen babáról is beszélünk?

– Nem baba, csak egy metafora – csattanok fel bosszúsan. – Végzem a munkámat, de kit izgat, amíg a rendszer folyton olyan helyzeteket teremt, amikben szükség van rám? Nem kéne inkább meglátni az összképet ahelyett, hogy csak elkapdossuk, akit éppen kidobnak az ablakon?

Micah úgy mered rám, mintha elment volna az eszem. Vállam felett plakát lóg a falon: az emberi szem anatómiája. Ott a látóideg, a csarnokvíz, a kötőhártya. A sugártest, az érhártya.

– Te abból élsz – mormolom –, hogy visszaadod az emberek látását.

– Hát, igen.

Egyenesen a szemébe nézek.

– Nekem is ezt kell tennem.

RUTH

Edison nincs otthon, ahogy az autóm se.

Várok, ráírok, hívogatom, imádkozok, de semmi válasz. Elképzelem, ahogy az utcákat rója, fülében az én hangommal. Azon tűnődik, benne is megvan-e ez a képesség a haragra. Hogy a természet vagy a neveltetés számít-e inkább, mert talán kétszeresen is átkozott.

Igen, gyűlöltem a rasszista apát, amiért megalázott. Igen, gyűlöltem a kórházat, amiért a pártját fogta. Nem, nem tudom, gyakorolt-e ez hatást a képességemre, hogy gondoskodjam a páciensről. Azt nem mondhatom, hogy ott és akkor nem futott át az agyamon – hogy nem néztem le az ártatlan kisbabára, és gondoltam arra, hogy belőle is ilyen szörnyeteg válik.

Ettől már én is szörnyeteg lennék? Vagy ez nagyon is emberi?

Kennedy meg… Nem gondolkodtam, a szívemből beszéltem, de nem bántam meg egyetlen hangot sem. Ha arra gondolok, milyen érzés volt kisétálni abból a szobából – egyszer az életben élvezni a kiváltságot, hogy én hagyhatom faképnél őt –, egészen kótyagos leszek, mintha repülnék.

Amikor lépteket hallok odakint, az ajtóhoz szaladok és feltépem, de nem a fiam az – csak a nővérem. Adisa összefonja maga előtt a karjait.

– Gondoltam, hogy itt leszel. – Befurakodik a nappalimba. – Azok után, amit ma előadtál, tudtam, hogy nem sokáig lógsz a bíróság környékén.

Kényelembe helyezi magát: egy konyhai székre teríti a kabátját, mielőtt lehuppan a kanapéra és felteszi lábát a kávézóasztalra.

– Láttad Edisont? Tabarival van?

Megrázza a fejét.

– Tabari otthon van a kicsikkel.

– Aggódom, Adisa.

– Edison miatt?

– Sok egyéb mellett.

Adisa megpaskolja maga mellett a kanapét. Amikor leülök, a kezemért nyúl és megszorítja.

– Edison okos fiú. Talpraesett.

Nyelek egyet.

– Megtennéd, hogy… vigyázol rá helyettem? Odafigyelsz… tudod… hogy ne adja fel?

– Ha már végrendelkezel, mindig tetszett a fekete csizmád. – Megcsóválja a fejét. – Nyugi van, Ruth.

– Nem tudok lenyugodni. Nem tudok itt ülni, és arra gondolni, hogy a fiam eldobja a jövőjét, csakis miattam.

A szemembe néz.

– Akkor legyen gondod arra, hogy itt legyél vele és ne hagyd.

Mindketten tudjuk, hogy nem rajtam múlik. Mielőtt észbe kapnék, már meg is görnyedek a gyomorba vágó igazságtól: nem én uralom a sorsomat. Erről pedig egyedül én tehetek.

Fittyet hánytam a szabályokra. Megtettem, amiről Kennedy hiába próbált lebeszélni. Most pedig megfizetem az árát, hogy hallatni mertem a hangomat.

Adisa átkarol, vállához préseli arcomat. Mostanáig észre se vettem, hogy ráz a zokogás.

– Annyira félek… – kapok levegő után.

– Tudom, persze, de én mindig melletted leszek – fogadkozik Adisa. – Majd én belesütöm a ráspolyt abba a cipóba.

Éles csuklással tör fel belőlem a nevetés.

– Azt megnézném.

– Igazad van – gondol bele. – Szart se értek a sütéshez. – Hirtelen ellöki magát a kanapéról és belenyúl a kabátja zsebébe. – Gondoltam, ez jobb, ha nálad van.

Felismerem az illatáról – sóhajnyi parfüm, mosószappan markáns illata. Adisa az ölembe dobja a mamám szerencsesálát, hogy kibomoljon, akár egy ritka rózsa.

– Te hoztad el? Mindenhol kerestem.

– Azt gondoltam, vagy magadnak akarod, vagy eltemetnéd a mamával, és neki már nincs szüksége szerencsére, de nekem annál inkább. – Adisa megvonja a vállát. – Vagy most neked.

Újra letelepszik mellém. Ezen a héten világító sárgák a körmei. Az enyémek tövig lerágva. Fogja és a nyakam köré keríti a sálat, majd miután ugyanúgy megigazítja, ahogy korábban én Edisonon, keze megpihen a vállamon.

– Így már jó.

Készen állok szembenézni a viharral.

Valamivel éjfél után Edison is hazatér. Vad a tekintete, jár mindene, ruhái nyirkosak a verítéktől.

– Hol voltál? – követelem a választ.

– Futni.

Ugyan ki szokott hátizsákban futni?

– Beszélnünk kell…

– Nincs mit mondanom. – Becsapja előttem a szobája ajtaját.

Nyilván viszolyog attól, amilyennek ma látott: haragomról és a beismeréstől, hogy hazudtam. Az ajtóhoz lépek, a fához préselem a tenyerem. Ökölbe szorítanám a kezem, hogy bekopogjak és kikényszerítsem a beszélgetést, de már nem megy. Nincs hozzá erőm.

Nem vetem meg az ágyam, csak sekélyes álomba zuhanok a kanapén. Megint a mama temetéséről álmodom. Ezúttal ott ül mellettem a templomban, s csak mi ketten vagyunk. A koporsó az oltáron fekszik. Hát nem szégyen?, kérdezi.

Ránézek, azután vissza a koporsóra. Nem látok bele, ezért nehézkesen talpra állok, de kiderül, hogy gyökeret vertem a templom padlójába. Kacsok tekergőznek a bokámnál, törnek be a hajópadló deszkái alá. Hiába próbálok moccanni is, meg vagyok kötözve.

Addig ágaskodom, amíg átkémlelek a koporsó pereme felett, hogy lássam az elhunytat.

Nyaktól lefelé aszott csontváz, húsa leolvadt a csontjairól.

Nyaktól felfelé én vagyok.

Felriadok, dörömböl a szívem, azután ráeszmélek, hogy a tompa morajok máshonnan jönnek. Déjà vu, gondolom, ahogy az ajtó felé pördülök, ami hevesen rázkódik a dörömbölés erejétől. Felpattanok, a gombért nyúlok, de abban a pillanatban az ajtó leröppen a zsanérokról, kis híján feldönt, és a lakást elözönlő rendőrök már félre is söpörnek az útjukból. Kiborogatják a fiókokat, feldöntik a székeket.

– Edison Jefferson? – kiáltja egyikük, mire a fiam álmosan és kócosan előlép.

Tüstént megragadják, megbilincselik, az ajtó felé rángatják.

– Gyűlölet-bűncselekmény elkövetésének megalapozott vádjával ezennel letartóztatjuk – hadarja a rendőr.

Micsoda?

– Edison! – kiáltok fel. – Várjanak! Ez valami tévedés!

Újabb rendőr lép ki Edison szobájából, egyik kezében a nyitott hátizsákkal, a másikban egy vörös festékspray-vel.

– Bingó – mosolyog szélesen.

Edison próbál felém fordulni.

– Sajnálom, anya, meg kellett tennem.

Azzal el is rángatják.

A mozdulatlanság megbénít, a halántékomat és a torkomat feszíti. Fuldoklom, mintha tonnás súly nehezedne rám. Sikerül addig tapogatóznom a kávézóasztalon, amíg megtalálom a töltőn a mobilom. Kirántom a falból, ahogy telefonálok; még az sem érdekel, hogy az éjszaka közepe van.

– Segítenie kell.

Kennedy hangja határozott és erős, mintha számítana rám.

– Mi történt? – kérdezi.

KENNEDY

Valamivel hajnali kettő után megcsörren a telefonom. Amikor meglátom a kijelzőn Ruth nevét, szemvillanás alatt felébredek. Micah tettre készen felül, ahogy az orvosok szoktak, mielőtt még megrázhatnám a fejem. Az enyém.

Tizenöt perccel később lehúzódok az East End-i rendőrőrs elé.

Úgy lépek az ügyeleteshez, mintha minden jogom meglenne itt tartózkodni.

– Behoztak egy Edison Jefferson nevű kölyköt. Mi ellene a vád?

– Ki maga?

– A család ügyvédje.

A család kirúgott ügyvédje, pontosítok magamban. Az ügyeletes szeme résnyire szűkül.

– A kölyök nem említett semmilyen ügyvédet.

– Még csak tizenhét. Annyira megrémült, hogy a saját nevét se tudná megmondani. Nézze, ne tegyük még nehezebbé, rendben?

– A kórház biztonsági kamerája felvette, ahogy lefújta a falat.

Edison? Szándékos károkozás?

– Biztos, hogy az elkövetőt kapták el? A védencem színjeles tanuló. Most megy egyetemre…

– A biztonsági őrök azonosították. Egy lejárt műszakijú autót vezetett, ami Ruth Jefferson nevére van bejegyezve. Hazáig követték.

Basszus.

– Felfestett egy horogkeresztet, és azt írta alá: Pusztulj nigger!

– Mi? – Teljesen megkövülök.

Ez így már nem szándékos károkozás, hanem gyűlölet-bűncselekmény – csakhogy az egésznek semmi értelme. Kinyitom a táskám, hogy elővegyem az összes készpénzem.

– Oké, hallgasson rám. El tudná intézni, hogy azonnal vádat emeljenek ellene? Fizetem a költségeket, de még ma éjjel ki kell vinnem.

A gyűjtőbe visznek, ahol Edison a padlón ül. Hátát a falnak támasztja, térdét az álláig felhúzza. Könnyes az arca. Amint meglát, feláll és odalép a rácshoz.

– Mi a francot gondoltál? – förmedek rá.

Kabátujjába törli az orrát.

– Csak segíteni akartam a mamának…

– Szerinted mekkora segítség neki, ha lecsukatod magad?

– Bajba akartam keverni Turk Bauert. Ha ő nincs, ez az egész nem történik meg. A mai után mindenki a mamát hibáztatja majd, pedig őt kellene… – Kivörösödött szemmel néz fel rám. – Itt a mama az áldozat. Miért nem látja ezt senki?

– Segítek neked, de ennek az egésznek köztünk kell maradnia. Ez azt jelenti, hogy még a mamádnak sem beszélhetsz róla. – Persze Ruth hamarosan úgyis megtud mindent. Talán már a reggeli lapokból. Igazi szenzáció: A GYILKOS NŐVÉR FIÁT GYŰLÖLETBŰNNEL VÁDOLJÁK. – És az ég szerelmére, egy szót se szólj a rendőrbíró előtt.

Aki tizenöt perccel később meg is érkezik a gyűjtőbe. A különleges vádemelés olyan, mint egy nyerő bűvésztrükk: aki hajlandó megfizetni az árát, egy sor szabályt megkerülhet. Nincs más jelen, csak a vád képviselőjeként fellépő rendőrtiszt, én, a terhelt és a rendőrbíró. Edisonnal ismertetik a vádat és a jogait.

– Mi ez az egész? – kérdi a rendőrbíró.

Máris közbeavatkozom.

– Rendkívüliek a körülmények, bíró úr, és maga az incidens elszigetelt jelenség. Edison kitüntetett középiskolai sportoló és évfolyamelső, akinek az anyja ellen eljárás folyik gondatlanságból elkövetett emberölés miatt. Érthető, ha zaklatott. Az események érzelmileg labilissá tették, és eléggé elítélhető módon úgy döntött, hogy segíteni próbál az édesanyjának.

A rendőrbíró Edisonra néz.

– Igaz ez, fiatalember?

Edison rám sandít; nem biztos benne, hogy válaszolhat. Bólintok.

– Igen, uram – felel csendesen.

– Edison Jefferson – emeli fel hangját a rendőrbíró –, önt gyűlölet-bűncselekmény elkövetésével vádolják, ezért hétfőn meg kell jelennie a bíróság előtt. Jogában áll hallgatni, és jogában áll ügyvédet fogadni. Ha nem engedheti meg magának a jogi képviseletet, az állam hivatalból rendel ki védőt. Úgy látom, Ms. McQuarrie az ön képviseletében van jelen, így a védelmet a közvédői hivatal fogja ellátni. Nem hagyhatja el Connecticut állam területét, és kötelességem tájékoztatni, hogy amennyiben az ügy lezárásáig egyéb vétség elkövetése miatt letartóztatják, úgy állami börtönbe kerül. – Kemény pillantást vet Edisonra. – Szóval, tartsd magad távol a bajtól, fiam.

Az egész egy órába se telik. Mindketten teljesen éberek vagyunk, amikor beülünk a kocsimba, hogy hazafuvarozzam Edisont. A visszapillantóban tükröződő fények keretbe foglalják a szemem, ahogy lopott pillantást vetek az anyósülés felé. Edison Violet egyik játékát tartja a kezében – egy kis tündért rózsaszín szárnyakkal. Lehetetlenül apró a lapátkezei között.

– Mi a szar volt ez, Edison? – kérdezem halkan. – Turk Bauer rettenetes ember. Miért ereszkedsz le a szintjére?

– S maga miért? – Felém fordul. – Úgy tesz, mintha nem is számítana, amit tesz. Végigültem az egész tárgyalást, de ez alig került szóba.

– Micsoda?

– A fajgyűlölet.

Élesen beszívom a levegőt.

– Talán célzottan nem vitattuk meg a tárgyaláson, de Turk Bauer ott pompázott a maga teljes valójában, márpedig ő igazi díszpéldány.

Felvont szemöldökkel néz rám.

– Tényleg azt hiszi, hogy Turk Bauer az egyetlen rasszista a teremben?

Leállunk Ruth otthona előtt. Odakint elmosódott és opálos fénnyel ég a lámpa. Ruth kitárja a bejárati ajtót, s ahogy kilép, szorosabbra vonja magán a kardigánt.

– Hála az Úrnak! – A karjaiba vonja Edisont. – Mi történt?

Edison rám sandít.

– Azt mondta, nem beszélhetek róla.

Ruth felhorkan.

– Ja, ehhez nagyon ért.

– Horogkeresztet festettem a kórházra. Meg felírtam… ezt-azt.

Ruth karnyújtásra eltolja magától.

– Azt írtam: Pusztulj nigger! – mormolja Edison.

Ruth pofon vágja. Edison hátrahőköl, az arcára szorítja kezét.

– Hogy tehetted, te idióta?

– Azt hittem, Turk Bauert fogják elővenni érte. Nem akartam, hogy mindenféle szörnyűséget mondjanak rólad.

Ruth lehunyja a szemét egy pillanatra, amíg az önuralmáért küzd.

– Most mi lesz?

– Hétfőn meg kell jelennie a bíróság előtt. Valószínűleg a sajtó is ott lesz.

– Én mit tehetek? – kérdezi.

– Maga nem tehet semmit – felelem. – Majd én intézem.

Látom, ahogy küzd; nehezére esik elfogadni az ajánlatot.

– Oké – bólint végül.

Megfigyelem, hogy mindvégig kontaktusban marad a fiával. Még miután képen törli, azután is a karján, a vállán, a hátán tartja a kezét. Amikor elhajtok, még a tornácon állnak, belegabalyodva egymásba.

Hajnali négyre érek haza. Hülyeség lenne visszafeküdni, különben is fel vagyok spannolva. Úgy döntök, kitisztítom a fejem, azután palacsintás reggelit készítek, mire Violet és Micah felébred.

Egy tárgyalás során otthoni irodám elkerülhetetlenül egyre zsúfoltabbá válik – Ruth esetében pedig még annál is inkább –, ezért lábujjhegyen beosonok a vendégszobába, amit kisajátítottam magamnak, hogy nekilássak dobozokba rendezni az iratokat, mappákat, jegyzeteket. Visszaállítani az eredeti állapotot.

Véletlenül elbotlom az íróasztalon tornyosuló egyik halomban, ami ettől a padlóra szóródik. Ahogy felszedegetem a lapokat, átfutom Brittany Bauer írásos vallomását, ami a tárgyaláson természetesen szóba sem került. Az állami labor fénymásolt jelentéseit is viszontlátom; hosszan sorolja a lehetséges anyagcserezavarokat. A legtöbb érték normális, leszámítva természetesen az MCADD-t. Vetek egy pillantást a lista folytatására is, amire eddig nem igazán figyeltem – csak megragadtam az első esélyt és éltem vele, hiszen Davis Bauer minden egyéb szempontból átlagos újszülöttnek tűnt, átlagos laboreredményekkel.

Azután átfordítom a lapot, és kiderül, hogy a jelentés kétoldalas.

A rengeteg átlagérték között pedig újra találkozom az abnormális szóval. Valahol az összesített lista alján ütközik a szemembe – ettől talán kevésbé fontos, kevésbé fenyegető? Összevetem az eredményt az indítványhoz csatolt labortesztekkel, a számtalanféle fehérjével, amit kimondani se tudok, meg a macskakaparásra emlékeztető spektrometriai görbékkel, amiket hiába is próbálnék értelmezni.

Megtorpanok az egyiknél, amelyen mintha megfolyt volna a tinta. Elektroforézis, olvasom. Hemoglobinopátia. S legalul az eredmény: HbAS/heterozigóta.

Leülök a géphez, hogy rákeressek az eredményre. Ha valami más rendellenesség is volt Davis Bauerrel, talán még nem késő feltárni. Az új bizonyíték alapján akár új tárgyalást is kérhetek.

Új esküdtekkel.

Általában jóindulatú állapot, olvasom elkedvetlenedve. Ennyit az újabb potenciálisan végzetes betegségről.

A család vizsgálata/tanácsadása javallt.

A hemoglobinok felsorolása a jelenlévő hemoglobinok sorrendjében (F>A>S). FA = normális. FAS = hordozó, sarlósejtes vérszegénységre hajlamosít. FSA = sarlósejtes béta-talasszémia.

Eszembe jut valami, amit még Ivan mondott.

A padlóra rogyok, az iratkötegért nyúlok, és olvasni kezdek.

Azután, bár még nincs fél öt, a telefonomért nyúlok és végiggörgetem a bejövő hívások listáját, amíg meg nem találom, amit keresek.

– Itt Kennedy McQuarrie – mutatkozom be, amint Wallace Mercy álomittas hangon a kagylóba szól. – Szükségem van magára.

Hétfőn reggel a bíróság lépcsőjén újra operatőrök és riporterek hemzsegnek. Sokan az államhatáron kívülről jöttek, hogy tudósítsanak a fekete kölyökről, aki rasszista kirohanást intézett a saját fajtája ellen – s nem mellesleg annak a nővérnek a fia, akit egy szélsőséges rasszista gyermekének meggyilkolásával vádolnak. Bár alaposan felkészítettem Howardot arra az esetre, ha nem maradhatnék, Thunder bíró újfent meglep azzal, hogy engedélyezi a záróbeszédek áttételét 10 órára, így felléphetek Edison ügyvédjeként, mielőtt képviselném Rutht – aki amúgy kirúgott.

Kamerák követnek a folyosón, pedig a szárnyam alá veszem Rutht, és utasítom Howardot, hogy ugyanezt tegye Edisonnal. Az egész vádemelés nem tart öt percig. Edisont óvadék nélkül szabadlábra helyezik; kitűzik a tárgyalás előtti egyeztetés időpontját. Azután kerülgethetjük a riportereket visszafelé is.

Még sosem örültem ennyire Thunder bíró tárgyalótermének, ahová egyetlen kamera és riporter sem nyerhet bebocsátást.

Belépünk és a védelem asztalához sietünk, míg Edison csendben leül hátul. Alig érek a helyemre, amikor Ruth homlokráncolva felnéz rám.

– Mit művel?

Pislogok egy sort.

– Mi?

– Csak mert képviseli Edisont, még nem változott semmi.

Mielőtt válaszolhatnék, a bíró elfoglalja a helyét. Tekintete átsiklik rólam – aki indulatos társalgást folytatok az ügyfelemmel – Odette-re, aki a túlsó oldalon várakozik.

– Készen állnak a felek? – tudakolja.

– Bíró úr! – szólal fel Ruth. – Meg kívánok szabadulni az ügyvédemtől.

Thunder bíró egészen eddig a pillanatig azt hitte, hogy ebben az ügyben már nem érheti meglepetés.

– Ms. Jefferson! Mi a csudáért kívánna megszabadulni az ügyvédétől, miután véget ért a bizonyítási szakasz, és már csak a záróbeszédek vannak hátra?

Ruth álla megfeszül.

– Személyes okokból, bíró úr.

– A magam részéről lebeszélném erről, Ms. Jefferson. A védője ismeri az ügyet, a várakozásokkal ellentétben igen felkészült, és szem előtt tartja az érdekeit. Az én feladatom gondoskodni arról, hogy a tárgyalás gördülékenyen lezajlódjon, és lehetőleg ne szenvedjen további késedelmet. A jelen lévő esküdtek már megismerkedtek a bizonyítékokkal; nincs időnk másik jogi képviselőt keríteni, ön pedig nem alkalmas arra, hogy önmagát képviselje. – Felém fordul. – Magam is alig hiszek a fülemnek, Ms. MacQuarrie, de tartunk újabb félóra szünetet, hogy tisztázzák ezt a félreértést az ügyfelével.

Hátrahagyom Howardot, hogy maradjon Edisonnal és ne engedje a közelébe a sajtót. A szokásos tárgyalóhoz csak újabb vesszőfutás árán juthatnánk el, ezért Ruthszal a hátsó kijáratot és a női mosdót választjuk.

– Bocs – küldök el egy másik nőt, mielőtt bezárom az ajtót. Ruth nekidől a falnak és karba teszi a kezét.

– Tudom, hogy azt gondolja, semmi sem változott – kezdem. – A maga számára talán nem is, de az én számomra igen. Megértettem, tisztán és világosan. Talán nem érdemlem meg, de könyörgök, adjon még egy utolsó esélyt.

– Miért tenném? – horkan fel Ruth.

– Mert egyszer azt mondtam, hogy én nem színekben gondolkodom… de most mást sem látok, csak színeket.

Az ajtó felé indul.

– Nem kell a szánakozása.

– Igaza van – bólintok. – Magának méltányosság kell.

Megtorpan, de még most sem néz rám.

– Törvény előtti egyenlőséget akart mondani – javít ki.

– Nem, méltányosságot. Egyenlőség az, ha mindenkit egyformán kezelünk, a méltányosság azonban figyelembe veszi a különbségeket is, hogy mindenkinek legyen esélye a győzelemre. – Felemelem a tekintetem. – Az első tisztességesnek tűnik, a második az. Egyenlőség, ha ugyanazt a nyomtatott vizsgalapot adjuk mindkét diáknak, de ha az egyikük vak, míg a másik látó, ez nem méltányos. Egy Braille-írásos és egy nyomtatott vizsgalap ugyanazokkal a kérdésekkel – ez méltányos. Mostanáig nyomtatott vizsgalapot adtam az esküdteknek, mert nem jöttem rá, hogy vakok. Vak voltam én is. Kérem, Ruth. Szerintem hallania kell, amit el akarok mondani.

Ruth lassan felém fordul.

– Ez a legutolsó esélye.

* * *

Amikor felállok, nem vagyok egyedül.

Nemcsak egy tárgyalóterem várja a záróbeszédemet; azok is körülvesznek, akiknek a történetei bejárták a médiát – épp csak a bíróságok termeit nem. Tamir Rice, Michael Brown, Trayvon Martin. Eric Garner, Walter Scott és Freddie Gray. Sandra Bland és III. John Crawford. Az afroamerikai katonanők, akik hagyományos módon akarták viselni a hajukat, és a seattle-i iskolakörzet, ahol a Legfelsőbb Bíróság kimondta, hogy az egyedi osztályozási rendszerrel fenntartott faji sokszínűség alkotmányellenes. A déli kisebbségek, akik szövetségi védelem nélkül maradtak, amikor az érintett államok törvényi úton korlátozták szavazati jogukat. A sok millió afroamerikai, akit a lakó- vagy a munkahelyén ért faji diszkrimináció. A Church Street-i hajléktalan fekete fiú, akinek sosem lesz tele a perselye úgy, mint egy fehér hajléktalannak.

A bíróság felé fordulok.

– Mi lenne, hölgyeim és uraim, ha ma azt mondanám, hogy minden jelenlévő, aki hétfőn, kedden vagy szerdán született, szabadon távozhat? Sőt, saját parkolóhelyet kap a belvárosban, és a legszebb házakban élhet. Azok előtt hallgatják meg az állásinterjún, akik a hét későbbi napjain születtek, és elsőként hívják be az orvosi rendelőkbe, függetlenül attól, hányan várakoznak előtte. Akik csütörtök és vasárnap között születtek, persze próbálnák őket beérni, de miután folyton lemaradnának, a sajtó csak arról tudósítana, mennyire alkalmatlanok. Ha pedig panaszkodnának, csak legyintenénk azzal, hogy rossz napon születtek. – Megvonom a vállam. – Ugye, milyen butaság? Hát még ha azzal is megfejelnénk ezt az önkényes szempontrendszert, ami nyilvánvalóan befolyásolja a siker esélyét, hogy azt hajtogatnánk, mennyire egyenlő mindenki?

Elindulok az esküdtek felé.

– Amikor tárgyalni kezdtük ezt az ügyet, elmondtam önöknek, hogy Ruth Jeffersont lehetetlen választás elé állították: ha végezni akarta a munkáját, meg kellett tagadnia a főnöke utasítását. Elmondtam, hogy a bizonyítékok értelmében Davis Bauer olyan fel nem tárt rendellenességben szenvedett, ami a halálához vezetett. Mindez igaz is, hölgyeim és uraim, ám ebben az ügyben sokkal fontosabb az, ami még nem hangzott el. Mindazok közül, akik a Mercy-West Haven kórházban rövid élete során kapcsolatba kerültek Davis Bauerrel, csupán egyvalaki áll most a bíróság előtt: Ruth Jefferson. Csupán egyvalakit vádolnak bűncselekmény elkövetésével: Ruth Jeffersont. Én pedig az egész tárgyalás alatt megkerültem a legfontosabb kérdést: Miért? Mert Ruth fekete – mondom ki színtelen hangon. – Ez az, amit Turk Bauer, a fehér felsőbbrendűség híve nem tudott elviselni. Gyűlöli a feketéket, az ázsiaiakat, a melegeket, és mindenki mást, aki nem olyan, mint ő. Ez a tény indította be az események láncolatát, ami végül odáig vezetett, hogy Ruth lett a bűnbak a gyermeke haláláért, csakhogy mi itt az igazságszolgáltatásban sosem beszélünk a faji előítéletekről. Úgy kell tennünk, mintha ez csak hab lenne a tortán, nem maga a kovász. Nekünk kell őrködnünk egy faji megkülönböztetésre épülő társadalom értékei felett, és amiről nem beszélünk, az nem fáj. Hát én azt mondom, többé nincs jogunk elhallgatni az igazságot.

A 12-es számú esküdthöz, a tanítónőhöz fordulok.

– Mit írna a kipontozott részre? Én … vagyok. Talán azt, szégyenlős. Vagy szőke. Barátságos. Ideges, intelligens, ír. A többség mindent beírna, csak azt nem, hogy fehér. Miért? Mert magától értetődőnek tekintjük. Azok, akik szerencséjükre fehérnek születtek, tudatában sincsenek, mekkora áldás ez. Rengeteg mindennek nem vagyunk tudatában – és amit nem tudunk, az nem fáj. A többségünk ma reggel vélhetően nem adott hálát a zuhanyért, sem azért, hogy az éjjel fedél volt a feje felett. A reggeliért vagy a tiszta alsóért. Azért nem tettük, mert ezeket a láthatatlan kiváltságokat nagyon is könnyű megszokni. Persze könnyű észrevenni a rasszizmus fősodrát, amikor a színes bőrű embereket diszkriminálják. Amikor a rendőrök véletlenül agyonlőnek egy fekete férfit; amikor a barna bőrű lányt megalázzák az osztálytársai, amiért hidzsábot visel. Annál nehezebb meglátni a rasszizmus farvizét – mindazt az előjogot, amit csakis azért élvezhetünk, mert nem születtünk színesnek. Abban a biztos tudatban mehetünk moziba, hogy a főszereplő hasonló lesz hozzánk. Elkéshetünk egy megbeszélésről, nem fogják a fajtánkra. Bemehetek Thunder bíró irodájába és tiltakozhatok valami ellen, sosem fogják rám, hogy kijátszom a faji kártyát. – Egy pillanatra elhallgatok. – Az elsöprő többségünk nem azzal tér haza a munkából, hogy Hurrá! Ma sem állítottak és motoztak meg! Az elsöprő többségünk nem jut be egy főiskolára, és gondolja: Csak azért jutottam be, mert az oktatási rendszer nekem kedvez. Azért nem gondolunk ilyesmire, mert egyszerűen nem kell.

Az esküdtek kelletlenül fészkelődnek a helyükön. A szemem sarkából azt is látom, hogy Thunder bíró résnyire szűkült szemmel néz, csakhogy a záróbeszéd egyedül és kizárólag az enyém. Ha fel akarnám olvasni a Háború és békét, elméletben azt is megtehetném.

– Tudom, mi jár a fejükben: Én nem vagyok rasszista. Még példát is tudnának hozni arra, milyen egy igazi rasszista, hisz itt van nekünk Turk Bauer. Kétlem, hogy önök közül bárki is árja harcosként tekintene a gyermekére, vagy annyira alacsonyrendűnek tartaná a feketéket, hogy egy ujjal sem nyúlhatnának hozzá; de még ha fognánk is a világ összes fajgyűlölő szélsőségesét és száműznénk őket a Mars bolygóra, a rasszizmus akkor is fennmaradna. Fennmaradna, mert nem csupán a gyűlölet élteti. Fennmaradna, mert mindnyájunkban vannak előítéletek, még ha nem is gondolnánk. Fennmaradna, mert a hatalomról szól… s persze arról, hogy ki birtokolja. Amikor dolgozni kezdtem ezen az ügyön, hölgyeim és uraim, nem tartottam magam rasszistának. Ma már tudom, hogy az vagyok. Nem azért, mert lenézem más emberfajok képviselőit, hanem mert – akarva-akaratlanul – ugyanúgy előnyt élvezek a bőrszínem miatt, ahogyan Ruth Jefferson hátrányt szenved az övé miatt.

Odette lehajtott fejjel ül a vád asztalánál. Nem tudni, örömét leli-e abban, ahogy szavaimmal összeszögelem a saját koporsómat – vagy csak ledöbben azon, hogy még az utolsó percben is képes vagyok magamra haragítani az esküdteket.

– Különbség van az aktív és a passzív rasszizmus között. Kicsit olyan ez, mint a mozgójárda a repülőtéren: ha gyalogolunk, gyorsabban haladunk, mint azok, akik csak állnak, de végül mindnyájan eljutunk ugyanoda. Az aktív rasszizmus az, amikor a fejünkre tetováltatunk egy horogkeresztet. Az aktív rasszizmus az, amikor közöljük a főnővérrel, hogy afroamerikai ápolónő nem nyúlhat a gyerekünkhöz. Vagy nevetünk egy négeres viccen. De a passzív rasszizmus? Amikor látjuk, hogy csak egyetlen fekete dolgozik az irodában, mégsem kérdezünk rá a főnöknél, hogy miért. Amikor olvassuk a negyedikes gyerekünk történelemkönyvét, és látjuk, hogy a feketék múltjából egyedül a rabszolgaságot említi, mégsem kérdezünk rá, hogy miért. Amikor a bíróságon olyasvalakit védünk, aki ellen csakis a bőrszíne miatt emeltek vádat, mégis elsiklunk e tény felett, mintha nem lenne fontos. Most aztán tényleg kellemetlenül érzik magukat. Tudom, mert én is. Nehéz beszélni erről anélkül, hogy meg ne bántanánk valakit, vagy sértve ne éreznénk magunkat. Az ügyvédek már csak ezért sem szoktak ilyeneket mondani az önökhöz hasonló esküdteknek, de ha felteszik maguknak a kérdést, hogy igazából miről szól ez a tárgyalás, a lelkük mélyén tudni fogják, hogy nem csupán arról, van-e Ruthnak bármiféle köze a páciense halálához. Ami azt illeti, az egésznek vajmi kevés köze van Ruthoz. A rendszerről van szó, ami négyszáz esztendeje zavartalanul működik; a rendszerről, ami lehetővé teszi a Turk Bauerhez hasonlóknak, hogy méltánytalan kérésekkel álljanak elő, s azokat teljesítsék is. A rendszerről, aminek az a célja, hogy a Ruthoz hasonlók tudják a helyüket.

Esdeklő tekintettel fordulok az esküdtek felé.

– Ha inkább bele se akarnak gondolni, nem muszáj, attól még felmenthetik Rutht. Elegendő orvosi bizonyítékot szolgáltattam, hogy joggal kételkedjenek abban, mi okozta a kisbaba halálát. Magától a hatósági orvos szakértőtől hallhatták: ha az újszülött kori szűrővizsgálatok eredménye időben megérkezik, Davis Bauer talán még mindig élne. Igen, azt is hallhatták, amikor Ruth kikelt magából a tanúk padján, de ha valaki negyven évet vár arra, hogy esélye legyen felszólalni, talán nem fogalmaz olyan választékosan, mint kellene. Ruth Jefferson csak egy esélyt akart, hogy végezze a munkáját. Hogy gondoskodhasson egy csecsemőről, ahogy mindig is tette.

Végezetül Ruth felé fordulok. Ahogy beszívja a levegőt, mintha az én mellkasom telne fel.

– Mi lenne, ha a hétfőn, kedden és szerdán születetteket sosem vetnék alá alapos vagyonvizsgálatnak, amikor hitelért folyamodnak? Ha zavartalanul vásárolgathatnának, nem kellene tartaniuk a nyomukban lihegő biztonsági őröktől? – Egy pillanatra elhallgatok. – Ha az újszülött kori szűrővizsgálatok eredménye időben érkezne és lehetővé tenné az életmentő orvosi beavatkozást? Ugye, nem is akkora butaság?

RUTH

Ennyi minden után.

Miután hónapokon át hajtogatta, hogy a faji kérdés nem való a bíróságra, Kennedy McQuarrie földbe tipor mindenkit. Bepasszírozza az esküdteket a korlátaik közé, hogy ne maradjon más választásuk, mint kényelmetlenül összehúzni magukat.

Meredten nézem őket, ahogy elvesznek gondolataikban és mélyen hallgatnak. Kennedy visszatér, leül mellém, én meg egy hosszú pillanatig csak nézem. A torkom összeszorul, ahogy próbálom szavakba önteni mindazt, amit érzek. Nem mást tett, mint felvázolta az esküdteknek az életemet – a kereteket, amelyek között élek. Én világgá kürtölhettem volna a háztetőkről, nem változott volna semmi. Ahhoz, hogy az esküdtek hallják, igazán meghallják, olyasvalakinek kellett kimondania, aki közéjük tartozik.

Felém fordul, mielőtt megszólalhatnék.

– Köszönöm – suttogja, mintha én tettem volna szívességet neki.

Bár, ha jobban belegondolunk, talán így is van.

A bíró megköszörüli a torkát, mire mindketten felnézünk haragos arcára. Odette Lawton áll fel és foglalja el Kennedy helyét. Megcirógatom a mama szerencsesálját, majd a nyakamba kötöm, ahogy beszélni kezd.

– Tudják, én nagyra tartom Ms. McQuarrie-t, amiért ilyen érzékeny a társadalmi igazságosság kérdéseire, de ma nem ezért vagyunk itt. Azért vagyunk itt, mert a vádlott, Ruth Jefferson elhanyagolta szakápolói kötelességét és megsértette hivatása etikai szabályait, amikor elmulasztott megfelelően reagálni egy orvosi vészhelyzetre.

Az ügyész is közelebb lép az esküdtekhez.

– Amit Ms. McQuarrie mond… igaz. Az emberek előítéletesek, és néha olyan döntéseket hoznak, amiket nem értünk. Tudják, a középiskolás éveimben én is a McDonald’s-ben dolgoztam.

Ez meglep. Próbálom elképzelni Odette-et krumplisütés közben, de nem megy.

– Én voltam az egyetlen fekete kölyök. Előfordult, hogy a pultnál álltam, és a vendég csak egyetlen pillantást vetett rám, azután átment egy másik kasszához. Hogyan éreztem magam ettől? – Megvonja a vállát. – Nem túl fényesen, de beleköptem az ételébe? Nem. Megtapostam a húspogácsát, mielőtt betettem a zsemlébe? Nem. Tettem a dolgom. Tettem, amit vártak tőlem.

– Most pedig tekintsünk Ruth Jeffersonra. A vendége másik sorba állt, hogy úgy mondjam, de vajon ő azt tette, amit vártak tőle? Nem. Nem úgy fogadta a döntést, hogy nem gondozhatja Davis Bauert, mint egy páciens egyszerű kérését, hanem személyes sértésnek vette és felfújta az ügyet. Nem tartotta tiszteletben ápolónői esküjét, hogy a páciens érdekeit kell szolgálnia minden körülmények között. Teljességgel figyelmen kívül hagyta az újszülött érdekeit, mert dühös volt, és azon a szegény gyermeken vezette le ezt az indulatot. Való igaz, hölgyeim és uraim, amikor Marie Malone kizárta Rutht Davis Bauer gondozásából, rasszista döntést hozott, de most nem Marie áll a bíróság előtt, hogy megítéljük a tetteit. Ruth az, aki nem tartotta be az esküjét. Az is igaz, hogy önök elítélik Mr. Bauert és a nézeteit, mert szélsőségesnek tartják azokat. Ebben az országban ő is szabadon kifejtheti a véleményét, még ha ez kényelmetlen is másoknak, de ha elfogadják, hogy Turk Bauert elvakítja a gyűlölete, akkor azt is el kell fogadniuk, hogy Rutht ugyanúgy elvakítja a sajátja. Hallották: jobb annak a kisbabának holtan, mint hogy olyan legyen, mint az apja. Talán ez volt az egyetlen pillanat, amikor őszinte volt velünk. Turk Bauer legalább felvállalja a nézeteit, bármennyire nem értünk velük egyet, Ruthról viszont tudjuk, hogy hazudik. Saját bevallása szerint igenis beavatkozott és hozzányúlt a csecsemőhöz, jóllehet a felettesének, a kórházi kockázatkezelési osztálynak és a rendőröknek is az ellenkezőjét vallotta. Ruth Jefferson elkezdte ellátni a gyermeket, de mi gátolta meg ebben? Hogy féltette az állását. A saját érdekeit a páciense elé helyezte… pontosan úgy, ahogyan egy nővér sosem teheti.

Az ügyész pillanatnyi hatásszünetet tart.

– Ruth Jefferson és a képviselője hatalmas műsort kerített néhány homályos értelmű laboreredmény és az országban uralkodó faji előítéletek köré, de a tényeken ez sem változtat. Ahogyan annak a szegény kisbabának sem adja vissza az életét.

Miután a bíró elmondja az instrukciókat, az esküdtek kisorjáznak a teremből. Thunder bíró is távozik. Howard felpattan.

– Ilyet még az életben nem láttam!

– Többet nem is fog – mormolja Kennedy.

– Olyan volt, mint a nagy filmekben! Mintha Tom Cruise-t néztem volna! Mintha…

– Mintha lábon lőttem volna magam – fejezi be Kennedy. – Előre megfontolt szándékkal.

A karjára fektetem a tenyerem.

– Tudom, hogy amit elmondott, sokba kerül magának.

Kennedy komor pillantást vet rám.

– Higgye el, Ruth, magának még többe fog kerülni.

Korábban elmagyarázta, hogy miután a szándékos emberölés vádját még a tanúskodásom előtt visszavonták, az esküdtek csak a gondatlanságból elkövetett emberölés vádjában dönthetnek. Habár az orvosi bizonyítékok megalapozott kételyt ébresztettek, a kirohanásom izzó vasként égett bele az esküdtek elméjébe, s még ha nem is előre megfontolt gyilkosságról döntenek, alighanem úgy érzik majd, hogy nem gondoskodtam megfelelően az újszülöttről. Csoda? Lassan már én sem tudom, mit higgyek erről.

A börtönben töltött éjszakámra gondolok; ezt próbálom kivetíteni az előttem álló hetekre, hónapokra. Elizára gondolok, hogy mennyire másként beszélnék vele most, mint akkor. Azzal kezdeném, hogy már nem vagyok naiv. Az olvasztótégelyben megedződtem, mint az acél. Az acélban pedig az a csodálatos, hogy a végtelenségig alakítható, mégsem törik el.

– Ezt megérte hallani – mosolygok Kennedyre.

Viszonozza a mosolyom.

– Megérte elmondani.

Hirtelen Odette Lawton terem előttünk. Páni rémülettel nézek fel. Kennedy azt is elmondta, hogy az ügyész választhat alternatív megoldást: ejt minden vádat, majd elölről kezdi a vádesküdtszéktől, csak ezúttal felhasználja indulatos kirohanásomat, hogy újra megvádoljon előre megfontolt emberöléssel.

– Elértem, hogy ejtsék az Edison Jefferson elleni vádat – hadarja Odette. – Gondoltam, tudni akarják.

Az állam is leesik. Sok mindenre számítottam tőle, de erre nem.

Felém fordul, hogy a tárgyalás során most először nézzen a szemembe. A mosdóban történt találkozást leszámítva mindvégig kerülte a szemkontaktust, amíg itt ültem a védelem asztalánál. Kennedy szerint ez a bevett gyakorlat – az ügyész ezzel is emlékeztetni akar arra, hogy nem emberi lényként tekint ránk.

Működik.

– Van egy tizenöt éves lányom – közli tényszerű hangon, mintegy mellékesen, mielőtt visszafordul Kennedyhez. – Szép beszéd volt, ügyvédnő. – Azzal sarkon is fordul.

– S most? – teszem fel a kérdést.

Kennedy vesz egy nagy levegőt.

– Most várunk.

Ám közben még meg kell küzdenünk a sajtóval. Howard és Kennedy tervet kovácsol arra, hogyan juttasson ki a bíróság épületéből anélkül, hogy találkoznék a médiával.

– Ha mégsem tudnánk kikerülni őket, a helyes válasz az, hogy nincs hozzáfűznivalóm. Az esküdtszék ítéletét várjuk. Ennyi.

Bólintok.

– Nem hinném, hogy értené, Ruth. Ezek vért akarnak. Addig fogják piszkálni és provokálni, amíg ki nem kell magából, amit azután leadhatnak. Az elkövetkező öt percben, amíg elhagyjuk az épületet, nem lát, nem hall és nem beszél. Megértette?

– Igen – mondom ki.

A szívem zakatol, ahogy átfurakodunk a bíróság kétszárnyú kapuján. Nyomban villódzni kezdenek a vakuk és mikrofonokat tolnak a képembe. Howard siet közbeavatkozni, félretaszigálja a népeket, míg Kennedy utat tör nekünk a kavalkádban. Mintha cirkuszban lennék: akrobata riporterek próbálnak hozzánk férni a többiek feje felett, bohócok teszik a dolgukat – Bauerék éppen gyújtó hangú interjút adnak egy konzervatív hírállomásnak –, míg én igyekszem egyensúlyozni, nehogy lepottyanjak a kötélről.

A szemközti irányból Wallace Mercy közelít. Rajongóival emberi barikádot alkot, karjaik szorosan egymásba fonva, sehogy sem kerülhetjük el a találkozást. Wallace és egy nő áll középen. Ahogy őket figyelem, kilépnek, hogy csatába vezessék a többieket. A nő rózsaszín kosztümöt visel; rövidre nyírt haja lángolóvörös. Egyenesen áll, akár a cövek, úgy karol Wallace-ba.

Kennedyre nézek, ajkamon a kimondatlan kérdéssel: S most?

Rögtön választ kapok a kérdésre. Wallace és a nő mégsem felénk tart. Kitérnek arrafelé, ahol Turk Bauer még most is a riporterekkel társalog, az oldalán feleségével és apósával.

– Britanny – kiált fel a nő könnyes szemmel. – Jaj, istenem, milyen gyönyörű vagy!

Kitárja a karjait Brittany Bauer felé, miközben surrognak a kamerák. Már nem Thunder bíró termében vagyunk; Brittany azt mondhat és tehet, amit csak akar. Mintha lassított felvételen nézném, úgy látom felé közeledni a kinyújtott karú nőt, de mielőtt észbe kaphatnék, Brittany Bauer már el is löki magától.

– Hozzám ne merj érni, hallod?

Wallace Mercy is előlép.

– Azt hiszem, itt az ideje, Ms. Bauer, hogy megismerkedjen valakivel.

– Nem kell bemutatnia minket egymásnak, Wallace. Huszonhat éve már találkoztunk, amikor a világra hoztam. Brit, szívecském, ugye, emlékszel rám?

Brittany Bauer arcába harsány színek szöknek: szégyen, harag – vagy mindkettő.

– Hazudsz. Te undorító féreg! – Nekiugrik az idősebb nőnek, akik túlságosan könnyen a földre kerül.

Mindenki próbálja lerángatni róla Brittanyt, kimenekíteni alóla. Kiáltásokat hallok: Segítsetek! Majd: Ezt is veszitek?

Azután másvalakit:

– Elég! – A hang mély, erőteljes és parancsoló. Brit meg is torpan.

Ahogy megfordul, szinte ördögi megszállottság süt a szeméből.

– Hagyod, hogy ez a nigger ilyeneket mondjon rólam? Rólunk?

Csakhogy az apja már nem figyel a lányára. Hamuszürke az arca, ahogy meredten nézi a nőt, akit Wallace Mercy követői vesznek körül, s akinek vérző ajkához maga Wallace szorít zsebkendőt.

– Helló, Adele – köszön csendesen.

– Na, erre nem számítottam. – Vetek egy pillantást Kennedy felé.

Akkor döbbenek rá, hogy ő annál inkább.

TURK

Forognak a kamerák, amikor elszabadul a pokol. Egyik pillanatban Brit és Francis még mellettem áll, hallgatja, amint egy jobboldali rádiós személyiségnek arról beszélek, hogy a harc még csak most kezdődik, amikor a történések megerősítenek. Egy fekete nő lép Brithez és érinti meg a karját. Brit természetes módon eltaszítja, mire a nő visszavág egy arcpirító hazugsággal: Brittany Bauer, a Fehér Hatalom Mozgalom királykisasszonya, igazából félig fekete.

Úgy nézek fel Francisre, ahogy hosszú-hosszú évek óta teszem. Mindenre ő tanított meg, amit a gyűlöletről tudok; az ő oldalán vonulnék a harcba, ahogy eddig tettem. Hátralépek, úgy várom, hogy Francis szabadon engedje híres szónoki képességeit, és ízekre szedje a nőt, amiért bármire képes tizenöt percnyi hírnévért – csakhogy nem teszi.

Helyette kimondja Brittany anyjának nevét.

Nem sokat tudok Adele-ról, mert Brit sem tud; csak a nevét és a tényt, hogy megcsalta Francist egy fekete taggal, mire az ultimátumot adott neki: otthagyja neki a babát és örökre eltűnik az életükből, vagy megfojtja álmában. A nő bölcsen beikszelte az első kockát, és Britnek nem is kellett többet tudnia.

Elnézem hosszú sötét haját.

Azt látjuk, amit láttatnak velünk.

Felnéz, ő is Francis tekintetét keresi.

– Apa?

Hirtelen nem kapok levegőt. Már nem tudom, ki a feleségem. Azt sem tudom, én ki vagyok. Évekig hajtogattam, hogy inkább leszúrnék egy feketét, semhogy leüljek vele kávézni, miközben mindvégig együtt éltem eggyel.

Gyereket csináltam egynek.

Ami azt jelenti, hogy részben a fiam is fekete lett volna.

Zúg a fülem, mintha szabadesésben zuhannék – mintha ejtőernyő nélkül kihajítanának a gépből. Süvöltve közeleg a föld.

Brittany kihúzza magát. Lassan elfordul, és az arca úgy eltorzul, hogy nézni is fáj.

– Bébi – kérleli Francis mélyről jövő torokhangon.

– Ne – suttogja. – Ne.

Azzal elszalad.

Amilyen apró, olyan gyors. Ki-be jár az árnyak közt, köddé válik – hogy is ne tenné? Ahogy én, a legjobbtól tanult.

Francis próbálja rávenni az oldal regisztrált tagjait, akik a bíróságon is kitartottak mellettünk, hogy keressék meg Britet, de máris fal magasodik közöttünk. Néhányan már el is húztak. Nyilván a regisztrációjukat is megszüntetik, hacsak Francis nem tudja megbékíteni őket valamivel.

Nem biztos, hogy még érdekel.

Csak meg akarom találni a feleségemet.

Mindenhová elmegyünk; mindenhol őt keressük. Láthatatlan, ám annál szélesebb hálónk máris szétfoszlott. Csak mi vagyunk, teljes elszigeteltségben.

Vigyázz, mit kívánsz.

Vezetés közben, ahogy bejárjuk a város legfélreesőbb zugait, Francisre sandítok.

– Nincs kedved elmondani az igazat?

– Annyira régen történt – felel csendesen. – Még mielőtt csatlakoztam a Mozgalomhoz. Egy vacsorán ismertem meg Adele-t. Ő szolgált fel. Leírta a nevét és a számát a blokkra. Felhívtam. – Megvonja a vállát. – Három hónappal később terhes lett.

A gondolattól is háborog a gyomrom, hogy lefeküdt egy olyannal. Pedig hát mit tett, amit én nem?

– Isten bocsássa meg, Turk, de szerettem. Nem számított, ha átmulattuk az éjszakát vagy csak ültünk otthon a tévé előtt, eljutottam arra a pontra, amikor nélküle már nem éreztem magam egésznek. Azután jött Brit, én meg kezdtem beijedni. Olyan tökéletes volt minden, érted? Ami ilyen tökéletes, az csak rosszabb lehet.

Megdörgöli a homlokát.

– Vasárnaponként eljárt a templomba, ugyanoda, ahová kölyökkorában. Fekete templomba, azzal a sok dicsőítéssel és hallelujázással, amit ki nem álltam. Én inkább horgásztam, azt mondtam, nekem ez az igazi istentisztelet, közben meg a kórusvezető telebeszélte Adele fejét. Azt mondta, olyan a hangja, mint egy angyalnak. Kezdtek sok időt együtt tölteni, éjjel-nappal csak gyakoroltak. – Megcsóválja a fejét. – Nem tudom, talán kicsit begőzöltem. Azzal vádoltam, hogy megcsal. Talán így volt, talán nem. Néhányszor meg is ütöttem, amit rosszul tettem, én is tudom, de nem tehettem róla. Nem volt nyugságom, amíg nem bánthattam valakit. Ismered ezt az érzést, ugye?

Bólintok.

– Annál a másik fickónál keresett megnyugvást, az meg befogadta. A szentségit, Turk, én magam kergettem a karjaiba. Azután már csak annyit mondott, hogy végeztünk egymással. Közöltem vele, ha elmegy, üres kézzel megy, nem veszi el tőlem a lányomat. Azt mondtam, ha megpróbálja, kinyírom. – Kifejezéstelen tekintettel mered rám. – Soha többé nem láttam.

– Miért nem mondtad el Britnek?

Megrázza a fejét.

– Mit mondtam volna? Hogy életveszélyesen megfenyegettem az anyját? Nem. Elkezdtem bárokba hurcolni; a kocsiban aludt, míg én odabent leittam magam. Így találkoztam Tom Metzgerrel.

Nehezemre esik elhinni, hogy a Fehér Szövetség Hadsereg vezetője kedélyesen sörözget, de furább dolgok is történtek már.

– Az embereivel volt. Meglátott, amikor beszálltam a kocsiba, és nem engedett vezetni, amíg Brit ott ült mögöttem. Hazavitt és azt mondta, a gyerekem érdekében össze kell szednem magam. Annyira bepiáltam, hogy azt meséltem neki, Adele elhagyott egy niggerért. Persze azt nem említettem, hogy ő is az. A lényeg, hogy Tom adott egy kis olvasnivalót. Egy röpiratot. – Francis lebiggyeszti az ajkát. – Így kezdődött. Mennyivel egyszerűbb volt őket gyűlölnöm, mint önmagamat.

A reflektor fénye végigsöpör egy sínpáron. Aktív korában Francis osztaga is errefelé találkozgatott.

– Most pedig őt is elveszítem – nyög fel Francis. – Tudja, hogyan tüntesse el a nyomait, hogyan szívódjon fel. Tőlem tanulta.

A veszteség és a sokk kezdi megviselni, miközben nagyon nincs időm a hisztijére. Sokkal fontosabb dolgom van – például megtalálni a feleségemet.

Támad egy ötletem.

Be kell törnünk a temetőbe – mostanra besötétedik, és zárják a kapukat. Átmászom a kerítésen és lecsapom a lakatot a kalapáccsal, amit a kocsiban tartok, hogy Francis is bejöhessen. Hagyjuk, hogy a szemünk hozzászokjon a sötéthez. Brit az első fényre kereket oldana.

Eleinte nem látom – sötét van, és tengerkék ruhát visel –, azután már hallom a mocorgását, ahogy közeledek Davis sírjához. Egy pillanatra szétválnak a holdat borító felhők, hogy a fény megcsillanjon a sírkövön. És a fémen.

– Ne gyere közelebb! – hallom a hangját.

Megadóan feltartom a kezem, közben nagyon lassan teszek még egy lépést. Széles ívben felém lendül. A kis bicska az, amit a táskájában mindig magánál tart. Emlékszem a napra, amikor egy Fehér Hatalom-gyűlésen megvette. Próbára tette a különféle modelleket: az ónixot, a gyöngyház nyelűt. Az egyik pengét még a torkomhoz is odaszorította. Na, melyik vagyok én?, incselkedett.

– Hé, bébi – szólalok meg halkan. – Most már ideje hazatérni.

– Nem megy, teljesen kész vagyok…

– Semmi baj. – Előregörnyedek, és úgy közelítek, mintha harapós kutya lenne. A kezéért nyúlok, de lesiklanak róla az ujjaim.

Lenézek és meglátom rajtuk a vért.

– Jézus Krisztus! – kiáltok fel épp akkor, amikor Francis a hátam mögül rávilágít a telefonjával. Brit Davis sírjának támasztja a hátát. A szeme hatalmas, vad és üveges. A bal csuklóján hét-nyolc mély vágás.

– Nem találom – nyög fel. – Nem tudom kivágni magamból.

– Mit, édesem? – A bicska után kapok.

Elrántja előlem.

– A vérét. – A szemem láttára emeli fel a pengét és hasít bele a csuklójába.

A kés kihullik a kezéből, még a szeme is fennakad, ahogy a karjaimba kapom és rohanni kezdek az autó felé.

Beletelik egy kis időbe, amíg az állapota stabilizálódik, s ezzel még nem mondtam semmit. A Yale-New Havenben vagyunk, nem abban a kórházban, ahol megszülte Davist. A vágásokat összeöltötték, a csuklóját bekötözték, a vérét lemosták. Beutalták a pszichiátriára, és meg kell mondanom, hálás vagyok ezért. Én hiába is próbálnám kibogozni az agytekervényeit.

Még az enyémeket se tudom.

Hazaküldöm Francist, hadd pihenjen egy kicsit. Én a váróban töltöm az éjszakát – ha Brit felébred és engem hív, legalább tudja, hogy a közelben vagyok. Egyelőre persze nincs eszméleténél, teljesen kiütötték a nyugtatók.

Éjfél után egy kórház kísérteties hely tud lenni. A félhomályban minden zaj felerősödik: a cipők csikorgása, a páciensek nyögése, a lélegeztetőgép sziszegése. Veszek az ajándékboltban egy kötött sapkát – a kemósok miatt tartják, de nem érdekel. Eltakarja a tetoválásomat, és most csak arra vágyok, hogy beolvadjak.

A kávézóban ülök, a csészét forgatom, közben próbálok rendet tenni a fejemben. Annyi minden van, amit gyűlölni lehet. Oly sok préda a kötekedéshez; oly sok éjszaka a berúgáshoz; oly sok helyzet, hogy másokat hibáztassunk a saját faszságunk miatt. A gyűlölet olyan, mint egy drog, és mint minden drog, idővel nem ad semmit. Akkor most mi van?

A fejem szó szerint lüktet a benne kerengő három igazságtól, amelyek valahogy nem kompatibilisek egymással: 1. A feketék alacsonyrendűek. 2. Brit félig fekete. 3. Teljes szívemből szeretem Britet.

Az egyesnek és a kettesnek nem kéne kizárnia a hármast? Vagy van kivétel a szabály alól? Mint Adele?

Arra gondolok, hogyan ábrándoztunk Twinkie-vel a rácsok mögött.

Vajon hány kivételt kell tennünk, mielőtt rádöbbenünk, hogy az általunk elfogadott igazságok valójában nem igazak?

Miután kivégzem a kávét, céltalanul őgyelgek a kórházban. Az előtérben beleolvasok egy otthagyott újságba. A sürgősségi ajtaján át látom a mentők villódzó fényeit.

Csak véletlenül botlom bele a szülészetbe. Nem túlzás azt mondani, hogy ez az utolsó hely, ahol lenni akarok. Lehet más a helyszín, azok a sebek még mindig érzékenyek – mégis odaállok az ablakhoz, egy másik férfi mellé.

– Ő az enyém. – Rózsaszín takaróba bugyolált, fájdalmasan apró újszülöttre mutat. – Corának hívják.

Kicsit pánikolok. Milyen elcseszettnek kell már lenni ahhoz, hogy valaki, akinek nincs itt rokona, a szülészeten ólálkodjon? Talán ezért mutatok egy kékbe bugyolált kölyökre. Az inkubátor üvegteteje megcsillan, de így is látom bőrének barnaságát.

– Davis – hazudom.

A fiam fehér volt, mint én, legalábbis kívülről. Nem hasonlított erre az újszülöttre, de még ha úgy is lett volna, eszmélek rá, akkor is szeretem. Az igazság az, hogy ha Davis lenne az a kisbaba, az sem számítana, ha sötétebb a bőre, mint az enyém.

Csak az számítana, hogy eleven.

Kabátom alá rejtem reszkető kezem, ahogy Francisre és Britre gondolok. Talán amennyire szeretünk valakit, annyira vagyunk képesek gyűlölni is. Olyan ez, mint egy kifordított zseb.

Viszont ha ez igaz, akkor az ellenkezőjének is annak kell lennie.

KENNEDY

Amíg az esküdtek meghozzák az ítéletet, negyven vádemelést ülök végig, ebből harmincnyolcat fekete férfiak ellen. Micah elvégez hat műtétet, Violet szülinapi partira megy. Elolvasok egy hírt az újság címoldalán: a Yale színes bőrű diákjai egyebek közt azért tüntetnek, hogy kereszteljenek át egy kollégiumot, amely jelenleg John C. Calhoun amerikai alelnök nevét viseli, aki a maga idejében támogatta a rabszolgaságot és a déli államok elszakadását.

Ruthszal két napig ülünk a bíróságon, és csak várunk. Edison visszamegy tanulni, buzgalma nem ismer határokat – elképesztő, mire nem képes egy kis összezörrenés a törvénnyel. Ruth az áldásommal, sőt a társaságomban szerepelt Wallace Mercy tévéműsorában – igaz, csak távkapcsolat útján. Mercy a bátorságát éltette, és küldött neki egy csekket, hogy fedezze az elmúlt hónapok bérkiesését. Adományok érkeznek nemcsak az East Endből, de még Johannesburgból is. Elolvassuk a felajánlásokhoz mellékelt üzeneteket:

SOKAT GONDOLUNK RÁD ÉS A FIADRA.

NINCS SOK MINDENEM, DE AZT AKAROM, HOGY TUDD: VELED VAGYOK!

KÖSZÖNÖM, HOGY VOLT MERSZED KIÁLLNI,

AMIKOR NEKEM NEM VOLT.

Hallottunk Brittany Bauerről, akit a vád képviselője szerint megviselt a stressz, míg Ruth szerint szimplán megőrült. Turk Bauernek és Francis Mitchumnek azóta se híre, se hamva.

– Honnan tudta? – kérdezte Ruth azután, hogy a véletlen Wallace Mercy közreműködésével egymás útjába sodorta Adele Adamst és a lányát.

– Hirtelen sugallatra. Újra átnéztem a szűrővizsgálat eredményeit, és felfigyeltem valamire, ami korábban, míg az MCADD-re koncentráltunk, elkerülte a figyelmemet: a sarlósejtes vérszegénységre. Erről eszembe jutott, amit a neonatológus mondott arról, hogy bizonyos betegségek gyakoribbak az afroamerikai közösségben. Azután az, amit Brit korábban nyilatkozott, hogy nem ismerte az anyját.

– Azért elég merész feltételezés – kockáztatta meg Ruth.

– Ezért is kerestem rá. Mint kiderült, minden tizenkét afroamerikaiból egynek genetikai hajlama van a sarlósejtes vérszegénységre, míg a fehérek körében az arány egy a tízezerhez. Így már kevésbé tűnt merésznek. Felhívtam Wallace-t, a többi csak rajta múlt. Miután Brit születési anyakönyvéből kinyomozta az anya nevét, már könnyű dolga volt.

Ruth a szemembe nézett.

– De ennek az egésznek semmi köze nem volt az ügyemhez.

– Igaz – ismertem el. – Ez már csak hab a tortán, de arra gondoltam, milyen remekül szemléltetné a szemforgató képmutatást.

Most, ahogy lassan két teljes napja nem hallunk az esküdtekről, kezd kitörni rajtunk a klausztrofóbia.

– Maga meg mit csinál? – kérdezem Howardot, aki velünk együtt virraszt. Bősz igyekezettel gépel a telefonjába. – Szexcsetel?

– Utánajártam a büntetési tételek eltéréseinek a crack és a kokain vonatkozásában – feleli. – Egészen 2010-ig, ha valakit ötven gramm vagy ezt meghaladó mennyiségű crack birtoklásáért és terjesztéséért ítéltek el, minimum tíz év fegyházat kapott. Kokainból ugyanazért az ítéletért ötezer grammot kellett eladni. A büntetési tételek egyenlőtlensége még ma is tizennyolc az egyhez.

Megcsóválom a fejem.

– Miért is kell tudnunk ezt?

– Már a fellebbezésen jár az eszem – élénkül fel Howard. – Ez nyilvánvaló precedens a bíróságok előítéletességére, hiszen a crackkel történő visszaélések nyolcvannégy százalékát feketék követik el, miközben kábítószerrel történő visszaélés miatt egy feketét húsz százalékkal nagyobb eséllyel ítélnek fegyházra, mint egy fehéret.

– Howard – dörgölöm meg a halántékom. – Kapcsolja már ki azt a rohadt telefont.

– Ez rossz jel, igaz? – Ruth a karját masszírozza, pedig dübörög a radiátor és fojtogató a hőség. – Ha fel akarnának menteni, már rég egyezségre jutottak volna.

– Az jó hír, ha nincs hír – hazudok.

A nap végén a bíró behívja az esküdteket a tárgyalóterembe.

– Sikerült közös álláspontra jutniuk?

A szóvivő előrelép.

– Nem, bíró úr. Nincs egyöntetű döntés.

Tudom, hogy a bíró ilyenkor szokta felidézni az Allen-ügyet, ami jogi szakzsargon a döntés kikényszerítésére.

– Ne feledjék, az állam rengeteg anyagi erőforrást ölt abba, hogy ez a per létrejöjjön, és senki sem ismeri jobban a tényeket, mint önök. Érveljenek, hallgassák meg egymás álláspontját. Mindenképp arra bátorítanám önöket, hogy jussanak egyöntetű döntésre, ne kelljen végigmenni még egyszer az egész procedúrán.

Amint az esküdteket elbocsátják, Ruthoz fordulok.

– Talán jobb lenne, ha hazamenne.

Vet egy pillantást az órájára.

– Még van egy kis időm.

Besétálunk hát a városba, vállat a vállnak vetve, összebújva a zord hidegben, hogy igyunk egy kávét. A harapós szél elől végül egy mozgalmas kis kávézóba menekülünk.

– Miután ráeszméltem, hogy cukrászként felkopna az állam – tűnődöm el –, arról kezdtem ábrándozni, hogy nyitok egy ilyen kávézót. Ítélkezési Szünet, ez lett volna a neve.

Sorra kerülünk. Megkérdem Ruthtól, hogyan kéri a kávéját.

– Feketén. – Hirtelen kitör belőlünk a nevetés. A kiszolgáló úgy néz ránk, mintha elment volna az eszünk; mintha egy számára ismeretlen nyelvet beszélnénk.

Ami, ha jól sejtem, nem is áll távol az igazságtól.

Másnap reggel Thunder bíró az irodájába hívat minket Odette-tel.

– Üzenetet kaptam a szóvivőtől. Az esküdtszék döntésképtelen. Tizenegy egy ellen. – Megrázza a fejét. – Nagyon sajnálom, hölgyeim.

Miután elbocsát minket, Howardot ott találom az iroda előtt.

– Na?

– Eredménytelen tárgyalás. Döntésképtelenek az esküdtek, tizenegy-egy.

– Ki lehet a kakukktojás?

Persze ez csak szónoki kérdés; Howard is tudja, hogy sejtelmem sincs.

Mégis megtorpanunk és összenézünk.

– A tizenkettes – mondjuk ki egyszerre.

– Tíz dodó? – húzza fel a szemöldökét Howard.

– Benne vagyok – bólintok.

– Mondtam, hogy ki kellett volna golyóznunk…

– Még nem nyerte meg a fogadást – emlékeztetem, de a lelkem mélyén tudom, hogy igaza van. A tanítónő, aki képtelen elismerni, hogy benne is ott lappang a rasszizmus, halálra sértődhetett a záróbeszédemen.

Ruth a tárgyalóteremben vár minket. Reménykedve néz fel.

– Nem tudnak dűlőre jutni – közlöm vele.

– Akkor most?

– Nem tudni. Az ügyet ilyenkor újratárgyalhatják más esküdtekkel, de Odette fel is adhatja.

– Maga szerint…?

– Rég megtanultam, hogy nem tudok az ügyész fejével gondolkodni. Nincs más, kivárjuk a végét.

A tárgyalóterembe lassan visszaszivárognak a kimerültnek tűnő esküdtek.

– Szóvivő asszony – szólal fel Thunder bíró –, úgy értesültem, az esküdtek nem tudnak egyhangú döntésre jutni. Igaz ez?

A szóvivő feláll.

– Igen, bíró úr.

– Az ön megítélése szerint elképzelhető, hogy további mérlegelés után dönteni tudnak az Állam kontra Ms. Jefferson ügyben?

– Sajnálom, bíró úr, de egyszerűen nem vagyunk egy hullámhosszon.

– Köszönjük a szolgálataikat – bólint Thunder bíró. – Az esküdtszéket ezennel feloszlatom.

A férfiak és nők kisorjáznak. A karzaton fojtott sugdolózás hallatszik, ahogy a jelenlévők próbálják felmérni a történtek következményeit. Én is az esélyeket latolgatom: vajon visszatér Odette a vádesküdtszékhez és az emberölési vádhoz?

– Ezen a tárgyaláson már csak egyetlen teendőm akad – emeli fel a hangját Thunder bíró. – Készen állok ítéletet hirdetni a védelem felmentésre vonatkozó kérelme ügyében.

Howard rám néz Ruth feje felett. Mi?

Te jó ég! Thunder bíró használni akarja a vészkijáratot, amit rutinból nyitottam meg előtte. A lélegzetemet is visszatartom.

– A törvény és a bizonyítékok ismeretében gondosan mérlegeltem a jelen ügyet, de nem látok hitelt érdemlő bizonyítékot arra nézve, hogy a gyermek halála okozati összefüggésben állna a vádlott cselekedeteivel vagy azok hiányával. – Ruthra néz. – Végtelenül sajnálom, asszonyom, hogy végig kellett élnie mindeme megpróbáltatásokat. – Lesújt a kalapácsával. – A védelem indítványának helyt adok.

Alázatra intő pillanat: kiderül számomra, hogy nemcsak az ügyész fejével nem tudok gondolkodni, de a bírói észjárásról sincsenek fogalmaim. Ahogy elfordulok, kábult nevetés bugyog fel belőlem. Ruth még a homlokát ráncolja.

– Én ezt nem értem.

A bíró nem utalta az ügyet új tárgyalásra. Saját hatáskörében a felmentés mellett döntött.

– Ruth – vigyorodok el. – Ön szabadon távozhat.

RUTH

A szabadság törékeny virág, mint egy nárcisz a létező leghosszabb tél után. A hangunk, amit nem fojtanak el. A kegyelem, hogy igent mondjunk, s ami fontosabb: a kiváltság, hogy nemet. A szabadság mélyén ott lüktet a remény: a lehetőségek pulzusa.

Ugyanaz vagyok, aki öt perce voltam. Ugyanabban a székben ülök; kezem ugyanahhoz a viharvert asztalhoz lapul. Az ügyvédeim ugyanúgy körbevesznek; a neon a fejem felett ugyanúgy zümmög, mint egy dühödt méhecske. Semmi sem változott, mégis minden más.

Kábultan lépek ki a teremből. Mikrofonok egész mezeje szökik szárba előttem. Kennedy kimérten közli, hogy bármennyire is örömére szolgál ügyfelének a felmentő ítélet, a másnapi sajtótájékoztató előtt nem nyilatkozik senkinek.

Addig is az ügyfele hazamegy a fiához.

Néhányan még próbálkoznak, hátha elcsípnek egy hangfoszlányt, de végül ők is elszállingóznak. Egy professzor ellen épp most emelnek vádat gyermekpornográfia birtoklása miatt.

Fordul a világ: máris itt az újabb áldozat, az újabb elkövető. Valaki más története kezd felívelni.

Ráírok Edisonra, aki visszahív, pedig ki kell jönnie emiatt a teremből. Hallom hangjából a végtelen megkönnyebbülést. A munkahelyén hívom Adisát is, azután el kell tartanom fülemtől a telefont, úgy sikongat örömében. Üzenet jön Christinától: egész sor mosolygó emoji, a végén hamburgerrel, egy pohár borral és nagy kérdőjellel.

Később?, írok vissza.

– Ruth! – Kennedy szólít meg, amikor látja, hogy mobillal a kezemben a semmibe révedek. – Minden rendben?

– Nem is tudom – vallom meg az igazat. – Tényleg vége?

Howard elmosolyodik.

– Igazából, megmásíthatatlanul vége.

– Köszönöm. – Megölelem, mielőtt szembefordulok Kennedyvel. – Hát maga… – Megcsóválom a fejem. – Nem tudom, mit mondjak…

– Csak gondolja át alaposan. – Kennedy magához ölel. – Majd jövő héten elmondja, amikor együtt ebédelünk.

Hátrahúzódok, a szemébe nézek.

– Az tényleg jó lenne. – Mintha valami megváltozna közöttünk. Az erőviszonyok, döbbenek rá. Végre ugyanazon a szinten állunk.

Hirtelen ráeszmélek, hogy a nagy kavarodásban a tárgyalóteremben hagytam a mama sálját.

– Elfelejtettem valamit. Odalent találkozunk.

Mire elérem a kétszárnyú ajtót, már teremőr áll előtte.

– Hölgyem?

– Én… sajnálom… tudja, a sálam. Lehetne, hogy…?

– Persze. – Beenged.

Egyedül vagyok a teremben. Végigsétálok a karzaton, a széksorok között, egészen az asztalig, ahol ültem. A mama sálja összetekeredve fekszik alatta. Felveszem és kabátomba rejtem, mintha bűvészkellék lenne.

Körülnézek az üres tárgyalóban. Egy napon Edison talán itt fog érvelni ahelyett, hogy a vádlottak padján ülne, mint én. Egy napon talán elfoglalhatja a bírói emelvényt is.

Behunyom a szemem, hogy magammal vigyem ezt a pillanatot. A csendet.

Mintha fényévek teltek volna azóta, hogy egy másik tárgyalóteremben, ahol még bilincset és hálóinget viseltem, vádat emeltek ellenem. Akkor még nem is tiltakozhattam. Mintha egy másik életben történt volna, amikor még megmondták nekem, mit nem tehetek.

– Igen – mondom ki hangosan, mert ez a kiszolgáltatottság ellentéte. Mert az töri meg a béklyókat. Mert megtehetem.

Ökölbe szorítom a kezem, hátravetem a fejem, s csak engedem, hogy a szó felszakadjon a torkomból. Igen.

Igen.

Igen.

HARMADIK SZAKASZ

Utóélet

Hat évvel később

Úgy tanuljuk a gyűlöletet, de ha ezt meg tudjuk tanulni, akkor ugyanúgy a szeretetet is.

Nelson Mandela: A szabadság útján

TURK

A klinika vizsgálójában kiszedek egy gumikesztyűt a szemetesből, s miután nagyra fújom, elkötöm az alját. Szemeket és csőrt rajzolok neki.

– Apu – élénkül fel a lányom. – Csináltál nekem egy csirkét.

– Csirkét? Nem hiszem el, hogy lecsirkézted, amikor egyértelműen kakas.

A homlokát ráncolja.

– Mi a különbség?

Hát, ebbe belegyalogoltam, de akkor sem fogok madarakról és méhekről mesélni a hároméves lányomnak, amíg a vizsgálatra várunk. Majd Deborah elmagyarázza neki, ha hazajön a munkából.

A feleségem, Deborah, tőzsdebróker. Amikor összeházasodtunk, én vettem fel a vezetéknevét abban a reményben, hogy ez valami új, valami jobb kezdete. Nálunk ő az, akik kilenctől ötig nyomja, míg én otthon vagyok Carysszel, hogy a játszóházak és az ovi közé valahogy bepasszírozzam a beszédeimet. A Gyűlöletbeszéd Elleni Liga helyi szervezetének dolgozom. Középiskolákba, börtönökbe, templomokba járok, és mindenütt a gyűlöletről mesélek.

Elmondom, hogy azelőtt összevertem másokat, mert csak így tudtam csillapítani a saját fájdalmamat – vagy őket bántottam, vagy saját magamat. Elmondom, milyen érzés a küldetéstudat. Beszélek a fesztiválokról, ahová eljártam: ahol a zenészek a fehér felsőbbrendűségről énekeltek, míg a gyerekek rasszista vetélkedőkkel és játékokkal múlatták az időt. Mesélek a börtönben töltött időkről és arról, hogy saját fajgyűlölő internetes portálom volt. Megemlékezem első feleségemről, akit a gyűlölet belülről emésztett fel, bár maga a vég nem is lehetett volna hétköznapibb: egy doboz tabletta és egy üveg vodka. Brit sosem tudott úgy tekinteni a világra, amilyen valójában, s végül megtalálta a módját, hogy ne kelljen nyitva tartania a szemét.

Elmondom, hogy nincs nagyobb önzés, mint amikor próbáljuk megváltoztatni más gondolkodását, csak mert nem egyezik a miénkkel. Attól, hogy valami más, még tiszteletben tarthatjuk.

Elmondom, hogy az agyterület, ami lehetővé teszi, hogy számunkra ismeretlen embereket hibáztassunk mindenért, megegyezik az agy azon részével, ami együttérzést ébreszt bennünk az idegenek iránt. Igen, a nácik bűnbaknak tekintették és kis híján kiirtották a zsidókat, másokat azonban ugyanezek az agytekervények arra indítanak, hogy pénzt és segítséget küldjenek a világ túlsó felén élőknek.

A beszédeimben felidézem, milyen hosszú út vezetett idáig. Egy éjszakai látogatással kezdődött – csuklyás, arctalan embereket küldtek hozzánk, hogy törjenek be és verjenek össze. Francist lehajították a lépcsőn; nekem eltörték három bordámat. Gondolom, ez volt a búcsúpartink. Másnap bezártam a maganyosfarkas.org-ot, és beadtam a válókeresetet, mielőtt még értesültem róla, hogy Brit végzett magával.

Manapság is követek el hibákat. Néha még mindig késztetést érzek rá, hogy lecsapjak valakit, csak már a hokipályán vezetem le. Talán nem ártana jobban vigyáznom azokkal a fekete srácokkal, de én inkább tartok a fehérektől, ha a kisteherautóik hátsó ablakában ott a konföderációs zászló. Egykor közéjük tartoztam – pontosan tudom, mire képesek.

Sokan nem hiszik, hogy valaki képes ilyen gyökeres változásra. Ilyenkor szoktam mesélni a feleségemről. Deborah mindent tudott rólam, a múltamról, mégis megbocsátott. Ha ő képes volt rá, én miért ne próbálnék megbocsátani önmagamnak?

Máig vezekelek. Heti három-négy alkalommal ország-világ előtt élem újra a hibáimat, érzem a felém sugárzó gyűlöletet. Azt hiszem, rá is szolgáltam.

– Apu – hallom Caryst. – Fáj a torkom.

– Tudom, kicsim. – Épp akkor ültetem az ölembe, amikor nyílik az ajtó.

A nő átfutja Carys felvételi lapját.

– Helló – köszön. – A nevem Ruth Walker.

Ahogy felnéz, mosoly árad szét az arcán.

– Walker – ismétlem, miközben a fejem csóválom.

– Igen, mint a Walker klinikában. Enyém a hely, de itt is dolgozom. – Elvigyorodik. – Ne aggódjon, gyerekorvosnak nem vagyok olyan kutyaütő, mint könyvelőnek.

Nem ismer fel. Legalábbis nem hiszem.

Igaz, ami igaz: Deborah családneve szerepel a lapon. Amellett: nagyon más vagyok. Egy kivételével az összes tetoválásomat eltávolíttattam. A hajam kinőtt, rendszeresen járok borbélyhoz. Amióta elkezdtem futni, leadtam vagy tizenöt kiló színizmot és egót. S ami manapság bennem lappang, a külsőmre is egészen más fényt vet.

Caryshez fordul.

– Szóval, valami bibi van a torkoddal? Vethetek rá egy pillantást?

Ott hagyja Caryst az ölemben, amíg kitapintja felduzzadt mirigyeit, megméri a testhőmérsékletét, majd énekversenyt mímelve ráveszi, hogy óriásira nyissa a száját, és persze hagyja nyerni. Ahogy tekintetem körbejár a szobában, olyan dolgokat látok, amiket eddig nem vettem észre. A falra függesztett diplomát, rajta dőlt írott betűkkel Ruth Jefferson nevével. A bekeretezett fotót egy jóvágású fekete srácról, aki végzősként pózol a Yale campusa előtt.

Ruth lecsattintja kezéről a gumikesztyűt, amivel magára vonja figyelmemet. Most veszem csak észre, hogy kis gyémántgyűrűt visel.

– Kilencvenkilenc százalékos bizonyossággal streptococcusos garatgyulladás. Van Carysnek bármilyen gyógyszerallergiája?

Megrázom a fejem. Nem találom a hangom.

– Mintát veszek a garatjából és gyorsan leoltjuk, azután az eredmények alapján megkezdjük az antibiotikumos kezelést. – Gyengéden meghúzkodja Carys copfját. – Semmi perc alatt mesésen fogod érezni magad.

Az ajtó felé indul, hogy intézkedjen a leoltásról.

– Ruth – szólalok meg, amikor már az ajtógombra teszi a kezét.

Megfordul. Szeme egy pillanatra alig észrevehetően összeszűkül, ami elgondolkodtat, de nem kérdezi meg, ismerjük-e egymást; egyetlen szóval sem utal a múltunkra. Csak várja, hogy kimondjam, ami a szívemet nyomja.

– Köszönöm.

Bólint, mielőtt kisurran a rendelőből. Carys fészkelődni kezd az ölemben.

– Még mindig fáj, apu…

– A néni szerint nemsokára jobban leszel.

Ezzel beéri. Bal kezem perceire mutat, egyetlen megmaradt tetoválásomra.

– Ez a nevem? – kérdezi sokadszorra.

– Úgy bizony. A neved ugyanezt jelenti, csak egy másik nyelven, amit walesinek hívnak.

Még csak most tanulja a betűket. Sorban rámutat az ujjpercekre.

– L – betűzi. – O. V. E.

– Pontosan – bólintok büszkén. Várjuk, hogy Ruth visszatérjen. Addig is fogom a lányom kezét, vagy tán ő fogja az enyémet, mintha kereszteződésben állnánk. Az én feladatom, hogy biztonságban átvezessem a túloldalra.

A szerző jegyzete

Csak négy éve kezdhettem el írói pályámat, de már írni akartam az Egyesült Államokban jelen lévő rasszizmusról. Egy New Yorkban történt esemény keltette fel a figyelmemet: fehér kollégái többször is hátba lőttek egy bűnszervezetbe beépült fekete rendőrtisztet, hiába viselte az aznapi kódszínt – egy karkötőt, ami alapján a többi rendőrnek azonosítania kellett volna. Bele is kezdtem egy regénybe, de megfeneklettem és abbahagytam. Valahogy nem tudtam hitelesen írni a témáról. Nem tudtam, milyen feketeként felnőni ebben az országban, ezért nem tudtam olyan képzeletbeli szereplőt alkotni, aki valódinak tűnhetett.

Eltelt húsz év, és megint mindenáron írni akartam a rasszizmusról. Enyhén szólva is rossz érzéssel töltött el, hogy a fehér szerzők legfeljebb történelmi regényekben foglalkoznak a témával, ám újra szembesültem a ténnyel, hogy nincs sok jogom olyasmiről írni, amit nem tapasztaltam meg. Igaz, ha csak arról írok, amit személyes tapasztalatból ismerek, írói pályafutásom rövid és unalmas lett volna, hiszen kivételezett fehérként nőttem fel. Éveken át szorgalmasan elvégeztem hát a házi feladatomat: kutattam és személyes interjúkat készítettem, hogy közvetítsem azok hangját, aki jómagam sosem voltam: férfiakét és öngyilkosokét, bántalmazott feleségekét és nemi erőszak áldozataiét. Felháborodásom bátorított az írásra, és az a vágyam, hogy e történetek révén azok is tudomást szerezzenek a létező jelenségekről, akik maguk nem élik át őket – miért lett volna más egy színes ember története?

Azért, mert a faji előítélet is valami más. A rasszizmus is valami más. Kockázatos, súlyos téma, amit éppen ezért kerülünk is.

Azután olvastam egy afroamerikai ápolónőről, aki a michigani Flintben élt, és már húsz éve dolgozott szakápolóként, amikor egy napon az egyik újszülött apja beszélni akart a felettesével. A férfi követelte, hogy a nővér és a többi hozzá hasonló ne nyúlhasson a gyermekéhez. Kiderült róla, hogy a fehér felsőbbrendűség híve. A főnővér felvezette a kérést a csecsemő kartonjára – mire az állomány afroamerikai tagjai pert indítottak munkahelyi diszkrimináció címén, és nyertek is. A dolog mélyen elgondolkodtatott, mígnem magamban elkezdtem továbbszőni a történetet.

Tudtam, ha meg akarom írni, egyszerre kell bemutatnom a fekete nővér, a skinhead apa és a közvédő szempontjait – azét a nőét, aki hozzám és sok olvasómhoz hasonlóan jó szándékú fehér nő, s aki sosem tartaná magát rasszistának. Hirtelen megértettem, hogy most be tudom, és be is fogom fejezni a regényt. Szemben első elvetélt kísérletemmel, ezúttal nem a színeseknek akartam elmesélni, milyen az életük. Saját közösségemnek, a fehér embereknek írtam, akik oly könnyen rámutatnak egy neonácira azzal, hogy ilyen egy rasszista – miközben nem ismerik fel a bennük élő rasszizmust.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy nem is olyan rég ez a leírás rám is illett volna. Olvasóim gyakran említik, milyen sokat tanulnak a könyveimből. Nos, amíg megírom őket, nekem is rengeteget kell tanulnom, s ezúttal rólam is sok minden kiderült. Miközben feltártam múltamat, neveltetésemet és az előítéleteimet, fel kellett ismernem: korántsem vagyok olyan makulátlan és haladó szellem, mint hittem.

Sokan azt gondoljuk, a rasszizmus szó a faji előítélet szinonimája, pedig a rasszizmus több, mint bőrszínen alapuló diszkrimináció. Arról is szól, ki birtokolja az intézményesített hatalmat. Miközben hátrányba hozza a színeseket, akiknek keményebben kell küzdeniük a sikerért, előnyt ad a fehéreknek, akik így könnyebben megkapnak mindent. Nem könnyű felismerni ezeket az előnyöket, hát még bevallani a létezésüket. Ezért kell megírnom ezt a könyvet, döbbentem rá. A társadalmi igazságosságért vívott harcban a fehér szövetségesek szerepe nem csupán az, hogy megmentőként vagy problémamegoldóként lépjenek fel. Feladatuk az is, hogy megszólítsák a többi fehér embert és megértessék velük: mindaz a kiváltság, amit életük során élveznek, közvetlen folyománya annak a ténynek, hogy mások nem élvezhetik őket.

Azzal kezdtem a kutatást, hogy sok színes nővel leültem beszélgetni. Habár tudtam, hogy nem az a felkészülés legjobb módja, ha kérdésekkel bombázom őket, reméltem, bevonhatom őket az alkotói folyamatba. Cserébe megajándékoztak valamivel: személyes tapasztalataikkal arról, milyen feketének lenni. Örökre hálás leszek nekik: nemcsak tolerálták tudatlanságomat, de hajlandóak voltak tanítani is. Részesültem abban a kitüntetésben, hogy beszélhettem Beverly Daniel Tatummel, a Spelman College egykori elnökével és a rasszizmus elismert szakértőjével. Elolvastam az ő, Debby Irving, Michelle Alexander és David Shipler könyveit. Beiratkoztam a Rasszizmus Felszámolásáért munkacsoportba, és minden este sírva mentem haza, de végre elkezdtem a felszín mögé látni – végre nemcsak azt láttam, kinek hiszem magam, de azt is, ki vagyok valójában.

Két egykori skinheaddel is találkoztam, hogy megismerjem szélsőségesen fajgyűlölő főhősöm fogalomkészletét. Lányom, Sammy találta nekem Tim Zaalt, az egykori bőrfejűt, aki a Skype-on keresztül előadást tartott középiskolai osztályának. Évekkel korábban Tim összevert és életveszélyes állapotban otthagyott egy meleg férfit. Miután kiszállt a mozgalomból, a Simon Wiesenthal Központnak kezdett előadásokat tartani a gyűlölet-bűncselekményekről, míg egy napon rádöbbent, hogy a férfi, akit kis híján megölt, ugyanott dolgozik. Bocsánatot kért és nyert tőle; ma már jó barátok, akik minden héten közös előadást tartanak a csoportoknak. Tim azóta boldog házasságban él zsidó feleségével. Frankie Meeink, egy másik volt bőrfejű a Gyűlöletbeszéd Elleni Ligának dolgozik. Egykor Phillyben toborzott osztagokat; ma ő viszi a Harmónia a Jéghokiban programot, ami a faji sokszínűséget hirdeti a gyerekek körében.

Ezek az emberek tanítottak meg rá, hogy a Fehér Hatalom csoportjai a fajok elkülönítésében hisznek, míg önmagukat egy újkori keresztes háború katonáinak látják. Elmondták, hogy a toborzók főként azokat a kölyköket veszik célba, akik az iskolai ugratások céltáblái, akiket kiközösítenek, akik a családon belüli erőszak áldozatai. Fehérellenes röplapokat terjesztenek a fehér környékeken, hogy lássák, kik reagálnak az őket ért támadásra, majd ezeket a lakókat környékezik meg az üzenettel, hogy nincsenek egyedül. Az egésznek az a célja, hogy az újoncok elfojtott indulatai a rasszizmusban találjanak kitörési pontra. Az erőszak hozza el számukra a felszabadulást. Azt is megtudtam, hogy a legtöbb skinheadcsoport nem kötözködő, balhés utcai bandákból áll, hanem olyan egyénekből, akik földalatti hálózatba szerveződnek. Manapság a szélsőséges rasszisták ugyanúgy öltöznek, mint az átlagemberek. Beolvadnak, ezáltal a terror alapvetően új alakot ölt.

Amikor címet kellett adnom a könyvemnek, megint sokat küszködtem. Sok régi olvasóm tudja, hogy a regény címe eredetileg nem ez lett volna. A Small great things (a regény eredeti, angol nyelvű címe – a szerk.) utalás egy idézetre, amit legtöbbször dr. Martin Luther King tiszteletesnek tulajdonítanak: Ha nem tehetsz nagy dolgokat, tégy apró dolgokat nagyszerű módon. Igen ám, de fehér nőként van jogom kisajátítani ezt a gondolatot? Az afroamerikai közösségből sokan érzékenyek arra, amikor a fehérek Martin Luther King szavaival fogalmazzák meg a saját mondandójukat (tegyük hozzá, joggal), ugyanakkor azt is tudtam, hogy a regénybeli Ruth és Kennedy életében is vannak olyan pillanatok, amikor nagyszerűen teszik a kis dolgokat, amivel maradandó hatást gyakorolnak egymásra. Emellett sok fehér számára, aki csak most indul el a látens rasszizmus megismerésének útján, dr. King szavai fogódzót jelenthetnek – ékesszólóan beszélnek egy olyan témáról, amit a legtöbben nem vagyunk képesek ilyen inspiráló módon szavakba önteni. Habár az egyéni felismerések nem képesek maradéktalanul kiirtani a rasszizmust – ehhez egész rendszereknek és intézményeknek kéne változniuk –, éppen az apró cselekedetek azok, amelyek által a rasszizmus tovább él és részben felszámolható. A fenti okokból – s mert remélem, olvasóim kíváncsian fordulnak dr. King felé – ezt a címet választottam.

A szememben ez a regény valamennyi könyvemtől különbözik, mert tengernyi változást indított el bennem, s nemcsak arra indított, hogy magamról elmélkedjem, de ráébresztett arra is, mekkora út áll még mindnyájunk előtt. Mi itt, Amerikában szeretjük azt hinni, hogy kemény munkánknak vagy pengeéles eszünknek köszönhetjük a sikereinket. Annak beismerése, hogy részben a rasszizmus is szerepet játszik bennük, egyenlő annak elfogadásával, hogy az amerikai álom nem mindenki számára elérhető. Egy Peggy McIntosh nevű szakértő találóan mutatott rá néhány kiváltságunkra: például, hogy gond nélkül találunk munkát és lakást. Besétálhatunk bármelyik szalonba, biztos találunk valakit, aki levágja a hajunkat. Vásárolhatunk olyan játékokat, babákat és gyerekkönyveket, melyeket faji jellegzetességeinkre szabtak. Előléptetnek anélkül, hogy bárki azzal gyanúsítana, csak a bőrszínünk miatt választottak minket. Sérelem esetén fordulhatunk a főnökünkhöz, aki nagy eséllyel a mi rasszunkhoz tartozik.

Miközben a kutatómunkát végeztem, fehér anyukákat kérdezgettem arról, milyen gyakran beszélnek gyerekeiknek a rasszizmusról. Némelyek hébe-hóba; mások bevallottan soha. Amikor ugyanezt a kérdést fekete anyukáknak tettem fel, egyöntetűen így válaszoltak: Mindennap.

Kezdtem belátni, hogy a tudatlanság is egyfajta kiváltság.

Hogy végső soron mit tanultam az egészből? Nos, ha valaki fehér, mint én, nem mondhat le erről a kiváltságáról, viszont használhatja jóra is. Ne mondjunk például olyanokat, hogy én nem nézem a bőröd színét, mintha ez valami jótett lenne – inkább ismerjük fel az emberek közti különbségeket, amelyek sokak számára megnehezítik a céljuk elérését, és egyenlítsük ki a különbségeket, hogy tisztességes legyen a verseny. Képezzük magunkat. Ha úgy látjuk, hogy valakibe belefojtják a véleményét, legyünk mi a szószólói. Ha egy barátunk rasszista vicceket mesél, szembesítsük ezzel ahelyett, hogy zavartan nevetgélnénk. Ha az általam megismert két egykori skinhead gyökeresen meg tudott változni, biztosan megy a hétköznapi embereknek is.

A könyv kapcsán számítok támadásokra is. Lesznek színesek, akik kérdőre vonnak, miért választok olyan témát, ami nem tartozik rám. Lesznek fehérek, akik rossz néven veszik, hogy ráirányítom a figyelmüket hétköznapi rasszizmusukra. Higgyék el, nem azért írtam ezt a könyvet, mert jó mókának vagy könnyű pénzkeresetnek tűnt. Azért írtam, mert hiszem, hogy ez a helyes, és hiszem, hogy a legkényelmetlenebb igazságok azok, amelyekből a legtöbbet tanulhatunk. Roxana Robinson mondta: Az író olyan, mint a hangvilla: rezonál, ha beleütközik valamibe… Ha szerencsénk van, tiszta és erős hangot adunk ki, ami nem a miénk, csak rajtunk halad keresztül. A feketéknek, akik elolvassák az Apró csodákat: remélem, jól figyeltem azokra, akik megnyitották előttem a szívüket, és képes voltam pontosan visszaadni a tapasztalataikat. A fehéreknek, akik elolvassák az Apró csodákat: senki sem kész munkadarab. Nem hiszem, hogy nálam vannak a válaszok, és még mindig képes vagyok a változásra.

Ha tűzvész tör ki, két választásunk van: hátat fordítunk, vagy próbálunk oltani. Igen, a rasszizmus nehéz kérdés, és igen, nem szívesen beszélünk róla, de nekünk, akik fehérnek születtünk, akkor is ezt kell tennünk, hogy minél többen hallhassanak róla. Remélem, könyvem hozzájárul egy társadalmi párbeszéd kialakulásához.

Jody Picoult

2016. március

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv sosem született volna meg, ha nem támaszkodhatok számtalan emberre és számtalan forrásműre.

Köszönet Peggy McIntoshnak a láthatatlan hátizsák koncepciójáért. Dr. Beverly Daniel Tatum egy atlantai hóviharon verekedte át magát, hogy találkozzon velem, miközben nagy példaképeim egyike – remélem, nem bánja, hogy kölcsönvettem saját fiának mondott szavait, miszerint a bőrszíne nem kevesebbé, hanem valami többé teszi. Hálás vagyok még Debby Irvingnek a társadalmi igazságosság megteremtésével kapcsolatos szakmai munkájáért, továbbá amiért éjt nappallá téve gyarapította szókincsemet, kölcsönadta hasonlatait és legsikerültebb szövegeit – beleértve a kiváltság fősodráról és farvizéről szólót. Köszönet Malcolm Gladwellnek, aki egy 2009. december 8-i előadáson használta a Kívülállók című könyvéből vett példát: a hét bizonyos napjain született kanadai hokijátékosokat és az időpont kihatását az NHL-ben elért sikereikre – a saját nyelvére lefordítva Kennedy is ezt alkalmazza a záróbeszédében. Köszönet a Túlélésen Túl Intézetnek, amely a bostoni Haymarket közösségi alap támogatásával működő Rasszizmus Felszámolásáért munkacsoportot működteti, ahol arra buzdítottak, hogy szembesüljek a saját kiváltságaimmal (továbbá teljes egészében tőlük származik Kennedy hasonlata az ablakon kidobált babákról).

Hálás vagyok Abigail Baird professzornak az előítéletekkel kapcsolatos kutatásaiért (valamint a rendkívüli Sienna Brown bemutatásáért). Betty Martinnak, akit a legelőször hívnék, ha meg akarnék ölni egy képzeletbeli újszülöttet. Jennifer Twitchellnek az ADL-től; Sindy Ravellnek, Hope Morrisnak, Rebecca Thompsonnak, Karen Bradley-nek és Ruth Goshennek. Köszönet Bill Binnie-nek a nevéért és adományáért, melyet a Családok Átmeneti Otthonának nyújtott, ahol a New Hampshire déli részén élő hajléktalanok és a hajléktalanságtól fenyegetett személyek kaphatnak elhelyezést. A McDonald’s tevékenységével kapcsolatban Natalie Hall, Rachel Daling, Rachel Patrick, Autumn Cooper, Kayla Ayling, Billie Short, Jessica Hollis, M.M., Naomi Dawson, Joy Klink, Kimberly Wright, Emily Bradt és Sukana Al-Hassani szolgált hasznos tanácsokkal.

Köszönöm a rengeteg orvosnak és nővérnek, akik megosztották velem élményeiket, szakzsargonjukat és legjobb történeteiket: Maureen Littlefieldnek, Shauna Pearse-nek, Elizabeth Josephnek, Mindy Dube-nak, Cecelia Brelsfordnak, Meaghan Smithnek, dr. Joan Bartholdnak, Irit Librotnak és dr. Dan Kellynek.

Köszönet ász jogászaimnak, akik megesküdtek, hogy faji kérdés sosem kerülhet szóba a bíróságon: remélem, meggondoljátok magatokat. Lise Iwon, Lise Gescheidt, Maureen McBrien-Benjamin és Janet Gilligan – annyira élvezem a társaságotokat, hogy nem is tudok munkatársakként tekinteni rátok. Jennifer Sargentnek külön köszönöm, hogy a huszonharmadik órában belépett a képbe és átnézte a bírósági jeleneteket.

Köszönet Jane Picoult-nak és Laura Grossnak, amiért a megfelelő helyeken felháborodtak, meghatódtak vagy elcsendesedtek, miközben e könyv korai változatait olvasták. Auriol Bishopé a tisztesség, hogy rátalált az alkalmas címre. Külön köszönet illeti a földkerekség legjobb kiadói csapatát: Gina Centrellót, Kara Welsht, Kim Hovey-t, Debbie Aroffot, Sanyu Dillont, Rachel Kindot, Denise Cronint, Scott Shannont, Matthew Schwartzot, Anne Speyert, Porscha Burke-öt, Theresa Zorót, Paolo Pepét, Catherine (Jodi Titkos Életvezetési Tanácsadója) Mikulát, Christine Mykityshynt és Kaley Baront. Külön köszönet páratlan szerkesztőmnek, Jennifer Hershey-nek, akivel minden oldal minden szaváért meg kell küzdenem. Hálával tartozom szurkolócsapatom kapitányának, utcai harcosomnak és vezérkari főnökömnek, Susan Corcorannak, aki olyan pótolhatatlanná tette magát, hogy tényleg nem tudom, hogyan éltem volna túl nélküle.

Frank Meeinknek és Tim Zaalnak: a bátorságotok és az együttérzésetek annál is ösztönzőbb, hogy tudjuk, mekkora utat tettetek meg. Köszönöm, hogy elkalauzoltatok a gyűlölet világában, s oly sokaknak megmutatjátok, hogyan hagyhatják maguk mögött.

Evelyn Carringtonnak, barát-nővéremnek, és Shainának, és Sienna Brownnak: e könyv megírásának egyik legnagyobb jutalma, hogy benneteket megismerhettelek. Köszönöm az őszinteséget, a bátorságot, a nyitott szívet. Nic Stone-nak: ki gondolta volna, amikor Atlantában ragadtam, hogy szert teszek egy életre szóló barátságra? Nem írhattam volna meg azt a könyvet, ha te nem fogod a kezem és mondogatod, hogy ne kételkedjek magamban. Azok a hosszúra nyúlt lázas éjszakák vezettek el ehhez a változathoz. Köszönöm neked a magabiztosságot, hogy helyre tetted fehér úrilányos allűrjeimet, és hogy hittél abban: képes vagyok és muszáj is megírni ezt a könyvet. Alig várom, hogy a te regényed a polcokra kerüljön.

Kyle és Kevin Ferreira van Leernek: ki ketten testesítitek meg mindazt, ami lenni szeretnék; a szememben ti vagytok a társadalmi igazságosság mintaképei. Köszönöm, hogy felnyitottátok szemem arra a bizonyos farvízre. Sammynek – köszönöm, amikor hazajöttél az iskolából és azt mondtad: Szerintem ismerek valakit, akivel beszélned kellene a könyvedről. Jake-nek: köszönet a New Haven-i megyei bíróság hátsó parkolójáért és a Legfelsőbb Bíróság döntéseinek magyarázatáért. Tudom, hogy egy napon te is olyan ügyvéd leszel, aki megváltja a világot. És Tim: köszönöm, hogy a harvardi fehér kiváltság-bögrében szolgáltad fel a kávémat. Szeretlek ezért, ahogy minden másért.

Bibliográfia

Kutatási célból és inspirációként az alábbi könyveket ajánlom:

Alexander, Michelle: The New Jim Crow: Mass Incarceration in the Age of Colorblindness. New Press, 2010.

Coates, Ta–Nehesi: Between the World and Me. Spiegel & Grau, 2015.

Colby, Tanner: Some of My Best Friends Are Black: The Strange Story of Integration in America. Viking, 2012.

Harris–Perry, Melissa V.: Sister Citizen: Shame, Stereotypes, and Black Women in America. Yale University Press, 2011.

Hurwin, Davida Wills: Freaks and Revelations. Little, Brown, 2009.

Irving, Debby: Waking Up White: And Finding Myself in the Story of Race. Elephant Room Press, 2014.

McIntosh, Peggy. „White Privilege: Unpacking the Invisible Knapsack”, Independent School 49, 2. szám (1990 tél): 31. A kiemelt részlet forrása: „White Privilege and Male Privilege: A Personal Account of Coming to See Correspondences Through Work in Women’s Studies” (Working Paper 189, Wellesley Center for the Study of Women, 1988).

Meeink, Frank és Jody M. Roy: Autobiography of a Recovering Skinhead.

Hawthorne Books, 2009.

Phillips, Tom: „Forty–two Incredibly Weird Facts You’ll Want to Tell All Your Friends”, http://www.buzzfeed.com/tomphillips/42–incredibly–weird–facts–youll–want–to–tell–people–down–the#.kuYgj5yGd.

Shipler, David K: A Country of Strangers: Blacks and Whites in America. Vintage Books, 1998.

Tatum, Beverly Daniel: Assimilation Blues: Black Families in White Communities: Who Succeeds and Why? Basic Books, 2000.

– Can We Talk About Race? And Other Conversations in an Era of School

Resegregation. Beacon Press, 2008.

– „Why Are All the Black Kids Sitting Together in the Cafeteria?” And

Other Conversations About Race. Basic Books, 1997.

Tochluk, Shelly: Witnessing Whiteness: The Need to Talk About Race and How to Do It. Rowman & Littlefield Education, 2010.

[1] Rómabeliekhez írt levél, 12. fejezet, 19. vers. Károli Gáspár fordítása.

Table of Contents

Jodi Picoult

ATHENAEUM

Vajúdás, korai fázis

RUTH

Aktív vajúdás

RUTH

TURK

RUTH

KENNEDY

TURK

RUTH

Átmenet

KENNEDY

TURK

RUTH

KENNEDY

RUTH

KENNEDY

RUTH

TURK

KENNEDY

RUTH

KENNEDY

Kitolási fázis

RUTH

TURK

KENNEDY

RUTH

TURK

KENNEDY

RUTH

KENNEDY

RUTH

TURK

KENNEDY

RUTH

Utóélet

TURK

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia