Jodi Picoult

Életszikra

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Jodi Picoult: A Spark of Light

Copyright © 2018 by Jodi Picoult

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint

of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2018

Minden jog fenntartva.

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 293 862 2

Jennifer Hershey-nek és Susan Corcorannek

Ha egy kis szerencsétek van, olyan munkatársakkal

dolgozhattok, akiket szerettek.

Ha óriási szerencsétek van, akkor olyanokkal,

akik szinte már testvérekké váltak.

Nem az a kérdés, hogy szélsőségesek leszünk-e,

hanem az, hogy miféle szélsőséget képviselünk.

A szeretetben leszünk szélsőségesek, vagy a gyűlöletben.

DR. MARTIN LUTHER KING JR.

Délután öt

Az épület a Juniper és a Montfort sarkán állt, egy kovácsoltvas kapu mögött, mint valami vén buldog, ami ádázul védi a területét. Régebben sok hasonló intézmény volt Mississippiben: jellegtelen, közönséges épületek, ahol szolgáltatásokat kínáltak fel, igényeket elégítettek ki. Aztán jöttek a szigorító intézkedések, mégpedig azért, hogy ezek a helyek végleg eltűnjenek. A folyosóknak elég szélesnek kellett lenniük, hogy egymás mellett két betegszállító ágy elférjen; ahol ez a feltétel nem teljesült, ott vagy óriási költségeket kellett szánni az átépítésre, vagy be kellett zárni a klinikát. Az orvosoknak a helyi kórházakkal kellett szerződésben állniuk, annak ellenére, hogy a legtöbben más államokból jöttek, és nem kaphattak ilyen szerződést; máskülönben a klinikákat, amelyek foglalkoztatták őket, be kellett zárni. Szépen lassan minden klinika bereteszelte az ajtót, és bedeszkázta az ablakot. Már csak a Központ maradt, mint valami unikornis, különc kis ritkaság, élénk narancsszínűre festett kis épület. Olyan volt, mint az utolsó bástya, így igencsak kitűnt a környezetéből, és feltűnt azoknak, akik több száz kilométert utaztak, hogy itt lehessenek. Mint aki azt mondja: ha szükséged van rám, itt megtalálsz. Csinálhattok velem, amit akartok, akkor is itt leszek.

A Központon számos sebet ejtett már a politikusok és a tiltakozók akciózása, ám mindig felgyógyult a sérüléseiből. Valaha úgy hívták: Családtervezési és Fogamzásgátlási Egészségközpont nők számára. De vannak, akik azt tartják, hogy ha valaminek nincs neve, az megszűnik létezni, ezért a nevét megcsonkították, akár egy háborúban sérült végtagot. Először Egészségközpont Nők Számára lett a neve. Aztán már csak Központ.

Ez az elnevezés illett is rá. A Központ volt a nyugalom színhelye az ideológiák folyton tomboló viharában. Az éltető napsütést jelentette minden olyan nő számára, aki kifutott már az időből, és nem volt választási lehetősége; akinek kellett egy jelzőfény, ami megmutathatja az utat.

És ahogy más, forrón világító égitestek esetében, úgy itt is működött a gravitáció. Bevonzotta azokat, akiknek szükségük volt rá, de azoknak a tekintetét is, akik gyűlölték, és mégsem tudtak másfelé nézni.

Ma nem lenne jó meghalni, gondolta Wren McElroy. Tudta, hogy sok tizenöt éves lány szerint romantikus dolog a szerelemért feláldozni az életünket, de ő az előző évben olvasta a Rómeó és Júliát, hiszen nyolcadikban kötelező volt, és őszintén szólva semmi varázslatosat nem látott abban, hogy a hősnő egy kriptában tér magához a pasija mellett, aztán a saját szívébe szúr egy tőrrel. Az Alkonyat pedig… hát azt jobb elfelejteni. A tanárok rengeteget magyaráztak hősökről, akiknek a halála nem elvágta, hanem teljessé tette az életet. Wren hatéves volt, amikor a nagyanyja elhunyt álmában. Ismeretlen emberek hajtogatták, hogy áldás, ha valaki álmában hal meg, de ő csak nézte a mamát, aki sápadtan feküdt a nyitott koporsóban, és nem értette, hogy is lehet ezt áldásnak nevezni. Mi van, ha a nagymamájának előző este még tervei voltak? Majd reggel megöntözöm az orchideát. Majd reggel kiolvasom azt a regényt. Majd felhívom a fiam. Mennyi minden marad befejezetlenül! Nem, a halált egyszerűen nem lehet örömmel fogadni.

Két órával ezelőttig a nagymamája volt az egyetlen halott, akit Wren látott. Többé azonban az sem titok számára, milyen a haldoklás. Olive az egyik pillanatban még itt volt, és merőn nézte Wrent, mintha megkapaszkodhatna az életben. Mintha mindennek csak az lenne az ára, hogy nyitva tudja tartani a szemét. Aztán egyetlen pillanattal később a szeme már nem ablak volt a világra, csupán tükör, amelyben Wren a saját rémületét látta.

Nem akart Olive-ra nézni, mégsem tudta elfordítani a tekintetét. A halott nő úgy feküdt, mintha aludna: a feje a kanapé párnáján nyugodott. A blúzát vér áztatta, és ahol felcsúszott, kilátszott az oldala és a dereka. A bőre halvány volt, egy lila folt terjeszkedett rajta, bordó szegéllyel ott, ahol Olive háta a padlóhoz ért. Wren tudta, hogy ez azért van így, mert a vér kezd alvadni a bőr alatt, hiszen Olive már két órája halott. Felfordult a gyomra, küzdenie kellett, nehogy elhányja magát.

Nem akarta ő is így végezni.

Adott körülmények között ez a gondolat Wrenből szinte szörnyeteget csinált.

Ha választhat, inkább egy fekete lyukban hal meg. Erre, lássuk be, kevés esélye volt. Bár tényleg nem mindennapi végzet lenne. Szó szerint egy kisebb atomrobbanás. Nem marad más, csak csillagpor.

Ezt Wren az édesapjától hallotta. Ő vette neki az első teleszkópját, amikor ötéves volt. Wren kiskorában az apja miatt akart űrhajós lenni, később pedig asztrofizikus. Persze csak akkor, amikor megtudta, hogy ilyen szakma létezik egyáltalán. Wren apjának nagy álma volt, hogy űrutazó lesz, és az univerzum minden szögletét bejárja, ehelyett teherbe ejtett egy lányt. Vagyis egyetemi tanulmányok helyett a nősülést választotta. Rendőr lett, később nyomozó, majd a Mississippi állambéli Jackson város szögleteit járta be. A lányának pedig azt mondta, hogy az űrhajózás lehetett volna a legjobb dolog az életében.

Amikor Wren nagyanyjának a temetéséről autóztak hazafelé, esett a hó. Wren még soha nem látott ilyet Mississippiben, és megrémült a kavargó, imbolygó világtól. Apja nyugtatgatta. McElroy űrhajóstiszt, kapcsolja be a meghajtókat! Wren csak sírt tovább, úgyhogy az apja elkezdett találomra mindenfélét megnyomni a műszerfalon; a légkondicionálót, a vészjelzőt, az automata sebességbeállítást. Villogtak a jelzők, mint egy űrállomás irányítóközpontjában. McElroy űrhajóstiszt, készüljön a felszállásra! – mondta az apja. Bekapcsolta a ködlámpát, a hó így hirtelen csillagok kavalkádjának tűnt, Wren pedig úgy elámult, hogy még sírni is elfelejtett.

Annyira szerette volna, ha egy gombnyomással visszamehet az időben.

Bárcsak elmondta volna az apjának, hogy idejött!

Bárcsak hagyta volna magát lebeszélni!

Bárcsak ne kérte volna meg a nagynénjét, hogy hozza el!

Bex néni talán már a hullaházban fekszik, mint Olive, és szivárványszínű a teste. Mindez Wren hibája.

– Te!– szólalt meg a fegyveres férfi, és Wren kénytelen volt visszazökkenni a jelenbe. Neve is volt a fegyveresnek, de erre nem akart gondolni, nehogy véletlenül emberinek lássa, hiszen nem lehet ember. Inkább egy szörnyeteg. Amíg Wren a gondolataiba merült, a férfi odalépett hozzá. Ráfogta a pisztolyt. – Állj fel!

A többiek is visszafojtották a lélegzetüket. Az utóbbi órákban egyetlen sejtté kovácsolódtak össze mindannyian. Wren gondolatai ott kavarogtak a többi nő fejében. Érezte a bőrükön a saját félelme szagát.

A férfi kezén a kötés alól még szivárgott a vér. Apró győzelem. Wren lába remegett, de e miatt a csekély kis diadal miatt talpra tudott állni.

Nem lett volna szabad idejönnie a Központba.

Meg kellett volna maradnia kisgyermeknek.

Mert most már talán amúgy sem nőhet fel. Erre esélye sem lesz.

Hallotta, ahogy a férfi kibiztosítja a pisztolyt, majd lehunyta a szemét. Az apja arcát látta maga előtt. A kék szemét, a gyengéd mosolyát, amikor felnéz a csillagos égre.

Amikor George Goddard ötéves volt, az anyja megpróbálta felgyújtani az apját. Az apja a kanapén heverészett, az anyja pedig a szennyes ruhákra öntötte az öngyújtóból a folyadékot, meggyújtotta egy gyufával, és a lángoló ruháskosarat ráborította George apjára. A hatalmas termetű férfi felpattant, és nagy lapátkezével ordítva próbálta oltani a lángokat. George anyja kissé odébb állt, egy pohár vízzel a kezében. Mabel! – kiabált az apja. Mabel! De a nő nyugodtan elkortyolta a vizet, egy cseppet sem hagyott tűzoltásra. Amikor George apja kirohant a házból, és odakint a földre vetve magát, disznóként fetrengett, Mabel a fiához fordult: Jobb, ha tanulsz belőle – mondta.

George nem akart olyan felnőtt lenni, mint az apja, de ahogy az almamagból is csak almafa nő, belőle sem lett példamutató férj. Ezt tudta. Ezért döntötte el, hogy példamutató apa lesz. És aznap reggel ezért autózott el a Központba, Mississippi állam utolsó, még működő abortuszklinikájára.

Amit a lányától elvettek, azt már nem kaphatja vissza, akár felfogja ezt a lánya, akár nem. De George gondoskodhat arról, hogy megfizessenek mindezért.

Körbepillantott a váróban. Három nő kuporgott egymás mellett a székeken, a lábuknál a nővér az orvos kötését ellenőrizte. George felhorkant. Még hogy orvos! Amit ez művel, az minden, csak nem gyógyítás. Meg kellett volna ölnie, meg is tette volna, ha nem szakítják félbe, amikor lövöldözni kezd.

A lányára gondolt, ahogy itt ül az egyik széken. Eltűnődött, hogyan is jött ide egyáltalán. Talán busszal. Vagy egy barátnője elhozta. Esetleg (erre még gondolni sem akart) a fiú hozta el, aki miatt bajba került. George elképzelte, hogy amikor beront ide a pisztolyával, a saját lányát látja meg a széken, a nemi betegségek felismeréséről szóló ismeretterjesztő szórólapkupac mellett.

Mit szólna a lánya ahhoz, hogy gyilkossá vált?

Hogy juthatna vissza hozzá?

Egyáltalán, hogyan mehetne vissza?

Nyolc órával korábban még úgy gondolta, amit tesz, azt az igazság nevében teszi: szemet szemért, életet életért.

A sebe lüktetett. George megpróbálta megigazítani a kötést a fogával, de a géz kezdett lecsavarodni. Jobban kellett volna megkötni, de hát ki segítene itt neki?

Utoljára akkor azt érezte, hogy ráomlik a világ, amikor a csecsemő kislányával bolyongott segítséget keresve. A gyerek vörös volt, és sírt a magas láztól, George-nak pedig fogalma sem volt, mit kezdjen vele. Addig ment, amíg a furgonjából kifogyott a benzin. Hajnali egy volt, gyalog indult tovább, amíg végre talált egy épületet. Odabent pislákolt a fény. Kinyitotta az ajtót. Lapos tetejű, jellegtelen ház volt, nem is gondolta volna, hogy templom. Aztán odabent meglátta a padokat, és Jézus szobrát a kereszten. A fény, amit kívülről észlelt, az oltáron égő gyertyák lángja volt. Gyere vissza! – mondta ki hangosan a feleségének, aki akkorra már valószínűleg az ország másik felében volt. George talán a fáradtságtól hallucinált, de tisztán hallotta, hogy valaki válaszol. Már veled vagyok. A hang a fa Krisztus-szobor felől suttogott a sötétből.

Így történt, hogy George megtért. Ilyen egyszerű és megrendítő élmény volt. Valahogy a kislányával együtt álomba merült a padlószőnyegen, reggel pedig Mike tiszteletes ébresztette fel. A tiszteletes felesége a babának gügyögött. Terített asztal várta őket, és csodával határos módon egy vendégszoba is akadt. George akkoriban nem volt vallásos. A szívébe nem Jézus költözött be aznap, hanem a remény.

Hugh McElroy, a túsztárgyaló, akivel George órák óta beszélt, azt mondta, hogy a férfi lánya tudja… Csak őt akarta védeni. Megígérte, hogy ha George együttműködik, akkor a lehető legszerencsésebb módon végződik majd az eset. Bár a férfi tisztában volt azzal, hogy az épületet fegyveresek veszik körül, akik csak arra várnak, hogy ő kilépjen az ajtón.

Szerette volna, hogy vége legyen. Tényleg szerette volna. Fizikailag és mentálisan is kimerült. Nehéz volt elképzelni a végkifejletet. Elege volt a sírásból. Előre akart szaladni az időben, leülni a lánya mellé, látni, ahogy csodálattal néz rá, mint régen.

De George azt is tudta, hogy Hugh bármit megígérne, hogy megadásra bírja. Nem csak azért, mert ez a munkája. Hugh McElroynak ugyanaz volt a célja azzal, hogy George szabadon engedje a túszokat, mint amiért George foglyul ejtette őket. Csodát akart tenni.

Ekkor George-nak támadt egy ötlete. Kibiztosította a pisztolyát.

– Te ott! Kelj fel! – mondta, és a lányra mutatott, Wrenre, aki korábban megszúrta. Majd rajta keresztül megtanítja Hugh McElroyt kesztyűbe dudálni.

A túsztárgyalás első szabálya: ne cseszd el!

Amikor Hugh-t felvették a körzeti csapatba, ezt mondták az oktatók. Ne ronts a már amúgy is rossz helyzeten! Ne vitázz a túszejtővel! Ne hangoztasd, hogy megértem, mert biztos nem érted meg. Úgy kommunikálj, hogy megnyugodjon, és kevesebb veszélyt jelentsen. Értsd meg, hogy néha a legmegfelelőbb, ha nem mondasz semmit. Az aktív hallgatással sokkal többre mehetsz, mint a szavakkal.

A túszszedők sokfélék lehetnek. Vannak, akik kivetkőztek maguktól valamilyen kábítószer, alkohol vagy fájdalom hatására. Vannak, akiket politikai küldetéstudat vezérel. Vannak, akikben akkora lánggal ég a bosszúvágy, hogy önmagukat is elemészti a tűz. És ott vannak a szociopaták… náluk hiábavaló az empatikus megközelítés. Mégis előfordul, hogy velük a legegyszerűbb, mivel jól értik az erő és a hatalom nyelvét. Ha a szociopata megérti, hogy nem adod át neki az irányítást, akkor máris előrébb jutottál egy lépéssel. Mondhatod neki például, hogy már két (vagy hat, vagy akár tizenhat) órája beszélünk, és értem, mi jár a fejében. De most ideje másképpen megvizsgálni a dolgot. Ugyanis idekint van egy csoport fegyveres rendőr. Ők úgy gondolják, ideje erőszakkal beavatkozniuk. A szociopaták értik az erő nyelvét.

Ez a megközelítés azonban csúfos kudarcot vallana egy olyan túszejtőnél, aki depressziós és kész a halálra, akár úgy is, hogy azzal mások életét feláldozza.

A túszszedővel úgy érdemes kapcsolatot tartani, ha te vagy az egyetlen információforrása, és ha elég időd van, akkor életbe vágó információkat is kiszedhetsz belőle. Milyen túszejtővel van éppen dolgod? Mi okozta a szembenállást, a lövöldözést, amikor már nincs visszaút? Beszélgetést kezdeményezhetsz a legjelentéktelenebb témákról: sportról, időjárásról, televízióról. Lassan kiderítheted, mit kedvel, mit nem szeret, mi a fontos neki. Szereti a gyermekeit? És a feleségét? Az anyját? Miért?

Ha a miért kiderül, akkor akár arra is rájöhetsz, hogyan lehet megoldani a helyzetet.

Hugh tudta, hogy a legnevesebb túsztárgyalók szerint a szakmájuk egyfajta balettozás, kötéltánc, amit megfelelő koreográfia nélkül lehetetlen végezni.

Azt is tudta, hogy ez baromság.

Soha nem készül interjú azokkal a túsztárgyalókkal, akiknél a helyzet vérfürdővel végződött. Csak a sikeresen végződő akciók után nyilatkoztak, csak a sikereseknek jutott eszükbe valamiféle misztikus művészetként emlegetni a munkájukat. A valóságban idegtépő találgatás volt. Vakszerencse.

Hugh McElroy attól tartott, hogy a szerencse elpártolt tőle.

Végigpillantott a helyszínen, ahol az utóbbi órákban ő volt a főszereplő. A parancsnoki központ egy sátor volt, ahol az ügyosztály néhány héttel korábban még egy közösségi délután keretében a gyerekek biztonságos ujjlenyomatvételéről beszélt a résztvevőknek. Az épület körül rendőrök álltak, akár egy kék gyöngysor. A sajtót kordon mögé terelték. (Azt gondolná az ember, csak van annyi eszük, hogy minél távolabb maradjanak egy fegyveres őrülttől, de nem. A nézettség ennél sokkal csábítóbb volt.) A járdán üres fenyegetésként sorakoztak a transzparensek: hatalmas, magzatokat ábrázoló képek vagy kézzel írt szlogenek váltották egymást: NE VETESD EL, ADD ÖRÖKBE! Az abortuszklinikára belépő páciensek fele nem jut ki élve. A mentők megérkeztek, a mentősök takarókkal, infúziókkal és folyadékkal várakoztak. A kommandósok csak a jelre vártak, hogy megkezdődjön a bevetés. A parancsnokuk, Quandt kapitány megpróbálta eltávolítani Hugh-t, hogy erővel ártalmatlanná tehesse a lövöldözőt. De Hugh tudta, hogy Quandtnak ez nem megy tiszta lelkiismerettel, hiszen a tárgyalás nagyon közel állt már ahhoz, hogy George Goddard megadja magát.

Hugh pontosan ebben reménykedve szegte meg a túsztárgyalás második aranyszabályát öt órával korábban, amikor csikorogva a helyszínre hajtott civil járművével, és az elsőként kihívott két közrendőrnek ordítva osztogatta a parancsokat.

A túsztárgyalás második aranyszabálya: ne felejtsd el, hogy ez egy munka!

Nem pedig lehetőség bebizonyítani, hogy ki a legény a gáton. Nem arról szól, hogy hős lovag vagy ünnepelt híresség legyél. Lehet, hogy jól alakul, de az is lehet, hogy nem, hiába jársz el az előírások szerint. Ne vedd a lelkedre!

Hugh azonban tudta, hogy ez most nem így lesz. Most nem. Ebben a helyzetben nem, mert ez teljesen más. Isten tudja, hány holttest van odabent a klinikán, és már csak öt túsz maradt életben. Az egyik közülük Hugh McElroy gyermeke.

A kommandósok parancsnoka hirtelen megállt előtte.

– Bemegyünk – mondta. – Csak szívességet teszek vele, hogy előre szólok.

– Nagy hibát követ el – felelte Hugh. – Csak szívességet teszek vele, hogy előre szólok.

Quandt elfordult, és beleszólt az adóvevőjébe.

– Indulás, öt… négy… – hirtelen elakadt a hangja. – Vissza! Ismétlem, vissza!

Hugh felkapta a fejét, és meglátta, amit Quandt észrevett.

A klinika ajtaja hirtelen kinyílt, és két nő lépett ki rajta.

Amikor Wren anyja még velük élt, volt egy zöldikéje, amit a nappaliban, a könyvszekrény tetején tartott. Miután otthagyta őket, Wren és Hugh mindig elfelejtették meglocsolni, de a zöldike dacolt a halállal. Kinőtte a cserepet, és különös, zöld fürtökben terjeszkedett az ablak felé, fütyülve a logikára és a gravitációra.

Wren most ugyanígy érezte magát. A lába a fény felé lendült, valahányszor nyílt az ajtó. Az apjához vágyott, ki a parkolóba végre.

De nem Wren lépett ki az épületből. Fogalma sem volt, mit mondott az apja George-nak a legutóbbi telefonbeszélgetés alatt, mindenesetre bevált. George leeresztette a fegyvert, és megmondta Wrennek, hogy húzza el a kanapét, amit torlaszul az ajtó elé tolt. A túszok nem tudtak úgy beszélni, hogy George ne hallja őket, ám eddigre zsongás támadt közöttük. Amikor Wren parancsot kapott, hogy nyissa ki az ajtót, már azt hitte, ő is kiszabadulhat.

Joy és Janine távoztak elsőként. Aztán George megmondta Izzynek, hogy tolja ki dr. Wardot a kerekesszékben. Wren arra gondolt, hogy mindjárt mehet ő is, ám George megragadta, és a hajánál fogva visszarántotta. Izzy megfordult a küszöbön, elsötétült az arca, de Wren csak megrázta a fejét. Dr. Wardnak talán ez az egyetlen esélye, hogy élve kijusson, és súlyos volt a sérülése. Ki kellett vinni. Izzy ápolónő volt, úgyhogy ezt ő is jól tudta.

– Wren…– kezdte volna, de George bevágta mögötte az ajtót, és be is reteszelte. Aztán elengedte Wrent, hogy a lány visszatolja a kanapét torlasznak.

Wren érezte, hogy kezd rajta eluralkodni a pánik. Talán George most bosszút áll azért, amit tett? Kettesben maradt ezzel a vadállattal. Azaz nem egészen… A tekintete Olive holttestére tévedt.

Talán Bex néni is Olive mellett van már ott, ahová a halottak mennek, bárhol legyen is az a hely. És talán Wrent várják.

George leroskadt a kanapéra az ajtó előtt, és a tenyerébe temette az arcát. A pisztolyt nem tette le. Wren látta, ahogy megvillan rajta a fény.

– Le fog lőni? – kérdezte hirtelen.

George felpillantott, mintha meglepte volna a kérdés. Wren erőt vett magán, és farkasszemet nézett vele. A férfi egyik szeme kissé jobb felé kancsalított. Nem annyira, hogy furcsának tűnjön, de elég nehéz volt a szemébe nézni. Wren azon gondolkodott, hogy vajon külön figyelnie kell-e arra, hogy milyen irányba fókuszál. George a bekötözött kezével megdörzsölte az arcát.

Amikor Wren kicsi volt, mindig az apja borostájához dörzsölte a tenyerét. Érdes hangot adott. Hugh mosolygott, hiszen a lánya úgy játszott az arcával, mint egy hangszerrel.

– Hogy lelőlek-e? – George hátradőlt a párnákon. – Az attól függ.

Minden gyorsan történt. Janine Deguerre az egyik pillanatban még túsz volt, a másik pillanatban már egy orvosi sátorban vizsgálta őt egy mentős. Körülnézett, Joyt kereste, de a másik túsz, aki vele együtt jött ki a klinikáról, sehol sem volt.

– Asszonyom, tudja a tekintetével követni a fényt? – kérdezte az egyik mentős.

Janine figyelme visszaterelődött a fiatalemberre, aki valójában nem sokkal lehetett fiatalabb nála. Ő maga huszonnégy éves volt. Pislogva nézte, ahogy a mentős egy apró zseblámpával hadonászik az orra előtt.

Janine reszketett. Nem a hidegtől, hanem a sokktól. A túszejtő tarkón vágta a pisztolyával, a feje még mindig lüktetett. A mentősök ezüstszínű fóliatakaróba bugyolálták, amilyenbe a maratoni futókat szokták, amikor beérnek a célba. Átvitt értelemben Janine is maratont futott. És átjutott a célvonalon.

A nap lassan lenyugodott, megnyúltak az árnyékok, egyre nehezebb volt megkülönböztetni a valóságot a képzelet csalóka játékától. Janine öt perccel korábban még halálos veszélyben volt, mégis itt, az orvosi sátorban, az egészségügyi csapat mellett érezte magát elszigetelve. Amikor átlépett a küszöbön, visszakerült oda, ahonnan indult: a másik oldalra.

A nyakát nyújtogatva kereste Joyt. Lehet, hogy dr. Warddal együtt egy másik kórházba vitték. De az is lehet, hogy amint Janine hallótávolságon kívül került, máris azt kérte, hogy vigyék a közeléből azt a ribancot.

– Bent kellene tartanunk magát megfigyelésre – mondta a mentős.

– Semmi bajom – tiltakozott Janine. – De tényleg. Csak haza akarok menni. – A fiatalember összevonta a szemöldökét.

– Van valaki, aki ön mellett tud maradni ma este? Csak hogy szükség esetén ne legyen egyedül.

– Van – hazudta Janine.

Egy rendőr leguggolt mellé.

– Ha megengedi, előbb bevinnénk a rendőrségre – mondta. – Hogy elmesélje, mi történt pontosan.

Janine megijedt. Vajon tudják? Vajon el kell mondania nekik az igazat? Olyan lesz, mint amikor a bíróságon a Bibliára kell esküt tenni? Vagy talán maradhat még egy kicsit annak a karakternek a bőrében, aki megérdemli az együttérzést?

Bólintott, és felállt. A rendőr karon fogva kikísérte a sátorból. Janine úgy fogta össze magán a takarót, mint egy hermelinpalástot.

– Várjon! – mondta hirtelen. – Mi lesz a többiekkel?

– Amint lehet, őket is behozzuk – nyugtatta meg a rendőr.

– A lány – folytatta Janine. – Mi van a lánnyal? Ő is kijött?

– Ne aggódjon, asszonyom! – felelte a férfi.

Egy csapat riporter próbálta meg kifaggatni, összefüggéstelen kérdések kavalkádja zúdult rá. A rendőr odaállt Janine és a sajtósok közé, pajzsként védve kísérte a rendőrautóhoz. Amikor becsukták az ajtót, elviselhetetlenül meleg lett. Janine egész úton keresztül csak bámult kifelé az ablakon.

Elhaladtak egy óriásplakát mellett. Janine jól ismerte, ő is segített, hogy összegyűljön rá a pénz. Két mosolygó csecsemő volt rajta, egy fekete és egy fehér. TUDOD, HOGY A FOGANTATÁS UTÁN TIZENNYOLC NAPPAL MÁR DOBOG A SZÍVEM?

Janine rengeteg ehhez hasonló állítást tudott felsorolni. Azt is tudta, hogy a különböző vallások és kultúrák mit tartanak a magzatról mint személyről. A katolikusok szerint az élet a fogantatással kezdődik. A muszlimok szerint Allah a fogantatástól számított negyvenkettedik napon küld egy angyalt, aki emberi mivolttal ruházza fel a magzatot. Aquinói Szent Tamás szerint az abortusz fiúmagzat esetében negyven, leánymagzat esetében nyolcvan napon túl már gyilkosság. És persze vannak további nézetek is. Az ókori görögök szerint például a magzatnak vegetatív lelke van. A zsidók úgy tartják, hogy a lélek a születéskor száll a testbe. Janine tudta, vita esetén hogyan kerülje meg ezeket a filozófiai nézeteket.

De hogy lehet mindez egyszerre igaz? Hogy lehet, hogy ennyiféle nézet létezik az élet tényleges kezdetéről? Hogyan állíthatja Mississippi állam törvénye, hogy az embrió egy személy, ha Massachusetts állam törvénye szerint nem az? Hát nem ugyanolyan babáról van szó, akár egy ágyban fogan Jacksonban, akár a tengerparton Nantucketben?

Janine-nek megfájdult a feje. Amúgy sem volt túl jól.

Hamarosan leszállt az este. Wren keresztbe tett lábbal ült a padlón, a szeme sarkából George-ot figyelte, aki kissé összegörnyedt a kanapén, könyökét a térdére támasztotta, a pisztolyt lazán tartotta a jobb kezében. Wren kicsomagolta az utolsó fügés szeletet is, ami a váróban a kosár alján maradt. Korgott a gyomra.

Régen mindig félt a sötétben, és megkérte az apját, hogy a szolgálati fegyverével az oldaltáskájában kutassa végig a szobáját, nézzen be az ágy alá, a matrac alá, és a szekrényke fölötti polcokat se hagyja ki. Néha az éjszaka közepén sírva riadt fel, mert szentül meg volt győződve arról, hogy az ágya lábánál egy éles fogú szörny kuporog, és sárga szemével őt lesi.

Most már tudta, hogy szörnyek igenis léteznek. Nyelt egyet.

– Hogy hívják a lányát? – kérdezte George-tól.

A férfi felpillantott.

– Fogd be a szád! – förmedt rá.

Wren néhány lépést hátrált a nem igen hízelgő szavak hatásától, de a lába közben valami hideg, merev dologhoz ért. Azonnal tudta, mi az, ki az, és majdnem felsikított. Aztán erőt vett magán, előrébb dőlt, és a térde köré fonta a karját.

– Fogadnék, hogy a lánya maga mellett szeretne lenni.

A fegyveres arca rideg és barátságtalan maradt.

– Fogalmad sincs az egészről.

– Fogadnék, hogy maga mellett szeretne lenni – ismételte Wren. Sőt, biztosan tudom, gondolta. Mert én sem akarok mást, csak hogy az apám mellett lehessek végre.

JANINE HAZUDOTT.

A rendőrségen ült, vele szemben a nyomozó jegyzetelte a vallomását. És ő hazudott.

– Mit keresett ma reggel a Központban, hölgyem? – kérdezte a rendőr halkan.

– Rákszűrésen voltam – felelte Janine.

A vallomásában minden más igaz volt, és úgy hangzott, mint valami horrorfilm: a pisztolylövések, aztán az, ahogy a klinikán dolgozó ápoló megtántorodott, és őt is felborította. Janine átöltözött, felvette a tiszta felsőt, amit a mentősöktől kapott, de még mindig érezte a nő meleg vérét. Rengeteg vér itatta át a ruháját.

– Azután mi történt?

Janine képtelen volt sorrendben felidézni a történteket. Csak villanások jutottak eszébe: ahogy futás közben reszketett; ahogy a kezét a megsérült nő lőtt sebére szorította. Ahogy a lövöldöző ráfogta a pisztolyt, és ahogy Izzy ott állt mellette egy halom kötszerrel. Ahogy mindenki megdermedt, amikor megcsörrent a telefon.

Janine számára olyan volt az egész, mintha egy filmet nézne, amit látni sem akar, mégsem mehet ki a moziból.

Amikor elmondta, hogy a fegyveres férfi tarkón vágta a pisztollyal, azt elhallgatta, hogy miért. Az elhallgatás bűne. Így nevezték az ilyesmit, amikor kislány korában gyónni ment. Ez is bűn volt, bár kisebb. Viszont néha mások védelmében muszáj hazudni. Sőt, néha önvédelemből is. Mit számít már egy újabb hazugság?

Janine beszéd közben sírva fakadt. A nyomozó odanyújtott egy csomag zsebkendőt

– Én is kérdezhetek valamit öntől? – szólalt meg.

– Hát persze.

Janine nagyot nyelt.

– Ön szerint lehetséges, hogy az emberek azt kapják, amit megérdemelnek?

A nyomozó egy pillanatig csak nézte őt.

– Nem hinném, hogy bárki megérdemelné azt, ami ma történt – mondta végül.

Janine bólintott. Kifújta az orrát, majd összegyűrte a zsebkendőjét.

Hirtelen kinyílt az ajtó, egy egyenruhás rendőrtiszt dugta be a fejét.

– Kint vár egy úr, azt mondja, magához jött…

Janine a rendőr mögött megpillantotta Allen pirospozsgás arcát, és jókora pocakját, ami miatt a férfi gyakran jegyezte meg tréfásan: jól tudja, milyen állapotosnak lenni. Allen a helyi magzatvédő csoport vezetője volt.

– Janine! – kiáltott fel, és a nőhöz rohant, hogy magához ölelje. – Szentséges Jézus! – sóhajtott. – Mindnyájan imádkoztunk érted, kedveském.

Janine tudta, hogy minden nőért imádkoznak, aki beteszi a lábát a Központba. De ez más volt. Allen soha nem bocsátotta volna meg magának, ha vele történik valami. Hiszen ő küldte Janine-t a klinikára, hogy kémkedjen.

Isten talán meghallgatta, mert Janine ép bőrrel megúszta. De vele együtt Joy, Izzy és dr. Ward is. Na és azok, akik nem maradtak életben? Miféle szeszélyes Isten tervébe fér bele mindez?

– Gyere, hazaviszlek! – mondta Allen, miközben a nyomozóhoz fordult. – Szerintem Ms. Deguerre-re ráférne végre egy kis nyugalom.

A nyomozó Janine-re nézett, mintha azt vizsgálná, hogy a nő számára nem jelent-e gondot Allen atyáskodó magabiztossága. De miért is jelentene? Janine attól kezdve, hogy a városba költözött, Allen kívánságainak megfelelően cselekedett, és tőle telhetően a legjobban kívánta szolgálni a missziót. Tudta, hogy Allen jó szándékból cselekszik.

– Mi szívesen hazavisszük, amikor önnek megfelel, asszonyom – mondta a nyomozó.

Választási lehetőséget kínált, és ez szédítő, erőteljes érzés volt.

– A mosdóba kell mennem – bökte ki Janine.

– Csak nyugodtan. – A rendőr a folyosó végére mutatott. – Ott balra, aztán a harmadik ajtó jobbra!

Janine elindult, és még mindig köré volt csavarva az ezüstszínű melegítőtakaró. Egyszerűen egy kis egyedüllétre volt szüksége.

A folyosó végén van egy másik kihallgatóhelyiség, hasonló ahhoz, amelyikben Janine beszélt a nyomozóval. Belülről kifelé az ablak tükörnek látszott, kintről viszont be lehetett látni. Az asztalnál Joy ült egy nyomozónővel.

Janine önkéntelenül bekopogott, és biztosan lehetett is hallani odabentről, hiszen Joy odafordította a fejét, bár nem látta Janine-t. Kinyílt a kihallgatóhelyiség ajtaja, és a nyomozónő kinézett.

– Valami baj van?

Janine elkapta Joy tekintetét.

– Ismerjük egymást – mondta. Egy pillanattal később Joy is bólintott. – Csak szerettem volna… csak látni akartam, hogy… – Janine habozva folytatta. – Arra gondoltam, hogy talán segítségre van szükséged. – A nyomozónő egymásba fonta a két karját.

– Gondoskodni fogunk mindenről, ami csak szükséges.

– Tudom, csak… – Janine Joy-ra pillantott. – Ma este nem kéne egyedül maradnod.

Látta, ahogy Joy szeme a bekötözött tarkójára villan.

– Neked sem – felelte.

A kórházban a légkondicionáló szellőzőjére egy darab ragasztószalag tapadt. Ott lebegett, mint valami zászló, mint valami abszurd köszöntő, miközben Izzy a hátán feküdt, és úgy tett, mintha nem érezné az orvos kezét.

– Na lássuk! – mormogta a nőgyógyász. Jobbra-balja mozgatta a készüléket, majd a képernyőre mutatott, ahol Izzy méhének fekete amőbaalakjában egy fehér babszem kuporgott. A magzat. – Gyerünk… gyerünk már… – volt a hangjában valami sürgető. Aztán mindketten megpillantották a felvillanó szívverést. Izzy már sokszor látta, más nők ultrahangfelvételein.

Felsóhajtott, pedig addig fel sem tűnt neki, hogy visszatartotta a lélegzetét.

Az orvos méréseket végzett, és feljegyezte az eredményt. Letörölte Izzy hasáról a gélt, és fölé hajtotta a takarót.

– Mázlija van, Walsh kisasszony. Nem kell bent maradnia.

Izzy felkönyökölt.

– Várjon… ennyi az egész?

– Nyilvánvalóan figyelnie kell, hogy a következő pár napban kímélje magát, nehogy görcsölni vagy vérezni kezdjen – tette hozzá az orvos. – De jó erős a szívverés, látszik, hogy a kicsike elszánt és életerős. Mint az anyja.

Még hozzátette, hogy megírja a szükséges papírokat, aztán távozott a vizsgálófülkét leválasztó függöny mögül. Izzy hátradőlt a gurulós kórházi ágyon, és a durva takaró alá csúsztatta a kezét. A hasára.

Amikor kilépett a klinikáról, a mentősök azonnal hordágyra tették dr. Ward mellé, hiába magyarázta Izzy, hogy nem sérült meg. Dr. Ward ragaszkodott ehhez.

– Állapotos – mondta a mentősöknek. – Orvosi ellátásra van szüksége.

– Magának van szüksége orvosi ellátásra – tiltakozott Izzy.

– Már megint kezdi – panaszolta dr. Ward a fiatal mentősnek, aki a szorítókötését vizsgálta. – Persze nagyon hálás vagyok érte – tette hozzá halkan.

Izzy akkor látta utoljára a doktort. Azon gondolkodott, megműtik-e, és hogy vajon amputálni kell-e a lábát. De úgy érezte, minden rendben lesz.

Talán vannak, akiknek egyszerűen a túlélést ajándékozza a sors.

Izzy számára ilyen gyermekkor volt megírva. Az apjának soha nem volt munkája, az anyja nagyon nehezen tudta felnevelni őt, meg a két ikerfivérét. A házuk annyira apró volt, hogy a három gyermek nem csupán egy szobában, de egy ágyban is aludt. Izzynek ennek ellenére sokáig fogalma sem volt arról, hogy ők szegények. Anyjuk aprópénzvadászatot rendezett nekik. Pecázni vitte őket, hogy vacsorára halat fogjanak. Néha csak gyertyával tudtak világítani, de olyankor időutazóst játszottak, és úgy tettek, mintha még nem találták volna fel az áramot.

Amikor Izzy visszagondolt az életére, a múlt és a jelen élesen elhatárolódott. Most Parkerrel él egy házban, ami háromszor akkora, mint a gyermekkori otthona. Parker a mesebeli királyfi, egy jómódú család sarja, aki beleszeretett Hamupipőkébe, az eladósodott nővértanoncba. Úgy ismerkedtek meg, hogy Parker eltörte a lábát, és begipszelve feküdt a kórházban. Később tréfásan mindig azt mondta, hogy az első randevújuk mosdatás közben zajlott.

Parker a Yale Egyetemre járt, mint ahogy az apja, a nagyapja és a dédnagyapja is. Eastoverben nőtt fel, az egész állam legpuccosabb környékén. Magániskolákban tanult, és már kisgyermekként is öltönyt, nyakkendőt kellett hordania. Nyaralni is jártak. Dokumentumfilm-készítőként dolgozott, amire szintén csak azért volt lehetősége, mert nem ebből kellett megélnie, volt elég vagyona.

Amikor étterembe mentek, Izzy még mindig a legolcsóbb fogást kérte az étlapról. A fagyasztójuk mindig tele volt, de nem azért, mert nem telt arra, hogy akár naponta frisset vegyenek, hanem mert Izzy folyton a nehéz időkre készült.

Mintha két külön bolygóról jöttek volna. Hogy is nevelhetnének fel együtt egy gyermeket?

Izzy eltűnődött, hogy talán most végre új életet kezdhet, éppen úgy, mint amikor megjött az első fizetése. És mit kapott mindezek helyett? Túszul ejtették, fenyegetik az életét. Úgy tűnik, ez is egy új kezdet lehet, bár egy ilyen újrakezdésre igazán soha nem vágyott. Egy nővérke lépett a vizsgálóba.

– Hogy van?

– Egészen jól – felelte Izzy, és örült, hogy remegő kezét a takaró alá rejtette.

– Híreket hoztam a páciensről, akiről érdeklődött…

– Dr. Wardról? – Izzy felült.

– Nem. A nőről. Bex volt a neve, ha jól emlékszem. Túl van a műtéten. Minden rendben – mondta a nővér. – Az intenzív osztályon fekszik.

Izzy szeme könnybe lábadt. Hála istennek!

– És mi a helyzet dr. Warddal?

A nővérke megrázta a fejét.

– Még nem hallottam felőle semmit, de majd figyelek. – Együttérző pillantással nézte Izzyt. – Pokoli lehetett, amin együtt keresztülmentek.

Az volt. Izzy megpróbálta megmenteni Bex életét: puszta kézzel kellett a mellkasába nyúlnia, érezte, ahogy mozog a tüdeje. Dr. Ward vére beborította.

– A rendőrök kérdéseket szeretnének feltenni – mondta a nővér. – Kint várakoznak. De ha még túl gyenge hozzá, majd megmondom nekik, hogy nem alkalmas.

– Kimehetnék előtte a mosdóba?

– Hát persze. – A nővér lesegítette Izzyt a kerekes kórházi ágyról, és a függönyön túl egy egyszemélyes mosdóhoz kísérte. – Segítsek valamit?

Izzy megrázta a fejét. Magára zárta az ajtót, és nekidőlt. Már nemcsak a keze remegett, hanem az egész teste. Még a foga is vacogott.

Klasszikus reakció a sokkhatás után.

– Elég legyen! – förmedt magára, és hideg vízzel megmosta az arcát. Papírtörlőbe törölközött, belenézett a tükörbe, majd azt kívánta, bár ne tette volna. Haja kiszabadult a fonatból, vörös tincsek meredeztek az arca körül. A véres egyenruha helyett tisztát adtak neki, de ez túl nagy volt rá. Lecsúszott a válláról, mint valami rettenetesen félresikerült szexi nővérkejelmez. Bár már lemosta magáról a vért, látott még néhány apró pöttyöt.

Addig dörzsölte a bőrét, amíg ki nem pirosodott, aztán visszament a vizsgálóhoz. Egy rendőr várakozott a függöny mellett.

– Walsh kisasszony? Thibodeau őrmester vagyok. Megkérhetném, hogy beszéljen a történtekről?

Izzy elhúzta a függönyt és az ágyra ült. Lelógott a lába.

– Hol kezdjem?

Thibodeau megvakarta a fülét a tollával.

– Hát, talán az elején – mondta. – Tehát reggel bement a klinikára?

– Igen.

– Mennyi ideje dolgozik ott?

Mielőtt Izzy felelhetett volna, hallotta, hogy valaki őt keresi.

Parker.

Izzy lecsúszott az ágyról, és elindult felé, miközben Parker átfurakodott a nővér és a rezidens között, akik megpróbálták visszatartani, hogy ne juthasson a páciensek részlegébe.

– Parker! – kiáltotta Izzy, mire a férfi felkapta a fejét.

– Izzy! Te jó ég! – Parker hatalmas léptekkel odasietett, és magához szorította. A nő alig kapott levegőt, de ezt csak akkor vette észre, amikor a remegése végre alábbhagyott.

Amikor a mentősök behozták, és a nővér a betegfelvételnél megkérdezte a legközelebbi hozzátartozó nevét, Izzy Parkert említette. Sokatmondó reakció volt.

Talán ideje abbahagyni az aggodalmaskodást azzal kapcsolatban, ami elválaszthatja őket, és arra koncentrálni, ami erős köteléket jelent mindkettejük számára.

– Jól vagy? – kérdezte Parker. Izzy egyre csak bólogatott a férfi két karjában. – Nem sérültél meg? – A férfi hátrébb húzódott, és végigmérte a lányt. Az arcán ezernyi kérdés tükröződött, és úgy nézett Izzy szemébe, mintha onnan akarná kiolvasni a válaszokat. Vagy az igazat. Talán ez egyszer a kettő egy és ugyanaz.

Izzy arra számított, hogy ez a nap egészen másként ér majd véget.

– Semmi bajom – mondta. Megfogta Parker kezét, és a hasára szorította. – Semmi bajunk – mosolygott rá.

És már nem tűnt lehetetlennek a jövő. Izzy hirtelen úgy érezte magát, mint egy vándor, aki hazatért, és eleve csak azért utazott el, hogy emlékezzen arra, mit is jelent az otthon fogalma.

Hugh halk hálaimát rebegett Istennek, akiben réges-rég nem hitt már, amikor is a fiatal nyomozó hírt hozott: Bex, a nővére túlélte a műtétet. Miatta most már nem kell aggódnia, helyette minden energiájával Wrenre koncentrálhat, aki viszont még mindig odabent van a gyilkossal.

Először két nő lépett ki a Központból, utánuk a nővérke és az abortuszokat végrehajtó orvos, aki megsérült.

Hugh várt. És várt. És… semmi.

Fel-alá járkált az irányítóközpontban, ahonnan korábban megparancsolta, hogy a lövöldözőnek adjanak még néhány percet, hátha betartja az ígéretét, és minden túszt elenged. A kérdés az, hogy vajon elkövetett-e bármiféle hibát. Akár egy végzetes hibát, ami Wren életébe kerülhet. Quandt kapitány megint megjelent, ezúttal elállta Hugh útját.

– Vége a várakozásnak. Kiengedte a túszok többségét. Ki kell zavarnunk.

– Nem tehetjük!

– A francokat nem! Itt én adom a parancsokat, hadnagy!

– Csak papíron. – Hugh egészen közel lépett Quandthoz. – Még bent van egy túsz. Goddard-nak mindegy, és mindketten tudjuk, hogy végződik a dolog, ha most bemennek.

Hugh nem mondta ugyan, de az is igaz volt, hogy a dolog egyébként is végződhet úgy. És ha George csak azért egyezett bele, hogy elengedi a túszokat, mert eleve azt tervezte, hogy nem tartja be az ígéretét? Mi van, ha golyózáporban akarja végezni, és magával akarja vinni Wrent? Mi van, ha ezzel akarja még egyszer utoljára elküldeni McElroyt a picsába?

Quandt farkasszemet nézett vele.

– Mindketten tudjuk, hogy maga itt most nem tud tisztán gondolkodni, hiszen érintett.

Hugh mozdulatlanul, keresztbe font karral állt.

– Pontosan ezért nem akarom, hogy csak úgy berontsanak az istenverte klinikára.

A parancsnok összehúzta a szemöldökét.

– Tíz percet adok neki, hogy elengedje a lányt. Utána pedig mindent megteszek, hogy garantáljam a biztonságát… de ennek véget kell vetünk.

Amint Quandt távozott, Hugh már hívta is a klinikát. Ugyanazon a számon, amin már órák óta George-dzsal beszélt. Csak csengett és csengett. Vedd már fel! – gondolta Hugh. Nem hallott ugyan lövéseket, de ez korántsem jelentette azt, hogy Wren biztonságban van.

Tizennyolc csengés után már le akarta tenni, amikor hirtelen beleszóltak.

– Apa! – Wren hangja volt, Hugh majdnem összecsuklott.

– Szia, kicsim – mondta, és próbált uralkodni magán, hogy nyugodt legyen a hangja. Visszagondolt arra, amikor Wren még kicsi volt, és elesett. Ha ilyenkor Hugh megijedt, a kislány azonnal sírni kezdett. Ha nyugodt maradt, akkor csak felállt, és ment tovább.

– Jól vagy?

– I… igen.

– Bántott?

– Nem. – Wren rövid hallgatás után folytatta. – Hogy van Bex…?

– Fel fog épülni – mondta Hugh, bár egyelőre nem lehetett biztos ebben. – Csak azt akartam mondani, hogy szeretlek – tette hozzá, és szinte látta, ahogy a lánya kezd pánikba esni.

– Ezt azért mondod, mert meg fogok halni?

– Ha rajtam múlik, akkor ez ki van zárva. – Hugh nagyot nyelt. – Szólj George-nak, hogy… Kérlek, hívd a telefonhoz!

Halk beszélgetés zajlott a háttérben, aztán George szólt bele a telefonba.

– Azt hittem, megállapodtunk – mondta Hugh nyugodtan.

– Úgy is van.

– Azt mondta, George, hogy elengedi a túszokat.

– Igen.

– Mégsem engedte el mindegyiküket.

A beszélgetés kicsit elakadt.

– Ez nem volt konkrétan a megállapodásban – felelte végül George.

Hugh úgy szorongatta a telefont, mintha a kedvesének suttogna bele.

– George, nem akarja elmondani, hogy mi jár a fejében? – Kicsit elhallgatott. – Bennem megbízhat, ezt jól tudja.

– Hazugság.

– Mi hazugság?

– Mi fog velem történni, ha elengedem a lányát?

– Majd ha kijött, megbeszéljük. Csak maga és én – mondta Hugh.

– Baromság. Így is, úgy is vége az életemnek. Vagy életem végéig rohadok egy börtönben, vagy lelőnek.

– Nem így lesz – ígérte Hugh. – Nem engedem, hogy ez történjen. – Lepillantott a korábbi jegyzeteire, amelyeket az előző beszélgetés után készített. – Emlékszik? Lezárja ezt az ügyet, vagyis helyesen cselekszik. A lánya, sőt, az egész világ magát figyeli, George.

– Néha az a helyes cselekvés, ha valami rosszat teszünk – felelte George halkan.

– Nem kell, hogy így legyen – mondta Hugh.

– Maga ezt nem érti – George hangja türelmetlen és távoli volt. – De hamarosan rájön…

Fenyegetés. Ez kétségkívül fenyegetésnek tűnt. Hugh a kommandósok vezetőjére pillantott. Quandt a sátor sarkából figyelt. Felemelte a kezét, és az órájára mutatott.

– Engedje el Wrent! – alkudozott Hugh. – Teszek róla, hogy élve megússza.

– Ez nem megy. De amíg a lány a túszom, addig nem lőhetnek le.

Hughnak ki kell találnia valamit, ami garantálja Wren szabadságát, de úgy, hogy George is biztonságban érezhesse magát.

És hirtelen támadt is egy ilyen ötlete.

Quandt felé villant a szeme. A parancsnok ebbe biztosan nem megy bele. Túlságosan kockázatos. Hugh állásának lőttek, és talán az életének is, de a lánya megússza. Nem volt más lehetőség.

– George, hadd cseréljek helyet Wrennel! – kérte.

Bex meghalt. Egészen biztos, hogy meghalt, hiszen csak fehérség vette körül, valami éles fényt látott, és hát mindenki azt mondja, hogy ez következik a halál után. Vagy nem?

Egy kicsit sikerült elfordítania a fejét, és meglátta az infúziót. Az oldat lassan csöpögött. Az éles fény a feje fölött a világító lámpa volt.

Kórház. Akkor mégsem halt meg.

Wren és Hugh jutott az eszébe. Gombócot érzett a torkában. Nem esett baja az unokahúgának? Lelki szemei előtt megjelent Wren, ahogy behajlított térddel, fehér sportcipőben üldögél. Aztán Hugh, ahogy fölé hajol egy mentőkocsiban. Bex így látta a világot. Képekben. Ha a műhelyében ábrázolta volna, a Felismerés címet adta volna neki. Kihangsúlyozná Hugh nyakán a feszültségtől kidagadó ereket, valamint Wren mozgó kezének rezdüléseit. A háttér lilás lenne, mint egy véraláfutás.

Bex installációkat készített, és még Chicagóban meg Kaliforniában is versengtek a gyűjtők a munkáiért. A képei egy egész falfelületet beterítettek. Bizonyos távolságból kirajzolódott például egy nő keze egy gömbölyödő hason, vagy egy kisgyermek, aki a feje fölött függő játékért nyúl. Vagy egy vajúdó asszony. Közelebbről láthatóvá vált, hogy a kép sok száz, használt kis öntapadós jegyzetlapból áll, amelyeket lakkal óvatosan ragasztottak a felületre.

Sokszor esett szó Bex alkotásainak társadalmi vonatkozásairól. Mind a témája (a szülői lét), mind az anyaga (listákkal, emlékeztetőkkel teleírt cetlik) az átmenetiségről szólt. Bex mindig meg tudta fogni a pillanatot, meg tudott örökíteni akár egy-egy apró szívdobbanást is. Ez pedig időtlenné tette a művészetét.

Tíz évvel korábban egy röpke pillanatra híres lett, amikor a New York Times őt is említette egy népszerű művészekről szóló cikkben (bár az is igaz, hogy azóta sehol nem esett szó róla). A riporter feltette a kérdést: Bex egyedülálló nő, nincs gyermeke, de akkor miért éppen ezt a témát választotta? Hiszen ehhez semmiféle személyes szállal nem kötődik.

Bexnek soha nem volt szüksége házasságra vagy éppen gyerekre. Ott volt neki Hugh. És Wren. Igaz, úgy gondolta, a művészek nyughatatlan lelkek, de nem mindig azért rohannak, hogy valamit elérjenek. Néha inkább azért, hogy elkerüljenek onnan, ahol éppen vannak.

Egy ápoló lépett a kórterembe.

– Felébredt? Hogy érzi magát?

Bex megpróbált felülni.

– Mennem kell! – mondta.

– Kizárt dolog. Tíz perce műtötték. – A férfi összevonta a szemöldökét. – Hívjam fel a hozzátartozóit?

Igen, gondolta Bex. Csak sajnos éppen egy túszdráma kellős közepén vannak mindketten.

Bárcsak olyan egyszerű lenne megmenteni Wrent! Bex el sem tudta képzelni, mit érez most Hugh, de hinnie kellett abban, hogy ura a helyzetnek. Biztosan van valami terve. Hugh-nak mindig volt terve. Bex az öccsét hívta, amikor a házában egyszerre eldugult az összes vécé, mintha mindez valami kozmikus tréfa lenne. Hugh kapta el a borzot is, aki beköltözött Bex rozoga Mini Cooperje alá. Amikor megszólalt egy riasztó, Hugh a hang irányába futott, miközben mindenki a másik irányba menekült. Semmi nem ijesztette meg, semmiféle kihívás nem fogott ki rajta.

Bexnek eszébe jutott, amikor az öccse tizenöt vagy tizenhat éves korában egy képregénybe merült, és észre sem vette, hogy hozzá beszél. Csak akkor nézett fel, amikor Bex kikapta a kezéből. A francba, mondta Hugh, és a hangjából egyszerre lehetett érzékelni a döbbenetet, a megilletődöttséget és a mélységes szomorúságot. Kinyírták Supermant.

Mi lesz, ha elveszíti? Mi lesz, ha mindkettőjüket elveszíti?

– Bekapcsolná a tévét? – kérdezte.

Az ápoló megnyomta a távirányító gombját, majd Bex kezéhez tette. Minden helyi csatornán a Központot mutatták, élőben. Bex a képernyőre meredt, a narancssárga fagylaltszínű stukkóra, és körülötte a rendőrségi kordonra.

Nem látta Hugh-t.

Lehunyta a szemét, hogy felidézze az öccsét, ahogy a napsütésben áll magabiztosan.

Még élénken élt az emlékezetében a nap, amikor rájött, hogy Hugh hirtelen, szinte egyik pillanatról a másikra magasabb lett, mint ő. Bex vacsorát készített, egy széket akart a konyhaszekrényhez húzni, hogy elérje a szárított bazsalikomot. Hugh csak átnyúlt a feje fölött, és levette a polcról.

Bex megérezte, hogy ezzel minden megváltozott. Hugh felnőtt, és most már nem Bex vigyázott az öccsére, hanem fordítva.

– Köszönöm – mondta Bex.

Hugh, a tizennégy éves kamasz csak megvonta a vállát.

– Ne szokj hozzá! Nem leszek itthon örökké.

Bex nézte, ahogy az öccse sarkon fordul, és elvonul a szobájába. Nem sokkal később felvették az egyetemre, aztán szerelmes lett, és elköltözött.

Akárhányszor engedünk el valakit, mindig ugyanannyira fáj. Hugh letette a telefont.

– Bemegyek – közölte. – Egyedül megyek. Ha túszt akar, akkor én leszek a túsz.

– Kizárt dolog – mondta Quandt, és a csapata egyik tagjához fordult. – Jones, felkészülni…

Hugh tudomást sem vett róla, csak elindult. Quandt megragadta a karját, és maga felé fordította.

– Ha berohannak oda, akkor valaki meghal – mondta Hugh. – George kizárólag bennem bízik. Ha rá tudom venni, hogy kijöjjön velem, győztünk.

– És ha nem? – ellenkezett a parancsnok.

–Nem hagyok jóvá olyan akciót, ami veszélyezteti a lányom életét! – csattant fel Hugh. – Szóval mi lesz? – Bár tartotta magát, belülről szörnyen dühös volt.

Mindketten megálltak, farkasszemet néztek egymással. Aztán Hugh elfordította a fejét.

– Joe – szólalt meg megtört hangon. – Van magának gyereke?

A kommandósparancsnok a földre szegezte a tekintetét.

– Csak a munkámat végzem, Hugh.

– Tudom. – Hugh a fejét rázta. – És tudom, hogy félre kellett volna állnom, amint megtudtam, hogy Wren odabent van. Hiszen akkor is rettenetesen nehéz, ha semmiféle személyes érintettség nincs, de most van. Nem ülhetek tétlenül, a lányomról van szó. Ha értem nem hajlandó megtenni… akkor tegye meg érte.

Quandt felsóhajtott.

– Egy feltétellel. Előbb pozícióba állítok néhány mesterlövészt.

Hugh kinyújtotta a kezét. Quandt megrázta.

– Köszönöm – mondta Hugh.

Quandt a szemébe nézett.

– Ikerlányaim vannak – mondta olyan halkan, hogy csak Hugh hallotta. – Ellie és Kate.

Elfordult, és odarendelte a két emberét. Az utca túloldalán álló épület tetejére mutatott, valamint a klinika tetejének egy pontjára. Beszélni kezdtek a stratégiáról, Hugh pedig visszament a sátorba. Még ott volt a fiatal nyomozónő, aki hírt hozott Bexről.

– Collins, jöjjön ide! – kérte.

A nyomozónő odasietett.

– Igen, uram?

– A páciens a kórházban… Bex McElroy, a nővérem… Arra kérem, adjon át neki egy levelet!

Collins bólintott, és várt, amíg Hugh le nem ült a hevenyészett íróasztalhoz, elővett egy tollat, majd kitépett a jegyzettömbjéből egy lapot.

Mit is írhatna a nővérének, aki tulajdonképpen felnevelte őt? És aki majdnem meghalt, mert Hugh lányán akart segíteni?

Ezer dolog jutott eszébe.

Hogy Bex volt az egyetlen, aki nevetett a rémes viccein, pedig még Wren is kínosnak találta őket. Hogy ha utolsó vacsorát kellene választania, akkor az a nővére parmezános csirkéje lenne. Hogy még mindig emlékszik az árnyjátékra a szobája falán, amivel Bex kiskorában altatta. Hogy nyolcéves korában fogalma sem volt, mi az a Savannah Művészeti Egyetem, sem arról, hogy Bex feladta az ösztöndíját, és inkább az öccséről gondoskodott, amíg anyjuk az elvonón volt… de utólag szeretné mindezt megköszönni.

Hugh soha nem tudta megfogalmazni és kimondani az érzéseit. Ezért került abba a helyzetbe, amiben most volt.

Így hát két szót írt csak oda, majd átadta a levelet a nyomozónőnek.

Isten veled!

Louie Ward eszméletlenül feküdt, és emlékei óceánján hajózott. Most nem ötvennégy éves szülész-nőgyógyász, hanem egy kisfiú, aki egy mohos házban nőtt fel, és elkapta a folyami rákokat, mielőtt azok kaphatták volna el őt. Úgy nevelték, hogy szeresse Jézust és tisztelje a nőket, mégpedig ebben a fontossági sorrendben. Louisiana állam déli csücskében nőtt fel, a nagyanyja és az anyja szárnyai alatt, egy parányi házban, ami a nagymama szerint palota volt, hiszen ott lakott velük, a szívükben az Úr. Louie hithű katolikus volt, mint mindenki, akit csak ismert, köszönhetően a réges-rég elhunyt fehér ültetvénybirtokosnak, aki Franciaországból érkezett, zsebében egy rózsafüzérrel, és minden rabszolgáját megkereszteltette. Louie beteges kisfiú volt, sovány, és túlságosan okos. Folyton köhögött, nem tudott lépést tartani a többiekkel akik éjféltájt beosontak a környék állítólagos kísértetházaiba, csak, hogy a saját szemükkel lássák, mi is van ott. Ehelyett nagyanyóval naponta járt misére, és mamának segített apró csipeszekkel arany nyakláncok szemeit összeilleszteni, hogy azokat büszkén viselhessék a gazdag, fehér asszonyok.

Louie nem ismerte az apját, és inkább nem is kérdezősködött róla, mert nagyanyó egyszerűen úgy emlegette, hogy a Bűnös. Kilencéves korára szinte teljesen meg is feledkezett arról, hogy valahol talán él az apja.

Udvarias kisfiú volt, ajtót nyitott a hölgyeknek, és a kérem szépen meg a köszönöm sem maradt el soha. Egy deszkából ácsolt ágyon aludt a konyhában, mindig precízen igazította a lepedőt, és a takarításban is segített, hiszen nagyanyó ezerszer is elmondta, hogy Jézus Krisztus látogatására minden pillanatban készen kell állni. Mama néha nagyon legyengült, még az ágyból sem tudott felkelni, és hetekig csak sírdogált a paplan alatt. De Louie még akkor sem volt igazán egyedül, ha éppen senki nem volt mellette, hiszen az összes szomszédasszony rajta tartotta a szemét. Valóságos gyermeknevelő bizottság felügyelte minden mozdulatát.

Az öreg Miss Essie minden délután leült náluk az udvaron. Mesélt Louie-nak az apjáról. Miss Essie apja még rabszolga volt, aki úgy szökött meg, hogy átúszta a mocsaras öblöt. Inkább az aligátorokat választotta, mint a rabszolgaságot. Túlélte, sőt, teljesen ép bőrrel úszta meg a kis kalandot, és a Natchez Trace ösvény mellett bujkált. Csak éjszakánként gyalogolt, és megfogadta a jótét lelkek tanácsait, akik segítették a szökött rabszolgákat. Sikerült eljutnia Indianába, ott megnősült, és született egy lánya, Miss Essie. A történet végén az öregasszony mindig odahajolt Louie-hoz, és ragyogó szemmel kinyilatkoztatta a tanulságot: Fiacskám, sose hagyd, hogy mások mondják meg neked, mi lehet belőled, és mi nem!

Miss Essie mindent tudott mindenkiről, úgyhogy nem is volt meglepő, hogy Sebby Cherise-ről, a helyi boszorkáról is hallott egyet s mást. Állítólag a boszorkány Marie Laveau, a vudu papnő leszármazottja volt. Ami viszont meglepő, hogy Louie mamája folyton kérdezősködött felőle. A mocsaras öböl körül élő közösségben elhatárolódtak egymástól azok, akik a varázslatban hittek, és azok, akik az Úrban. Nagyanyó pedig mindent megtett, hogy kis családja mindenképpen az Úr híveinek sorát gyarapítsa. Louie el sem tudta képzelni, mit akarhat az anyja Sebby Cherise-től.

Mama volt a világon a legszebb asszony. Mélabús szeme rabul ejtett mindenkit, a hangjával pedig bárkit képes volt megnyugtatni. Louie észrevette, hogy hónapok óta nem sírdogál, sőt, szinte lebeg, mint egy héliummal töltött léggömb. Néha önkéntelenül dalra fakadt, mintha még a hajfonatai is muzsikálnának. Louie is táncra perdült az anyja boldogságától.

Amikor Mama letérdelt mellé, és megkérdezte, tud-e titkot tartani, a kisfiú akár a pokolra is leszállt volna érte. Mint később kiderült, nagyjából így is kellett történnie.

Tikkasztóan forró nyár volt, és amikor Louie az anyjával elment a boszorkányhoz, teljesen átizzadta a ruháit. Sebby Cherise a mocsaras öbölben lakott, a víz mellett, egy kunyhóban. Az udvara tele volt szárított virággal, és néhány táblára festve elnagyolt írás figyelmeztette az arra járókat, hogy TILOS A BELÉPÉS.

Sebby Cherise varázslatot árult. A mézzel és kénnel kevert csattanó maszlag meggyógyítja a rákot. Feltéve, hogy egy fekete macska elsétál előtte. A Dixie Love parfümmel behálózhatod a férfit, aki megjelent álmodban. Ha a házad köré ötlevelű pimpót ültetsz, az megóvja otthonodat a balszerencsétől. Louie eltűnődött, hogy vajon nem Sebby valamelyik kotyvalékétól olyan jókedvű-e mostanában az anyja.

Nagyanyótól és a paptól Louie azt is megtudta, hogy aki alkut köt az ördöggel, az keservesen meg fogja bánni. De ha mama hajlandó volt megfeledkezni erről, akkor Louie is. Ő csak azt akarta, hogy Mama mindig ilyen vidám legyen.

Az anyja azt mondta neki, hogy maradjon kint az udvaron, úgyhogy éppen csak egy pillantást vethetett Sebby Cherise-re. Hosszú, vörös szoknyát viselt, a fején turbánként megkötött egy kendőt. Húszéves is lehetett, kétszáz is. Behívta Mamát, és a karperecek daloltak a karján. A hangja olyan volt, mint amikor egy deszkát karistolnak.

Nem telt bele sok idő, mama már jött is kifelé egy apró, zsinórra kötött erszénnyel. A nyakába akasztotta, és a két keble közé, a ruhája alá rejtette azt. Hazamentek, és amikor Louie délután misére kísérte nagyanyót, azért imádkozott, hogy Mama megkapja, amire szüksége volt, és Jézus bocsássa meg neki, hogy nem őhozzá fordult.

Egy héttel később annyira meleg volt, hogy nagyanyó a templomban maradt a reggeli mise után egészen az esti miséig. Mama azt mondta Louie-nak, hogy lepihen. Vacsoraidő közeledtével Louie bekopogott, hogy felébressze, de nem jött válasz. Benyitott a szobába. Anyja a padlón feküdt, a lába között egyre növekvő vértócsa sötétlett. A bőre hűvös volt, mint a márvány. Az egyetlen hűvös felület a hőségben.

Mama halála után Louie-ra rengeteg figyelem irányult. A suttogás később kezdődött, amikor a templomban voltak, vagy amikor a nagyanyja kezét fogva végigment az utcán. Mamáról pletykáltak, és Mr. Bouffet-ről, a polgármesterről, akit Louie csak látásból ismert a Mardi Gras-felvonulásokról, amelyeket mindig a csinos szőke feleségével és aranyos szőke kislányaival vezetett. Valami abortuszt emlegettek, de Louie addig soha nem hallotta ezt a szót. Nagyanyó szorosabban markolta a kezét, hogy ne nézzen a bámészkodó, sutyorgó emberekre. Akkoriban sokat szorongatta a kezét.

Most is szorongatta.

Dr. Louie Ward szeme kipattant, és máris ellenérzéssel vette szemügyre a környezetét: egy szívmonitor halkan pittyegett, az infúzióállványról hosszú cső tekeredett le. A lába nem fájt. Viszont a kórházban biztosan kapott fájdalomcsillapítót. Csak a keze lüktetett nagyon, mert egy sovány, rózsaszínű hajú lány szorongatta, akinek rengeteg kis karika volt átszúrva a fülén. – Rachel? – nyögte ki dr. Ward nagy nehezen. A lány felkapta a fejét.

A klinika adminisztrációs asszisztensének éles, hosszúkás vonásai Louie-t mindig valahogy egy borzra emlékeztették.

– Sajnálom, dr. Ward – szipogott a lány. – Annyira sajnálom!

Louie lepillantott a lábára, mert egy rémisztő pillanatig arra gondolt, hogy talán amputálhatták az egyik végtagját, ezért kesereg Rachel annyira. De a lába a helyén volt, csak kötésbe bugyolálták, így leginkább a vattacukorra emlékeztetett. Hála istennek, hogy az a nővér ott volt a klinikán!

– Rachel – emelte fel a hangját Louie, hogy túlkiabálja a sírást. – Rachel, már így is úgy érzem magam, mint akin átment az úthenger. Kérem, legalább a fejem ne fájdítsa meg!

A lánynak eszében sem volt elhallgatni. Dr. Ward nem ismerte túl jól, hiszen az ország számos klinikáján dolgozott, így nem csoda, hogy összekeverte a személyzet tagjait. Emlékei szerint Rachel végzős egyetemi hallgató volt a Jacksoni Egyetemen. Részmunkaidőben dolgozott – a klinika ellen tiltakozók szavaival élve – halálkísérőként, azaz az érkező nőket fogadta, hogy a parkolóból bekísérje őket a klinikára. Emellett segített az adminisztrációs feladatokban Vonitának, a klinika tulajdonosának. A Központban annyi tennivaló volt, hogy mindenki mindenbe besegített, ahogy éppen a szükség hozta.

– Sajnálom – ismételte újra Rachel, és a ruhája ujjába törölte az orrát.

Louie éppen elég síró nőt látott.

– Nincs mit sajnálnia – nyugtatgatta. – Hacsak nem a maga alteregója volt a középkorú, fehérbőrű, fegyveres, abortuszellenes túszejtő.

– De én elfutottam, dr. Ward – Rachel erőt vett magán, és egy pillanatra az orvos szemébe nézett, aztán el is kapta a pillantását. – Gyáva vagyok.

Louie nem is tudta, hogy Rachel az épületben volt, amikor a lövöldözés elkezdődött. Persze Rachel nyilván elöl volt, a recepción, ő pedig hátul, a vizsgálóban vagy a műtőben. És persze Rachel is azt gondolta magáról, hogy vészhelyzetben hős lenne, de ez sosem derül ki addig, amíg valós vészhelyzet nem adódik. Louie ezerszer hallott már hasonlót, amikor a páciensek megjelentek a Központban, és úgy lesokkolódtak, amiért ideirányította őket a sorsuk, mintha nem is a saját életüket élnék.

– Életben maradt. Csak ez számít – mondta, és érezte saját szavai mögött a sors iróniáját. Eltűnődött. Idő és nyomás hatására a szén mindig gyémánttá alakul. De ha majdnem megfagysz, melyik a drágább kincs?

Nem takarítottam, gondolta Joy, amikor kinyitotta a lakása ajtaját. A konyhaasztalon a reggeli gabonapehely maradványa beleszáradt a tálba, a tévé előtt a dohányzóasztalon üres poharak sorakoztak, a fotel karfáján egy melltartó árválkodott.

– Hatalmas a rendetlenség – mentegetőzött Janine-nek.

De hát Joy nem számított arra, hogy aznap, amikor terhességmegszakításra megy, éppen egy abortuszellenes aktivistát hoz majd magával az otthonába.

Amikor benyitottak, egy halom levelet találtak az előszoba padlóján. Joy óvatosan le akart hajolni, ám Janine gyorsabb volt.

– Majd én – mondta.

Majd én hazaviszlek.

Majd én segítek.

Janine úgy sürgölődött, mint egy tyúkanyó, ami elég furcsa volt, mivel a két nő közel azonos korú lehetett. Joy nézte, ahogy Janine felvesz egy számlát.

– Perry – mondta Janine, és egy kicsit elmosolyodott. – Nem is tudtam a vezetékneved.

Joy rápillantott.

– Én sem a tiéd.

– Deguerre – felelte Janine, és kezet nyújtott. – Örvendek. Most már hivatalosan is bemutatkoztunk.

Joy feszengve próbált mosolyogni, zavarta a rájuk erőltetett túlzott közelség. Legszívesebben pizsamába bújna, meleg zoknit húzna, hogy egy pohár bor mellett kisírja magát. Janine a konyhaasztalra tette a leveleket, és megfordult.

– Hozatok neked valamit? Nem vagy éhes? Nem vagy szomjas? Kérsz egy teát? – Egy pillanatra elhallgatott. – Ugye van itthon tea?

Joy önkéntelenül felnevetett.

– Persze. A tűzhely fölötti szekrényben.

Amíg forrt a víz, Joy a fürdőszobába ment. Ki kellett cserélnie az intimbetétjét, de ijedten döbbent rá: elfogyott. A Központban szóltak előre, hogy hozzon magával, és itthon már csak egy volt a dobozban. Hazafelé be akart ugrani a gyógyszertárba.

Dühösen végigtúrta a szekrényt, a gyógyszeres dobozt, és szanaszét szórta a tablettákat, kenőcsöket, testápolókat.

A mosdó alatti fiók leghátuljából még egy üveg bőrnyugtató krém is előkerült. Bőrnyugtató krém. A francba is, milyen már, hogy bőrnyugtató krém az van itthon, de intimbetét nincs?

Joy felkapta az üveget, és hozzávágta a fürdőszobatükörhöz. Darabokra tört.

Halkan kopogtak az ajtón. Janine állt ott, a tarisznyájával a kezében. Reggel a kocsija csomagtartójában hagyta, úgyhogy a többi túsz holmijával ellentétben nem kellett a helyszínen hagynia.

– Szerintem ez jól jöhet – mondta, és átnyújtott egy becsomagolt betétet.

Joy elvette, majd magára csukta a fürdőszoba ajtaját. Dühös volt, hogy a megmentője ezúttal is Janine. Kezet mosott, és belenézett a repedt tükörbe. Sápadt arcán egyre csak virítottak a szeplői, a haja pedig úgy nézett ki, mintha fészket rakott volna benne valami apró állatka. A nyaka véres volt. Letörölte egy mosdószivaccsal. Addig dörzsölte, amíg kívül is ugyanazt a fájdalmat érezte, amit belül.

Amikor Joy kijött a fürdőszobából, Janine már kicsit rendbe szedte a nappalit. Az újságokat rendezett kis halomba állította, a piszkos edényeket kivitte a mosogatóba. Leültette Joyt, és hozott két bögre forró teát. A filterek végén motivációs idézeteket találtak. Hozzon neked a mai nap békességet, nyugalmat és harmóniát – olvasta fel Janine. Megfújta a teát.

– Hát, ez baromira nem jött be.

Joy is megnézte a sajátját.

– A döntéseid megváltoztatják a világot. – Üresen bámulta a betűket, amíg össze nem folytak a szeme előtt. Akkor megkönnyebbült.

Fájdalmas csend ereszkedett közéjük. Janine is érezte, miközben a tévé távirányítójáért nyúlt. – Szerinted mi történhet most?

A képernyőn megjelent az utolsó csatorna, amit Joy nézett, mielőtt kikapcsolta volna a készüléket. Kívülről mutatták a klinikát. Már sötét volt, rendőrségi fényjelzések villogtak. A tudósító kommandósokról beszélt, és egy távoli tetőn elmosódva lehetett látni egy mesterlövészt. Joy úgy érezte, mindjárt megfullad.

– Kapcsold ki! – mondta nyersen.

A képernyő elsötétült. Janine kettejük közé tette a távirányítót.

– Nemrég költöztem ide. Nemigen ismerek még senkit Mississippiben… csak… tudod, azokat, akikkel voltam… – vallotta be.

– Most hogyan tovább? – kérdezte hirtelen Joy.

– Ezt hogy érted?

– Mi lesz holnap? Hogy kerülünk vissza a normális kerékvágásba? – Joy a fejét rázta. – Semmi sem normális.

– Szerintem tettetnünk kell – felelte Janine. – Aztán elfelejtjük, hogy csak tettetjük. – Vállat vont. – Szerintem én ott folytatom majd, ahol abbahagytam. Transzparenseket viszek, és imádkozom.

Joy elképedt.

– Továbbra is tüntetni fogsz?

Janine félrenézett.

– Ki tudja, kinyit-e még valaha is a klinika.

Ha azok után, amin Joy keresztülment, más nőknek nem adatik majd meg a választási lehetőség, akkor mégis mi értelme volt?

Érezte, hogy az arcába szökik a vér. Janine miért nem veszi észre, hogy pontosan azok a jelszavak vezettek a lövöldözéshez, amiket ő és a társasága hangoztat? Amikor ítélkeznek az olyanok felett, mint Joy, akkor másokat is ítélkezésre bátorítanak. Ezúttal az ítélkező fegyverrel is nyomatékosított.

– Annak ellenére, ami ma történt, még mindig azt gondolod, hogy igazad van? – hitetlenkedett Joy.

Janine a szemébe nézett.

– Én ugyanezt kérdezhetném tőled.

Joy elképedten meredt a nőre, aki pontosan az ellenkezőjében hitt, mint amiben ő, de ugyanolyan erős meggyőződéssel. Elgondolkodott, hogy vajon tényleg csak akkor lehetünk-e képesek rátalálni az elveinkre, ha először megtaláljuk, hogy mi az, amit ellenzünk.

– Talán jobb, ha most hazamész – mondta végül erélyesen.

Janine felállt. Körbepillantott, felvette a tarisznyáját, és csendben az ajtó felé indult.

Joy lehunyta a szemét, és hátradőlt a kanapén. Lehet, hogy egyszerűen tényleg nem volt közös nevező.

Minden gyermek megérdemli, hogy megszülethessen?

Minden nő megérdemli, hogy maga dönthessen a testéről?

Hol lehet a közös nevező?

Hallotta a kilincs kattanását, aztán Janine hangját.

– Hát… – Janine hangja durcás volt, mintha az ő erkölcseit vonták volna kétségbe. – Akkor minden jót!

Joy azon gondolkodott, hogyan lehet egy vakot rávenni, hogy meglássa, amit ő látott.

Úgy biztosan nem, ha egy magas fal két oldalán állnak.

– Várj! – mondta, és a melegítőnadrágja zsebébe nyúlt. – Mutathatok neked valamit? – Nem is várta meg Janine válaszát. Kitette az ultrahangfelvételt a dohányzóasztalra. Ujjai körbefutottak a fehér széleken.

Hallotta, hogy Janine becsukja az ajtót, és visszalép a kanapéhoz. Csendben nézte az elmosódott felvételt.

– Kisfiú… volt – suttogta Joy.

Janine leroskadt mellé.

– Nem tudom, mit mondhatnék.

Joy tudta, hogy ez nem igaz, tudta, hogy Janine fejében tucatnyi válasz kavarog, és mindegyiknek az a lényege, hogy Joy maga hozta meg a döntését, nem érdemel részvétet a gyászában. El akarta mondani Janine-nek, hogy bár az ő döntése volt, attól még mélyen érinti a veszteség, a kettő nem zárja ki egymást.

– Inkább ne mondjunk semmit – javasolta Joy.

Janine megfogta a kezét. Joy nem reagált.

Nem volt rá szükség.

Elég volt a jelenlét; két nő, aki egymást támogatja.

A túszdrámától háromórányira észak felé, a Mississippi állambéli Oxfordban egy tizenéves lány feküdt összegömbölyödve az oldalán a Baptista Szeretetkórházban, és azon gondolkodott, hogyan érezheti magát ennyire kétségbeesetten egyedül, amikor a világ tele van emberekkel. Amikor az ajtó kinyílt, Beth megfordult. Reménykedett, hogy az apja jött vissza… Hogy azt mondja majd, sajnálja, ami történt, és megbocsát neki. Hogy kaphat még egy esélyt. De csak Mandy DuVille volt az, a kirendelt ügyvédje.

Beth az ajtóban őrködő rendőrre pillantott, aztán Mandyre.

– Megtalálták az apám? – kérdezte.

Mandy megrázta a fejét, de nem válaszként. Beth tudta (mivel Mandy elmondta neki), hogy nem beszélhetnek a rendőr jelenlétében, hiszen arra nem terjed ki az ügyvéd és a védence között elhangzottakra vonatkozó titoktartás. Ez nem is baj, hiszen Beth nem akart további elkeserítő híreket hallani. Nem ejtik a vádat. Az ügyész Beth szánalmas esetén akar lovagolni a választásokig. A lány mindössze áldozatnak, példának kellett.

Mi is volt valójában a bűne? Hogy tizenhét évesen nem akart anya lenni, és ezért most elveszíti a maradék gyermekkorát is. Megpróbált hatósági engedélyért folyamodni, mert tudta, hogy az apja nem lenne hajlandó aláírni a beleegyező nyilatkozatot. Pedig mire a gyermek megszületne, Beth már be is töltené a tizennyolcat. Ám a bírósági tárgyalást két héttel elhalasztották, és addigra már túl késő lett volna megszakítani a terhességet. Legalábbis Mississippi állam törvényei szerint. Beth rákényszerült, hogy kétségbeesett lépést tegyen.

Arra gondolt, hogy ha nem lenne ennyi törvény, nem kellett volna megszegnie őket. Ha ennyire rettenetesen nehéz legális abortuszt végeztetni, miért jár büntetés az illegális abortuszért?

A valóság könyörtelenül fojtogatta. Olyan érzés volt, mint amikor kisgyermekkorában Georgia partjainál az apja elvitte, hogy megnézze az óceánt. Beth kitárt karokkal rohant a hullámok közé, de hirtelen felbukott, és majdnem megfulladt. Az apja húzta ki a vízből, mielőtt messzire sodródott volna.

Most ki menti meg?

– Börtönbe kerülök – mondta Beth halkan. Kezdte belátni, hogy bármit is tesz, vagy bármit is tehet Mandy DuVille, ebből a kalamajkából nem keveredhet ki. Olyan volt, mint amikor valaki ki akar radírozni egy hibát, de helyette eltépi a papírt. – Tényleg be fognak zárni.

Mandy a rendőrre nézett, aki most szembefordult velük. Az ügyvédnő az ajkához emelte az ujját, jelezve Bethnek, hogy ne beszéljen a zsaru előtt.

A lány elsírta magát.

Felhúzta a lábát, összekuporodott, és ürességet érzett. Mintha csak egy héj, egy üres váz maradt volna belőle. Ennyire elcseszte. Igaz, hogy a gyermeket elvetette, de valahogy vele mentek az érzései is. Talán csak így tudta megtenni, érzések nélkül. Vagy talán a sors akarata volt, hogy ha a szeretet csak feltételekhez kötve adható, akkor ugyanígy el is vehető. Beth a börtönben fog megrohadni, és senkinek sem hiányzik majd. Még ha vissza is jön az apja, nem kér majd bocsánatot. Inkább Beth fejére olvassa, mekkorát csalódott benne.

Egy pillanattal később érezte, hogy valaki átöleli. Mandy puha volt és barackillatú. Hajfonatai csiklandozták Beth arcát. Ilyen is lehetett volna, gondolta a lány.

Néhány perc múlva a zokogás halk hüppögéssé csitult. Beth visszafeküdt a párnára, és tovább szorongatta Mandy kezét.

– Pihenned kellene! – mondta az ügyvédnő.

Beth aludni akart. Próbált úgy tenni, mintha ez a nap meg sem történt volna. Vagyis… inkább azt akarta, hogy valahogy másképpen történjen meg.

– Nem maradhatna itt? – kérdezte. – Nincs… nincs senki más, aki mellettem lehetne.

Mandy a szemébe nézett.

– Én itt vagyok melletted – mondta.

Hugh a klinika bejárata felé tartott, és arra a napra gondolt, amikor Wren született. Annabelle és Hugh otthon voltak, éppen a Harry Potter filmeket nézték sorozatban, amikor a fájások elkezdődtek. Egyre erősebben és sűrűbben jöttek, ám Annabelle nem akart elindulni a kórházba, amíg a Titkok kamráját végig nem nézik. Amikor már a feliratok mentek, elment a magzatvíz. Hugh úgy vezetett, mint az őrült, a kocsit egy teherautó-parkolóban hagyta, és a szülészetre rohant a feleségével. Annabelle kilenc és háromnegyed centire tágulva érkezett, amit jelnek vett.

Nem lesz Hermione a neve, mondta Hugh, miután megszületett a lánya.

Nem fogjuk neki az anyád nevét adni, vágta rá Annabelle.

(Már akkoriban is sokat veszekedtek.)

A nővér egy ideig hallgatta, aztán ablakot nyitott. Talán mindnyájunknak jót tesz majd egy kis friss levegő, mondta. Egy apró madár röppent be, letelepedett az újszülött ágyacskájára. Forgatta a fejecskéjét, és szemlélte az alvó kislányt.

Ez tényleg jel, mondta Hugh.

Wren lett a neve. Azt jelenti, ökörszem. Wren volt Hugh életében a csoda.

Ő vette neki az első melltartóját. Megengedte, hogy fesse a körmét. Amikor Wrent nem hívták meg az egyik legnépszerűbb osztálytársnőjének a születésnapi zsúrjára, Hugh azt mondta, úgyis csupa seggfej lesz ott, aztán másnap bosszúból meg is bírságolta a születésnapos lány anyját, amiért nem a zebrán ment át.

Minden augusztusban felmentek Jackson legmagasabb pontjára, és ott várták a Perseidákat. A meteorzuhatagban úgy nézett ki az ég, mintha könnyezne. Egész este ott maradtak, és mindenféléről beszélgettek, a Power Rangerek különleges képességeiről, vagy éppen arról, hogyan lehet megtalálni a tökéletes társat.

Hugh úgy gondolta, ehhez nem ért igazán. Elsőre legalábbis nem jött össze; Annabelle jelenleg Franciaországban él egy nála tíz évvel fiatalabb fickóval, aki pékmester volt, és bejutott a kenyérsütő-olimpiára, mintha ez bárkit is érdekelt volna. De Hugh ennek ellenére pontosan tudta, kivel akarja leélni az életét: azzal a csöppséggel, akit tizenöt évvel korábban először vett a karjába a szülőszobán.

Hugh hátrapillantott a válla fölött. Quandt kapitány félrehajtotta a fejét, ahogy a rádiós adóvevőbe beszélt.

– Ha nem tudja rávenni, hogy kijöjjön, a mesterlövészek nem tudnak majd pontosan célozni – mondta Hugh-nak.

– Az nekem mindegy – felelte Hugh, és továbbment.

– Hugh! – McElroy megállt. – Nem kell hősnek lenni – mondta Quandt halkan.

Hugh a szemébe nézett.

– Nem is akarok. Csak apa vagyok.

Kihúzta magát, és a klinika felé sietett. Mögötte vibrált a levegő a hőségtől, csak a szúnyogok zümmögését lehetett hallani.

Bekopogott. Egy pillanatig csend volt, aztán valami bútor csikorgott a padlón, talán odébb tolták. Kinyílt az ajtó, és ott állt Wren.

– Apa! – kiáltotta, és már indult volna felé, de ekkor visszarántották. Hugh nagy nehezen elfordította a tekintetét a lányáról, és most ott állt szemtől szemben a túszejtővel, akivel öt órán át beszélt. George Goddard vékony, körülbelül százhetven centi magas férfi volt. Arcán borosta sötétlett, be volt kötözve a keze, amivel Wren tarkójához szorította a pisztolyt. Olyan világos volt a szeme, hogy szinte áttetszőnek tűnt.

– George – mondta Hugh, és Goddard bólintott.

Hugh érezte, hogy majd kiugrik a szíve. Megpróbált nyugodt maradni, kényszerítette magát, hogy ne kapja fel Wrent, és ne rohanjon el, hiszen abból tragédia lehetne.

– Jöjjön ki, és engedje el a lányom!

George megrázta a fejét.

– Mutassa a fegyverét!

Hugh feltartotta mindkét kezét.

– Nincs fegyverem.

Goddard felnevetett.

– Hülyének néz?

Hugh rövid habozás után feljebb húzta a nadrágszárát, és megmutatta a vádlijára erősített tokba rejtett pisztolyt. Nem vette le a szemét George-ról, miközben kihúzta a pisztolyt a tokból, és eltartotta magától.

– Tegye a földre! – parancsolta George.

– Előbb engedje el a lányom!

Egy pillanatra mintha megdermedt volna a világ. A cserebogarak megálltak röptükben, a szél sem fújt, és Hugh szíve sem dobbant. Aztán George előretolta Wrent. Hugh átkarolta, a jobb kezében még ott volt a pisztoly.

– Semmi baj – suttogta a lánya haját súrolva.

Wrenen éppen úgy lehetett érezni a félelem verítékének szagát, mint amikor kiskorában rémálmából riadt fel. Hugh hátrébb lépett, kezét a lánya keze köré kulcsolta. Wren tenyerén a hüvelykujja és a mutatóujja között egy apró, csillag alakú pont volt, olyan, akár egy tetoválás.

– Wren, indulj kifelé! – Hugh megpróbált mosolyt erőltetni az arcára. – Menj oda a rendőrökhöz a sátorba!

Wren az irányítóközpont sátrára pillantott, aztán az apjára. Most jött rá, hogy Hugh nem megy vele.

– Apa! Nem megyek…

– Wren, hagyd, hogy ezt én intézzem!

A lány felsóhajtott, és bólintott. Nagyon lassan elhátrált Hugh mellől a sátor felé. A rendőrök nem futottak elé, hogy biztonságba helyezzék, mint korábban a többi túszt. Ez volt Hugh rendelkezése, hiszen George előzőleg a csukott ajtó mögött bujkált, most bizonyosan sebezhetőnek érzi magát. Ha közeledő rendőrt lát, akkor elképzelhető, hogy pánikba esik, és önvédelemből lő.

Amikor Wren már néhány lépés távolságra volt, George megszólalt.

– Tegye a földre a pisztolyt! – Hugh mellkasára szegezte a fegyverét. A férfi lassan előrehajolt, és elengedte a pisztolyt.

– Rendben, George – mondta. – Akkor most mi legyen? Magáé a döntés.

Látta, hogy a túszejtő körbepillant a háztetőkön, és remélte, hogy ha már fent vannak a mesterlövészek, akkor alaposan elrejtőztek.

– Szóval maga bármit megtenne a lányáért… – kezdte George. Hugh torka elszorult. Nem akarta, hogy a férfi Wrent emlegesse, vagy akár csak gondoljon is rá. Gyorsan odapillantott, és látta, hogy Wren már félúton van a parancsnoki sátor felé. – Azt mondja, hogy maga meg közöttem van némi hasonlóság – folytatta George. – De ezt nem gondolja komolyan.

Bármit is mondott Hugh, hogy elnyerje George bizalmát, tudta, van közöttük egy alapvető különbség, már ami a morális kérdéseket illeti. Hugh soha nem oltaná ki senkinek az életét a saját hite miatt. Ledöbbent, amikor rájött, hogy George éppen ezért jött ide.

– George, ennek a dolognak nem kell rosszul végződnie – mondta. – Gondoljon a lányára!

– A lányom ezek után soha nem néz már úgy rám, mint régen. Maga ezt nem érti.

– Akkor magyarázza el!

Hugh arra számított, hogy George felé nyúl majd, berántja a klinika ajtaja mögé, elbarikádozza a bejáratot, és őt ejti túszul. Vagy megöli.

Az alkony lágy vonalat húzott a nappal és az éjszaka közé. Hugh látta, hogy megmozdul a pisztoly. Megszokásból a saját fegyvere után kapott, majd rádöbbent, hogy nincs nála.

George fegyvere azonban már nem Hugh-t vette célba. Wrenre célzott, aki még mindig hat méterre volt a sátortól. Mozgó célpont…

Pedig Hugh arrogánsan azt gondolta, biztonságba helyezte.

Amikor George lánya kicsi volt, a férfi mesekönyvek helyett a Bibliát olvasta neki. Tudta, hogy vannak történetek, amelyek szomorú véget érnek. Jobb, ha a lánya megérti, hogy az élet maga is egy áldozat. Hogy ami vérontásnak tűnik, az máshonnan tekintve keresztes hadjárat.

Mindnyájan képesek vagyunk olyan dolgokra, amiket el sem tudtunk képzelni magunkról.

Hát, Nyomozó… – gondolta George –, azt akarod, hogy elmagyarázzam? Tessék! Te meg én valóban nem sokban különbözünk.

Nincs hős és gazember, nincs magzatvédő aktivista és abortuszt végző orvos, nincs rendőr és gyilkos. Csak fuldoklók vannak a meggyőződések tengerében, akik fel sem fogják, hogy ahányszor kinyitják a szájukat, vizet nyelnek.

George arra gondolt, bárcsak elmondhatná a lányának, hogy erre végre rádöbbent.

Meghúzta a ravaszt.

Délután négy

Hugh órákon keresztül beszélt a lövöldözővel egy biztonságos telefonvonalon keresztül, és most túlságosan nyugodt. Tévesen arra a meggyőződésre jutott, hogy értelmes érvekkel hatni tud egy őrültre.

Aztán újabb pisztolylövést lehetett hallani, és Hugh semmi másra nem volt képes gondolni, csakis a lányára.

Amikor Wren kétéves volt, Hugh elvitte magával Bex kertjébe, a hínáros kis tóhoz. Dolga volt, meg kellett javítania a kis mólót. A deszkákat kalapálta a helyükre, Wren pedig a fűben ült, és egy olyan játékkal szórakozott, amit a nagynénjétől kapott. Nevetgélt és motyogott magában, aztán hirtelen egy nagy csobbanást lehetett hallani.

Hugh gondolkodás nélkül vetette magát a vízbe. A hínártól és iszaptól még a saját lábát sem látta. Belefájdult a szeme, ahogy megpróbálta megkeresni a víz alatt a lányát. Újra meg újra lemerült, kinyújtott kézzel túrta a hínárt, amíg végre valami keményhez ért. Megragadta, kirántotta a vízből, a mólóra fektette, és addig lélegeztette szájon át, amíg a kislány prüszkölve ki nem köpte a sáros vizet.

Hugh rákiabált, Wren pedig sírva fakadt. De a férfi valójában nem a gyerekre haragudott, hanem saját magára, amiért olyan ostoba volt, hogy nem figyelt rá eléggé.

Amikor eldördült a pisztoly, Hugh megint a sáros tóban küzdött vakon, hogy megmentse a lánya életét, és csak magát hibáztathatta.

Amikor órákkal korábban a nővérét érte a lövés, Hugh nem volt ott.

Mi van, ha ez a lövés azt jelenti, hogy megint elkésett? Quandt kapitány azonnal ott termett.

– McElroy, fegyveres incidens történt – mondta. – Tudja, mi a teendő.

Ilyenkor az volt a parancs, hogy közbe kell avatkozni, nem szabad várni, mert az csak még több áldozattal járhat. Pokolian kockázatos volt. Ha a lövöldöző fenyegetéstől tart, általában pánikba esik, és összevissza tüzel.

Quandt helyében Hugh is kiadta volna a parancsot. Csakhogy Hugh még nem vallotta be a kommandós parancsnoknak, hogy a saját lánya van bent az épületben. Nem kockáztathatott.

Számos túszdráma ért véget vérfürdővel csupán azért, mert a hatóságok túl agresszíven kezelték a helyzetet. 2002-ben csecsen lázadók berontottak egy színházba, több száz embert túszul ejtettek, kettőt meg is öltek. Az orosz rendőrség úgy döntött, bevet egy még nem tesztelt gázfegyvert, hogy véget vessenek az incidensnek. Harminckilenc terroristát megöltek, miközben több mint száz túszt is.

Mi lesz, ha ugyanez történik, amikor Quandt beviszi a kommandósokat?

– Nem fegyveres incidens – felelte Hugh, hogy időt nyerjen. – Csak egyetlen lövés. Lehet, hogy a fenyegetés így már érvényét veszítette.

– Akkor semmi kockázattal nem jár az akció – érvelt Quandt. – Indulás! – Nem is várta meg Hugh válaszát, csak sarkon fordult, hogy felkészítse a csapatát.

Hugh életében számos pillanat volt, ami fordulópontot jelentett. Például amikor randevúra hívta Annabelle-t. Vagy az az este, amikor a tetőn az öngyilkossággal fenyegetőző gyerek megfordult, és Hugh kezébe tette a kezét. És amikor Wren megszületett. McElroy tudta, hogy ez is egy olyan pillanat… Ezzel ugyanis vége a karrierjének.

– Ne! – szólt Hugh Quandt után. – A lányom az egyik túsz.

A parancsnok lassan megfordult.

– Micsoda?

– Először nem tudtam. Csak akkor derült ki, amikor már itt voltam – magyarázta Hugh. – És most már nem hagyhatom el a helyszínt. Ugyanis a túszejtő bizalmába férkőztem. Sajnálom. Ismerem a szabályzatot. Tudom, hogy érintettként nem tárgyalhatnék. De parancsnok, higgye el, senkinek nem áll annyira érdekében, hogy ez jól végződjön, mint nekem. Ezt meg kell értenie.

– Én csak azt értem, hogy amikor hazudott nekem, a rendőrfőnöknek meg mindenkinek, akkor pontosan tudta, mit tesz.

– Ez nem igaz. Ha tudtam volna, mit teszek, most itt lenne velem a lányom. – Hugh megköszörülte a torkát, majd erőt vett magán, hogy a parancsnok szemébe nézhessen. – Kérem! A gyermekemről van szó.

Megint ott úszott a hínárok között a tóban. És fuldoklott. Quandt állta a tekintetét.

– Odabent mindenki valakinek a gyermeke – mondta.

Bex a feje fölött villódzó fénycsöveket nézte a műtőben, és azon gondolkodott, vajon ütött-e az utolsó órája.

Aggódott. Nem magáért, hanem Wren és a többiek miatt a klinikán. Meg persze Hugh miatt, akire most elviselhetetlen teher nehezedett. Ha bármi rosszul alakul, Hugh saját magát okolja majd. Vannak, akik viselik a felelősséget, és vannak, akiket megvisel a felelősség. Hugh mindig az első csoportba tartozott. Még az apjuk temetésén is, amikor csak nyolcéves volt, minden gyászolóval kezet fogott. Ő hagyta el a sírhelyet utolsónak, a lelkésszel jött vissza a parkolóba. Bex beültette zokogó anyját a kocsiba, és visszament az öccséért.

– Most már én vagyok a férfi a háznál – mondta akkor Hugh, és Bex azóta láthatatlan árnyékként követi, hogy legalább néha levegye a válláról a terhet.

Ezért is költözött haza, amikor anyjuk a gyász hatására alkoholista lett, és elhanyagolta a kisfiút.

Ezért állt Wren mellé, amikor Annabelle elhagyta őket.

Ezért hozta el Wrent a klinikára.

Az aneszteziológus fölé hajolt.

– Egy kicsit csípni fog – mondta. – De aztán igen pihentető alvás következik.

Amikor Hugh kicsi volt, soha nem akart aludni éjszaka. Bexnek úgy kellett tennie, mintha az öccse maga választaná meg a következő lépést: Mit szeretnél, felvigyelek a szobádba, vagy felmész egyedül? Előbb mosakodni szeretnél, vagy fogat mosni? Így is, úgy is az a vége persze, hogy le kell feküdni. Hugh viszont egyre ravaszabb trükköket talált ki. Megkérte, hogy olvasson fel három mesét, és amikor Bex azt mondta, hogy csak egyet hajlandó, akkor Hugh nevetve azt felelte, hogy eleve két mesét szeretett volna.

Már ötévesen is tárgyalt.

Amikor hatni kezdett az altató, Bex már mosolygott.

Janine érezte a kísérteteket. Az ölébe ültek, a két karja közé furakodtak, a ruhája szélét húzkodták. Tele volt az épület anyátlan csecsemőkkel.

Janine információt akart szerezni. Valami olyat, amit aztán feltehet az internetre, ahogy Lila Rose csinálta. Szerette volna kiteregetni ezeknek a gyilkos klinikáknak a szennyesét. Soha nem gondolta volna, hogy itt ragad.

Janine Chicago délnyugati részén nőtt fel, ahol nem azt kérdezték, melyik kerületben laksz, hanem azt, hogy melyik egyházközséghez tartozol. Janine gyülekezete a St. Christina volt, és ő egészen kicsi kora óta tudta, hogy egy baba már a fogantatás pillanatától valóságos élő személy. De legalábbis alakulóban lévő emberi lény.

Janine nem gondolkodott irreálisan. Jól tudta, hogy az önmegtartóztatás nem mindig sikerül, és hogy néha a fogamzásgátlás sem nyújt biztonságot. De ha egy pár úgy dönt, hogy a cselekedete potenciálisan fogantatáshoz vezethet, akkor fel kell készülnie arra, hogy a saját életében elfogadja a lehetséges változást. Persze tudta, hogy nem csak a nő felelőssége a terhesség, ugyanakkor a nő az, aki kilenc hónapig hordja a gyermeket. Kilenc hónap egy élet hosszához viszonyítva elenyésző idő. És nem a gyermek hibája, hogy megfogant. Akkor miért kellene ezért az életével fizetnie?

Janine-t azzal vádolták, hogy a nézetei nőellenesek. Hogy nevetséges. Hogy természetesen nem kötelező az abortusz. De Janine tudta: ha egy nő ugyanazt a sejtcsomót néhány hónappal később öli meg, akkor nem volna miről vitázni. Akkor elítélnék, és életfogytig börtönbe zárnák. A különbség csak a naptár.

Janine tizenkét éves, amikor az anyja negyvenhárom évesen ismét várandós lesz. Emlékezett arra, hogy a szülei a terhesgondozásról két hírt hoztak: a baba kisfiú, és van egy plusz kromoszómája. Az orvos terhességmegszakítást javasolt, hiszen a születendő gyerek számos rendellenességgel jönne a világra.

Janine már elég idős volt ahhoz, hogy átérezze szülei aggodalmát. A Google segítségével rákeresett a Down-szindrómára. A Down-szindrómás gyerekek felének szívműtétre van szüksége. Nagyobb az esélyük a leukémiára, valamint a pajzsmirigybetegségekre. Mire negyvenévesek lesznek, igen nagy eséllyel kell szembenézniük a korai Alzheimer-kórral. És akkor ott van még számtalan egyéb komplikáció: fülgyulladás, halláskárosodás, bőrproblémák, gyenge látás, emésztési nehézségek, rohamok.

Janine úgy gondolta, mindent tud a kisöccséről, mielőtt az megszületett. De azt nem tudta, hogy Ben úgy tud majd nevetni, hogy a jókedve mindenkire átragad. Vagy hogy a jobb lába csiklandós lesz, de a bal nem. Vagy hogy addig nem lesz hajlandó elaludni, amíg a nővére pontosan három mesét fel nem olvas neki. Janine tudta, hogy Ben lassabban fejlődik majd, mint a többi gyerek, és hogy sokszor lesz szüksége segítségre. De azt nem tudta, hogy neki magának milyen nagy szüksége lesz az öccsére.

Az élet persze nem ilyen egyszerű. Voltak blogok, ahol a szülők arról áradoztak, mekkora áldás az Úrtól ez a pluszkromoszóma. Baromság. Ben háromévesen lett szobatiszta. Nyafogott, ha fáradt volt, mint ahogy a kistestvérek általában szoktak. Az iskolában csúfolták. Az egyik évben éppen Janine születésnapján kellett megműteni, és a szülei teljesen elfeledkeztek a tortáról, a zsúrról, sőt még arról is, hogy születésnapja van.

Amikor Janine az egyetemen a Magzatvédő Diákegylet elnöke lett, nagyon sokat beszélt az abortusz morális útvesztőjéről, és mindig az öccsét hozta fel példának. Ben ugyan nem olyan gyermek volt, mint amilyet a szülei vártak, de olyan volt, amilyennek lennie kellett. A gyermekvállalás mindig hatalmas kockázat. Talán egészséges gyermek születik, akinek később szívbetegsége lesz, vagy cukorbetegsége, vagy valami kábítószer-függősége. Talán összetörik a szívét, vagy elvetél, vagy háborúban veszíti el a férjét. Ha csakis olyan gyermekeink születhetnének, akiknek soha semmi nehézsége nem lesz az életben, akkor bizony soha nem születnének gyermekek.

Ha Janine anyja azt tette volna, amit az orvos javasolt, Ben soha nem születik meg. Janine nem láthatta volna az örömet az arcán, amikor életében először sikerült megkötnie a cipőjét, vagy amikor az első barátja az iskolából vendégségbe jött hozzá. Ben nem lett volna a nővére mellett, amikor Jane kutyáját, Galahadot elütötte egy teherautó. Rettenetes nap volt, és Janine vigasztalhatatlanul zokogott egészen addig, amíg Ben oda nem bújt hozzá.

Janine most Joy-ra pillantott, aki féloldalasan összegömbölyödött a fotelban, és a kezébe temette az arcát. Arra gondolt, hogy ha aznap reggel, amikor Joy a klinikára érkezett elvetetni a gyermekét, megszólítja őt, talán sikerül mindezt megakadályoznia.

Joy gyermekén már nem lehetett segíteni. De ez nem azt jelenti, hogy Joy-nak is bevégeztetett volna.

Janine kicsit kihúzta magát. Még Norma McCorvey is megváltoztatta az álláspontját. Ő volt Jane Roe a Roe kontra Wade perben. A hetvenes években, huszonkét évesen esett harmadszor teherbe. Texasban élt, ahol az abortusz csak abban az esetben volt legális, ha a terhesség az anya életét veszélyeztette. A per a legfelsőbb bíróság elé került, és annyira ismert lett, hogy ma már mindenki tudja a végkifejletét. A kilencvenes évekig Norma McCorvey pártolta az abortuszt, ám akkor hirtelen hátat fordított a meggyőződésnek. Attól kezdve, egészen a 2017-ben bekövetkezett haláláig, könyörgött a legfelsőbb bíróságnak, hogy vonja vissza a határozatát.

Hogy mitől változott meg a véleménye? Újjászületett.

Janine elmosolyodott magában.

Újjászületett.

Arra gondolt, hogy nem véletlenül hívják újjászületésnek, amikor valaki beengedi a szívébe Istent.

Izzy a földön ült Olive Lemay holtteste mellett. Remegő kézzel próbálta még mindig újraéleszteni, de tudta, hogy ez reménytelen. Közelről kapta a lövést, a golyó egyenesen a szívét találta el. Izzy megpróbálta elállítani a vérzést, és érezte, ahogy Olive megfogja a kezét. Látta a félelmet a szemében.

– Nagyon bátor volt, amit tett – suttogta Izzy.

Olive a fejét rázta, és nem vette le róla a szemét.

Van, amikor nem számít, hogy valaki ápoló vagy sem. Csak az emberség.

Izzy abbahagyta az ütemes nyomást Olive mellkasán, és mindkét kezével megfogta a kezét. A szemébe nézett, és a kimondatlan kérdésre válaszul bólintott.

Elég régóta ápolónő, így aztán tudja, vannak, akiknek engedélyre van szükségük ahhoz, hogy távozni tudjanak a világból.

Életében először nővértanoncként találkozott a halállal, egy áttétes mellrákos páciens kapcsán. Egy ötvenes éveiben járó hölgy volt, hajdani szépségkirálynő. Már feküdt a kórházban palliatív ellátás céljából is, és egy csontgyengeségből adódó törés miatt is, de ezúttal meghalni jött.

Egy csendes estén, miután a páciens családja távozott, Izzy leült az alvó nő mellé. Már kihullott a haja a kemoterápiától, beesett az arca, mégis valahogy gyönyörű maradt. Izzy csak nézte, és arra gondolt, micsoda ragyogó szépség lehetett, mielőtt elemésztette a rák.

A nő szeme hirtelen kinyílt. Szép, fénylő zöld szeme volt.

– Értem jöttél, ugye? – kérdezte mosolyogva.

– Dehogy – felelte Izzy. – Ma már semmiféle vizsgálatra nem kell menni.

A nő alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Nem magától kérdeztem, kedveském – mondta, és valahová Izzy válla fölé pillantott.

Egy pillanattal később meghalt. Izzy azóta is sokszor morfondírozott azon, vajon mit látott volna, ha akkor van mersze megfordulni.

Most azon gondolkodott, vajon őt is lelövi-e a túszejtő, ahogy Olive-et.

Mennyi idő múlva végeznék el a boncolást, ahol kiderülne, hogy terhes volt?

Ha most meghal, várja majd valaki odaát?

Ha hetedikes korában az apácák nem küldik büntetésből a tanórák után az iskolakönyvtárba, Louie Wardból talán soha nem lesz szülészorvos. A könyvtárban viszont a kezébe került egy könyv, ami ott hevert az asztalon. Dr. Martin Luther King Jr. életrajza. Louie unalmában olvasgatni kezdte. Nem tudta letenni, amíg ki nem olvasta. Úgy érezte, egyenesen hozzá szól.

Elkezdte sorban böngészni a lelkész minden írását. Az élet legfontosabb kérdése az, hogy mit teszünk másokért, mondta dr. King. Louie olvasás közben az anyjára gondolt, aki a földön vérzett el.

Példaképéhez hasonlóan az orvosi pályát választotta, de anyja miatt szülész-nőgyógyász akart lenni. Sokat tanult, hogy ösztöndíjjal bejuthasson az egyetemre, és orvosi diplomát szerezhessen.

Rezidensként sok olyan nővel került kapcsolatba, aki nem kívánt terhességgel fordult hozzá. Katolikus hite szerint meg volt győződve arról, hogy az élet a fogantatással kezdődik, így ezeket a nőket más orvosokhoz küldte tovább. Sokkal később tudta csak meg, hogy bár az orvosok 97 százaléka találkozott olyan nővel, aki meg akarta szakíttatni a terhességét, mindössze 14 százalékuk volt hajlandó abortuszt végezni. Ez persze nem azt jelentette, hogy emiatt csökkent a terhességmegszakítások száma. Csak azt, hogy az abortuszok veszélyes körülmények között zajlottak.

Az egyik vasárnapi misén Louie a jó szamaritánusról szóló prédikációt hallgatta, Lukács evangéliumából. Egy kifosztott, cserbenhagyott utazó az útszélen haldoklott. Arra járt egy pap meg egy lévita, de egyikük sem állt meg. Végül egy szamaritánus ajánlotta fel a segítségét, bár a szamaritánusok és a zsidók történelmi bizonyítékok alapján ellenségek voltak.

Martin Luther King Jr. a halála előtt egy nappal említette ezt a példabeszédet. Kifejtette, miért mehetett el a pap és a lévita a rászoruló mellett: talán azt gondolták, csak tetteti magát, talán a saját biztonságukért aggódtak. De legfőképpen azért, mert csak azzal törődtek, hogy velük mi történne, ha megállnának; azzal nem, hogy mi történik, ha nem állnak meg.

Louie akkor döntötte el, hogy irgalmas szamaritánus lesz. Az abortuszért hozzá fordulók között nagyon sok volt a déli államokból származó, színes bőrű nő. Olyanok, mint az asszonyok, akik felnevelték őt. Mint a szomszédai, a barátai, sőt, az anyja. Ha ő nem áll meg, hogy segítsen nekik, akkor ki teszi ezt meg?

Dr. Louie Ward életében ez volt az egyetlen igazi csodapillanat.

Ekkor döbbent rá, miért ment el az anyja Sebbie Cherise-hez. Nem azért, mert egy köztiszteletben álló nős fehér férfitól esett teherbe. Hanem azért, mert a meglévő gyermekét akarta védeni, a másiknak az élete árán, akinek már a fogantatását sem akarta. Dr. Ward számtalanszor hallotta a pácienseitől: sérült gyermeket nevelek, egyszerűen nincs időm még egy gyermeket felnevelni. Alig tudom etetni a fiam, mit tudnék nyújtani egy második gyermeknek? Már így is három állásban kell helytállnom, ellátom a családom, semmi másra nem marad energiám.

Így hát Louie továbbra is mindig eljárt a misére, miközben orvosként terhességmegszakításokat végzett. Havonta többször is elutazott különböző klinikákra. Az egyetlen, aki nem tudta, hogy Louie konkrétan mivel keresi a kenyerét, az nagyanyó volt.

Mire Louie hazament, hogy meggyónja bűneit, a nagyanyja már a kilencvenes éveiben járt. Louie elmesélte neki a sportolónő esetét, aki egész életében azért küzdött, hogy az olimpiai csapat tagja lehessen, és teherbe esett, mert elszakadt az óvszer. Mesélt neki arról a nőről, aki egy kábítószer-elvonó kúrán tudta meg, hogy tizenkét hetes terhes.

Mesélt neki egy fiatalasszonyról, aki egy kis, bigott közösségben élt, de úgy elvakította a szerelem, hogy azt hitte, a köztiszteletben álló házasember, akinek a szeretője lett, támogatni fogja, és felvállalja a gyermeküket, majd rá kellett ébrednie, hogy a világ nem ilyen egyszerű. Mindketten pontosan tudták, kiről van szó. Nagyanyó, mondta Louie, azt hiszem, Jézus megértené, miért teszem, amit teszek. Remélem, te is meg tudsz érteni.

A nagyanyja sírva fakadt, pontosan úgy, ahogy arra Louie számított. De aztán megszólalt. Elveszítettem a lánykámat, és a kisunokámat is. Talán más asszonyoknak nem kell ezen keresztülmenniük.

Nagyanyónak valójában egyetlen ellenvetése volt Louie hivatását illetően: féltette, nehogy meggyilkolja egy magzatvédő aktivista. Louie tudta, hogy a neve listázva van egy bizonyos weboldalon, más olyan orvosokkal együtt, akik terhességmegszakítást végeznek. Fent volt a neve mellett a lakcíme és a munkahelye is. Ismerte George Tillert, az orvost, akit lelőttek, amikor templomban volt. Dr. Tiller golyóálló mellényt viselt, de a merénylő fejbe lőtte őt.

Louie nem volt hajlandó golyóálló mellényt hordani. Úgy gondolta, ha erre kényszerül, akkor ők győztek. De minden reggel tiltakozók között kellett átverekednie magát. Mindig egy percen át csendben ült a kocsijában, mielőtt kiszállt volna, hiszen lélekben fel kellett készülnie a sértegetésre és a tüntető szeretetre. Imádkozunk önért, dr. Ward. Legyen áldott, szép napja!

George Tillerre, David Gunnra, John Brittonra és Barnett Slepianra gondolt, akiket nemcsak inzultáltak, hanem meg is öltek az aktivisták.

Louie elszámolt tízig, elmondott egy miatyánkot, aztán kézbe vette a táskáját, és kiszállt. Gyors léptekkel indult, távirányítóval zárta a kocsiját, nem nézett senkire, nem volt hajlandó vitába bocsátkozni.

Legtöbbször legalábbis nem.

Volt egy középkorú, fehér abortuszellenes aktivista férfi, aki folyamatosan kiabált utána: Bűnös, gyerekgyilkos néger! Louie nem szólt vissza, aztán egy nap a férfi azt üvöltötte, hogy Mi van, ha niggernek nevezlek? Attól legalább kiakadsz?

Igen, Louie attól kiakadt. Megtorpant.

– Mit utál rajtam legjobban? – kérdezte nyugodtan. – Azt, hogy afroamerikai vagyok? Vagy azt, hogy terhességmegszakításokat végzek?

– Az abortuszt – felelte a férfi.

– Ahhoz mi köze a bőröm színének?

A magzatvédő megvonta a vállát.

– Semmi. Csak gondoltam, bevetem.

Louie szinte csodálta az elszántságát. Az egyetlen, amiért minden reggel erőt vett magán: a páciensei, akiknek ugyanezt kellett kiállniuk a klinikára jövet. Hogy lehetne dr. Ward gyáva, ha ők nem azok?

Az abortuszellenes tiltakozók azt akarták, hogy az abortusz mellett döntő nők úgy érezzék, el vannak szigetelve, és az egész világon csakis ők hoztak ilyen önző döntést. Louie azt akarta, hogy minden nő, aki belép a Központba, tudja, hogy nincs egyedül, és nem is lesz magára hagyva. A legelszántabb magzatvédőknek fogalmuk sem volt, hány nőnek volt már abortusza saját ismerőseik között. Vajon kiről rántják le a leplet? A szomszédasszonyról, a tanárnőről, a pénztároskisasszonyról, a házinéniről?

Louie elképzelte, hogyan élik meg a nők saját döntésük következményeit, hiszen ezek mind érzelmileg, mint anyagilag hatalmas terhet rónak rájuk. Aztán jön valaki, és a döntésük alapján kérdőre vonja őket. Arról nem is beszélve, hogy ezzel azt a látszatot keltik, mintha a nők képtelenek lennének a saját egészségügyi ellátásukról dönteni. Miért nem rohanták meg az onkológiai klinikákat a tiltakozók, hogy ráparancsoljanak a páciensekre: ne mérgezzék magukat kemoterápiával. A nők felelősségük teljes tudatában vehetnek be aszpirint a fejfájásukra, és az aszpirint a jelenleg használatos terhességmegszakító orvosságoknál sokkalta kockázatosabb lehet. Ha egy nő gyógyszeres terhességmegszakítás mellett dönt, miért kell orvos jelenlétében bevennie a Mifeprisztont, mintha valami pszichiátriai beteg lenne, akire nem lehet rábízni, hogy egyedül nyeljen le egy tablettát?

Louie véleménye szerint a tiltakozó fehér férfiak a transzparenseikkel és a jelszavaikkal nem is a magzatok miatt voltak ott, hanem a nők miatt, akiknek a méhében azok a magzatok fogantak. Mivel a nők szexuális függetlenségét nem tudták betiltani, ez volt a következő lépés.

Louie fészkelődni próbált, és felszisszent, hiszen azonnal éles fájdalom hasított a lábába. A szorítókötés lelassította a vérzést, aztán a lövöldöző puszta aljasságból még bele is rúgott, éppen ott, ahol a lövés érte őt.

Borzalmasan érezte magát, hogy orvos létére nem tudja ellátni a sebesülteket, mert ő maga túlságosan súlyos sebet kapott. Így hát a feladat a nővérre, Izzyre hárult, aki szintén a túszok között volt. Dr. Ward korábban még soha nem dolgozott együtt vele, ám ez egyáltalán nem számított szokatlannak. Vonita, a klinika tulajdonosa folyamatosan váltotta azokat az egészségügyi szakembereket, akik elég bátrak vagy elég ostobák voltak ahhoz, hogy a fenyegetés ellenére naponta bejárjanak.

A klinika tulajdonosa… volt. Múlt időben.

Louie lehunyta a szemét, és az érzéseivel küszködött.

Nem Vonita volt az egyetlen áldozat. Izzy kétségbeesett erőfeszítéssel próbálta megmenteni az idős Olive életét. Sikertelenül. A halála teljesen értelmetlen áldozat volt: láthatóan a hatvanas éveinek végén járt, és nyilvánvalóan nem terhességmegszakítás miatt jött a klinikára. Mégis eltalálta néhány eltévedt golyó. Izzy egy pamutlepedővel takarta le a holttestet. Louie fájdalmában felnyögött, mire a nővér megfordult, hogy megnézze a kötést a combján.

– Minden rendben – mondta dr. Ward, hogy leállítsa Izzy sürgölődését. Meglepődött, hogy ez sikerült. Izzy néhány lépéssel odébb rohant, és belehányt egy szemetesvödörbe.

Joy, dr. Ward legutóbbi páciense (tizenöt hetes volt, most már nem terhes, gondolta Louie elégedetten) egy doboz zsebkendőt nyújtott Izzynek az asztalról. A lövöldöző férfi undorodó pillantást vetett rá, de nem szólt semmit. El volt foglalva a saját sérülésével. Izzy megtörölte a száját, aztán visszafordult Louie-hoz.

– Ennyire rémes? – kérdezte az orvos szárazon.

A nővér elvörösödött.

– Nem, uram. Nem hiszem, hogy nagyobb kárt okozott volna a rúgás. Legalábbis a meglévőhöz képest – tette hozzá.

Ahogy a nő Louie sebét tisztogatta, a kezére pillantott. Pokolian fájt.

– Hányadik hétben van? – kérdezte Louie.

Várt, amíg Izzy felnézett.

– Honnan tudja? – Louie csak felvonta a szemöldökét. – Tizenkettedik – mondta Izzy.

Dr. Ward nézte, ahogy a nő védelmezőn a hasára teszi a kezét.

– Ki fog jutni innen – mondta. – Magának és a párjának egészséges, gyönyörű gyermeke lesz.

Izzy elmosolyodott, de a szeme komoly maradt.

Louie arra gondolt, hányszor beszélgetett a páciensekkel, hogy ne féljenek annyira attól, ami majd történik. Megkérdezte, édeset vagy sósat reggeliztek-e. Hogy meghallgatták-e Beyoncé legújabb albumát. Hogy hová jártak egyetemre. Büszke volt arra, hogy minden páciensét meg tudta nyugtatni, és szakszerűen, higgadtan végezte a munkáját.

– Máris vége? – kérdezték tőle gyakran.

De Izzyt most nem tudta megnyugtatni.

Izzy nem hitt abban, hogy élve kikerülnek innen.

Őszintén szólva Louie sem.

Joy csak egyetlen embernek szólt a terhességéről, a legjobb barátnőjének, aki felszolgáló volt a Departure Lounge nevezetű martinibárban, Jackson repülőterén. Rosie ott állt az ajtó túloldalán a mosdóban, és a telefonján számolta a perceket, várva a terhességi teszt csíkjára. Pozitív lett.

– Most mit csinálsz? – kérdezte Rosie, ám Joy nem felelt.

Egy héttel később időpontot kért a klinikán. Bár aznap azt mondta Rosie-nak, hogy elvetélt, ezt nem érezte túl nagy hazugságnak. Az eredmény ugyanaz.

Tudta, hogy Rosie elvitte volna őt a klinikára, de Joy egyedül akart menni. Úgy gondolta, ha már volt olyan ostoba, hogy ilyen bajba sodorta magát, akkor lesz olyan értelmes, hogy egyedül oldja meg a problémáját.

Joy azonnal felfigyelt a férfira, amikor először lépett be a bárba. Magas, nyúlánk volt, elegáns öltönyt viselt. Oldalt kicsit őszült a haja. Joy a kezére pillantott, hiszen a kéz nagyon sokat elárul. Erős kéz, hosszú ujjakkal… Kicsit Obama elnökre hasonlított volna, ha az elnök bánatában egy vödörnyi gin-martinit benyakal.

Joy aznap késői műszakot vállalt, és egyedül volt a bárban. Olcsóbb volt betanítani a felszolgálókat, hogy italt keverjenek és zárják a kasszát, mint külön alkalmazottakat tartani. Joy új koktélt kevert a meleg párnak, hogy a Negronit után még jobban feldobják magukat, aztán kivitte a számlát egy nőnek, akinek éppen indult a gépe. Aztán odament a férfihoz, aki lehunyt szemmel ült.

– Hozhatok még valamit?

A férfi felpillantott, Joynak pedig olyan érzése támadt, mintha tükörbe nézett volna.

Csak az ismeri fel a másikban ugyanezt a tekintetet, aki maga is volt már láthatatlan börtönben, és kétségbeesetten vágyott a szabadulásra.

A férfi bólintott, Joy hozott még egy italt. És még egyet. Három vendég jött, távozott, Joy pedig végig csak őt figyelte. Tudta, hogy nincs kedve beszélgetni; elég ideje pincérkedett ahhoz, hogy felismerje a jeleket. Voltak, akik ki akarták önteni a lelküket a poharukba. Voltak, akik kerülték a szemkontaktust, és a telefonjukon pötyögtek. Voltak a nyúlkálósak, akik úgy tettek, mintha véletlenül fogták volna meg, amikor elment mellettük. De ez a férfi egyszerűen csak el akart veszni.

Amikor már három órája a bárban volt, Joy megállt az asztala mellett.

– Nem akarom zavarni – mondta –, de mikor megy a gépe?

A férfi gyorsan felhajtotta az italát.

– Már leszállt. Négy órával ezelőtt.

Joy azon tűnődött, hogy vajon Mississippi az indulási, vagy az érkezési pont lehet. Az mindenesetre nyilvánvaló, hogy van itt valami, amivel a férfi nem bír szembenézni.

Záráskor készpénzzel fizetett, és annyi borravalót adott, amennyi maga a számla volt.

– Hívjak egy taxit? – kérdezte Joy.

– Nem maradhatnék itt?

– Nem. – Joy megrázta a fejét. – Hogy hívják?

– Nem mondhatom meg – felelte a férfi akadozva.

– Miért? Titkos ügynök?

– Nem, hölgyem. Csak ahogy most viselkedem, az méltatlan egy jogi képviselőhöz.

Szóval jogász, gondolta Joy. Talán elveszített egy pert, amin hónapokig dolgozott. Talán a kliense hamisan tanúskodott. Ezerféle baj érhette, Joy látott egyet s mást az Esküdt ellenségek sorozatban.

– Még szerencse, hogy ez nem a tárgyalóterem – mondta Joy. – Bár asztal éppen itt is van.

A férfi elmosolyodott. Amikor Joy elfordult, hogy lezárja a kasszát, megérintette a karját.

– Joe vagyok – mondta egy pillanatnyi habozás után.

Joy kezet nyújtott.

– Joy.

Joe világoskék szeme figyelmesen nézte. Lenyűgöző szempár volt a fekete arcon, valami olyan történelmi, genetikai örökség, amit valószínűleg az erőszak formált, nem a szenvedély. Joy rádöbbent, hogy a férfi arcán a múlt sebei tűntek fel. Akárcsak rajta.

– Ahhoz képest, hogy a neve azt jelenti, öröm, nem tűnik valami vidámnak – jegyezte meg Joe.

Joy abban a pillanatban eldöntötte, megváltoztatja az életét. Még soha senkit nem hívott fel a lakására, de úgy látta, Joe-nak ki kell aludnia magából az alkoholt, és másnap újra kell kezdenie az életét. Elhatározta, hogy ad neki egy újabb esélyt, amit ő maga sosem kapott meg.

Bezárta a bárt. Joe már az asztalra borulva aludt. Joy elfintorodott, néhány kapuval odébb talált egy kerekesszéket, nagy nehezen belerángatta a férfit, és valahogy a kocsijába is sikerült beültetnie. Teljesen kifáradt és leizzadt, mire végre lerogytak a kanapéra a nappaliban. Joe rögvest horkolni kezdett.

Amikor Joy megpróbálta kibogozni magát, ő még szorosabban tartotta. Megsimogatta a haját, magához húzta.

Joy még a vezetéknevét sem tudta, és azt sem, hogy mi szél hozta Jacksonba. De olyan régen volt már, hogy valaki egyszerűen csak a karjába vette… És még régebben volt, hogy Joy azt érezte, valakinek szüksége van rá. Úgyhogy minden józan ész ellenére odahajtotta a fejét a férfi mellkasára, és a szívverését hallgatva aludt el.

Valamivel később arra ébredt, hogy azt érzi, figyelik. Egymáshoz préselődve feküdtek a keskeny kanapén, Joe teljesen józan tekintettel nézte őt.

– Te nagyon jólelkű vagy – mondta.

Nem mondta volna, ha tudja, Joy milyen körülmények közt nőtt fel, és hogyan küzdötte át magát a mindennapokon.

Megcsókolta, a lány pedig arra számított, hogy a lelkiismerete tiltakozni fog, de nem így történt. Bár a menstruációs görcsei miatt szedett fogamzásgátlót, ez a férfi akkor is vadidegen volt. Óvszert kellett volna használni. Ehelyett a vállába kapaszkodott, és hagyta, hogy elsodorja a vihar. Bár Joe csupa keserűség, az is jobb volt, mint az üresség.

Utána mindketten teljesen felébredtek és kijózanodtak.

– Nem lett volna szabad… – kezdte Joe, ám Joy ezt nem akarta hallani. Nem akart megint valakinek a tévedése lenni. A fürdőszobába ment, és hideg vízzel megmosta az arcát. Mire kijött, Joe már felvette az öltönyét.

– Hívtam egy taxit – mondta. – A címedet… leolvastam egy borítékról. – Joy kezébe nyomta a villanyszámlát, ami az előző napi postával érkezett. Feszengve a fürdőszoba felé intett. – Szabad…?

Joy bólintott, és odébb lépett. Megmondta, hol tartja az aszpirint, Joe pedig megköszönte, és becsukta az ajtót.

Aztán visszament a nappaliba. Joy most vette észre, milyen magas. Ez nem tűnt fel, amikor az asztalra borulva aludt.

– Nem vagyok olyan, aki csak úgy… – kezdte, de a férfi félbeszakította.

– Még sosem csináltam ilyet.

– Akkor tudd be az alkoholnak! – mondta Joy.

– Ideiglenes őrület.

Lent kétszer dudált egy autó.

– Köszönöm a kedvességet, Joy kisasszony – mondta Joe komolyan.

Joy úgy érezte, a lelkét tette ki, bármilyen torz is legyen. Elfordította a tekintetét, ahogy a férfi felvette a kabátját, és kilépett az életéből. Amikor reggel lezuhanyozott, saját magát győzködte, hogy nem egy senkiházi szajha, ahogy a nevelőanyja nevezte folyton; hogy neki is joga van egy kis melegséghez; hogy felnőtt emberek, saját döntési joggal azt tesznek, amit jónak látnak. Aztán elindult az egyetemre, utána a délutáni munkájára az egyetemi könyvtárba, majd a Departure Lounge-ba, ahol másodállásban dolgozott. Azon kapta magát, hogy Joe-t keresi, bár tudta, hogy nem lesz ott.

Aztán egyik este egyszer csak ott volt megint. És ezúttal nem rúgott be. Megvárta, hogy Joy műszakjának vége legyen, visszakísérte a lakására, szeretkeztek, aztán jégkrémet ettek az ágyban. Kiderült, hogy Joe nem ügyvéd, hanem bíró. Elmesélte, hogy bíróként leginkább az örökbefogadási procedúrákat szereti, amikor egy nevelt gyerek végre végleges, szerető családba kerül. Megsimogatta Joy haját, és azt mondta, bárcsak Joy is közöttük lehetett volna.

Joe még kétszer jött vissza, és bevallotta, hogy kitalált indokokkal jön Jacksonba, csak azért, hogy láthassa. Joy nem emlékezett arra, hogy valaha is lett volna bárki, aki látni akarta, nem pedig elzavarni őt. A félévi vizsga előtt Joe kérdezte ki a tananyagot, és bőséges reggelit csinált a lánynak a vizsga reggelén.

Aki egész életében csak magára számíthat, arra szinte drogként hat, ha valaki végre törődik vele. Joy függő lett. Vicces fotókat küldözgetett Joe-nak, ezeket munkába menet készítette. A kávézó ajtaján: NINCS WIFI. BESZÉLGESSETEK! Az útkereszteződésben a stoptábla alatt: ÁLLJ, VAGY JÖVÖK! A baptista templom ajtaján: AZ ÚR TÉGED IS HÍV. DE NEM A MOBILODON. KAPCSOLD KI, GYERE BE! Joe válaszképpen mindennap Darwin-díjasokkal szórakoztatta, név nélkül mesélt a legemlékezetesebb védencekről, akikkel dolga volt a bíróságon. Amikor váratlanul eljött látogatóba, Joy beteget jelentett a könyvtárban, hogy minden szabad percüket együtt tölthessék. Joe tizenöt évvel idősebb volt nála, és Joy néha azon gondolkodott, nem az apja hiánya okozta űrt próbálja-e vele betölteni. Ugyanakkor tudta, hogy a kapcsolatukban nincs semmi atyai. Alig hallhatóan megszólalt a remény hangja, hogy most talán megváltozik az eddigi állandó balsorsa.

Tudhatta volna, hogy nem így lesz.

A biológia, az evolúció és a társadalmi elvárások megengedték, hogy Joe lelépjen; Joy magára maradt a terhességgel. Bár az ágyban ketten voltak, Joy rádöbbent, hogy nem is számíthatott volna másra. Hiszen valahányszor kezdtek jóra fordulni a dolgok, az élet mindig a nyakába borított egy vödör jeges vizet.

Már csak egy év volt hátra a diplomáig, és Joy nagyon keményen megdolgozott érte. Minden pénzt félretett, két állást is vállalt, csak elvégezhesse az egyetemet. Ki volt zárva, hogy emellett egy gyereket is képes legyen vállalni.

Így érvelt, miközben a könyvtár mosdójában ülve, suttogva beszélt a nővel, aki a Központba adott időpontot neki.

Volt már korábban terhes?

Az utolsó menstruációja óta volt valamiféle köztes vérzése?

Jelenleg szoptat?

Van valamilyen méhen belüli elváltozása vagy rendellenessége?

Asztmás? Tüdőbeteg? Szívbeteg? Volt stroke-ja?

És még egy tucat kérdés. Aztán: Van még valami, amit tudnunk kell önről?

Igen, gondolta Joy. Kórosan peches vagyok. Tökéletes egészségnek örvendek, kivéve ezt az egy dolgot, aminek sosem lett volna szabad megtörténnie.

A nő a klinikáról elmagyarázta, hogy Mississippi állam törvényei szerint az abortusz kétnapos procedúra. Megkérdezte, van-e Joy-nak magán-egészségbiztosítása, és amikor kiderült, hogy nincs, akkor elmondta, hogy a Medicaid állami ellátáscsomag nem fedezi a terhességmegszakítást. Joynak össze kell kaparnia 600 dollárt, ha a tizenegyedik hét hatodik napja előtt el tud jönni. Ha nem, akkor tizenhárom hét és hat napig bezárólag 725 dollárt, utána 800-at, a tizenhatodik hétig. Annál később már nem végezhető terhességmegszakítás.

Joy már tízhetes terhes volt.

Üzenetet írt Joe-nak, hogy beszélniük kell. Nem akarta megírni neki, mi a helyzet. Joe nem írt vissza.

Joy számolt, és időpontot kért másfél héttel későbbre. De nem gyűlt össze a pénz, még úgy sem, hogy ez alatt az idő alatt nem járt be az egyetemre, hanem dupla műszakot vállalt a könyvtárban és a bárban is. Úgyhogy tovább gürcölt, és reménykedett, hogy a tizenharmadik hétre sikerül. De elromlott a kocsija, azt muszáj volt megjavíttatni, ha nem akarta mindkét állását elveszíteni. Hamarosan tizennégy és fél hétnél járt, a napok pedig vészes gyorsasággal peregtek. Úgy döntött, nem üzenget, felhívja Joe-t. Egy nő vette fel a telefont. Joy letette.

Eladta a laptopját, hogy mégis meglegyen a pénz. Új időpontot kért.

Ha gazdagabb, nincs ott a klinikán aznap reggel.

Nem akkor végeztet terhességmegszakítást, amikor egy őrült beront a Központba, és lövöldözni kezd.

Ez is csak hab volt élete szar tortáján.

Amikor reggel a tiltakozók sorfalán át bement az épületbe, egy nő rákiabált, hogy önző. Igen, az volt. Kőkeményen megdolgozott azért, hogy vigye valamire, miután kikerült az állami gondozásból és az ideiglenes nevelőszülők gyámsága alól. A saját pénzéből finanszírozta a tanulmányait. Eltökélte, hogy a jövőben senkitől sem függ majd.

Csörgött a telefon. És csörgött… és csörgött. Joy a túszejtőre sandított, hogy felveszi-e, de a férfi éppen sikertelenül próbálta bekötözni a vérző kezét.

Őrület, hogy mi sodorhat egymás útjába két embert. Van, aki egy reptéren köt ki részegen. Van, akinek nincs elég pénze megfelelő időpontot kérni. Van, akinek a szerencsétlen sorsa drogfüggő anyát oszt, vagy újabb és újabb nevelőcsaládokat.

Mi hozhatta ma ide ezt az embert a fegyverével? Joy meghallott néhány beszélgetésfoszlányt, amikor a férfi a kint várakozó rendőrséggel beszélt. Bosszút akart állni, amiért a lánya idejött abortuszra. A lánya, mint kiderült, nem mondta el neki, hogy mire készül.

Joy sem mondta el Joe-nak, de Joe eleve nem is válaszolt az üzeneteire.

– Mi a faszt bámulsz?! – förmedt rá a férfi.

Joy ijedten összehúzta magát a székében. Azok után, amit a lövöldözővel tettek, és amit ő tett Olive-val, Joy rettegni kezdett. Érezte, ahogy a hátán végigcsorog a verejték. Ennyire bénultnak már nyolcéves kora óta nem érezte magát. Akkor a rémnek nem volt fegyvere, csak a puszta keze. De ugyanígy tornyosult fölé, és ugyanígy a hatalmában tartotta.

Joy megint George lányán tűnődött.

Azon, hogy vajon ő miért döntött az abortusz mellett.

A lány vajon nézi a híradót, vajon felelősnek érzi magát?

Elgondolkodott, hogy milyen, ha valaki erőszakos bűncselekményt követ el, mert túlságosan szeret valakit.

Amikor Wren kicsi volt, azt gondolta, hogy az apja mindent tud. Ezer kérdést tett fel neki:

A világon falevélből vagy fűszálból van több?

Miért nem kapunk levegőt a víz alatt?

Ha valakinek kék a szeme, az mindent kéknek lát?

Honnan lehet tudni, hogy valóságosak vagyunk, és nem valakinek az álma?

Hogyan keletkezik a fülzsír?

Hová megy a víz a kádból, amikor kihúzzuk a dugót?

Miért nem beszélnek a varjak?

Egyszer azt is megkérdezte: Te meg fogsz halni majd?

Remélem, még sokáig nem, felelte az apja.

És én?

Ha rajtam múlik, akkor nem.

Sok kérdést nem tett fel, amit most szíve szerint előre megkérdezett volna.

Milyen az, ha valaki a szemed láttára hal meg?

Mit csinálsz, ha rájössz, hogy nem tudod megmenteni?

Wren felpillantott a férfira, akinek beleszúrt a kezébe. Aki megpróbálta lelőni. Aki rálőtt a nagynénjére. Aki megölte Olive-t.

George gézt tekert vérző tenyerére, elég szarul csinálta. Amikor elsült a pisztoly, Wren egy pillanatig semmit sem hallott, és azt gondolta, lelőtték, ez már a halál. De csak azért lett halálos csend, mert a dobhártyája reagált. A vér Olive vére volt, és amikor Wren hallása visszatért, azt kívánta, bárcsak mégis inkább megsüketült volna.

Olive valakinek a nevét suttogta.

Janine nyöszörgött.

Dr. Ward fájdalmában sziszegett, ahogy Izzy a szorítókötést igazgatta.

És Wren valami halk, magas, sípoló hangot hallott. Kis időbe telt, amíg rájött, hogy a füle cseng a félelemtől, és ez a csengés rezonál végig a testén, mint egy hangvillán.

A lövöldözőre pillantott. A férfi ügyetlenül kötötte meg a gézt a fogával.

Micsoda sztori! Wren azért jött a klinikára, hogy fogamzásgátlót írasson fel, és most mégis szűzen hal meg.

A férfi hirtelen előrelépett. Izzy megmozdult, hogy Wren elé kerülhessen, ám Wren átkozottul nem akarta, hogy megint ugyanaz történjen. Az utolsó pillanatban kicsit elhúzódott, hogy Izzy ne akadályozhassa meg, amikor George megragadja.

Wren felkiáltott, ahogy George talpra rángatta, és máris utálta magát, amiért gyengének mutatkozott. Erőt vett magán, hogy a férfi szemébe nézzen. Remegett a lába.

Gyere csak, faszfej! – gondolta.

– Gyerünk! – rivallt rá George.

Wren érezte az áporodott leheletét.

Hová viszi? Hová viszi?

A fegyveres a többiekre pillantott.

– Meg ne mozduljatok! Ha bárki megmoccan, teszek róla, hogy többet ne mocorogjon. – Nyomatékosan Olive holttestére nézett.

– Engedjen el! – kiáltotta küszködve Wren. Megpróbált kiszabadulni a szorításból, ám George túl erős volt. – Engedjen el! – sikította újra, majd rúgásra emelte a lábát, ám George durván meglökte, és a karját a torkára szorította.

– Ne cseszd fel az agyam! – vicsorgott.

Egyre erősebben szorította Wren torkát, a lány már-már csillagokat látott.

Csillagokat.

Aztán kezdett elsötétülni a világ.

George hirtelen elengedte. Wren térdre roskadt, zihált. Gyűlölte, hogy ott hever a gyilkos lába előtt, mint egy kutya, akibe belerúghat.

– Az apám majd tesz arról, hogy maga innen soha ne juthasson ki élve! – sziszegte.

– Nahát, milyen kár, hogy az apád nincs itt!

– Tényleg?! – vágott vissza Wren. – Mégis mit gondol, kivel beszél a telefonon?

Egy pillanatra még az idő is megállt, mint amikor a hullámvasút csúcsán egy pillanatra ég és föld között függ a világ.

Aztán jön a zuhanás.

George elmosolyodott. Rettenetes, ragadozó mosolya volt. Wren rájött, hogy nem a nyerő kártyát játszotta ki.

– Nocsak! – mondta a férfi. – Szerencsés napom van.

Hugh még ötször hagyta kicsengeni a telefont, aztán lecsapta. Majd szétvetette az ideg. A túszok nem jöttek ki. George nem vette fel. Hugh egy órával korábban parancsot adott, hogy a Központ wifihozzáférését és minden telefonvonalát kapcsolják ki, a vezetékes telefont kivéve, így azonban nem tudott üzenetet írni Wrennek, és hírt sem kaphatott arról, jól van-e… vagy őt lőtték le.

Mintha csak tegnap lett volna, hogy Hugh a furgonjával óvodába vitte a lányát. Amikor ráfordultak a félhold alakú kocsibeállóra, azt mondta neki, hogy kösse magára a rakétákat, Wren felvette a hátizsákját, ami majdnem akkora volt, mint ő maga. Hugh lassított, majd megállt. Wren küldetésre kész, jelentette, és a kislány úgy ugrott ki az autóból, mintha egy új, ismeretlen bolygóra lépne.

Miután Annabelle elhagyta őket, Wren hónapokig kérdezgette, mikor jön haza.

Nem jön haza, felelte Hugh. Most már csak kettesben vagyunk.

Egyik este Hugh-nak ki kellett mennie egy elmérgesedő családi konfliktushoz. Bex vigyázott a vigasztalhatatlan Wrenre. Amikor Hugh hajnali fél négykor hazaért, a lánya még mindig ébren volt, és sírt. Azt hittem, nem jössz vissza.

Hugh magához ölelte. Sosem hagylak el, ígérte. Soha.

Ki gondolta volna, hogy éppen fordítva lesz?

Hugh érezte, hogy egy árnyék vetődik rá. Felnézett, és a kommandósparancsnok állt előtte, a rendőrfőnökkel együtt.

– Szólnia kellett volna a lányáról – mondta Monroe, a rendőrfőnök. Hugh bólintott.

– Igen, uram.

– Tudja, hogy így nem hagyhatom magánál az ügyet.

Hugh megvakarta a nyakát, majd elvörösödött. A mobiltelefonja, amin George Goddard-ral kommunikált, most csörögni kezdett a kártyázóasztalon, amit íróasztalnak használt. A telefonszámra pillantott.

– Ő az.

Quandt a rendőrfőnökre nézett, egy ízeset káromkodott. Monroe felvette a telefont, majd Hugh kezébe nyomta.

2006-ban Mississippi államban a tizenhat éves Rennie Gibbs ellen különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságért emeltek vádat, amikor harminchat hetesen halva született a gyermeke. A köldökzsinór a magzat nyaka köré tekeredett, ám az ügyész azt állította, hogy a halvaszülés oka Gibbs kokainfogyasztása volt. A gyermek vérében ugyanis illegális drogszármazék nyomait lehetett kimutatni.

Az ügyész Willie Cork volt, ugyanaz a felfuvalkodott alak, aki Bethhez is bejött a kórházba, és gyilkossággal vádolta őt.

Beth felpillantott a cikkből, amit a védőügyvédje válla fölött olvasott.

– Ez igaz? – kérdezte. – Az ügyész ezt már megtette mással is?

– Ne olvasd! – mondta Mandy, és lecsukta a laptopot.

– Miért ne?

– Mert ha jogi problémáid vannak, és te precedenseket vizsgálsz, az olyan, mint ha meg lennél fázva, és beteginfó-weboldalakat böngésznél. Ezek simán meggyőznek arról, hogy rákos vagy. – Mandy felsóhajtott. – Willie nagy reményeket fűz a következő választásokhoz. Azt a benyomást akarja kelteni, hogy könyörtelenül harcol a bűnözés ellen… még a születés előtt is.

Beth nagyot nyelt.

– Lecsukták? Mármint Rennie Gibbset?

– Nem. Az esküdtszék megvádolta, de a bizonyíték megkérdőjelezhető volt. Az ügyet 2014-ben ejtették.

– Akkor ez azt jelenti, hogy talán az enyémet is ejtik, igaz?

Mandy a védencére nézett.

– Ez azt jelenti, hogy Willie Corknak nagy szüksége van a győzelemre.

Beth félt, és kiborult, ezer kérdése volt. Mindegyikre olyan választ sejtett, amire jobb nem is gondolni. Könnyek szöktek a szemébe, de elfordult, hogy Mandy ne lássa.

Talán el is aludt egy kicsit. Amikor meghallotta Willie Cork hangját, azt hitte, csak valami rémálom.

– Mi a fenét csinál itt? – kérdezte, miközben Beth lopva felnézett. Látta, hogy nyitva az ajtó, és Cork azt a rendőrt szidja, akit Mandy megkért, hogy kint várakozzon, hadd beszéljen négyszemközt a védencével. – Maga kettesben hagyta őket? Tűnjön el innen! Áthelyeztetem, és megvárom, hogy ideérjen az, aki átveszi a helyét – szitkozódott.

Beth hallotta, hogy a férfi valakivel beszél telefonon, úgy sejtette, biztos a rendőrségtől. Mandy megállt az ajtóban, és várta, hogy Cork befejezze. Furcsa, hogy a védőügyvéd végig itt ült, amíg Beth aludt? Azért tette, hogy a lánynak ne kelljen egy ismeretlen férfi rendőrrel maradnia?

– Mit keres itt? – sziszegett Mandy Willie Corkra.

– Ezt én is kérdezhetném magától, főleg, mivel gondolom, a rendőr nem önszántából ment ki. – Cork átment Beth ágya mögött, és felemelt a radiátorról egy ezüsttollat, amit Mandy észre sem vett.

– Hogy megválaszoljam a kérdését, ezért jöttem vissza. Véletlenül itt felejtettem. – Megforgatta a tollat. – Montblanc. Apámtól kaptam, amikor megszereztem a jogi diplomám.

Mandy elfintorodott.

– Ne hangoskodjon! Alszik. Még hogy itt felejtette! Véletlenül? Ugyan már! Szándékosan hagyta itt, hogy legyen ürügye visszajönni, és kihallgatni a kliensemet.

– Na de kérem, Mandy! Ez úgy hangzik, mint valami összeesküvés-elmélet.

– Mondja ezt maga, átkozott ravasz róka, aki nem szégyell eltiporni egy szerencsétlen, ártatlan kislányt, csak hogy kerületi főügyész lehessen.

Ha Bethnek eszébe is jutott jelezni, hogy nem alszik, valószínűleg meggondolta magát. Ügyelt arra, hogy egyenletesen lélegezzen, és a bilincset ne koppintsa az ágykerethez.

– Ejtse a vádat! – kérte Mandy halkan. – Szívességet teszek magának, Willie. Ne tegye tönkre egy kislány életét, csak hogy maga előrébb jusson! Higgye el, csúfos kudarc lesz a vége, mint korábban is! – Rennie Gibbs, gondolta Beth. – Maga egy magzat jogait próbálja úgy beállítani, mintha azok a személyiségi jog kategóriájába tartoznának – folytatta Mandy. – Ez nincs Mississippi törvényei között.

– Egyelőre – felelte az ügyész.

Beth a vádbeszéd alatt alig mert ránézni, de most lopva odapillantott. Willie Cork nem lehetett sokkal idősebb a védőügyvédnél, viszont fekete haja oldalt már ezüstösen őszült. Valószínűleg festette, hogy tekintélyesebb külsőt kölcsönözzön magának.

– Mississippi állam történetében már így is sokszor váltak erőszak áldozataivá azok, akik nem emelhették fel a hangjukat, hogy kiálljanak magukért.

Mandy felnevetett.

– Willie, nem lehet annyira ostoba, hogy a rasszizmus ütőkártyát ebben az esetben, vagyis egy fekete nő ügyében elővegye.

– A meg nem született gyermek is lehet jogilag létező személy. A nagyapám már akkor hagyatékot helyezett letétbe az unokája számára, amikor még meg sem fordult apám fejében a családalapítás gondolata.

– Tudja, hogy hatalmas különbség van egy meg sem született gyermek jogai és egy élő személy alkotmányos jogai között? – suttogta Mandy hevesen. – Az alkotmány védi a szabadságot és az egyén érdekeit, de a legfelsőbb bíróság döntése szerint ez a védelem a születés előtt nem lép hatályba, és a születés előtt a magzat nem számít személynek. Vannak államok, ahol a magzatnak vannak jogai, de attól még nem személy.

Bethnek zsongott a feje. Alig értett valamit az elhangzottakból. Legfőképpen azt nem értette, hogy ha ez mind egy magzatról szól, akkor őt miért kell bilincsbe verni. Majdnem kitört belőle a hisztérikus nevetés: miután mindent megtett, hogy ne kelljen egy gyermekért felelősséget vállalnia, kiderül, hogy még mindig felelős érte.

– Csak a régóta fennálló jogi tradícióról beszélek: aki nem tudja hallatni a hangját, az is lehetőséget kap a bíróság előtt képviseltetni magát. Ezt naponta láthatja, amikor egy kijelölt gyám beszél gyermekek vagy cselekvőképtelen személyek nevében. Ebben az országban törvények védik a védteleneket. Például a kliense gyermekét.

– A kliensem magzatát – javította ki Mandy. – Aki egymaga, hordozó nélkül nem életképes.

– És ha a hordozója olyat tesz, amivel árt neki, akkor annak kell, hogy legyen következménye. Ha egy terhes nőt megtámad valaki, és a nő elvetél, nem akarná bíróság elé állítani a támadót? Tudja, hogy egy ilyen esetben maga is olyan erősen harcolna az igazságért, mint most én? Nem engedhetjük el az elkövetőt csak azért, mert a gyermek éppenséggel az ő méhében volt.

– Na és mi lesz az anya jogaival? – kérdezte Mandy.

– Mindkettő nem megy egyszerre, kedveském – felelte Willie Cork. – Nem nevezheti anyának, ha nem hajlandó gyermeknek nevezni azt, ami a méhében volt.

Most már nem is suttogtak, sőt mindketten hátat fordítottak Bethnek. Mintha meg is feledkeztek volna a jelenlétéről. Nem először.

Beth azért volt itt, mert mindenki másnak jogában állt döntéseket hozni róla, saját magát kivéve. Rettenetesen belefáradt, hogy kívülálló a saját életében.

– Nincs mire építenie a vádat – dacolt Mandy.

– Komolyan? – az ügyész előhúzta a zsebéből a telefonját, és elkezdett felolvasni valamit. – Mississippi állam törvénye, 97-3-19: Emberi élet kioltása törvényellenes módon, bármely eszközzel és bármilyen módszerrel, gyilkosságnak minősül a következő esetekben: „A” kitétel: – amennyiben szándékos a cselekedet, amely a megölt ember életének kioltására irányul… illetve „D” kitétel: amennyiben szándékos a cselekedet, amely egy magzat életének kioltására irányul. És természetesen precedensnek sincs híja.

– Baromság.

– Purvi Patel – mondta Willie Cork. – 2016. Ugyanazt a tablettát vette be, amit a maga védence. Huszonnégy hetes terhes volt, és egy hongkongi online gyógyszerüzletből rendelte. Amikor a gyermek a születése után meghalt, gyilkossággal vádolták. Elítélték Patelt, és húsz évet kapott magzatgyilkosságért.

– Patel esetében nem volt egyértelmű, hogy a gyermek élve született-e – ellenkezett Mandy. – Különben is, az ítéletet fellebbezés után visszavonták.

– Bei Bei Shuai patkánymérget vett be, hogy öngyilkos legyen harminchárom hetes terhesen. A gyermeke meghalt, ő viszont nem. Gyilkossággal és magzatgyilkossági kísérlettel vádolták, harminc évet kapott – felelte az ügyész.

– A vádat ejtették, miután bűnösnek vallotta magát egy enyhébb vádban, és csupán egy évet töltött őrizetben. – Mandy összefonta a karját. – Minden ügyet, amit előrángat, vagy ejtettek, vagy felmentéssel végződött.

– Regina McKnight – folytatta Cork. – Dél-Karolinában elítélték emberölésért, miután kokainfogyasztás miatt halva szülte meg a gyermekét. Tizenkét évet kapott.

– Most viccel? McKnight még csak meg sem próbálta elvetetni a gyermekét.

– Ez nem a maga malmára hajtja a vizet, kedveském. Ez az én igazamat támasztja alá. Ha azokat a nőket gyilkossággal vádolták, és még csak nem is volt jelen a szándék, akkor gondoljon csak bele, milyen egyszerű lesz lecsukatni a maga védencét.

Kinyílt az ajtó, és belépett egy rendőr.

– Maga innen nem léphet ki – parancsolt rá Willie Cork. – Akkor sem, ha ég a kórház. Maga pedig – fordult Mandyhez –, hát, sok szerencsét, ügyvédnő!

Mandy farkasszemet nézett vele.

– Amíg a Roe kontra Wade ügy alapján hozott törvény érvényben van, addig a védencemnek jogában áll a terhességmegszakítás.

– Így van – helyeselt az ügyész. – De Mississippi államban nem áll jogában ezt saját magának… Az ugyanis gyilkosság, kedveském.

Gyilkosság? Beth megremegett, a kezén a bilincs az ágyrácsnak ütődött. Mindkét jogász megfordult, ahogy hirtelen rájöttek, hogy a lány ébren van.

– Sa… sajnálom – dadogott Beth.

– Késő bánat, nem gondolja? – kérdezte Willie Cork, majd kimasírozott a kórteremből.

George Goddard hangja recsegett a vonalban.

– Azt hiszem, van nálam valami, ami a magáé – mondta.

Tudja, gondolta Hugh. Tud Wrenről.

Kirázta a hideg, bár kint harmincöt fok volt. Az íróasztala körül gubbasztó csapatra nézett, és bólintott. Quandt felvette a fejhallgatót, hogy hallja a beszélgetést.

– George – kezdte Hugh nyugodtan, anélkül, hogy reagált volna. – Lövést hallottam. Mi történt? Megsérült?

Emlékeztesd a túszejtőt, hogy az ő oldalán állsz.

– Azok a ribancok megpróbáltak rám lőni.

Hugh a kommandósparancsnokra pillantott.

– Akkor tehát nem maga lőtt?

– De, muszáj volt. Megszúrtak.

Hugh lehunyta a szemét.

– Nincs szüksége orvosi segítségre? – kérdezte, bár valójában leszarta volna, ha George elvérzik.

– Túlélem.

Quandt felvonta a szemöldökét.

– És a többiek? Senkinek nem esett baja?

– Az öregasszonynak igen – mondta George.

– Nincs szüksége orvosra?

Egy pillanatra csend lett.

– Már nincs – válaszolta George.

Hugh Bexre gondolt, és a rengeteg vérre.

– Még valaki, George?

– Ha az érdekli, nem lőttem le a lányát – felelte Goddard. – És most már tudom, miért nem küldték rám a kommandósokat.

– Nem! – vágta rá Hugh gyorsan. – Nézze, nekem fogalmam sem volt, hogy a lányom odabent van, amíg el nem kezdtem beszélni magával.

Találj valami közös pontot!

– A lányom nem mondta el, hogy a klinikára megy – folytatta Hugh. – Tudja, hogy van ez.

Visszafojtotta a lélegzetét. Utált így beszélni Wrenről. Igen, valóban nem tudta, hogy a lánya a klinikára megy. És utálta magát, amiért Wren nem őt kérte meg, hogy vigye el, hanem Bexet. De nem hibáztatta a lányát, amiért ez kínos lett volna neki. A saját szülői hozzáállásával volt baja. Amiért nem sikerült világossá tennie, hogy Wren bármit megkérdezhet, nincs tabu.

Hány szülő mellett kellett ülnie, amíg a halottkém és a mentősök eltávolították a tizenéves gyerek holttestét, a nyakán a kötél nyomával, vagy a csuklóján a vágásokkal? Fogalmam sem volt, mondták a gyásztól kába szülők. Semmit nem mondott arról, hogy valami baj van.

Hugh sosem kérdezett vissza, de néha arra gondolt: Kérdeztétek egyáltalán?

Ő mindig megkérdezte. Benézett Wren szobájába, és faggatta. Nem csúfolnak az iskolában? Akarsz beszélni bármiről?

Wren felnézett a leckéből. Például a házi készítésű bombáról, amit a szekrényemben rejtegetek? Elvigyorodott. Nem, apa, nem fontolgatok öngyilkosságot. Minden rendben.

De egy kamasznak mégiscsak aknamező az élet. És Hugh figyelmét elkerülte egy akna.

Hirtelen megdermedt. Igaz, hogy George most életbe vágó információ birtokába került. Megtudta, hogy az egyik túsz éppen a túsztárgyaló rokona. És azt hiszi, hogy ez lépéselőny a számára. De mi van akkor, ha Hugh ezt fel tudja használni valahogy, és a maga javára fordítja?

– Nézze, George, mindkettőnk lánya titkolózott, és a hátunk mögött cselekedett – mondta. – A saját lányát nem sikerült megállítania, de az enyémet igen. Megmentette attól, hogy végzetes hibát kövessen el.

Ez nem volt igaz. Wren nem terhességmegszakítás miatt ment a klinikára. Hugh ezt pontosan tudta, George viszont nem.

– Tudja, miért akarom, hogy vége legyen ennek az ügynek? – kérdezte.

– Aggódik a gyermekéért.

– Igen. De azért is, mert egy nap majd látni akarom az unokám. És ezt maga teszi nekem lehetővé. – Csend. – Egy második esély lenne. Egyedül nevelem a lányom, George. Ahogy maga is. Lehet, hogy nem mindig voltam mintaapa, de megtettem, ami tőlem telt. Megért, ugye? – A vonal másik végén dörmögést lehetett hallani, Hugh ezt igennek vette. – És aggódom, mit gondol rólam a lányom. Azt szeretném, ha büszke lehetne rám. Hogy tudja, én mindig mindent megteszek érte.

– Nem lehetünk mindketten hősök.

– A hős csak egy fogalom – mondta Hugh. – De a becsület… örökség. Itt az esélye, George. Az esély, hogy megváltsa magát. Hogy helyesen cselekedjen.

Hugh kockázatot vállalt azzal, hogy a becsületet emlegette egy olyan férfinak, aki néhány órával korábban – miután a jó hírét emlegették – veszélyesen kiborult. De logikus volt, hogy ha valakinek kétségbe vonják a méltóságát, az szinte sóvárogja a tiszteletet. Olyannyira, hogy talán meg is adja magát érte.

– A megadástól senki nem lesz becsületesebb – mondta George, ám Hugh kihallotta a hangjából, hogy gyengül a meggyőződése. Hiszen ott a mi lenne, ha…

– Az a körülményektől függ. Néha nem azt teszi, amit akar, hanem azt, amit kell. Ez a becsület.

– Maga talpig becsületes – horkant fel George. – Fogadnék, hogy még a piroson sem hajtott át soha életében. Mindenki tiszteli.

Hugh Quandt kapitány szemébe nézett.

– Nem mindenki.

– Magának fogalma sincs, mit tenne, ha egyszer csapdába kerülne.

George kezdett visszahúzódni a csigaházába. Ez egyfajta önvédelmi póz. Kifogásokkal mentegette a tetteit, és felrobbantotta a hidat, amit Hugh épített közéjük. Továbbmehet ezen az úton, és magával viheti a túszait… gyors lenne, véres, és végre vége lenne az egésznek.

Vagy…

Hugh mondhatna valamit, tehetne valamit, amitől George majd nem érzi csapdában magát. Hogy érezze, van kiút.

Hugh Quandtra meredt, hangtalanul könyörgött némi haladékért. De a kommandósok parancsnoka addigra már levette a fejhallgatót, és a csapatához fordult.

– George, azt mondta, hogy a lányáért vágott bele ebbe a dologba – mondta Hugh. – A lányáért tegye meg, hogy most abbahagyja!

Délután három

Hugh a klinika ablakát bámulta, ami úgy tükröződött, mint egy napszemüveg. Feltételezte, hogy akkor üvegezték ilyenre, amikor a tiltakozók tömegesen kezdtek megjelenni. A tükörablak segített a nőknek, hogy úgy érezzék, a magánügyeik rajtuk kívül senki másra nem tartoznak. Védelemre szolgált, de aznap akadályt jelentett. Senki nem láthatta, mi történik odabent.

Hugh a telefonjára pillantott. Megszakadt a vonal. Az egyik pillanatban még Goddard-ral beszélt, és úgy tűnt, haladnak, a másik pillanatban semmi. Újra felhívta, aztán megint, de senki nem vette fel. A szíve majd kiugrott a helyéről. Egyrészt nem tudott kommunikálni a túszejtővel, másrészt mielőtt letette volna, meghallotta Wren hangját.

Ami azt jelenti… A francba, erre gondolni sem akart.

Megnyitotta a legutóbbi üzenetváltást a lányával.

Wren? – kezdte.– Minden oké?

Visszafojtotta a lélegzetét, aztán látta, hogy a kijelzőn pontok jelennek meg.

Wren írt valamit.

Tehát nem esett baja.

Hugh lerogyott az összecsukható székre, amit néhány órával azelőtt hozott neki valaki, és várta, hogy a telefonja kijelzőjén végre megjelenjen a válasz.

– Hugh?

Ahogy meghallotta Monroe rendőrfőnököt, Hugh egy papírhalmaz alá rejtette a telefonját. Nem derülhet ki, hogy Wren ott tartózkodik. Hogy ő is tisztában van ezzel. Amint kiderül, már nem számít elfogulatlannak.

– Igen, főnök?

Hugh felnézett, egy terepruhás férfit látott közeledni.

– Ez itt Joe Quandt – mutatta be a rendőrfőnök. – A speciális fegyveres különítmény parancsnoka. Joe, ez itt Hugh McElroy nyomozó hadnagy.

Hugh már ismerte Quandtot, dolgoztak együtt korábban. Quandt kezet nyújtott.

– Elnézést a késedelemért!

Nem volt ritka, hogy a speciális fegyveres különítményt némi időbe telt összehívni. A csapattagok az állam különböző részein éltek, és amikor hívás érkezett egy bizonyos vészhelyzetről, utazniuk kellett. Hugh három órán keresztül egyedül kezelte a helyzetet, de most, hogy Quandt kapitány megérkezett, nehéz lesz eldönteni, ki is a főnök.

Hugh elmondta, mi történt az elmúlt három órában. Ha úgy viselkedik, mint aki a kezében tartja az ügyet, talán nem kell lemondania az irányító szerepről.

– Vannak légi felvételek? – kérdezte Quandt. Hugh bólintott. Ez volt az egyik legelső kérése, hiszen a kommandósoknak tudniuk kell, hová állíthatják a mesterlövészeket. Végigpörgette a papírokat az asztalán, közben lopva a telefonjára pillantott. A pontok még mindig fel-felvillantak a kijelzőn, ám üzenet nem jött.

– A csapatnak parancsba adtam, hogy derítsék fel a területet – mondta Quandt. Hugh tudta, hogy ez sokat segít a rendőrfőnöknek, akinek eleve nem volt elég embere ahhoz, hogy a klinika minden ajtaját őriztesse, távol tartsa a sajtósokat, és eltérítse a forgalmat.

– Negyedóra, és készen állunk a bevetésre.

A kommandósok feladata az volt, hogy a túsztárgyalót támogassák, de nagyon szerették volna a kiképzésüknek megfelelően intézni az ügyet: erővel akartak véget vetni ennek az egésznek.

– Nem hinném, hogy az bölcs dolog lenne. A túszejtő az első helyiségben, a váróban tartja fogva a túszokat – mondta Hugh. – Ő a tükörablakon keresztül jól látja, hogy maguk be akarnak menni, viszont maguk nem látják, hogy ő odabent mit tesz.

– Könnygázzal lehetne…

– Sebesültek is vannak bent – mondta Hugh teljesen nyugodt hangon. És a gyermekem.

A rendőrfőnök megfordult.

– Hugh, mi a maga terve?

– Adnék még egy kis időt Goddard-nak – felelte a férfi. Hadd jöjjek rá, mi történik odabent! Hadd tudjam meg, mi van Wrennel!

Quandt a fejét rázta.

– Úgy tudom, lövéseket lehetett hallani…

– Az utóbbi három órában nem – érvelt Hugh. – Sikerült lenyugtatnom. – Quandtra nézett. – Ha bemennek, tudja garantálni, hogy az nem kerül egyetlen túsz életébe sem?

A kommandósok parancsnoka összeszorította a fogát.

– Természetesen nem – felelte.

Mindketten Monroe rendőrfőnökre néztek.

– Egyelőre Hugh folytassa, amit elkezdett – mondta Monroe.

Hugh vállára tette a kezét, és a férfit maga felé fordította. Halk, parancsoló hangon beszélt.

– Ugye tudja, mit csinál?

– Igen, uram – felelte Hugh. Mintha a túsztárgyalás valami szabályzatot követne, nem egy teljesen helyzetfüggő játék lenne, ahol a játékosok folyamatosan alkotják a szabályokat. – Vissza kell térnem… muszáj, hogy…

Hevenyészett íróasztalához lépett, és felkapta a telefonját.

Nem volt üzenet, és most már pontok sem.

Újabb üzenetet küldött. WREN?

Amikor a fegyveres felrántotta Wren rejtekhelyének az ajtaját, a lány azt hitte, meghal ijedtében. Alig sikerült a zoknijába rejtenie a telefonját, a férfi máris megragadta a karját, és akkorát rántott rajta, hogy a lány felsikított. Sikerült véresre karmolnia a férfi arcát, ettől máris jobban érezte magát. A férfi bevonszolta a klinika első helyiségébe, a váróba, ahol az ablakokon csak kifelé lehetett látni, befelé nem. Wren hasra esett a lökéstől, és a többiek lábánál kötött ki.

A váróban ült egy melegítőruhás, szeplős nő, aki erre halálsápadt lett. Egy másik lánynak, aki úgy húsz év körül lehetett, hatalmas véraláfutás éktelenkedett a homlokán. Ott volt a vörös hajú hölgy ápolónői ruhában, aki nemrég kinyitotta a szekrényajtót, és úgy tett, mintha nem látná Wrent. Olive a padlón ült. Az egyetlen férfi túsz az ölébe hajtotta a fejét, és akadozva vette a levegőt. Orvosi köpenye a combjánál elszakadt, kötés volt rajta, amely alól vér szivárgott.

Bex sehol…

Wren érezte, hogy könny szökik a szemébe. Bex meghalt volna? Talán átvitték a holttestét egy másik helyiségbe?

Amikor Wren kicsi volt, Bex vigyázott rá iskola után, amíg az apja dolgozott. Mindenféle olyat csináltak, amit nem lett volna szabad. Vacsora helyett édességet ettek. Nagyobb gyerekeknek való filmeket néztek. Nagynénje megígérte Wrennek, hogy amikor betölti a tizennyolcat, elviszi, hogy tetoválást csináltathasson, sőt, meg is tervezi neki a mintát.

Mi lesz, ha nem is élnek addig?

– Kötözd össze a kezét! – kiabált a fegyveres. – Most! Te ott! – A vörös hajú, egyenruhás ápolónőre szegezte a pisztolyt.

A nő egy tekercs leukoplasztot tekert Wren csuklója köré. Megpróbálta nagyon lazán kötözni, ám a ragasztószalagból Wrennek nem sok esélye volt kitekeredni.

– Nem esett bajod? – kérdezte suttogva a nő. – Nővérke vagyok.

– Minden rendben – suttogta Wren. – A nagynéném…

– A nő ott melletted a szekrényben?

Wren megrázta a fejét.

– Nem. A nő, akire rálőtt. Kint.

– Bex – mondta a nővér. – Kijutott.

Wren megkönnyebbülten egy üres kanapéra rogyott. Bex életben volt. Legalábbis akkor, amikor kijutott.

Nagyon remélte, hogy amikor legközelebb találkoznak, a nagynénje majd leszidja, amiért ilyen helyzetbe került miatta. Remélte, hogy Bex egészen addig ordibál majd vele, amíg sírva nem fakad. Azt sem bánta volna, ha soha az életben nem bocsát meg neki… csak legyen életben.

Wren könyörögte ki, hogy Bex elhozza őt ide a klinikára. Ha az apjával beszélt volna a dologról, talán egy nőgyógyásznál kértek volna időpontot. Talán éppen most venne ki egy nyalókát a recepcióspulton álló kosárból, kifelé menet. Van egyáltalán ilyesmi a nőgyógyászoknál? Vagy csak a gyermekorvosoknál szokás?

De hát az apját tényleg nem kérhette meg. Ő még azt sem engedte, hogy ujjatlan felsőben menjen iskolába. Ryanről is csak annyit tudott, hogy kémiából van valami projekt, amin közösen dolgoznak.

Ez igaz is.

Bár az igazi kémia kettejük között volt. Wren a csókokra gondolt, amik perzselték az ajkát. Ahogy Ryan keze a pólója alá csúszott, lángolt a bőre. Szédültek az adrenalintól, majd egy másodperccel azelőtt sikerült szétrebbenniük, hogy Ryan anyja bevásárlószatyrokkal a kezében benyitott volna.

Ha Wren beszél az apjának Ryanről, Hugh biztosan a középiskolához közeli hajtűkanyarban leste volna a srácot, hogy megbírságolja, amiért túl gyorsan hajtott, vagy túl lassan, vagy akárhogy. Lenyomozta volna a hátterét. És meg lett volna győződve arról, hogy ez a fiú nem is érdemli meg Wrent.

Az apja mindent megtett érte. De mégsem tehetett meg mindent érte. Amikor Wren két évvel korábban menstruálni kezdett, annyira görcsölt, hogy megkérte, hadd ne menjen iskolába. Hugh a homlokára tette a kezét, és kétkedve nézett fel, hiszen Wren nem volt lázas.

– Mensigörcs – mondta a lány kertelés nélkül, mire Hugh elvörösödött, és kisurrant a szobájából. Egy órával később jött vissza egy bevásárlószatyorral. Energiaitalt hozott, fájdalomcsillapítót, egy matchboxot, egy Rubik-kockát, egy csomag mentolos rágót és egy kiscicás kirakóst.

– Hoztam neked… a… női bajodra… – dadogott.

De most komolyan, hogy kérhetne meg valakit, aki még a menstruáció szót is képtelen kimondani, hogy vigye el őt fogamzásgátlót felíratni?

A nagynénjét kérte meg helyette, és ez majdnem Bex életébe került. Sőt, talán nem is csak majdnem.

A cipőjénél rezegni kezdett a telefon. Keresztbe tette a bokáját, és azon gondolkodott, hallotta-e még valaki. Tudta, hogy az apja keresi.

Az apja nem engedi, hogy baja essen. Még akkor sem, ha nem tud hozzájutni a telefonhoz, hogy elmondja, jól van.

Néha, amikor Hugh hazaért a munkából, és nagyon csendben volt, Wren tudta, hogy szar napja lehetett. Az apja egyszer azt mondta: egy detektívnek az a dolga, hogy lehántsa a városról a szépséget, és alatta feltárja a gennyes sebeket. Tudja, ki drogozik, ki veri a feleségét, ki adósodott el kétségbeejtően, ki fontolgat öngyilkosságot. De részleteket soha nem osztott meg a lányával. Egyszer Wren ki is kérte magának, hogy kisgyermekként kezeli. Nem akarok semmit rejtegetni előled, mondta Hugh. De ha túl sokat mondok el, nem tudsz majd úgy nézni az emberekre, mint addig.

Wren visszafordult a nővérhez, aztán a többiekhez.

– Wren vagyok – suttogta.

– Izzy – felelte a nővér halkan. – Ő pedig dr. Ward.

A férfi felemelte a kezét, de többre nem volt ereje.

A nő, véraláfutással a homlokán, hangtalanul tátogta el a nevét.

– Janine.

– Joy – suttogta a melegítőruhás nő.

– Mit fog csinál…

– Shhh – intette csendre Izzy, amikor a fegyveres férfi visszatért. Magával rángatta Olive-t a szekrényből, és durván odalökte Wren mellé.

– Elnézést, asszonyom! – mondta neki.

Aztán Wren arcához szegezte a pisztolyt.

Olive másodszor bújt elő, és ez a második ugyanakkora trauma volt, mint az első. Körbepillantott. Wren reszketett, mint a nyárfalevél, és össze volt kötözve a keze. A bőrén piros foltok éktelenkedtek. Ott, ahol a túszejtő megragadta, hogy kirángassa a rejtekhelyéről. Kész csoda, hogy nem ficamodott ki a karja.

Olive látta, milyen durva túszejtővel van dolga, ezért nagyon halkan és alázatosan viselkedett, amikor őt is kirángatta a takarítószeres szekrényből. Rimánkodott neki, hiszen mi mást tehetne egy hatvannyolc éves öregasszony? És bejött. Mint általában a férfiak, Goddard is csak Olive apró termetét látta, a pengeéles eszét nem. Wren mellé lökte a kanapéra, majd hozzátette, hogy Elnézést, asszonyom. Wrennel ellentétben őt nem kötözte meg. Olive sokak által csodált agytekervényei most dolgozni kezdtek, hogy megadják a választ a kérdésre: Miként szabadulhatnak ki a kelepcéből? Nem hiába volt professzor asszony.

A támadó Olive és Wren arcára szegezte a pisztolyt, és úgy húzta egyiktől a másik felé, ahogy a karaoke felirat alatt halad a kis vonal.

– Azt hittétek, elrejtőzhettek előlem? Hát nagyon tévedtetek!

Olive tényleg próbált erős maradni. Peg, a felesége sokszor mondta rosszallóan, hogy folyton olyasmi miatt aggódik, ami úgysem következhet be. Például egy folt miatt a vállán, amiről váltig állította, hogy kullancscsípés, és Lyme-kórja lesz tőle (nem lett). Egy hír miatt, amely szerint Észak-Korea kilőtt valami rakétát, és Olive attól tartott, mindjárt megkezdődik a harmadik világháború (nem kezdődött). Peg csak Fülesnek szólította, a Micimackó mélabús szamara után. Olive ebben a lehetetlen pillanatban ezen önkéntelenül elmosolyodott.

Hát, Peg, most itt vagyok egy felfegyverkezett őrülttel és öt másik tússzal. Szabad végre aggódnom?

– Hazudtál! – förmedt a fegyveres az egyenruhás nőre. Talán nővér lehet? – Azt mondtad, üres a szekrény.

A nő elhúzódott, és a kezével védte az arcát.

– Én nem…

– Kuss! Pofa be!

Olive és Wren mellett még három nő ült a váróban. Egy fiatal melegítőnadrágban, és egy másik, akinek nagy véraláfutás vöröslött a homlokán. És a nővér, akinek, mint kiderült, Izzy a neve, hiszen így szólította a férfi, akit megpróbált ellátni. Talán az orvos? Rajta is kórházi egyenruha volt. És elég jól megtermett férfinak tűnt, akár le is üthette volna a fegyverest, ha nem lett volna csúnya sebesülés a lábán. Láthatóan nagy fájdalmak kínozták.

Wren nagynénjének híre-hamva sem volt.

És persze ott a túszejtő. A férfi középkorú, olyan negyven-negyvenöt év körüli lehetett. Vékony, de erősnek tűnt. Elég erős ahhoz, hogy egy kapálózó kamaszt kiemeljen a rejtekhelyéről. Őszes borosta szegélyezte az arcát. Az utcán Olive simán elment volna mellette anélkül, hogy észrevette volna, kivéve, ha találkozik a tekintetük. Akkor Olive talán megtorpan. A férfi szeme szinte színtelen volt. A pillantása pedig olyan, mint egy seb.

– Fiatalember, azt hiszem, illene bemutatkozni! – Olive elővette az elbűvölő idős néni a déli államokból tájszólását. – Miz Olive vagyok.

– Engem ugyan nem érdekel, ki maga – mondta a férfi.

A szemben ülő nő elkapta Olive tekintetét, és a falon villódzó televízióra pillantott, ahol a hírek mentek. Mintha a képernyő valami furcsa, túlvilági tükör lenne: egy riporter éppen odakint állt a klinika előtt. A LÖVÖLDÖZŐT SIKERÜLT AZONOSÍTANI, A NEVE GEORGE GODDARD – futott a felirat a kép alatt.

– Nos, George, igazán örvendek – folytatta Olive, mintha éppen egy cukrászdában ülnének, és limonádét kortyolgatnának.

Lehet, hogy a túszejtő őrült volt, de itt, a déli államokban még az őrültekbe is évtizedes alapossággal nevelte bele a jó modort a mamájuk és a nagymamájuk. Olive nem szívesen élt vissza a korával, kivéve, ha olcsóbban kaphatott mozijegyet, meg minden hónap második keddjén tízszázalékos kupont a Kroger áruházban. És úgy tűnik, túszdrámák alkalmával is kapóra jött.

George Goddard letörölgette a homlokáról az izzadságot, és a nadrágjába törölte a kezét. Olive szakterülete a neurológia volt, de hevenyészett pszichológiai diagnózist is bármikor rá lehetett bízni. Nagyzási hóbort. Az érzés, hogy az embert mindenre feljogosították. Az empátia hiánya. Tiszteletet követel, és erőszakosan reagál, ha nem kapja meg azt.

Narcisztikus személyiségzavar.

Vagy hazai terrorista, gondolta Olive. Mindkettő illik a férfira.

Jaj, Peg, ha most látnál, gondolta. Mindig Olive volt az, aki az ijesztő filmeknél eltakarta a szemét, és aki néha még most is bekukucskál a szekrénybe lefekvés előtt, hogy meggyőződjön: sehol semmi veszély (és ezek után egészen biztos, hogy ezerszer is ellenőrzi majd). Most mégis teljes nyugalommal játssza a drága kis nénikét, elvégre a csoportban ő az egyetlen, aki már túl van a menopauzán.

A túszejtő is nyilván felfogta, hogy Olive nem abortusz miatt jött.

Számít ez vajon?

A mellette ülő lány elsírta magát. Olive átkarolta Wrent, és megpróbált erőt adni neki.

Az idős hölgy letérdelt, egy pillanatra el is homályosult a tekintete.

– Ne sírj! – mondta akadozva. – Kérlek, ne sírj… – nyújtotta felé a szabad kezét.

Olive arra gondolt, milyen különös, hogy a férfi ugyan Wrent nézi, de mintha nem őt látná. A lelki szemei előtt valaki más jelent meg. Talán egy másik lány, aki egykorú Wrennel, és a férfi akarata ellenére jött ide. Mi mástól kattant volna be?

Ha Olive feltételezése igaz, márpedig általában pontosak voltak a megérzései, akkor vajon mi történhetett azzal a lánnyal?

Olive és Peg gyakran hallgatták mások beszélgetéseit, miközben a járatukra vártak a reptéren. Férfiak és nők, anyák és gyermekek, kollégák párbeszédeit figyelgették, és ezek alapján különféle történeteket találtak ki. Ez a férfi valami szektában nevelkedett, és soha nem tanult meg egészségesen kötődni. Az a nő örökbe fogadta azt a kényszeresen, dacosan ellenszegülő ötévest. Az a férfi szexfüggő, és a főnöke feleségével van viszonya.

– Ne érjen hozzám! – visította Wren, amikor a férfi felé nyúlt. Ösztönösen rúgott egyet, és térden találta. Goddard odébb húzódott.

– Kis rohadék! – sziszegte, Wren felé indult, de a lány hangosan felsikított. George befogta a fülét, és szorosan lehunyta a szemét.

Wren újra sikított. És megint. Talán most ébredt rá, hogy a nagynénje biztosan meghalt, és elkeseredésében üvöltözött. Olive megszorította a karját. Egyértelmű volt, hogy a sikítozás felzaklatja a túszejtőt. Ezt fiatal kora ellenére bizonyára Wren is észrevette. Vagy nem?

Szinte ritmusra sírt.

És… mintha zizegne a lába?

Wren Olive felé fordult, az idős hölgy megfigyelte, hogy a lány bármennyire is sikítozik, valójában egyetlen könnycsepp sem gördül végig az arcán. Alig láthatóan biccentett lefelé, ahol a zoknijában egy mobiltelefon rezgett, kijelzőjén üzenet villant fel. Wren ennek a hangját nyomta el a sikoltozással.

Olive megvárta, hogy George elmenjen mellettük, és akkor Wren bokájára tette a kezét. Gyorsan benyúlt a zokniba, kitapintotta a telefon kikapcsológombját, és megnyomta.

Wren megkönnyebbülten roskadt Olive vállára. A mozdulatra George megpördült, és rászegezte a pisztolyt.

Peg, még csak meg sem rezzentem, dicsekedett Olive gondolatban, és elképzelte, ahogy majd mindezt elmeséli. Szélesen elmosolyodott.

– George – mondta. – Ismertem egy Goddard családot Biloxiban. Családi vállalkozásuk volt, méghozzá egy téglagyár. Maga véletlenül nem a rokonuk? Ha jól tudom, Birminghambe költöztek. Vagy talán Mobile-ba?

– Fogja már be! – dörrent rá George. – Bent kellett volna hagynom magát abban az átkozott szekrényben! Nem tudok gondolkodni, ha folyton jár a szája.

Olive engedelmesen elhallgatott, majd Wrenre kacsintott. Mert amíg George azzal volt elfoglalva, hogy elhallgattassa, önkéntelenül visszatette a pisztolyt az övébe.

A mentőben Bex megpróbált beszélni.

– Az… unokahúgom – nyöszörögte, és megragadta a mentős köpenyét.

– Ne erőltesse meg magát! – mondta a fiatalember. Gyengéd tekintete volt, puha keze, és ahogy elmosolyodott, barna arcából hófehér fogak villantak ki. – Majd gondoskodunk magáról. Mindjárt a kórházban vagyunk.

– Wren… – A mentős nem értette, mit szeretne mondani a nő. – Mindjárt ott leszünk, nyugodjon meg! – Rámosolygott. – Óriási szerencséje volt ám!

Bex úgy gondolta, ez nem szerencse volt, hanem karma. És ha Wren nem kerül ki élve a klinikáról, soha nem tud majd magának megbocsátani. Miért nem volt több esze annál, mint hogy az öccse háta mögött intézkedve elvigye oda… Wren iskola után ment fel hozzá az előző héten. Elbiciklizett Bex műterméig, ahol a nő a legújabb megrendelésén dolgozott: egy domborművön, ami egy orlandói felhőkarcoló előcsarnokába készült, a Pulse melegbárban lezajlott lövöldözés áldozatainak emlékére. A négy és fél méteres kép két csókolózó férfit ábrázolt. A pixelek ezúttal nem cetlik voltak, hanem az AIDS-krízis idején elhunytak fényképei.

– De menő! – mondta Wren. – Mi lesz rajta?

Bex elmagyarázta.

– Szeretnél segíteni?

Adott Wrennek néhány száz apró, színes celluloidkockát. Megmutatta, hogyan ragassza fel őket, és megkérte, hogy a lenti alsó tíz sor fotóra tegyen lila celluloidot. Felette a következő tíz sor kék lesz, aztán zöld, sárga, és így tovább. Elég messziről nézve látható a képen a csók, és a szivárvány is. Közelebbről pedig felismerhetők azokról az egyénekről készült fotók, akik nélkül ma egy meleg pár nem vállalhatná fel nyíltan az érzelmeit.

– Azt hiszem, ez nem nagy ügy a korodbéli gyermekeknek – tűnődött Bex, ahogy egymás mellett dolgoztak.

– Mármint micsoda?

– A téma. Hogy vannak, akik a saját nemükhöz vonzódnak.

– De igen, még mindig nagy ügy, mármint akkor, ha személyesen érintett vagy. Az emberek feltételezik, hogy mindenki cisznemű és heteró, aki pedig nem, az más. De ki mondta, hogy csak egyféleképpen lehet normálisnak lenni?

Bex abbahagyta a munkát, a keze megállt a képen az egyik arc ajka fölött.

– Hát te meg mikor lettél ennyire felvilágosult?

Wren elvigyorodott.

– Hogyhogy csak most veszed észre?

Egy ideig csendben dolgoztak tovább, aztán Wren megszólalt.

– Van címe a képnek?

– Arra gondoltam, lehetne Szerelem.

– Tökéletes – mondta Wren. – A lány elsimította a ragasztót egy lila celluloidkocka körül. – Bex? Kérdezhetek valamit? Szerinted tizenöt évesen lehet az ember szerelmes?

Bex keze megállt. Felemelte a nagyítólencsét, amit munka közben a szeme előtt viselt, majd Wren szemébe nézett.

– De még mennyire! – felelte határozottan. – Van valami, amiről szeretnél beszélni?

És milyen csodálatos volt! Wren elpirult, ahogy kimondta a fiú nevét. Úgy beszélt róla, mintha más fiú nem is létezne a világon. Micsoda szerelem! Bimbódzó, bizonytalan, szenvedélyes és védtelen is egyszerre.

Wren mellett nem volt anya, akivel a szexről nyíltan beszélni lehetett volna. Hugh pedig inkább karóba húzatta volna magát, mint hogy a lányával erről legyen kénytelen értekezni. Úgyhogy Bex tette fel a kérdéseket, amiket senki más. Csókolóztatok már? Annál tovább is mentetek? És beszéltetek a védekezésről?

Semmi ítélkezés, semmi okoskodás. Csak tárgyilagosan a tények. És a kilőtt rakétát már nem lehet visszafordítani.

Wren tizenöt éves volt; a fiú nevét firkálta a farmerjára, és ellopta a pólóját, hogy abban alhasson, az illatával körbevéve. De a fogamzásgátlás is foglalkoztatta.

– Bex, segítenél nekem? – kérdezte.

Így hát Bex a legjobb szándékkal (ismét) megbocsáthatatlanul cselekedett.

Hallotta, ahogy valahol hátul pittyegni kezd egy gép. A mentős közelebb hajolt. Fenyőillata volt.

– Asszonyom, próbáljon lazítani! – mondta.

Bex újra lehunyta a szemét, és a pisztolygolyóra gondolt, ami keresztülfúródott a testén, és a szikére, ami talán megmentette az életét.

Ennyit jelent az emberi lét, gondolta. Sebhelyeket rajzol életünk festővásznára a sors.

Amikor Hugh telefonja végre üzenetet jelzett, azonnal ugrott, hogy megnézze. De nem Wren írt, hanem egy Dick nevű férfi, egy rendőr, akivel együtt járt túsztárgyalói képzésre. Két órával korábban, amikor nyomozni kezdtek George Goddard kocsijának rendszáma alapján, Hugh felhívta Dicket, aki kikért egy házkutatási engedélyt a helyi bíróságtól, és bement az üres házba a mississippibéli Denmarkban. Hugh megkapta Dick kutatásának eredményét: egy homályos fotót, amin egy gyógyszeres terhességmegszakításról szóló információs füzet látszik, rajta a Központ neve és logója. Hugh ennek alapján keresett összefüggéseket George motivációja és a klinika között.

Hol a lánya? – írta Hugh Dicknek.

Egy pillanattal később válasz érkezett.

Ismeretlen helyre távozott.

Hugh a hajába túrt. Frusztrálta, hogy az egyetlen ember, akivel tényleg nem akart beszélni (a nővére) nem volt hajlandó elhagyni a helyszínt; viszont, akikkel beszélni akart, úgymint Wren, George Goddard, valamint Goddard ismeretlen helyen tartózkodó lánya, nem kommunikáltak. Hogy lehet úgy tárgyalni, hogy nincs kivel?

Miről maradt le? Mit vethetne be, amivel eddig nem próbálkozott?

Hugh ismét üzenetet írt Wrennek. Aztán felhívta a klinikát a biztosított vonalon. Kicsöngött.

Két csengés. Három. Négy.

Valaki felvette. George.

– Dolgom van – szólt bele.

Hugh ösztönösen beszélgetést kezdeményezett.

– Nem fogom túl sokáig feltartani, George. Amikor megszakadt a vonal, a lányáról beszéltünk. – Amikor letette.

– Mi van a lányommal?

Hugh lehunyta a szemét, és kockáztatott.

– Beszélni akar magával.

Louie Ward pontosan tudta, mikor változott meg valami a túszejtő hozzáállását illetően. Bár a beszélgetésnek csak a felét hallotta, azt észrevette, hogy a férfi hirtelen megdermed. Louie tudta, hogy ilyen reakciót válthat ki a remény. Lebénít kívül és belül is.

– Mi van vele? – kérdezte a túszejtő.

George. A tévében még mentek a hírek, ott kiderült, hogy a neve George. És amikor George feltette ezt a kérdést, Louie két fontos dologra jött rá.

Egy: Ez az ügy a számára személyes hadjárat volt. Valakijének, talán a feleségének, a lányának, a húgának vagy nővérének abortusza lehetett.

Kettő: Volt valaki, akinek meg akart felelni a tettével.

Izzy odahajolt, és úgy tett, mintha a szorítókötést igazgatná.

– Egy nőt emleget – szűrte a fogai között.

– Mmmm, hallottam – felelte Louie.

Az utóbbi néhány órában, amikor néha csörgött a telefon, a váróban kuporgó túszok kicsit fellélegeztek. George nem fordított ugyan hátat, amíg telefonált, hiszen annyira nem volt ostoba, de nem parancsolt csendet, ha beszélgetni kezdtek.

– Maga szerint a feleségéről van szó? – suttogta Izzy.

– A lányáról – nyögte Louie, és fészkelődni kezdett, mert igen erős fájdalom hasított a lábába.

– Magának van családja?

Louie megrázta a fejét.

– Soha nem akartam, hogy miattam más is célponttá váljon – ismerte be. – Meg aztán a házasulandó hajadonok nem kifejezetten találták vonzónak, hogy munkaidőben más hölgyek vaginájával foglalkozom.

Janine mocorogni kezdett mögötte.

– Nem kell hozzá semmiféle személyes indok, hogy tudja, helytelen dolog ártatlan csecsemőket gyilkolni.

Louie tudta, hogy a terhességmegszakítások nyolcvannyolc százaléka még a tizenkettedik hét előtt történik, de a magzatvédők úgy kezelték a dolgot, mintha máris gügyögő, dundi babákról lenne szó. Joy szeme tágra nyílt.

– Ugye nem mentegeted? – kérdezte Janine-t. – Hiszen leütött!

– Csak azt mondom… hogy ha nem volna helytelen, akkor nem lennének olyan pszichopaták, mint ő.

Izzy rámeredt.

– Ennél idiótább, kifacsartabb logikával még életemben nem találkoztam.

– Tényleg? Biztos egyetért, hogy a gyerekeket törvényeknek kell védenie az erőszaktevőkkel, molesztálókkal és gyilkosokkal szemben. Ez akkor miért más?

– Mert itt nem gyermekekről van szó – felelte Izzy. – Hanem embriókról.

– Persze, még nem születtek meg, de akkor is emberek.

– Te jó ég! – szólt közbe Joy. – Valaki fogja már be ennek a nőnek a száját, hogy ne nekem kelljen!

Janine összefonta a karját.

– Sajnálom, és biztos, hogy csak egy őrült képes lövöldözni, de senki sem tud olyan indokot mondani, ami miatt jogos lehet egy gyermek életéről ilyen döntést hozni.

Louie ránézett.

– Igaza van – dünnyögte. – Nincs semmiféle indok, ami feljogosít bárkit arra, hogy egy gyermek életéről ilyen döntést hozzon.

Végiggondolta, miket látott és hallott az évek során. Egy szíriai tizenéves lányt a háborúban megerőszakoltak, és ő meg akarta szakíttatni a terhességét, de a szüleitől nem kapott beleegyező nyilatkozatot, mivel őket megölték. Egy tizenhat éves kamasz lány nyolchetes terhesen akart abortuszt végeztetni, de a szülei vallási okokból ellenezték, így az abortusz hat hetet csúszott, a lánynak ugyanis addigra sikerült bírói határozatért folyamodnia, és megszereznie a szükséges pénzt. Egy tizennégy éves lány meg akarta tartani a gyermekét, de az anyja nyomást gyakorolt rá, hogy vetesse el.

Néhány évvel korábban egy tizenkét éves kislány jött be, tizenhat hetes terhesen. Az anyja hisztérikusan viselkedett, az apja sztoikus nyugalommal kísérte. A kislány csendes és rezignált volt, egy ócska plüssnyulat szorongatott. Azt mondta, hogy az egyik szomszéd fiútól lett terhes, de amikor kettesben maradt a betegfelvétel során egy pszichológussal, akkor belezavarodott a hazudozásba, és kiderült, hogy a saját apja ejtette teherbe. Az apát bilincsbe verve vitte el a rendőrség, de attól még a kislánynak abortuszra volt szüksége.

Louie beszélt vele a műtét során. Azt mondta neki: Ami történt veled, az nem normális dolog. Semmiről nem tehetsz, semmi nem a te hibád. A lány nem felelt. Nem úgy viselkedett, mint egy tizenkét éves gyerek. Soha nem lehetett gyermekkora. De Louie remélte, hogy egyszer, talán évtizedekkel később, visszaemlékszik majd a férfira, aki nem bántotta.

Louie most Janine-hez fordult.

– Ami itt történik… amit én teszek… néha olyan döntés eredménye, ami visszavisz egy gyermeket a saját gyermekkorához. Amit igenis megérdemel.

Janine szóra nyitotta a száját, de meggondolta magát, nem vitázott.

Izzy megpróbálta biztonságosabb mederbe terelni a beszélgetést.

– Hát, akárkiről beszél, a feleségéről vagy a lányáról, talán ő meg tudná győzni, hogy engedjen el minket.

A kanapé túlsó végén megszólalt Wren, a lány, aki nem sokkal lehetett idősebb, mint a gyerek, akire Louie gondolt az imént. Ő is terhességmegszakításra jött? Más körülmények között most a vizsgálóasztalon feküdne?

– Ha ez az ember az én apám lenne – motyogta Wren –, az biztos, hogy nem akarnék beszélni vele.

A kórteremben egy pillanatig néma csend volt, csupán az infúzió csöpögését lehetett hallani. Beth az oldalán feküdt, hátat fordítva az ügyvédjének.

– Becsomagoltam, és a kukába tettem – suttogta. – Nem tudtam, mi mást tehetnék.

Beth az interneten keresztül vásárolt Misoprostolt és Mifeprisztont, azaz terhességmegszakításra alkalmas tablettákat. Ez az Egyesült Államokban illegális tevékenységnek számított, ám Beth ezt nem tudta. Az abortuszklinikákon gyógyszeres terhességmegszakítást a terhesség tizedik hetéig végeztek, ám a tablettát a klinikán kellett bevenni. Beth már a tizenhatodik hétben járt, és otthon vette be a tablettákat. Meg is lett a hatása, ami olyan erős vérzéssel járt együtt, hogy a lány kórházba került.

Beth arcán könnyek gördültek végig. Amióta beszélni kezdett, most először nézett Mandyre.

– Miz DuVille? Ugye… az még nem számított gyereknek?

Mandy összeszorította a fogát.

– Amikor a klinikára mentem, egy nő odakint azt mondta, hogy a magzatom már érez fájdalmat – mondta Beth.

Az ügyvédnőt láthatóan kirázta a hideg, és Beth ettől még borzalmasabban érezte magát. Mandy ügyvéd volt, nem pszichológus. Beth nem tudhatta, hogy az ügyvédnő vajon ellenzi-e az abortuszt, hiszen csak a munkáját végezte, és az ügyvédeknek rettenetes gonosztevőket is képviselniük kellett, akár gyilkosokat, erőszaktevőket is. Nem számított, mi a személyes véleményük az elkövetőkről.

– Sajnálom – suttogta a lány. – Én csak… eddig nem volt senki, akivel beszélhettem volna.

– Nem igaz – mondta Mandy. – Mármint az, hogy a magzatok ilyenkor már éreznek fájdalmat.

Beth felkönyökölt.

– Honnan tudja?

– A tudomány nem támasztja alá. Utánanéztem.

Beth zavartan vonta össze a szemöldökét.

– De hát azt mondta, hogy a vádbeszéd előtt semmit nem tudott rólam.

– Utánanéztem – ismételte az ügyvédnő. – Saját magam miatt. – Előrehajolt, és a tenyerébe hajtotta a fejét. – Tizenhárom hetes terhes voltam. Olyankor már biztos a terhesség, a legbabonásabbak is el szokták újságolni. A férjem velem volt az ultrahangos vizsgálaton. Én úgy gondoltam, kislány lesz, és Millicentnek hívjuk majd. Steve azt mondta, afroamerikai kislányokat soha nem szoktak Milllicentnek nevezni. Szerinte úgyis fiú lesz, és azt szerette volna, hogy Obadiah legyen a neve.

– Obadiah? – kérdezett vissza Beth.

– Obadiah. A bibliai próféták egyike. Azt jelenti, Isten szolgája. Steve lelkendezett, hogy ez milyen csodás név a fiunknak, aztán hirtelen elszabadult a pokol. Bejött az asszisztens, bekapcsolta az ultrahangos készüléket, megkezdte a vizsgálatot, és halálsápadt lett. – Mandy megrázta a fejét. – Aztán bejött egy orvos. Nem az, akihez terhesgondozásra jártam. Máig pontosan emlékszem a szavaira. A magzatnak olyan genetikai rendellenessége van, ami összeegyeztethetetlen az élettel.

Beth lélegzete elakadt.

– Úgy hívják ezt a rendellenességet, hogy holoprosencephalia. Akkor fordul elő, amikor két hímivarsejt pontosan egyszerre termékenyít meg egy petesejtet. Volt szívverése, és agytörzse is, de az agyféltekék nem különültek el, az agy szinte ki sem fejlődött. Még ha élve is születik, akkor is meghal egy éven belül – mondta Mandy, és felnézett. – Nem akartam elvetetni. Engem katolikus hitben neveltek.

– És mit tett?

– Felmentem az internetre, és képeket kerestem a genetikai rendellenességgel született gyermekekről… Rettenetes… rettenetes volt. – Az ügyvédnő Bethre nézett. – Tudom, hogy vannak anyák, akik áldásnak tekintik, hogy a súlyosan fogyatékos gyermekük életben van, és felnevelhetik. De be kellett látnom, én erre képtelen lennék.

– És a férje?

Mandy felnézett.

– Azt mondta, kár rajta agyalni.

Beth önkéntelenül felnevetett, aztán a szája elé kapta a kezét.

– Elképesztő.

– Az – bólintott Mandy halvány mosollyal. – Próbálta elviccelni. Nevettünk, amíg sírva nem fakadtunk.

– És most… vannak gyermekei?

Mandy a lány szemébe nézett.

– A harmadik vetélés óta már nem próbálkozunk.

Hirtelen csend lett. Beth elgondolkodott, mi lett volna, ha van bátorsága elmondani az apjának, hogy terhes, ha megszüli a babát, és örökbe adja valaki olyannak, mint Mandy.

– Most biztosan gyűlöl – suttogta.

Mandy egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán felemelte a fejét.

– Nem gyűlöllek – mondta, óvatosan fogalmazva. – Ha mindketten elmondanánk a történetünket, az enyémet még a legelszántabb magzatvédők is tragédiának fognák fel. A tiéd pedig bűncselekmény. – Eltűnődött. – Milyen furcsa! Fiatalkorúként nincs döntési jogod, hiszen jogilag nem vagy döntésképes. De a te esetedben a magzat olyan védelemben részesül, amelyben te nem, mintha a magzat jogai többet érnének, mint a tieid.

Beth szeme elkerekedett.

– Akkor most mi lesz?

– Egy-két nap múlva kiengednek a kórházból. Aztán a tárgyalásig őrizetben leszel.

Beth szívverése felgyorsult, ezt lehetett látni a monitoron.

– Nem! – mondta. – Nem zárhatnak börtönbe.

– Nincs választási lehetőséged.

Sosem volt, gondolta Beth.

– Hazudik! – mondta George. – A lányom nincs itt.

Elmehet az a rendőr a picsába. Információt akar, de George nem szándékozott segíteni. Viszont most, hogy Hugh McElroy megemlítette a lányát, nem tudott semmi másra gondolni.

Vajon Lil jól van?

Vajon keresi őt?

– Mert nem tudja, hogy maga mit csinál éppen – felelte Hugh. – Ugye így van?

Lil tudta, hogy az apja szereti. Annyira szerette, hogy idejött, hiszen mindent jóvá akart tenni, még ha ez lehetetlennek is tűnt. George soha nem ismerheti meg az unokáját, bár remélte, hogy Lil nem távolodik el tőle.

– George, mit szólna ahhoz a lánya, hogy maga itt van?

Erre nyilván nem gondolt, amikor eljött. Bosszúálló angyal akart lenni a szenvedőkért. És Isten szavára gondolt. Szemet szemért.

Életet életért.

– Hogy hívják a lányát, George?

– Lil – nyögte ki a férfi.

– Szép neve van – felelte Hugh. – Régimódi.

George pocsékul érezte magát, amiért a veszekedés után magára hagyta a lányát. Tudta, hogy a távollétében is jó kezekben lesz, de azt is tudta, hogy elcseszte a dolgot. Soha nem tudott jól fogalmazni. Nem tudta, hogyan öntse szavakba az érzéseit. Mike tiszteletes mindig azt mondta rá, hogy szűkszavú, de azt is mondta, hogy a tettek többet érnek a szavaknál.

Ezért is volt itt, nem igaz?

Hosszú volt az út a klinikára, és George végig a gondolataiba merült. Lilre gondolt, életük legfontosabb pillanatai peregtek le a szeme előtt. Amikor kicsi volt, és kruppos rohamra ébredt, George pedig egész éjszaka párásított a fürdőszobában; ott ült vele, miközben a zuhanyból ömlött a forró víz. Amikor apák napján Lil palacsintát akart sütni neki reggelire, és felgyújtott egy konyharuhát. A hangja csengése, ahogy együtt énekeltek a templomban. Aztán arra gondolt, hogy ő a bosszúálló, az igazság bajnoka, és szinte képregényhősként látta magát, ahogy beront a klinikára, és pusztítani kezd.

Elképzelte a sikoltozást, a lehulló vakolatot, a felszálló port. De annak ellenére, hogy saját magát tisztán látta, élesen kirajzolódott, ahogy lövöldözik, minden más homályos volt. A bosszú elméletileg csupa adrenalin, csupa tiszta meggyőződés. Valójában olyan volt, mint egy égő házba berohanni anélkül, hogy tudná az ember, merre is lesz a kiút.

George beszélgetést hallott a háta mögött. Megfordult, de a telefont továbbra is a fülére szorította.

– Csendet! – parancsolta.

– Mi történik? – kérdezte Hugh.

George nem válaszolt, csak a körülötte lévő túszokra figyelt. A nők suttogtak egymás között, a gyermekgyilkos, akire rálőtt, még mindig a földön feküdt egy kötéssel a combján.

– Joynak ki kell mennie a mosdóba – mondta a lány.

A lány, aki megkarmolta George-ot.

George Wren kezére nézett. Kíváncsi volt, hogy összekötözve találja-e még.

– Akkor tartsa vissza! – morogta.

A nővér, aki a földön térdelt, felnézett.

– Nem arról van szó – közölte. – Hanem az intimbetét miatt. Most volt abor…

– Tudom, mije volt! – szakította félbe George haragosan.

– Minden rendben? – kérdezte a rendőr telefonon. Valahogy furcsán rezgett a hangja.

– Mennem kell!

– Várjon! – kérte Hugh. – George, az előbb nem hazudtam. Nem azt mondtam, hogy a lánya itt van. Hanem azt, hogy beszélni akar magával. Hallgatja a híreket. És a hírekben nem mondanak el mindent. Onnan nem derül ki, hogy maga mit gondol, George. Azt csak maga tudja elmondani a lányának.

– Várjon! – mondta Goddard szórakozottan.

– Mi a gond, George? – kérdezte a rendőr. – Mondja el!

Goddard a tévére meredt, ami végig be volt kapcsolva. Amikor belépett, valami főzős műsor ment. Most viszont a hírekben egy riporter állt a klinika előtt. Mozgott a szája, ám a hangerőt levették, így George nem hallotta, mit mond.

És ha Hugh-nak igaza van? Ha Lil figyel?

– Hol a távirányító? – kérdezte. A nők úgy néztek rá, mint valami őrültre. Vajon az is volt? Vagy most gondolkodott tisztán órák óta először? Megint rájuk kiáltott: – A távirányítót!

Az idős hölgy a tévé melletti polcra mutatott. – Hozza ide! – kiáltott rá George. Még mindig a telefont szorongatta, ügyet sem vetve a folyamatosan beszélő rendőrre.

Az idős hölgy vacakolt a távirányítóval. Leejtette, felvette, a tévére irányította.

– Azt hiszem, ezt kell megnyomni – mondta, de nem történt semmi.

– Gyorsabban! – förmedt rá George, és megfenyegette a pisztollyal.

A nő felsikított, és megint leejtette a távirányítót.

– Hagyja már békén! – kiabált a kamasz lány.

– George? – Hugh hangja szinte sértette a fülét. – George, ki kiabál ott?

– Adja oda neki azt az átkozott távirányítót! – parancsolta George, és a lányra mutatott. – A fiatalok mindig értenek az ilyen vacakokhoz.

– Miféle fiatalok? – kérdezte Hugh.

George a combjához szorította a telefont, a lány pedig még összekötözött kézzel is fel tudta hangosítani a tévét.

… Goddard-t ugyanis megrovással mentették fel a szolgálatból, amikor Boszniában civileket gyilkolt meg. Ekkor visszakapcsoltak a stúdióba, ahol a meghívott vendégek folytatták a beszélgetést. Szóval állíthatjuk, hogy jellemző rá az erőszakos viselkedés…

– Kikapcsolni! – háborgott George.

Nem is látta a képernyőt. Elhomályosult a tekintete, és csak arra tudott gondolni, hogy Lil most hallja ezt a sok baromságot.

– Az egyáltalán nem úgy volt – dörmögte.

Érezte, hogy a combjához szorítva rezeg és csörög a telefon.

Gondolatban hirtelen visszarepült 2001-be, Boszniában volt, csak a munkáját végezte, mégis mindenki ellene fordult.

Lilre gondolt, és arra, hogy most ezeket a baromságokat hallgatja róla. Visszaemlékezett a lányra, ahogy kiskorában mindig hercegnőset játszott. George volt a herceg, aki megmenti őt a szörnytől, vagy a homokvihartól, vagy a gonosz királynőtől. Lil mindig csak a hős szerepében látta az apját.

George a legközelebbi tárgyért nyúlt… egy lámpa volt az. Teljes erejéből a falhoz vágta.

A nők sikítoztak.

Hallotta, ahogy a rendőr kiabál, és magára akarja terelni a figyelmét.

Letette a telefont.

A francba, most legalább odafigyelhetett a túszokra.

Hugh tovább szorongatta az elnémult telefont. Az előző beszélgetés során két fontos dolgot hallott a háttérben. Wren hangját, és a tévében a riportot George katonai múltjáról.

Lerogyott egy székre, és a hajába túrt. A tincsei azonnal égnek álltak. Gyermekkorában Bex állandóan megpróbálta kordában tartani a kakastaréját. Mindig ez a legfontosabb, nem? Hogy a világ szemében megfelelően láttassuk magunkat, bárkik is legyünk máskor, amikor senki nem figyel.

Most ki volt ő? Túsztárgyaló, vagy apa?

És ha a kettő nem fér össze, melyik győz?

Felpillantott, majd odahívta az egyik kommandóst.

– Hol van Quandt?

– Máris hívom, hadnagy. – A férfi elsietett, miközben Hugh a rendetlen íróasztalt bámulva tűnődött a lehetőségein.

George Goddard kezdi elveszíteni a fejét.

Hugh hallotta Wren hangját.

Wren életben van.

És talán ez az egyetlen esély, hogy így is maradjon.

Egy árnyék vetült rá, amikor felpillantott, ott állt mellette Quandt, keresztbe font karral.

– Gondolom, azért hívott, mert megjött az esze, és úgy döntött, mégis beküldi az embereimet – mondta.

– Nem – felelte Hugh. – Arra kérem, hogy minden kommunikációs csatornát szakítson meg a klinikán.

– Micsoda? Minek?

– Semmi olyan kommunikációs csatorna ne legyen fogható az épületben, ami nem tőlünk jön. Az egyetlen telefonvonal az maradjon, amin én hívom a klinikát. Ne legyen fogható televíziós csatorna, se wifi, se semmi. Nem kockáztathatom, hogy a túszejtő valami olyat lásson a tévében, amitől elveszíti a fejét.

– És ha egy túsz kommunikálni akar velünk? Ha például az egyikük használni tudja a mobilját?

– Tudom, mit csinálok – jelentette ki Hugh határozottan.

Tudta, hogy kockázatos. De azt is tudta, hogy ezzel el tudja szigetelni Goddard-t, hogy a túszejtő csak tőle kaphasson bármiféle információt.

Quandt egy hosszú pillanatig csak nézte, aztán bólintott. Elsietett, és parancsokat osztogatott az embereinek, akik máris kapcsolatba léptek a mobilszolgáltatókkal, valamint a kábelszolgáltatókkal, hogy elszigeteljék a klinikát.

Hugh még lepötyögött egy üzenetet Wrennek, hátha meg tudja nézni valahogy.

Bízz bennem! – írta.

Olive a nyugdíjba vonulása előtt harmincöt évig professzor volt. Az agyról tartott előadásokat, és mindig várólisták voltak a túljelentkezőkből. Minden szemeszter elején találomra választott ki egy diákot, és fényképet mutatott róla egy bizonyos helyszínen vagy egy bizonyos eseményen. Néhány kérdés után a diák vissza tudott emlékezni a pillanatra, és elmondta a részleteket. Hogy mi volt ebben olyan érdekes? Csak annyi, hogy a diák Photoshoppal került a képre, a valóságban soha nem járt a helyszínen.

Olive elmagyarázta a hallgatóknak, hogy az agyunk folyamatosan hazudik nekünk. Egyszerűen képtelen felidézni mindent, amit a szemünk lát, ezért helyette az occipitális lebeny tölti be az űrt valami logikus részlettel. Az agy nem egy összefüggő videófelvételt rejt, inkább fotókat, ám a fotók közötti teret magától tölti ki. Ennek eredményeképpen sokkal könnyebben keletkeznek hamis emlékek, mint ahogy azt képzelnénk. Vannak események, amelyekre meg mernénk esküdni, hogy így vagy úgy történtek… pedig a valóság teljesen más.

Olive elmerengett, hogy vajon ebből az incidensből mire emlékszik majd. Remélte, hogy szinte semmire. Kis szerencsével csodálatos, szelektív amnéziával ajándékozza meg az agya. Remélte, hogy így lesz a többiekkel is, akik most ott kuporognak vele a váróban, és figyelik, ahogyan George a saját démonaival küzd.

És mi a helyzet vele? A túszejtővel? Olive azon gondolkodott, mi lehet az, amit az agya helytelenül rakott össze, és ami miatt egyáltalán idejött. Miért?

A szemöldökéhez emelte a kezét, és meglepődött, hogy vért tapintott. Amikor George a falhoz vágta a lámpát, az eltört, szanaszét repültek az üveg- és kerámiaszilánkok. Ezek szerint Olive homlokára is pattant.

– Hadd nézzem! – mondta a nővérke. Izzy, igen, ez volt a neve. Egy kis gézt nyomott Olive homlokára, bár mindketten tudták, hogy apró horzsolásról van csupán szó. – Ki kell jutnunk innen – mormolta Izzy. – Ez az ember kezd teljesen becsavarodni.

Olive bólintott.

– Ó, George – szólalt meg, mézesmázos mosollyal az arcán. – Igazán nem akarok alkalmatlankodni, de… George? – Olive várt, amíg a férfi végre felnézett. – Attól tartok, már nem vagyok a régi, és bizonyos dolgok… szóval… nem működnek már olyan jól.

Goddard értetlenül pislogott.

– Az a helyzet, hogy pisilnem kell, kedveském – közölte Olive.

Izzy erre megfordult.

– Ha Olive kimehet a mosdóba, akkor Joynak is ki kellene. Egészségügyi okokból.

– Van egy ötletem – mondta Olive. – Mindnyájan kimennénk most, rendben? Ha mindenki elintézi az ügyes-bajos dolgát, akkor nem háborgatjuk miatta megint.

George felhorkant.

Olive látta, hogy valami Hobson-féle választási lehetőséget kell kínálnia, olyat, ami valójában nem is választási lehetőség. Mint ha mondjuk a hóhér azt kérdezné, hogy a fejet vágja le a testről, vagy a testet a fejről. George-ra mosolygott.

– Én mehetek előbb, vagy Miss Joy?

George egy lépéssel közelebb jött.

– Azt hiszi, megbolondultam? – kérdezte. – Nem engedem ki egyedül a mosdóba.

– Hát, pedig nem hinném, hogy figyelni szeretne közben – válaszolta Olive, majd felállt. – Én azt hiszem, nemigen tudom kivárni, hogy eldöntse, mit akar tenni, kedveském. A húgycsövem izomzata már nem a régi, tudja, és ha…

– Az isten szerelmére! – vágott közbe George, és megragadta Olive karját. – Gyerünk!

A váró mellett, ahol ültek, volt egy apró, egyszemélyes mosdó. George odarángatta Olive-ot, felgyújtotta a villanyt, aztán tessék-lássék megmotozta. – Mehet – mondta, de amikor Olive be akarta csukni az ajtót, belökte. – Ha így nem jó, akkor felejtse el!

Olive majdnem vitatkozni kezdett, de aztán csak kicsit beljebb tolta az ajtót. Ettől még résnyire nyitva maradt, ám a nő nagyjából rejtve maradt.

Gyerünk, Olive, gondolkozz! Nem maradt sok ideje. Nem állhatott fel az ülőkére, hogy az apró ablakon át megpróbáljon valami üzenetet küldeni kifelé. George meghallaná, ahogy felmászik, és bármikor benézhet. Olive felhúzta a szoknyáját, lecsúsztatta a bugyiját, és leült.

A klozett mellett egy kis állvány volt, vizeletmintás üvegcsékkel, címkékkel, és egy apró filctollal, amivel a neveket rá lehetett írni.

Olive megfogta a tollat, és letekerte a vécépapírt.

Hatan vagyunk, ő meg egyedül, írta keresztbe a papír három négyszögére. Kell egy terv. Ötletek?

Tudta, hogy hátrányban lesz, bármit is találnak ki a többiek. De azt is tudta, hogy csak figyelnie kell majd a jeleket. És cselekedni.

Olive felhúzta a bugyiját, és lehúzta a vécét. Visszagöngyölte a papírt, hogy az írást csak akkor lehessen látni, amikor valaki letekeri. Kezet mosott, kinyitotta az ajtót, majd George-ra mosolygott.

– Na látja! – mondta. – Ugye hogy nem akkora ügy?

* * *

Amikor Olive kijött a mosdóból, Joy felállt, és hagyta, hogy az őrült seggfej megmotozza, mielőtt bemegy. Pisilés közben ellenőrizte az intimbetétet, ami egyelőre nem ázott át. Szerencsére, hiszen nem volt nála másik. Aztán legombolyított egy kis vécépapírt, hogy összegyűrje.

Nem gyűrte össze.

Elolvasta.

Aztán fogta a tollat, és írni kezdett.

Janine remélte, hogy a túszejtő némileg kíméletesebben bánik majd vele. Talán nem motozza meg, vagy hagyja, hogy rendesen becsukja az ajtót. Elvégre mindketten egyformán hittek az élet szentségében, még akkor is, ha a férfi ennek most egyáltalán nem adta jelét. De Goddard őt is úgy kezelte, mint a többieket.

Janine is legöngyölte a papírt. Látta a különböző kézírásokat. Először Olive sora, aztán Joy: Mi lenne, ha lerohannánk?

Janine most két dolgot tehetett. Vagy letépi a papírt az üzenetekkel, és lehúzza a vécén, szabotálva a másik két nő tervét, vagy beismeri, hogy a sors különös fintora folytán jelen pillanatban egyezik a céljuk.

Janine jelenleg nem egy magzat képét tartotta egy transzparensen. Nem imádkozott az anyákért, akik elmennek mellette. Most ő volt az, akiért imádkoztak. Janine bármikor tudott volna beszélni arról, hogy ezen a klinikán micsoda veszélybe kerül az élet. Csak aznap az ő élete volt soron.

A tollért nyúlt. El kellene gáncsolni, és elvenni a fegyverét – írta.

Ahogy Wren cseperedett, kísérte a gondolat, hogy semmi sem lehet rosszabb, mint egy anya, aki úgy dönt, hogy a gyermeke nélkül éli az életét. Wren anyja a fontosabb dátumokat nem felejtette el. Születésnapra, karácsonyra mindig küldött üdvözlőlapot és ajándékot. Általában valamit Párizsból, ami persze igazán nem tükrözte Wren ízlését, így a lány inkább eltette a szekrény hátuljába. Kidobni ugyanis nem volt szíve. Az anyja utalt arra, hogy miután Wren már kicsit idősebb, a nyarakat Franciaországban tölthetné. Wren akár háborús övezetbe is szívesebben ment volna. Hálával tartozott az anyjának, amiért kilenc hónapon át kihordta őt, de ezen kívül semmi másért.

Viszont ha létezik valami felsőbb hatalom, akkor az kárpótolta Wrent az anyjáért, és olyan apával áldotta meg, aki tényleg mindent megtett érte. Wren barátai mindig panaszkodtak, hogy a szüleik egyszerűen nem értik őket, miközben Wren jóban volt az apjával. Azonnal írt neki, ha jó jegyet kapott mondjuk egy olyan dolgozatra, amelynél biztos volt abban, hogy pocsékul sikerült. Tudta, hogy őszintén megmondja, ha rosszul áll valamelyik farmernadrágja. És sokat tanult tőle a csillagokról is.

Az apja vészhelyzetben maga volt a megtestesült nyugalom. Amikor Wren elment Lola Harding születésnapi bulijára, egypár hülyegyerek berúgott, az egyikük citromszeletelés közben alaposan elvágta a kezét. Mindenki ijedten sikítozott, Wren felhívta az apját, Hugh kihívta a mentőt, átjött a buliba, de nem akadt ki, és nem hívta fel az összes szülőt. Viszont mégis sikerült valahogyan halálra rémítenie a srácot, aki a Jägermeistert hozta. Amikor Wren tízévesen bátorságpróbát tett, és megpróbált felmászni egy rózsalugas tetejére, majd törött lábbal került kórházba, az apja ott ült az ágya mellett, és megpróbálta elterelni a figyelmét, amíg a fájdalomcsillapító végre el nem kezdett hatni. Nadrágmelegítő, mondta, és Wren meglepetésében még sírni is elfelejtett. Egy pillanatra sikerült elterelni a figyelmét arról, hogy látja a nyílt törést a saját lábán. Az apja megigazította a kislány melegítőnadrágját. Vannak olyan összetett szavak, amiket nem érdemes felcserélni.

Rudacskahal, mondta Wren.

Alommacska.

Bögrekávés.

Wren arra gondolt, bárcsak most is itt lenne az apja. Örült, hogy legalább üzenni tud neki, de amióta Olive-vel együtt kirángatták a búvóhelyéről, már ez sem volt opció.

Kivéve most. Amint kijut a mosdóba, máris bekapcsolhatja a telefonját, és mindent elmondhat az apjának.

Wren a kanapén ülve, összehúzott szemmel figyelte Goddard-t. A férfi eddig Wren apjával beszélt, de a telefont most a recepcióspultra helyezte. A pisztolyt marokra fogta a jobb kezében, amely erősen izzadt.

Kísérteties szeme volt. Annyira világos, hogy szinte átlátszó, és a pupillája csak egy apró pont.

Ha igaz, amit az orvos és Izzy mondott, akkor van egy lánya. Talán éppen miatta jött ide. Wren tapasztalatból tudta, hogy az ember nem válogathatja meg a szüleit, de most elgondolkodott, milyen lett volna, ha ez az ember az ő apja.

Eltűnődött, mire gondol vajon most a lánya.

George hirtelen rászegezte a fegyvert.

– Mire vársz?! Gyerünk, mozgás!

Wren felállt, és felemelte összekötözött kezét.

– Nem tudok… tudja… így nem lehet.

Egy szörnyűséges pillanatig azt hitte, George azt mondja majd neki, hogy oldja meg. De a férfi kitapogatta a csuklóján a leukoplaszt végét, és kibogozta azt. Wren érezte, hogy újra elindul a vérkeringése. Megrázta a kezét.

– Eszedbe ne jusson valami hülyeséget csinálni! – mondta Goddard.

Wren bólintott. Volt egy olyan érzése, hogy mindketten másképpen határoznák meg a hülyeség fogalmát.

Az ajtó nyitva maradt. Wren a vécére ült, és előhalászta a telefont a zoknijából. Olive-nak sikerült kikapcsolnia, hogy ne zizegjen. Amikor ismét bekapcsolja, akkor viszont elkezd csipogni. Wren kinyitotta a csapot, hogy a víz zubogása elnyomja a telefon hangját.

Visszafojtott lélegzettel szorította magához. Várta a hangjelet, hogy végre üzenetet küldhessen az apjának.

Nem volt kapcsolat.

Ez furcsa, hiszen a szekrényben is tökéletes volt a térerő.

És a telefon rezgett, amikor a váróba terelték őket. Még mielőtt Olive-nak sikerült kikapcsolnia. Wren állítgatni kezdte, hátha megtalálja a wifijelet.

Semmi.

Amikor a túszejtő rálőtt a nagynénjére, Wren szoborrá dermedt, képtelen volt mozdulni. Talán ott maradt volna kővé válva, és őt is lelövik, ha akkor Olive be nem rántja a szekrénybe. A szíve úgy kalapált, hogy majd kiugrott a helyéből. Életében soha nem félt ennyire, és ahányszor csak lehunyta a szemét, mindig a vörös vérfoltot látta Bex mellkasán. Csak azért tudta megőrizni a józan eszét, mert üzenni tudott az apjának, és tudta, hogy ott van a kerítés túloldalán.

Most viszont nem ment.

Mi lesz, ha nem jut ki innen élve? Tizenöt éves. Még szűz. Még nem volt szalagavató bálban. Még nem szívott füvet, és még soha nem bulizta át az egész éjszakát.

Az apja mindig óvatosságra intette. Hugh túl sok autóroncsot látott, részeg kamaszokat, akik azt hitték, velük úgysem történhet semmi. Talán nevetségesen hangzik, mivel éppen az imént rángatta ki őt a szekrényből egy fegyveres férfi, aki pisztollyal fenyegette, de Wren életében most először érezte igazán, hogy halandó, és hogy pillanatokon múlhat egy élet.

Hatalmába kerítette a rettegés. Remegett.

Összekulcsolta a kezét, szorosan becsukta a szemét, és az apjára gondolt. Maga előtt látta az arcát. Ha Hugh itt lenne, most azt mondaná, vegyen mély lélegzetet. Vigyázz magadra! És a többiekre is, mondaná.

Azt mondaná…

Azt mondaná, hogy…

Ágyvíz, gondolta.

Hogy mire képes egy apró mosoly egy olyan helyen, ahol a rettegés az úr…

Pályaautó.

Papírvécé.

Most először pillantott rá a vécépapírra. Észrevette az üzeneteket, és olvasni kezdte őket.

– Mi a franc tart ilyen sokáig? – háborgott George, és felrántotta az ajtót. Wren hirtelen csak egy dolgot tehetett. A vécébe ejtette a telefonját és a kezében szorongatott papírt.

– Mi… mindjárt kész vagyok – hebegte.

George távozott, Wren előregörnyedt. Felállt, és kihalászta a telefont a vécéből, de az addigra már tönkrement. Mindegy, hiszen amúgy sem működött, és jobb is, ha nincs nála. Tudta, hogy George őt is megmotozza majd, ahogy a mosdóból kijön, ő sem ússza meg. Óvatosan tartotta a csöpögő telefont, felemelte a tartály tetejét, és elrejtette benne a készüléket.

Aztán a csuromvizes papírt vette szemügyre a vécében. Elvette a tollat az asztalkáról, és gyorsan, összefoglalva felírta a gurigán maradt vécépapírra, amit Izzynek tudnia kellett. Már csak ő meg az orvos nem volt a mosdóban. Az orvos valószínűleg nem is tud lábra állni. Ki tudjuk iktatni. Elgáncsoljuk, elvesszük a fegyverét. Mindenki benne van a tervben.

Wren visszagöngyölítette a papírt, lehúzta a vécét, kezet mosott, és kilépett a mosdóból.

George már várta. A pisztolyával dobolt a combján. Wren elveszettnek érezte magát a telefonja nélkül. Légüres tér.

Eszébe jutott, hogy egyszer megkérdezte az apjától, mi történik az űrben, ha egy űrhajós, amikor kiszáll, hirtelen elszakad az űrhajótól. Hugh elmagyarázta, hogy hajtóművet viselnek a hátukon, és azzal vissza tudják irányítani magukat. Ezeket a hajtóműveket hívják rövidítve SAFER-nek. Simplified aid for EVA. Azaz egyszerűsített mentőfelszerelés a járművön kívüli tevékenységekhez.

Wren a kanapéhoz lépett, és érezte, hogy George árgus szemekkel figyeli őt.

– Elfelejtettél valamit? – kérdezte.

Ahogy megrázta a fejét, Wren lélegzete ijedtében elakadt. Vajon meglátta, hogy a kezében volt a telefon?

George megragadta a csuklóját, és odahúzta a többiekhez.

– Kötözd meg! – parancsolt rá Izzyre.

– Sajnálom – mondta Izzy, és kétszer, majd még egyszer körbetekerte a lány kezét leukoplaszttal. Aztán megpróbálta eltépni, de nem sikerült, úgyhogy oda kellett hajolnia, és elharapni a szalagot. A haja az arcába és Wren kezére omlott.

Felnézett, majd egy pillanatra elkapta Wren tekintetét. Aztán George-hoz fordult.

– Most én jövök, ha jól tudom.

Wren a kanapéhoz támolygott, és óvatosan ismét leült Olive mellé. Összekötözött kezét finoman összekulcsolta az ölében, majd lenézett. A tenyerében rejtegetett egy apró, pengeéles szikét, amit Izzynek sikerült a kezébe csempésznie.

Megrovással mentették fel a szolgálatból. George fejében visszhangoztak a szavak. Mi van, ha ezt Lil is hallotta? A lány tudta, hogy az apja szolgált a seregben… és azt is tudta, hogy erről soha nem beszélt. De hát a francba is, senki nem beszél ilyenekről, aki megjárta a háborút. George Boszniában szolgált, egy pokoli helyen volt békefenntartó, és már a legelején tudta, hogy itt lehetetlen a békének akár csak a látszatát is fenntartani. Azon a bizonyos napon egy végtelennek tűnő hét után egy bárban iszogatott.

Kiment, mert vizelnie kellett. Hirtelen sikoltozás ütötte meg a fülét.

Tilos lett volna tudomást vennie minderről, de a saját feleségére gondolt, így aztán elindult segíteni. Amikor befordult a sarkon, látta, hogy két férfi bántalmaz egy muszlim nőt. Azaz egy lányt. Egy muszlim lányt, aki biztosan nem volt több tizenkét évesnél. George az etnikai konfliktus miatt feltételezte, hogy a férfiak szerbek, bár ránézésre ezt lehetetlen volt megállapítani. Az egyik a lány szájára tapasztotta a kezét, és lefogta, a másik pedig éppen erőszakot követett el rajta.

George lerángatta a lányról az erőszaktevőt, azután pedig a földhöz vágta. A másik férfi rátámadt, ám George leütötte. A férfi megtántorodott, és elesett, a feje a járdaszegélyhez csapódott. George a szeme sarkából látta, ahogy a lány elmenekül. Az erőszaktevő viszont feltápászkodott, és elindult George felé. George felemelte a fegyverét, és célzott. Addigra már egész csődület vette őket körül. Hogy mit láttak? Egy amerikai katonát, aki fegyvert fog egy délszláv polgárra, miközben egy másik, halálosan megsérült civil polgár éppen elvérzik a lába előtt.

Goddard katonai bíróság elé került. Elmagyarázta, hogy közbe kellett lépnie, de a lány családja váltig állította, hogy a gyermeküket nem érte szexuális bántalmazás. Miért is ismerték volna be? Hiszen ez az ő kultúrájukban azt jelenti, hogy a lányt senki nem veszi majd feleségül. A járólelők viszont elmondták, hogy látták, amint George őrjöngve fegyvert szegez egy férfira, aki feltartott kézzel a földre esik.

George-ot emberölésért elítélték, majd megrovással felmentették a szolgálatból. Átkozott balszerencse, pedig a lelkiismerete szerint cselekedett, és helyesen.

Amikor hazautazott, otthon egy feleség várta, aki nem értette meg a haragját, és egy kisgyermek, aki állandóan sírt, egy pillanatot sem lehetett tőle aludni. George elveszítette a munkahelyét, és talán többet ivott a kelleténél. Egyik este elaludt a kanapén. Amikor Greta fölé hajolt, hogy felébressze, George a muszlim lányt látta álmában, és dühösen nyakon ragadta. Miért nem mondtad el nekik az igazat? Megmentettelek! Miért nem mentettél meg?!

Greta már elernyedt, amikor George végre felfogta, hogy hol van, és mit tesz. Elengedte a feleségét, ő pedig elrohant, és bezárkózott a hálószobába. George könyörgött, hogy bocsásson meg neki. Megígérte, hogy pszichológushoz fordul. Greta nem felelt, csak igyekezett nagy ívben elkerülni a féjét. A nyaka körül sötét gyöngysorként húzódott a véraláfutás. Amikor másnap George megszólította, ijedtében összerezzent. Mindent megtett, hogy a lehető legkevesebbet találkozzanak. George innentől kezdve a a gyerekszobában aludt, hiszen tudta, hogy Greta úgysem megy el Lil nélkül.

Egy éjjel aztán mégis elment.

George felpillantott a tévére. Ki volt kapcsolva, hiszen megparancsolta, de még így is a fülében csengtek a tudósító szavai. Ha valakit a hadseregből megrovással bocsátanak el, az azt jelenti, hogy az illető a legsúlyosabb cselekedetek egyikét követte el. Cserbenhagyás, szexuális bántalmazás, gyilkosság… adott helyzetben szükségtelennek ítélt erőszak elkövetéséért büntethetik így az adott rendfenntartót, mondta a riporter.

Szükségtelennek ítélt erőszak…

George érezte, hogy a hátán végigcsorog a veríték. Megigazította az inge gallérját. Még hogy szükségtelen erőszak! A kurva életbe! Nem volt szükségtelen. Fogalmuk sincs ezeknek, hogy mi történt Boszniában. És fogalmuk sincs, hogy amikor Gretát fojtogatta, nem is őt látta maga előtt. Nem tudják, miért jött ide, mi történt Lillel.

George semmi mást nem hallott, mint a riporter szavait, újra meg újra.

– Szükségtelennek ítélt erőszak – dünnyögte. – Ez tényleg szükségtelen erőszak – mondta hirtelen, és teljes erővel belerúgott az orvos sérült lábába.

Aztán magához tért, és hallotta, ahogy a férfi fájdalmában felordít.

A túszejtő teljesen megőrült. Magában motyogott, és belerúgott dr. Ward lábába. Izzy lehajolt a szerencsétlen orvoshoz, és megpróbált tenni valamit, bármit, hogy enyhítse a fájdalmát. Dr. Ward remegett és izzadt a sokktól. Hirtelen minden megváltozott, elillant a viszonylagos nyugalom érzése, most már senki nem tudta, mi lesz a következő lépés.

Izzy Wrenre pillantott. A lány szorosan lehunyta a szemét, mintha megpróbálná elhitetni magával, hogy ez csak egy rémálom, és nem a valóság. Biztosan a kezében van még a szike. Izzy tudta, hogy meg kell szabadulnia tőle, amikor látta, hogy a túszejtő minden nőt megmotoz a mosdóba bemenet, és kijövet is.

Megtörölgette dr. Ward homlokát egy darabka gézzel. Hangosan szólt hozzá. Azt a látszatot kellett keltenie, hogy őt akarja megnyugtatni.

– Sssh, minden rendben lesz. Most jót tenne, ha elterelné a figyelmét a fájdalomról… – Izzy felnézett, és látta, hogy a többi nő felé fordul. Mindegyiküknek a szemébe nézett. – Gondoljon egy kellemes tengerpartra! Gondoljon arra, hogy a lába teljesen egészséges! A puha homokon sétál, semmi gondja a világon, csak arra figyel, hogy a hullámok el ne gáncsolják.

A túszejtő semmi jelét nem adta annak, hogy felfigyelt volna Izzy nyomatékkal kiejtett utolsó szavára.

Egy pillanatig feszült csendben voltak mindannyian. Mindenki olvasta a mosdóban az üzeneteket, de konkrét tervet ilyen körülmények között nem tudtak összehozni.

Joy hirtelen a hasára szorította a kezét, és előregörnyedt.

– Jaj! – nyöszörgött. – Őrülten fáj! – Elkezdett ültében előre-hátra dülöngélni.

– Hallgattasd el! – förmedt a túszejtő Izzyre. – Gyerünk, csinálj már valamit!

Izzy Joyhoz lépett.

– Most jobban fáj?

– Igen – mondta Joy, és háromszor megszorította Izzy kezét. Jel. – Éppen most. – Joy hangosan sikoltott egyet.

– Hallgattasd el! – mondta George. – Hallgattasd el, mert ha nem…

Előrelépett, hogy megfenyegesse, de ekkor Janine kinyújtotta a lábát.

És George Goddard elterült a földön.

MOST MOST MOST MOST MOST!

Wren látta, ahogy a férfi elesik, és kiejti a kezéből a pisztolyt.

Amikor kicsi volt, sokszor elképzelte, milyen lehet repülni. Szeles napokon kigombolta az esőkabátját, széttárta a karját, és felugrott. Tudta, mindig tudta, hogy egy szívdobbanásnyi időre tényleg elrepül.

Most szárnyalt.

Felugrott a kanapéról, és akkor ugrott a fegyverért, amikor George. Wren keze még mindig össze volt kötözve, úgyhogy hasra esett, és a könyökére támaszkodva húzta magát előre. Egy pillanat volt az egész. Egy végtelenül hosszú pillanat. Érezte, hogy az ujja hegye már a pisztolyhoz ér, de George odébb lökte.

Wren felemelte megkötözött kezét, és olyan erőset csapott a férfi kinyújtott kezére, amekkorát csak tudott.

Ahogy a szike mélyen beleállt a tenyerébe, George felüvöltött.

– Átkozott kis ribanc! – ordította. Kirántotta a kezéből a szikét, aztán megragadta a fegyvert.

Wren nem tudott felkelni. Hiába volt a kezében a szike, olyan szögben tartotta, hogy nem sikerült elvágnia a leukoplasztot, pedig nagyon sokáig próbálta; így aztán a keze továbbra is össze volt kötözve. Hátrálva kúszott a szőnyegen, megcsúszott a friss vérben, ami dr. Ward lábából folyt oda. Semmi mást nem látott, csak a fegyveres férfit, a vérben forgó szemét, a dühtől eltorzult arcát és az ujját a ravaszon. Átfutott az agyán, hogy vajon fájni fog-e, amikor csillagporrá válik.

Olive mindig azt magyarázta, hogy amit biztosan tudunk, azt soha nem tudhatjuk biztosan.

Az egyik évben egy pszichológiai tanulmányt végzett, és azt mondta az egyetemisták közül kiválasztott alanyoknak, hogy a tudósok felfedeztek egy vegyületet, ami lassítja az öregedés folyamatát. Amikor hozzátette, hogy a tudósok még nem igazán jöttek rá, miként működik ez a vegyület, a diákok visszajelzése az volt, hogy ők maguk sem értik, hogyan fejlődik ki az öregedést gátló hatás. A diákok másik csoportjától, akiknek Olive azt mondta, hogy a tudósok már ismerik a hatásmechanizmust, az a visszajelzés érkezett, hogy értik a folyamatot… pedig a részleteket Olive nem mondta el nekik.

Olyan volt, mintha a tudás csak úgy magától ráragadt volna az emberekre. Állandóan azt állították, hogy tudnak bizonyos dolgokat, pedig nem ismerték a tényeket és a módszereket, amivel alátámaszthatták volna az állításukat.

Talán ezért gondolhatta Olive is azt, hogy ebben a pillanatban élete legfontosabb perceit élheti át újra; a szeretet, az öröm és az igazság emlékeit. Azt hitte, újra látja majd az első csókot azzal a holdfénylánnyal a nyári táborban; vagy az utolsó csókot Peggel, mielőtt mindketten könyvjelzőt tesznek a könyvükbe elalvás előtt, és eloltják a lámpát, egymás felé fordulva, zárójelet formázva.

Olive mindig gondolkodott, és ez talán hiba volt.

A kulcsfontosságú pillanatokban nincs gondolkodás. Csak érzés.

Mit érzett Olive?

Azt, hogy az ember mindig alábecsüli önmagát.

Hogy a szeretet tünékeny.

Hogy az élet egy csoda.

Hogy aznap ő ezért jött a klinikára.

És Olive Lemay nem gondolkodott, csak érzett abban a pillanatban, amikor ösztönösen a golyó elé vetette magát.

Délután kettő

Tűzött a nap.

Izzy nézte, ahogy a fény megcsillan a kerekesszék ezüstös fémjén. Elvakította a napsütés, nehezen, lassan haladt a kerekesszékkel kifelé.

Persze nemcsak a napsütés vakította el, hanem a vakuk villanása is. Kiáltozás vette körül, mintha egy szörny gyomrából szabadult volna ki élve. Izzy megdermedt, fogalma sem volt, merre induljon, mit tegyen.

Az volt a dolga, hogy a kerekesszékben vigye ki Bexet, aztán menjen vissza az épületbe. Persze annyira könnyen elmenekülhetne most.

Megtehetné, hogy futásnak ered. Odavihetné Bexet a mentőhöz, beugorhatna a kocsiba, és a túszejtő semmit sem tehetne ellene.

Izzy hirtelen megint kristálytisztán látott, így észrevette, hogy egy férfi közeledik. Magas volt és széles vállú, a sziluett alapján egy pillanatra azt hitte, Parker az. De itt és most szó sem volt Izzy megmentéséről, és különben is, az ő tündérmeséjében mindig jelen volt az aggodalom, hiszen a herceg bármelyik pillanatban rádöbbenhet, hogy ő csak egy szegény, falusi lány, aki hercegnőnek adja ki magát.

A túsztárgyaló kinyújtotta a kezét, és magához intette a lányt.

Izzy úgy érezte, a valóság és a lehetőségek világa között kifeszített vékony kötélen táncol. Mint mindig.

Úgy vélte, ezzel mindenki így van, aki nagy szegénységben nőtt fel. Élénken emlékezett arra, hogy egyszer két hét késéssel ünnepelték meg a születésnapját, mivel akkorra sikerült félretenni annyi aprót, hogy megvehessék a tortához szükséges hozzávalókat. A tejet mindig felvizezték, hogy tovább tartson. Ujjongtak, amikor a postás kihozta a segéllyel az élelmiszer-utalványokat, de majd elsüllyedtek szégyenükben, amikor azzal fizettek a boltban.

Amikor Izzy elsős volt, a családnak nem telt iskolai felszerelésre, ezért aztán a lány úgy tett, mintha mindent otthon felejtett volna. Aztán egy nap, amikor felemelte a padja felnyitható fedelét, egy doboz vadonatúj Crayola zsírkrétát talált. Mindegyik hegyes volt, viaszillatú, és még egy kis hegyező is járt hozzá. Izzynek fogalma sem volt, hogy a tanára tette oda, és ezt később sem tudta meg. Azt viszont tudta, hogy a családja más, mint a többi család. A legtöbb gyerek nem járt a Sam’s Club üzletláncba klubtagság nélkül, az ingyenes ételmintákért. Másoknál nem volt szokványos tízórai a McDonald’sból lopott ketchuppal megkent szendvics. Izzy anyja mindig kidobta az iskolatáskájukba tett értesítőket a könyvvásárokról, kirándulásokról és zsúrokról, mert úgysem tudták volna kifizetni. A vacsoránál Izzy mindig úgy tett, mintha már jóllakott volna, hiszen tudta, hogy az anyja csak akkor eszik, ha a gyerekek maradékot hagynak.

A középiskolában Izzy keményen tanult, és eldöntötte, hogy más lesz az élete. Érettségire felkészítő különórákat nem engedhetett meg magának, úgyhogy egy iskolatársától elkérte az ajánlott könyveket, kikölcsönözte őket a könyvtárból, és egyedül tanult. Több mint száz ösztöndíjra jelentkezett, ezeket az interneten találta, amikor a könyvtárban ingyen használhatta a számítógépet. Annyi ösztöndíjra pályázott sikeresen, hogy lehetősége nyílt a továbbtanulásra.

Diákhitelből ment egészségügyi főiskolára, és nagy lemondások árán sikerült előteremtenie az anyagiakat, hogy ápolónőként képeztethesse magát.

Aztán megismerte Parkert… akivel életében először ment nyaralni.

Aki nem hitte el, hogy Izzy gyermekkorában soha nem ment orvoshoz, csak az iskolai nővérhez, mert oda nem kellett egészségbiztosítás.

Aki látta, hogy Izzy felvizezi a sampont, hogy tovább kitartson.

És aki mindennek ellenére megkérte a kezét.

Ha elmondaná Parkernek, hogy terhes, a férfi biztosan repesne az örömtől. És még inkább érvelne, hogy Izzy mondjon igent, ne azt ismételgesse, hogy időre van szükségem.

De Izzy akkor képtelen lenne anyagilag a saját lábára állni. Soha nem fizethetné vissza egyedül a diákhitelét. Soha nem venne házat magának, pedig meglenne a lehetősége a lakáshitelre. Nem tudta elmagyarázni Parkernek, hogy mindez miért ennyire fontos neki.

A férfi, aki előbb magához intette, most még hevesebben integetett, bátorítva Izzyt, hogy siessen. Ha most futásnak ered, megmenekülhet.

Izzy érezte, hogy Bex megfogja a kezét. El tudta képzelni, micsoda erőfeszítést kellett tennie ehhez, és micsoda fájdalmat kellett leküzdenie. Bex ujjai közé fonta az ujjait, és megszorította a kezét. Odahajolt hozzá.

– Minden rendben lesz – mondta. Nagyot sóhajtott, és haladt tovább.

Az öccsei egyszer összevesztek, hogy kinek jutott vacsorára több spagetti, mire az anyjuk azt mondta: Ne azért nézz a másik tányérjába, hogy vajon neki több jutott-e. Csak azért, hogy lásd, vajon elég jutott-e neki is.

Izzy dr. Wardra gondolt, aki még mindig odabent van, és véresen fekszik a padlón. Elengedte a kerekesszék fogantyúját, megfordult, és visszaszaladt, be a klinika fenyegetően tátongó ajtaján.

Bex pontosan tudta, mikor ismerte fel őt Hugh a kerekesszékben. Amikor előrelépett, Izzy megfordult, és elszaladt, mintha előle menekülne.

Bex nem bírt megszólalni. Könnybe lábadt a szeme, amikor Hugh rohanni kezdett felé, de mielőtt odaért volna, a mentősök kiemelték Bexet a kerekesszékből, és egy gurulóágyra fektetve a mentőautóba tolták. Megpróbált megfordulni, hogy lássa az öccsét, és megfoghassa a kezét. De túl sokan vették körül, mindenki hadonászott és kiabált.

Mi lesz, ha beviszik a kórházba anélkül, hogy beszélni tudnának?

– Mi a neve, asszonyom? – kérdezte egy mentős.

– Bex.

– Vigyázni fogunk magára, Bex.

A nő megragadta a férfi karját.

– Beszélnem kell… az…

– Amint bevittük a kórházba, értesíteni fogjuk a családját.

Bex a fejét rázta. A dupla ajtó már csukódott, aztán hirtelen Hugh hangját lehetett hallani.

– Beszélnem kell vele! – mondta.

– Nekem pedig villámgyorsan el kell juttatnom a műtőbe.

Bex mindenkinél jobban ismerte az öccsét, és most látta a vívódást az arcán. Égetően fontos volt, hogy beszélni tudjanak, de az is életbe vágó volt, hogy Bex idejében kórházba kerüljön.

– Hugh – nyögte ki a nő. – Muszáj…

Hugh felé fordult, és figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Mondani akar valamit, asszonyom? – Hugh a mentősre nézett.

– Egy percre négyszemközt szeretnék maradni vele – mondta. A mentős távozott, és végre kettesben lehettek.

Bex nyelt egyet. Hirtelen megrohanták az érzelmei, amelyek szinte beléfojtották azokat a bizonyos szavakat… Azokat, amelyekről azt gondolta, talán már soha nem mondhat el az öccsének.

– Bex … – Hugh közelebb hajolt, át akarta ölelni, aztán megelégedett annyival, hogy megfogja a kezét. – Jól vagy?

– Voltam már… jobban is – nyöszörgött Bex. – Wren…

– Tudom, hogy odabent van – mondta Hugh.

– Mi van…

– Él. Elrejtőzött.

Bex felzokogott, Hugh odahajolt az arcához. Bex csak nézte, és a kisfiúkori énjét idézte a szeme elé: amikor a fájdalomtól kétrét görnyedt, mert a kutyája elpusztult; amikor bosszankodott, mert nem boldogult a matekleckével; amikor háborgott, hogy nem került be az egyetemi focicsapatba. Bex mindig meg akarta védeni, most is át akarta ölelni, mint gyermekkorában. El akarta mondani neki, hogy másnap minden jobb lesz, de nem tudta. Mert most ő okozta a fájdalmat.

– Senki nem tudja – suttogta Hugh. – Senki nem tudhatja meg. Érted? Ha kiderül, hogy bent van a lányom, akkor át kell adnom az ügyet. Akkor nem lesz lehetőségem a beavatkozásra. Hát ennyi. – A nővérére nézett, a tekintetéből sütött a fájdalom. – Miért, Bex? Miért hoztad ide?

Bex Wrenre gondolt… arra, ahogy felvonja a jobb szemöldökét, amikor mosolyog, mintha valami titkot rejtegetne; arra, ahogy a körmeit soha nem festette egyforma színűre, mert soha nem tudott kiválasztani egy kedvenc színt; arra, amikor átprogramozta Bex kocsijában a Sirius XM rádióállomásokat, mert úgy döntött, ideje a nagynénjét kirángatni a nyolcvanas évekből.

– Megkért.

Hugh szorosabban markolta a kezét. Bex tudta, milyen nehéz uralkodnia magán.

– Wren azt akarta, hogy…? Azért kellett idejönnie, hogy…? – Hugh képtelen volt befejezni a mondatot.

– Nem! – tiltakozott Bex. – Fogamzásgátlót akart felíratni. Nem akarta… hogy megtudd.

Hugh lehunyta a szemét.

Van olyan árulás, ami kevésbé számít? Bex feszülten figyelt, hátha a megbocsátás egyetlen apró jelét felfedezi az öccse arcán.

De mielőtt megtalálhatta volna, visszajött a mentős.

– Hadnagy úr, végeztek?

Végeztek?

Bex várta, hogy Hugh mondjon végre valamit. Hogy feloldozza.

De a férfi csak elengedte a kezét, kiszállt a mentőből, és becsukta az ajtót.

Izzy a klinika ajtaja előtti utolsó öt lépésnél úgy érezte, mintha évszázadokon át futott volna. Erőt vett magán, és még egyszer odapillantott a hőn áhított biztonság felé, aztán egy kéz megragadta a hajfonatát, és berántotta őt az épületbe.

George elengedte Izzy haját, és becsukta az ajtót, aztán újra eltorlaszolta a bejáratot bútorokkal.

– Okos lány – mondta. – Ha nem jöttél volna vissza, ki tudja, mit teszek dühömben.

Izzy szédült. Még mindig érezte a délutáni forróságban olvadozó járda aszfaltillatát. Maga előtt látta a kamerákat, ahogy követik őt kifelé jövet. Hallotta, hogy Bex alig lélegzik, amikor a járdán egy-egy repedésen kellett áttolni a kerekesszéket.

Miféle idióta az, akinek megadatik a szabadság, mégis eldobja azt?

Nyögést hallott, és amikor megfordult, látta, hogy dr. Ward sebéből szivárog a vér. George-ra nézett.

– Szabad…?

Goddard bólintott, Izzy pedig letérdelt az orvos mellé, és az átázott szorítókötést frissre cserélte. Amint a sebről lekerült a nyomás, azonnal ömleni kezdett a vér. Izzy elgondolkodott. Tudta, hamarosan ki kell könyörögnie, hogy dr. Ward orvosi ellátást kaphasson. Sejtette, hogy ez a helyzet más lesz, mint Bex esetében. Dr. Ward halálát a túszejtő nem sajnálatos véletlennek tekintené, hanem jogos bosszúnak.

Gyorsan és ügyesen szorosra csavarta a kötést, majd rögzítette azt. Dr. Ward felnyögött, amikor megmozdította a lábát, Izzy megpróbálta tréfálkozással elvonni a figyelmét.

– Tudja, gyermekkoromban, amikor az öcsém eltörte a karját, csak sínbe tettem, és megmondtam neki, hogy használja a másikat.

– Én olyan szegénységben nőttem fel, hogy ott még gally sem volt, amiből sínt csinálhattam volna.

Izzy halványan elmosolyodott.

– Ha jól emlékszem, egy teljes évig voltam influenzás, mert arra sem tellett, hogy orvoshoz menjek.

– Csak akkor mehettem fogorvoshoz, ha már úgy fájt a lyukas fogam, hogy rosszul lettem tőle.

– Ami meg a fogszabályzót illeti, annyi erővel fogékszerre is vágyhattam volna – mondta Izzy.

Dr. Ward nagy nehezen mosolyt erőltetett az arcára.

– Kislány, tudom, mit csinál, és rajtam nem ér a saját módszeremet alkalmazni.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Cseveg velem, hogy elterelje a figyelmem arról, ami a lábammal történik.

– Maga pontosan tudja, mi történik.

– Igen – sóhajtott dr. Ward. – Ha még sokáig így marad, lehet, hogy amputáció lesz a vége.

Izzy megpróbált nem is gondolni erre. És ami még fontosabb, megpróbálta elérni, hogy dr. Ward se gondoljon ilyesmire.

– Úgy csinál, mintha maga lenne az egyetlen páciensem. – Janine felé biccentett, aki amióta George a pisztollyal leütötte, még mindig eszméletlen volt. – Van valami változás?

– Nincs – mondta elkomolyodva az orvos. – Figyeltem rá.

Izzy krákogott.

– Hát, engem nem zavarna, ha továbbra sem térne még magához – mondta.

Dr. Ward összevonta a szemöldökét.

– Életemben egyetlen olyan eset volt, amikor visszautasítottam, hogy elvégezzek egy terhességmegszakítást.

– Abortuszellenes aktivista lett volna a páciens? – kérdezte Izzy.

Dr. Ward kicsit tétovázott, aztán megrázta a fejét.

– Nem. Egy rasszista nő. Bejött, meglátott, és azt mondta, hogy ő inkább fehér bőrű orvoshoz fordulna. Viszont aznap egyedül én műtöttem, ő pedig nem várhatott tovább.

Izzy a sarkára ült.

– És mi történt?

– Fogalmam sincs. Bár a nő végül arra jutott, hogy a bőröm színe kevésbé számít, mint az, hogy megtörténjen a terhességmegszakítás, én nemet mondtam. Eléggé ismerem magam ahhoz, hogy tudjam, nem vagyok megfelelő állapotban egy beavatkozáshoz. A harag ugyanúgy hatott, mintha egy fél üveg gint húztam volna le. Ugyanúgy nem nyúlok pácienshez indulatosan, ahogy részegen sem tenném. Mi lett volna, ha fájdalommal jár a procedúra? Azt hihette volna, hogy szándékosan csinálom a beszólása miatt. És mi lett volna, ha komplikáció lép fel? És mondjuk ez megerősíti a hitében. Nyilván a bőröm színe miatt kevesebb a szakértelmem… – Dr. Ward megrázta a fejét. – Ahogy dr. King is megmondta: A törvény nem írhatja elő senkinek, hogy kedveljen engem, azt viszont megtilthatja, hogy meglincseljen, és ez éppen eléggé fontos.

– Azt gondoltam volna, hogy az abortusz kérdésében senkiben sem merülnek fel bizonyos etnikai kérdések, és nem számít a bőr színe.

Dr. Ward meglepetten nézett fel.

– De hát Miss Izzy, az abortusz kérdésében éppen hogy mindenki etnikumra és bőrszínre gondol. – Janine felé biccentett. – Tudja, ő ott egy rendhagyó eset. Az átlagos abortuszellenes tiltakozó… – dr. Ward halkabbra fogta a hangját – fehér bőrű, középkorú, és többnyire férfi.

Izzy George Goddard-ra meredt. A férfi éppen a pisztolyát fényesítette az ingével. Hallották, hogy a lányáról beszél, és tudták, hogy valami személyes ügy miatt jött a klinikára. De ez nem lehet igaz minden egyes abortuszellenes aktivistára.

– Miért?

– Mert ők fehér Amerikát akarnak.

– De hát jóval több színes bőrű nőnek van abortusza, mint fehérnek…

– Nem számít. Nem a fekete nők termékenységéről van szó. Őket megint csak a fehérek céljaira használják fel, ahogy évszázadok óta teszik. Látta azokat a plakátokat a fekete népirtásról?

Izzy látta őket. A déli államokban úton-útfélen ott voltak. A képen egy gyönyörű fekete kisbabát lehetett látni, és a feliratot: EGY AFROAMERIKAI SZÁMÁRA A LEGVESZÉLYESEBB HELY AZ ANYAMÉH. Egy másik plakátsorozaton Obama elnök képe alatt ez állt: MINDEN 21. PERCBEN ELVETETNEK EGY POTENCIÁLIS VEZETŐT.

– Ezeket a plakátokat a fehérek rakosgatják ki. Ebben az országban a faji kérdések nem éppen egyszerűek – folytatta dr. Ward. – Ha az aktivisták antirasszista retorikával közelítik meg a terhességmegszakítás döntési jogának ellenzését, akkor úgy tűnik, hogy a fekete nőket pártolják. De egy törvény, amely az abortuszt megtiltja a fekete nőknek, az megtiltja a fehéreknek is. Fehér gyermeknek csak fehér nő adhat életet. Ezek a fehér nők pedig már dolgozni járnak, és fütyülnek a hagyományos családi értékrendre. 2050-re a fehérek kisebbségben lesznek, és ha mindezt végiggondoljuk, máris nyilvánvalóbb, kinek hajtanak hasznot azok a plakátok. – Az orvos Izzy arckifejezését látva kissé elmosolyodott. – Most azt gondolja, félrebeszélek a vérveszteség miatt.

– Nem, dehogy. Csak ezt így még soha nem gondoltam végig.

Dr. Ward a kanapénak dőlt.

– Én állandóan ezen gondolkodom. – A szorítókötésre pillantott. – Maga igazi szakértő.

– Ne flörtöljön velem!

– Ugyan már, az én ízlésemnek magácska kicsit vékony és sápadt – tréfált Louie.

– Hát, pech. Maga viszont igazán ritka példány: okos férfi, mégsem fél a nőktől. Szerintem maga a legelszántabb feminista, akivel valaha beszéltem.

– Hát erre mérget vehet. Szeretem a nőket. Minden nőt.

Izzy éles pillantást vetett Janine-re, aki még mindig ájultan feküdt a padlón.

– Minden nőt?

– Igen, minden nőt – ismételte dr. Ward. – És maga is jobban tenné, ha így állna hozzá. – Izzy szemébe nézett. – Akár tetszik, akár nem, ebben most mindnyájan együtt vagyunk.

Wren nem terhességmegszakításért jött a klinikára. Hugh azonban elég nehezen tudott volna megnyugodni, hiszen a lánya most túsz a klinikán, mivel fogamzásgátlót akart felíratni.

Azt viszont nem akarta, hogy ő tudjon róla.

Hugh elhozta volna, ha megkéri.

Miért nem kérte? Miért Bexhez fordult? És Bex miért nem bízott az öccsében annyira, hogy szól neki?

Hugh tudta, hogy Bex megbocsátásért könyörgött, hogy a tekintetével kérlelte, mondja ki, ez nem a te hibád. De erre képtelen volt. Hiszen ha Wren nem Bex hibájából volt itt, akkor Hugh kénytelen lenne beismerni, hogy ő maga hibázott.

Ha Wren szól neki, nem csinál patáliát. Nem olyan a természete. Sőt, annyira csodálatosan tudott nyugalmat színlelni, hogy csak az láthatott a felszín alá, aki tényleg egész életében ismerte.

Amikor Annabelle elhagyta, fel is pofozta a férjét, csak hogy lássa, sikerül-e végre indulatba hoznia. Hugh erről csak később mesélt Bexnek. Azt mondta, senki sem hibáztathatja, amiért elhagy engem egy olyan férfiért, akinek vannak emberi érzései, mesélte. A könyökét a térdére támasztotta, és a szemét dörzsölgette. Ha látnád, amit én nap mint nap látok a munkám során, mindent megtennél, hogy ne legyenek érzéseid.

Bex. Hogy a francba hozhatta el ide Bex az unokahúgát?

Hugh tudta a választ. Bex nyilván arra gondolt, hogy fél óra alatt meg is van a dolog, felírják Wrennek a tablettát, ráadásul ingyenes a vizsgálat is. És senkinek semmi baja nem esik, legfeljebb Hugh-nak, amiért nem tudott az egészről. Bexnek nyilván eszébe sem jutottak abortuszellenes aktivisták és fegyveres őrültek. Bex tudatalattijában nem rejtőztek képek ilyen és hasonló női egészségközpontokban elkövetett erőszakba torkolló tüntetésekről. Csak olyasvalakinek jut állandóan a legrosszabb az eszébe, aki évek óta drasztikus ügyekkel foglalkozik. Így például Hugh-nak is.

Ami azt illeti, a legrosszabb nem is történt meg… egyelőre. Bex most már biztonságban tudhatta magát. És Wren is biztonságban lesz, kerüljön bármibe.

A parancsnoki sátor mögött felsorakoztak a riporterek, mindegyikükkel szemben egy operatőr állt, mintha valami countrytánc koreográfiáját gyakorolnák. Hugh hallotta, ahogy az egyik riporter mindenféle baromságot hord össze, csak hogy kitöltse az időt.

– Persze kérdés, honnan van egyáltalán a fegyver – mondta. – Kitől vásárolhatott fegyvert a túszejtő? Ne felejtsük el, hogy itt egy hadbíróság döntéséről, megrovást követő felmentésről van szó, ami bűncselekmény, tehát Goddard legálisan nem birtokolhatna fegyvert…

Hugh lehunyta a szemét. Megpróbálta elfelejteni a riporterek hangját, és Bexet meg Wrent, ahogy egy fegyveres őrült elől próbálnak elrejtőzni. Ne hagyd, hogy bármi elvonja a figyelmed, ismételgette magának. Ne hagyd, hogy bármi elvonja a figyelmed!

Hívást kezdeményezett, George a harmadik csengésre fel is vette.

– Ez helyes cselekedet volt – mondta Hugh. – Elengedett egy túszt, akinek nagy szüksége volt orvosi ellátásra. Tudtam, hogy mi ketten képesek leszünk az együttműködésre. – Hugh megtörölte a homlokát. Pokoli hőség volt.

– Nem működöm együtt magával, kibaszott zsaru – felelte George.

Hugh lehunyta a szemét. Ha megérkeznek a kommandósok, akkor csak rosszabb lesz a helyzet. És bármelyik percben itt lehetnek. Azaz nem volt sok ideje a túszejtő szívébe lopnia magát.

– Én túsztárgyaló vagyok – javította ki. – És csak maga miatt jöttem a helyszínre. – Hugh kizárta a tudatából a nyüzsgő mentősöket és a médiát. Ha jól akarja végezni a feladatát, akkor olyan közeget kell teremtenie, amelyben csak ő van és George, senki más. Meg kell győznie, és ehhez mindent be kell vetnie. – Nézze! – mondta. – Sokan ítélkeznek, következtetéseket vonnak le, de én nem teszem. Én tudom, hogy maga okos ember. Ezt bizonyítja az is, hogy kiengedte azt a nőt, akinek orvosi ellátásra volt szüksége. – Azt a nőt. Mintha nem Bexről lenne szó, aki felnevelte, miután az apjuk elhunyt, és az anyjuk rászokott az italra. Hugh kicsit tétovázott, nem tudta, George vajon bekapja-e a horgot. – Vannak még bent olyanok, akiknek segítségre van szükségük?

– Senki mást nem engedek el.

– Végződhet jól is az ügy, George. Ha van még bent sebesült, akit kienged, akkor miatta már nem kell, hogy fájjon a feje… és bebizonyítja a kívülállóknak, hogy van magában emberség.

Egy fiatal nyomozónő megérintette Hugh vállát, miközben egy mobiltelefont nyújtott felé.

– A túszejtő gyülekezetének a lelkésze – suttogta.

Hugh bólintott, és felemelte az ujját, hogy egy kis türelmet kérjen.

– George, van még bent sebesült személy?

– Miért kellene elárulnom?

– Mert kinyitotta az ajtót, én pedig betartottam az ígéretem. Vártam. Nem rohamoztuk meg a klinikát. Bízhat bennem.

– Minek bíznék? Hogy a végén átcsesszen?

A nyomozónő elővett egy darab papírt, írt valamit, majd Hugh orra elé tartotta: ÚJJÁSZÜLETETT KERESZTÉNY.

– Nem! És a mint akarjátok, hogy az emberek veletek cselekedjenek, ti is akképen cselekedjetek azokkal – idézte Hugh.

– Maga keresztény?

– Az vagyok – felelte Hugh, bár egyáltalán nem volt vallásos. – És maga?

Hallotta, ahogy George felsóhajt.

– Már nem.

Hugh a papírra pillantott, amit a nyomozónő adott neki.

– George, az Úr megbocsát.

– És maga miből gondolja, hogy én megbocsátok neki? – vágott vissza a túszejtő, majd bontotta a vonalat.

Hugh elvette a nyomozónőtől a mobiltelefont.

– Hugh McElroy vagyok. Kivel beszélek? – szólt bele.

– Mike Kearns tiszteletessel – felelte egy férfihang. – A Denmark városi Örök Élet Gyülekezetét vezetem.

– Köszönöm a hívását, lelkész úr. Ha jól tudom, ön ismeri George Goddard-t, igaz?

– George volt a templomunk gondnoka. Kertészkedett, karbantartói munkát végzett, meg minden ilyesmit. Szerintem bármit meg tud javítani.

– Mikor hagyta ott az állását a gyülekezetnél?

– Hozzávetőleg fél éve. – Úgy tűnt, mintha a tiszteletes szégyenkezne valami miatt. – A templom megrongálódott egy viharban, és ez elvitte a közösség minden pénzét. Most önkéntesek végzik a karbantartói munkákat George helyett.

– Nézte ma a híreket, lelkész úr?

– Nem. Temetésen voltam.

– George Goddard fegyverrel rontott be Jackson város klinikájára, az abortuszklinikára, és most túszokat tart fogva.

– Nem, ez kizárt dolog. Én őt nem ilyennek ismerem.

Hugh-nak nem volt ideje a tiszteletes lelkiismereti válságára.

– Amikor a gyülekezetben alkalmazta, voltak George-nak olyan megnyilvánulásai, amelyek erőszakos természetre utalhattak?

– Nem, soha.

– Magzatvédő volt?

– Nos – kertelt a lelkész – a gyülekezetünk értékrendje szerint mi mindnyájan elismerjük a még meg nem született gyermekek jogait…

– Annyira, hogy akár gyilkosság árán is kiállnak ezekért a jogokért?

A tiszteletes lélegzete elakadt.

– Nyomozó úr, kikérem magamnak, hogy a hitemet bírálja…

– Hadnagy, nem nyomozó. McElroy hadnagy vagyok. És kikérem magamnak, hogy valaki csak úgy berontson egy klinikára, és ártatlanokat gyilkolásszon.

– Gyilkosság? Szentséges Isten!

– Isten önre tartozik… – motyogta alig hallhatóan Hugh. – Nézze, lelkész úr, nem akartam megsérteni. De itt és most emberéletek forognak kockán. Nagyra értékelek bármilyen információt, amit meg tud osztani velem. Muszáj megértenem George Goddard motivációját.

– Kicsit több mint tizenöt éve ismerem George-ot – mondta Mike tiszteletes. – Egyik éjjel megjelent a templomban a kislányával. A babának magas láza volt. George felesége már nem volt velük.

– Elhunyt?

– Nem. Elhagyta a férjét, de George soha nem mondta el, hogy miért.

Hugh azonnal elkezdte összerakni a mozaikokat. George felesége azért menekült el, mert erőszakos volt a férje? Talán George ellopta a kisbabát, és otthagyta a nejét? Vajon él még valahol a nő?

– Nem tudja, hogy hívják? – kérdezte Hugh, és a fogával lecsavarta egy toll kupakját.

– Nem – felelte a lelkész. – George még említeni sem volt hajlandó soha. Mindig csak ketten voltak: ő és Lil.

– Lil?

– George lánya. Jó kislány. Énekelt a templomi kórusban is.

Hugh mindössze annyit tudott George lányáról, hogy abortusz miatt jött a klinikára. És most megtudta a nevét is. Letakarta a telefont, majd a fiatal nyomozónőhöz fordult.

– Keressék meg Lil Goddard-t!

* * *

Hugh pontosan tudta, hogyan lehet megtalálni valakit, aki nem akarja, hogy megtalálják. Át kell nézni a banki adatokat, a hitelkártyaszámlákat és a telefonhívásokat. Követni kell a hamis személyazonosságokat és a pénzmozgást. A nyomozó előnnyel indul, mivel ő az igazat keresi, a rejtőzködő személy pedig hazugságban él. Az igazság többnyire felcsillan, mint egy elhullott pénzdarabka. A hazugság viszont labirintus, amelyben előbb-utóbb eltéved az odakeveredett bűnös lélek.

Annak idején az autórádió vezette nyomra. Elvitte Annabelle kis furgonját, hogy elintézze a biztosítási papírjait, és odafelé a rádió gombjait nyomkodta, hogy megtalálja a közszolgálati csatornát, azaz az NPR-t. Be volt programozva egy régi slágereket játszó rádióadó, egy akusztikus, amitől Hugh mindig elálmosodott vezetés közben, egy klasszikus, és Wrennek egy Disney-gyermekdalos. Az NPR helyére egy countryzenés rádióadót állítottak be.

Hugh megint végignyomkodta a gombokat. Igaz, hogy ő nagyon ritkán használta ezt a kocsit, viszont Annabelle utálta a countryzenét.

Eszébe jutott, amikor egyszer régen Annabelle az ölébe hajtotta a fejét, és azt mondta: legjobban azt utálja a déli államokban, hogy a csapból is ezek a dalok folynak, és mindegyik valami furgonos pasasról szól, vagy olyan fószerről, akit megcsal a felesége, esetleg egy olyanról, akit megcsal a felesége, és még furgonja is van.

Hugh visszaállította az NPR rádióállomást, elintézte a felesége autójának a papírjait, olajat cseréltetett benne, meg le is mosatta. Egy hétig eszébe sem jutott a dolog, aztán egyszer korábban jött haza a munkából. Tudta, hogy Wren még iskolában van, és amikor hallotta, hogy a zuhanyból folyik a víz, elmosolyodott, levetkőzött, hogy csatlakozzon Annabelle-hez. A hálószobába érve hallotta, hogy a felesége a Before he cheats című countryslágert énekli fennhangon a zuhany alatt.

Hugh megállt a fürdőszoba előtt, még akkor is ott állt, amikor a vízcsobogás abbamaradt, és Annabelle egy szál törülközőben kijött.

– Hugh! – kiáltott fel. – Halálra rémítettél! Mit keresel itt?

– Lógok a munkából – felelte a férfi.

Annabelle felnevetett.

– Pucéran?

– Ez csak egy szerencsés véletlen – mondta Hugh, majd csókolni kezdte a lányt. Próbált nem gondolni arra, vajon mi vitte rá Annabelle-t, hogy a countryzene iránt érdeklődjön, és hogy vajon tényleg megdermedt, amikor hozzáért, vagy ezt csak képzelte.

Amikor Annabelle elindult Wrenért az iskolába, Hugh felkapott egy rövidnadrágot, és leült a számítógép elé. Belépett az AT&T fiókba, amelyben mindkettőjük telefonos adatai voltak. Annabelle híváslistáját ugyan jelszó védte, ám Hugh tudta, hogy a jelszó Pepper, Annabelle gyermekkori kutyájának a neve. A képernyőn megjelent a hívott számok listája. Hugh átfutotta az ismerős számokat: Annabelle anyjáét, a saját munkahelyi számát, az ismerősökét, aztán feltűnt neki, hogy igen sok hívás ment ki a Mississippi állambéli Brookhavenbe. Hosszú beszélgetések voltak, egy-egy óra is akár. És rengeteg szöveges üzenet.

Hugh feljegyezte a számot, felvett egy pólót, belebújt a futócipőjébe, és öt mérföldet futott, vissza a rendőrségre. Paula, a titkárnője meglepetten pillantott rá, ahogy kiizzadva beesett az irodába.

– De hát csak most lépett le!

– Nem bírok távol maradni magácskától – tréfált Hugh.

Ha bűnügyről lett volna szó, kötelezhette volna a telefonszolgáltatót, hogy adja ki az előfizető nevét. Furdalta a lelkiismeret, hogy visszaél a hatáskörével, és a felesége után nyomoz, de akkor is megtette. Másnapra meg is volt a név: Cliff Wargeddon. Hugh utánajárt, és megtalálta a férfi lakcímét, valamint a fehér Ford furgonjának a rendszámát.

Oda is hajtott. Este kilencre a ház előtt volt. Egy zsákutca végén állt a kis ház, a kertje ápolt, tele kerti törpékkel és színes szélcsengettyűkkel. A fehér furgon ott parkolt a kocsibeállón. A lábtörlőn felirat: ÁLDOTT LEGYEN EZ AZ OTTHON. A bejárati ajtó előtt két cserépben begóniák díszelegtek.

Egyszer csak nyílt az ajtó, és egy hetven év körüli hölgy jött ki egy apró kutyával. Hugh arra gondolt, talán tévedett. A nő körbesétált a ház körül az ölebbel, aztán bement. Hugh már távozni készült, amikor ismét kinyílt az ajtó, és egy fiatal férfi lépett ki. Valamit visszakiabált a házba, aztán beszállt a fehér furgonba.

Fiatalabb volt, mint Hugh. Talán tíz évvel is. Még mindig az anyjával lakott. Hugh követte őt Jacksonba, egy pékségbe. A férfi a személyzeti bejárón ment be, és csak hat órával később jött ki. Már hajnalodott, a karja meg a nadrágja csupa liszt.

Hugh még két napig követte, Wargeddon csak ezután parkolt le a fehér furgonjával Hugh háza környékén, mégpedig fényes nappal, amikor Wren iskolában volt, Hugh pedig elvileg a munkahelyén.

Először azt vette észre, hogy Wargeddonnak egy tetoválás van a jobb lapockáján. Egy skorpió. A másik, ami feltűnt, az az ágy mellé helyezett rádióból kiszűrődő lágy zene volt. Hugh Annabelle szemébe nézett.

– Hát te meg mióta hallgatsz Carrie Underwoodot? – kérdezte.

Amióta Annabelle elhagyta, néha azon tűnődött, mi lett volna, ha mégsem nyomoz utána, hogy bebizonyítsa a hűtlenségét. Megtudta volna valaha? Vajon Annabelle ráunt volna Cliffre ahelyett, hogy Párizsba költözik vele, és ott, miközben a srác a bagettek művészetét tanulmányozza, ő rászokik a dohányzásra, és elkezd regényt írni? Hugh-nak fogalma sem volt, hogy a felesége írói ambíciókat dédelget. És vajon Wren jobban járt volna egy tökéletlen anyával, mint anya nélkül?

Hugh néha, az éj magányos sötétjében eltűnődött, hogy talán néha jobb, ha a titkok megmaradnak titkoknak.

Most elgondolkodott, hogy vajon George Goddard megkereste-e szökött feleségét.

És elgondolkodott, hogy furcsa módon nincs kettejük között túlságosan sok hasonlóság.

Janine feje lüktetett. Megpróbált felülni, de megrándult a homlokába és állkapcsába hasító éles fájdalomtól. Valami suttogást hallott, mintha vattán szűrődött volna át.

– Hadd segítsek!

Janine érezte, hogy valaki a vállát támasztva felülteti. Lassan kinyitotta az egyik szemét, aztán a másikat is.

Még mindig itt volt, a pokolban.

A fegyveres férfi fel-alá járkált, és magában beszélt. A nővér az orvos combját fedő kötéssel foglalatoskodott. Janine elfordult, hogy ne is lássa, hol van.

Egy kéz ért az arcához, és amikor felpillantott, Joyt látta maga előtt.

Hirtelen mindenre emlékezett. Amit mondott, ami történt. Látta, ahogy a parókája lerepül a fejéről, és most is ott fekszik tőle néhány méterre, mint valami elütött állat. Zavarában elvörösödött.

– Miért segítesz?

– Miért ne tenném? – kérdezett vissza Joy.

Mindketten tudták a választ.

Janine figyelmesen végigmérte Joyt.

– Biztosan utálsz – suttogta. – Biztosan mindnyájan utáltok. Ó, szent ég…

Joy óvatosan megérintette Janine arcát az arccsontja fölött.

– Jókora véraláfutás lesz – mondta, aztán bizonytalanul Janine szemébe nézett. – Ezek szerint nem csak azért mondtad, hogy kijuss innen? Te tényleg ellenzed, hogy a nők szabadon dönthessenek?

– A magzatok pártján állok – javította ki Janine automatikusan. Ebben a háborúban minden a megfogalmazáson múlt. Janine sokszor megfigyelte, hogy az ellenfelei meghátrálnak, ha abortuszpártinak nevezik őket. Mindig azzal érveltek, hogy a szabad döntési jog pártján állnak, mintha valami probléma lett volna az abortuszpárti véleménnyel. És nem éppen erről van szó?

Joy rámeredt.

– De hát… semmi dolgod nem volt itt.

Janine állta a tekintetét.

– Neked sem. – Joy nem húzódott el, de Janine érezte, hogy élesedik közöttük a vita. – Azért jöttem, hogy… bizonyítékot szerezzek – magyarázta. – Hangfelvételt. Bizonyítékot, hogy rákényszerítik a nőket arra… tudod…

– Engem senki nem kényszerített – jelentette ki Joy. – Szükséges volt.

– A gyermeked ezzel nem értene egyet.

– A gyermekem nem döntésképes. És még csak nem is volt gyermek.

Janine szilárdan hitte, hogy morális tekintetben nincs különbség az embrió és a belőle kifejlődött felnőtt között. Igen, a magzatok még a kisgyermekeknél is kisebbek. De ha ez szempont, akkor érvelhetünk úgy is, hogy a felnőttek több emberi jogot érdemelnek, mint a gyermekek, nem? Vagy hogy a férfiaknak több jog jár, mint a nőknek.

Igen, a magzatoknak még nincs igazán tudatuk, de akkor mi a helyzet az Alzheimer-kórtól szenvedőkkel, a szellemi fogyatékosokkal, a kómában fekvőkkel, vagy akár azokkal, akik csupán alszanak?

Igen, a magzat az anyai testben életképes. De az, hogy ki hol él, nem határozza meg azt, hogy miféle jogai lehetnek. Ha másik államba költözik valaki, vagy a nappaliból a mosdóba megy, attól még nem kevésbé ember. Akkor miért lesz kiváltságosabb az, aki megszületik, vagyis az anyaméhből a szülőszobába kerül? Hiszen ez alig néhány centiméternyi helyváltoztatás.

Minden kérdést megválaszol a tény, hogy a magzat is ember. Janine pedig végképp nem tudta felfogni, hogy Joy és a hozzá hasonlók, azaz ezen a klinikán mindenki hogyhogy nem érti ezt teljesen világosan.

De most valahogy nem volt alkalmas a helyzet egy vitára. Főleg, miután Janine fájó feje Joy ölében nyugodott, és Joy gyengéden simogatta a haját.

Hirtelen Janine-ben is megfogalmazódott egy gondolat: Joy biztosan jó anya lett volna.

– Megpróbáltál volna megállítani? – kérdezte Joy. – Mármint ha kint lettél volna?

– Igen.

– Hogyan?

Janine-nek már a nyelvén volt a számtalan abortuszellenes érv, amit bemagolt, ehelyett Joy szemébe nézett, és a szívéből beszélt.

– Lehet, hogy nem a következő Einsteinnek, Picassónak vagy Gandhinak adtál volna életet, de csodálatos ember lett volna belőle.

Joy szeme könnybe lábadt.

– És szerinted én ezt nem tudom?

– Akkor… kellett volna lennie valami más megoldásnak. Mindig van másik megoldás.

Joy megrázta a fejét.

– Szerinted én ezt akartam? Szerinted van olyan nő, aki felébred, és azt mondja: ma kedvem volna terhességmegszakításra menni? Ez a legvégső döntés. A döntés, amit akkor hozol meg, amikor már minden más lehetőséget ezerszer végiggondolsz, és rájössz, hogy csak azok szerint lehet más megoldás, akik nem a te helyedben vannak, egy pozitív terhességi teszttel a kezükben. Megtettem. Nem bántam meg. De ez nem azt jelenti, hogy ez az egész nem kísért majd életem végéig.

Janine nagy nehezen felült. Rettenetesen fájt a feje.

– Ez nem azt bizonyítja valahol, hogy nem helyénvaló?

– Teljesen legális.

– A rabszolgatartás is az volt – vágta rá Janine. – Attól még, hogy legális, nem biztos, hogy helyes is.

Egyre hangosabban suttogtak. Janine aggódott, hogy felkeltik a túszejtő figyelmét. Belegondolt, hogy talán itt hal majd meg, mártír lesz a meggyőződéséért.

– A jogi védelem, amit a magzatoknak akartok adni… – folytatta Joy. – Remek. Adjátok. De csak akkor, ha ezzel az én jogaimat nem veszitek el. Mert ha van ilyen lehetőség, ám legyen…

Janine-nek Salamon király jutott eszébe, és az ítélete, amely szerint vágják ketté a gyermeket. Ez nyilván nem megoldás.

– Ha kihordtad volna a gyermeket, az biztosan okozott volna némi gondot, de nem fenyegette volna a puszta létezésed. Rengeteg a meddő asszony, aki bármit megtenne, hogy örökbe fogadhasson egy gyermeket.

– Tényleg? – kérdezte Joy. – Na és ők hol voltak, amikor én ideiglenes nevelőszülőknél kínlódtam?

* * *

Joynak nyolcévesen egy walkman volt a kedvence. Egy garázsvásáron vette két dollárért. A kazetta is benne volt még: Steely Dan, Can’t Buy a Thrill. Joy nem különösebben rajongott Steely Danért, de nem válogathatott. Minden este a Reelin’ in the Years dallamára aludt el, mert így ki tudta zárni az őt körülvevő többi zajt.

A sírást. Az ordibálást. Joy felhangosította a walkmant, és úgy tett, mintha ott sem lenne. Reggel aztán az anyja ébresztette, a karja tele volt véraláfutásokkal, a tenyere pedig hólyagokkal. Olyan ügyetlen vagyok, mondta mindig. Leestem a sámliról. Rátettem a kezem a tűzhelyre, pedig még forró volt.

Joy nem ismerte az apját, de kicsi korától kezdve jöttek-mentek a férfiak a lakásban. Volt, aki csak egy hétig maradt, volt, aki évekig. Voltak közöttük egészen rendesek is. Rowan hozott neki színezőket és matricákat. Leonnak volt egy kutyája, egy öreg kopó, Foxy. Joy mindig maradékokkal etette az asztal alatt. Ed viszont szerette nézni, ahogy Joy alszik, és a kislány többször is arra ébredt éjjel, hogy a férfi az ágyán ül, és simogatja a haját. Graves pedig, aki most él velük, ijesztő egy alak.

Egyik este Joy hallja ám, hogy az ordibálás a szokásosnál is hangosabb, és amikor fel akarja hangosítani a walkmant, a zene gurgulázni kezd, lelassul, aztán elhallgat. Joy kinyitja a hátoldalát, és látja ám, hogy az egyik elem kifolyt. Leteszi a walkmant, ekkor döbben rá, hogy a lakásban csend van. Baljós csend.

Felkel, és kioson a konyhába.

Az anyja azért nem kiabált, mert Graves keze a torka köré fonódott. A nő arca kivörösödött, a szeme kifordult.

Joy felkapott egy kést a fiókból, és a férfi hátába vágta.

Graves ordítva megfordult, a kés nyele után nyúlt, és megpróbálta elkapni Joyt. A kislány elszaladt, kifutott a konyhából, miközben az anyja a földre rogyott.

Joy később nem emlékezett arra, hogy kirohant a lakásból, és végigdörömbölt az emelet összes ajtaján. Nem emlékezett Miz Darlára, aki fejkendőben és pongyolában nyitott ajtót, majd langyos vízzel megmosta Joy arcát és kezét. Amikor a rendőrség eljött érte, Joy akkor vette észre, hogy a negyedik emelet minden ajtaján apró, véres kézlenyomatok vannak.

Nevelőszülőkhöz vitték, a Gray házaspárhoz. Mindketten soványak és fakók voltak, alaposan leterhelte őket a négy nevelt gyermekük. Az anyja hetente egyszer látogathatta meg. Egyetlen alkalommal jött el, Joy pedig mindig könyörgött neki, hogy vigye magával. Az anyja azt mondta, nem lehet, és Joy ebből rögtön tudta, hogy Graves még mindig ott lakik nála.

Az anyja egyszer csak elmaradt. Soha többet nem látogatta meg.

Az első évben Joy még három másik családnál volt. A Gray házaspár vér szerinti gyermeke állandóan bántotta, és amikor egyszer végre visszaütött, átvitték egy másik családhoz. Ezt a második családot nagyon megszerette, de ők elköltöztek külföldre, az apa ugyanis ott kapott munkát. A harmadik családnál egy másik nevelt gyermek, a tizenhárom éves Devon arra kényszerítette Joyt, hogy azokat a testrészeit fogja meg, amelyeket Joy nem akart. A fiú megfenyegette, hogy ha nem teszi, akkor azt mondja majd a nevelőszüleiknek, hogy Joy lopott tőlük.

Mire Joy tízéves lett, már csak a saját árnyéka volt önmagának. Amikor tizenegy évesen összevagdosta a csuklóját, nem azért tette, mert öngyilkos akart lenni, hanem azért, mert érezni akart valamit, akár fájdalmat is.

És most, hogy Janine szemébe nézett, Joy nagyon is képes volt érezni. Rettentően dühös volt, amiért olyan szülő hozta világra, aki nem tudott, nem akart gondoskodni róla. Amiért egy álszent idegen most ítélkezik felette. Hogy meri őt önzőnek tartani, amikor ennek éppen az ellenkezője igaz? Joy tudta, hogy nincs lehetősége felnevelni egy gyermeket, ezért mondott le arról, hogy végre valaki feltétel nélkül szeresse.

– Tíz évig voltam különböző nevelőszülőknél – mondta Joy. – Hidd el, nem állnak sorba a kedves családok, hogy örökbe fogadják a nem kívánt gyermekeket.

– Ha nem akartál teherbe esni, akkor miért… – Janine inkább nem fejezte be a mondatot.

– Hogy miért szexeltem? – fejezte be helyette Joy.

Mert magányos voltam.

Mert akartam.

Mert érezni akartam, hogy néhány percig én vagyok valaki számára a világ közepe.

Csakhogy az a drága Joe elfelejtette megemlíteni, hogy nős.

Amikor a negyedik héten Jacksonba jött, Joe elmondta, hogy a feleségével egy ideje problémáik vannak, és hogy a nő megvádolta azzal, hogy viszonya van valaki mással. Joy egy csodálatos, lehetetlen pillanatig elképzelte, milyen lesz az élete… Joe elmondja a feleségének, hogy szerelmes belé, őt választja, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak. De Joe búcsúzni jött.

Jó, hogy minden kiderült, mondta.

Ahogy ránézett a gyönyörű szemével, Joy most nem a kék tengerre gondolt, amit behajózhat, hanem fagyos gleccserre, jéggé dermedt óceánra.

El kellett volna mondanom neked. Elmondtam volna, ha… Joe hangja elhalkult.

Ha? Joy arra gondolt, vajon milyen feltételekkel lehetne őt szeretni. Ha…?

Elutazunk Belize-be. Mariah talált egy mindentől távol eső helyet, ahol semmi más dolgunk nincs, csak hogy megbeszéljük a dolgainkat. Két hétig szabadságon leszek, nem megyek be a bíróságra.

Mariah, gondolta Joy. Szóval így hívják.

Hálát adott, amiért szedte az Ortho-Novum tablettát.

Néhány héttel később fedezte fel, hogy a kilencszázalékos esély bejött, így aztán a fogamzásgátló mellett szépen teherbe is esett.

Erőt vett magán, és nem gondolt Joe-ra. Lehet, hogy erkölcsileg elvárható lett volna, ha szól neki a terhességről, de mégis minek? Joe egyértelműen kijelentette, hogy vége közöttük mindennek.

Most viszont egy pillanatig arra gondolt, vajon hol lehet Joe, és mit csinál éppen. Elgondolkodott, vajon meggyászolná-e, ha ma itt halna meg, és a hírekben felolvasnák a nevét az áldozatok között?

– Azt akartad kérdezni, miért szexeltem? – ismételte meg Joy. – Mert rosszul döntöttem.

– Minden gyermek ártatlannak születik. A legjobbat érdemli. – Joy legnagyobb meglepetésére Janine sírni kezdett, és megfogta a kezét. – Minden gyermek ártatlannak születik – ismételte. – És a legjobbat érdemli. Nem arról beszélek, amit… te tettél ma. Hanem rólad beszélek. Sajnálom, hogy nevelőszülőknél kellett élned. Sajnálom, hogy nem lehettél biztonságban. Attól, hogy nehéz sorsod volt, nem érdemelsz kevesebbet.

Joy nem sírt, amikor kést vágott egy ember hátába.

Nem sírt, amikor nevelőszülőkhöz vitték.

Nem sírt, amikor elmondták neki, hogy anyja véletlen balesetet szenvedett, kitörte a nyakát, és meghalt.

Nem sírt, amikor szexuálisan bántalmazták, és nem sírt, amikor a gyermekpszichiátrián tért magához, bekötözött csuklóval.

Nem sírt, amikor rájött, hogy terhes.

Nem sírt reggel, sem a terhességmegszakítás közben, sem utána.

Most viszont zokogott.

Olive szorosan lehunyta a szemét, bár a szekrényben sötét volt. Megpróbálta kizárni a tudatából az ajtón kívül zajló indulatos párbeszédet. Pegre gondolt, az arcára, a frissen mosott haja illatára, a hangjára, ahogy kimondja a nevét: Olive. Olive. Szeretlek.

– Fél a haláltól? – kérdezte Wren suttogva, és ez magához térítette Olive-ot.

– Mindenki fél tőle, nem?

– Nem tudom. Eddig még soha nem gondolkodtam ezen.

Milyen fiatal volt ez a lány! Még Olive diákjainál is fiatalabb. Már három órája ültek egymáshoz préselődve a takarítószeres szekrényben.

– Azt hiszem, én attól félek, hogy mindenkit itt kell hagynom – mondta Olive.

– Van férje? Vannak gyermekei?

Olive megrázta a fejét, de nem tudta, mit mondhatna. Mississippiben még mindig voltak olyan helyek, ahol Peget úgy mutatta be, hogy a lakótársa. És fényes nappal soha nem járkáltak kézen fogva.

– Nem úgy alakult az életem – dünnyögte.

– A nagynénémnek sem – mondta Wren. – Soha nem kérdeztem tőle, hogy vajon magányos-e.

– Majd megkérdezed, amikor innen hazamész.

– Ha hazamegyek – suttogta Wren. – Apa mindig azt mondta, legyen rajtam tiszta fehérnemű, vészhelyzet esetére. Micsoda közhely! – Wren kicsit elhallgatott. – Ma a péntek van rajtam.

– Tessék?

– Kedd van, és a bugyimra az van írva, hogy péntek.

Olive elmosolyodott a sötétben.

– Én senkinek nem árulom el.

– És ha lelőnek? Persze tiszta a bugyi, de nem a megfelelő nap van ráírva. – Wren kissé idegesen felnevetett. – Ha pedig ömlik belőlem a vér, és a mentősök mégis észreveszik, hogy…

– Nem lő rád.

Olive még a sötétben is látta a lány szemének elszánt csillogását.

– Azt nem tudhatjuk biztosan.

Valóban nem. Élni; mindig feltételes módú ige.

A szekrény előtt gyors lépteket lehetett hallani. Megcsördült a telefon. Olive és Wren visszafojtotta a lélegzetét. Olive megragadta Wren kezét.

– Nem akarok magával beszélni – lehetett hallani a lövöldöző férfi hangját, amely elhalkult, ahogy odébb ment.

Olive megszorította Wren ujjait.

– Peg – suttogta. – Pegnek hívják a nőt, akit szeretek.

– A… ja, értem. Oké. Tök menő – mondta Wren.

Olive magában elmosolyodott. Igen, Peg tök menő volt. Nála legalábbis menőbb. Megmosolyogta, amiért Olive a sznob hagyományoknak megfelelően szeptember első hétfője után már nem vett fel fehér ruhát egészen tavaszig, és soha nem ment úszni tele hassal. Élj már egy kicsit lazábban, mondta mindig nevetve.

Olive most semmi mást nem szeretett volna jobban.

– Csak ki akartam mondani a nevét – suttogta.

– Legalább ön már lehetett szerelmes – suttogta vissza Wren.

– Te nem ezért vagy itt?

Wren lehajtotta a fejét.

– Nem tudom. Ha ezt túlélem, szerintem inkább soha nem fogok szexelni.

Olive elvigyorodott.

– Ha én ezt túlélem, mást sem fogok csinálni, csak szexelek – felelte.

George a második csörgésre felvette a telefont.

– Tudja, én gyakran jártam templomba a gyerekemmel – folytatta Hugh, mintha George nem tette volna le a telefont előbb a mondat közepén. – Nem minden héten, mert nem voltam olyan jó keresztény, mint amilyennek lennem kellett volna. De húsvétkor és karácsonyeste mindig ott voltunk.

George felhorkant.

– Hát ez olyan, mintha egy tányér cukorkát leöntenék barna mártással, és azt mondanám, hogy tessék, itt a hálaadásnapi vacsora.

– Igen, tudom. Az én hibám, hiszen képtelen voltam nyugton ülni, és nem bírtam az álszenteket. Tudja, azokat a fickókat, akik ott ülnek az első padban, és úgy tesznek, mintha VIP-jegyük lenne a mennyországba.

– Nem úgy van az – mondta George.

– Hát nem – helyeselt Hugh. – Mindegy is, csak eszméletlenül idegesítőek az ilyen alakok. Azok, akik úgy viselkednek, ahogy csak a felsőbb hatalmaknak szabadna.

– Nem értem, mit akar ezzel mondani.

Hugh a papírra pillantott, amit a nyomozók a kezébe nyomtak.

– Az Úr öl és elevenít. Sírba visz és visszahoz.

– Sámuel 2:6 – mondta Goddard.

– Ezért jött ma ide? Mert úgy érzi, hogy azoknak, akik itt vannak a klinikán, nincs joguk elvenni az életet?

A vonal túlvégén csend honolt.

– A bosszú az enyém, mondá az Úr – mondta Hugh halkan. – Nem a magáé, George. Az Úré.

– Én nem ezért vagyok itt – felelte George. – Ezért maga van itt.

– Én azért vagyok itt, hogy beszéljek magával…

George félbeszakította.

– Maga azért van itt, hogy élet és halál ura legyen. Mondja csak… melyikünk is játszik itt Istent?

George hatévesen jött arra rá, hogy valójában mennyire vékony határ választja el az életet a haláltól. Aznap csodás, őszi nap volt Mississippiben. A fák színpompás ékkövekből fűzött nyakláncként keretezték a tavat. George az erdőben sétált, élvezte, ahogy a vörös juharfák, diófák és tölgyek levelei zizegnek a léptei alatt. Odébb rúgott egy makkot, és akkor meglátta a madarat.

Nem fióka volt, hanem valami apró, törött szárnyú verébféle. Körbe-körbe ugrált a földön.

George megfogta, és olyan óvatosan vitte haza, mint a hímes tojást. Otthon egy szivardobozt bélelt ki zsebkendőkkel, és három napig rejtegette az ágya alatt a kis jövevényt. Megpróbált neki vizet adni, leveleket és kukacokat hozott, mindenfélével kínálgatta.

A madár nem kapott erőre. Már alig mozgott. George szinte nem is látta, hogy lélegzik-e.

Muszáj volt segítséget kérnie, úgyhogy az apjához fordult.

Fogalma sem volt, hogy az apja éppen gyászos hangulatban van, és az előző éjszakai tivornyát próbálja kialudni.

Nem gyógyult meg, magyarázta. Tudsz vele csinálni valamit, hogy jobban legyen?

Hát persze. George apja finoman a kezébe vette a madarat. Hosszú ujjával megsimogatta a fejétől a farktolla végéig. Aztán kitekerte a nyakát.

Megölted! –kiáltott fel George.

Véget vetettem a szenvedésének, helyesbített az apja, és letette az ernyedt, tollas kis testet.

George még akkor is zokogott, amikor a szivardobozban eltemette a madarat az anyja veteményeskertjébe. Vigasztalhatatlan volt, hiába főztek neki vacsorára harcsát. Még akkor is sírt, amikor már pizsamában volt, és imát mondott a madár eltávozott lelkéért. Hallotta, ahogy a szülei az előszobában veszekednek.

Miféle apa tesz ilyet?!

Akkoriban sokat tűnődött, hogy vajon az apja tényleg úgy gondolta-e, hogy helyesen cselekszik, ha véget vet a madár szenvedésének.

George most végignézett a klinika várójában összegyűlt embereken, akiknek az élete tőle függött.

Ami az egyik oldalról erőszak, az a másik oldalról könyörület.

Tíz évvel korábban Hugh volt az egyik a tucatnyi rendőr közül a huszonkét emeletes Regions Plaza előtt. Felnézett a tetőre, ahol egy vékonyka, széldzsekis figura imbolygott. A rendőrfőnök egy hangosbeszélőn kiabált.

– Lépjen hátrébb! Ne ugorjon!

Hugh úgy gondolta, éppen ez az, amit egy ilyen helyzetben nem szabad mondani. Ne ugorjon! Ezzel csak még jobban felhergeli ahelyett, hogy elterelné a figyelmét.

– Főnök, van egy ötletem! – mondta.

Hugh perceken belül fent volt a huszonkettedik emeletről a tetőre vezető lépcsősoron, és a peremhez óvakodott, ahol a férfi ült. Nem is férfi volt. Inkább fiú, legfeljebb talán tizennyolc.

Hugh odaült mellé, felé fordult, háttal a peremnek. Bekapcsolta a zsebében a diktafont.

– Helló – mondta.

– Magát küldték?

– Nem küldtek. Magamtól jöttem.

A fiú rápillantott.

– A rendőregyenruha ezek szerint csak véletlen?

– A nevem Hugh. És a tiéd?

– Alex.

– Tegeződhetünk?

A fiú vállat vont. A szél összekócolta vékony szálú haját.

– Jól vagy?

– Úgy nézek ki, mint aki jól van?

Hugh visszagondolt saját kamaszkorára, amikor olyan flegma volt, hogy Bex egyszer vacsoránál egy plusztányért tett az asztalra. Ez a hozzáállásodé, mondta. És ha befejezted a vacsorát, akár itt is hagyhatod.

Hugh észrevette, hogy a fiú félig becipzárazott széldzsekije alól kilátszik az Ole Miss csapat színeivel díszített pólója.

– Ole Miss-drukker vagy?

– Az. Miért?

– Mert ha Mississippi State-drukker lennél, akkor még segítenék is ugrani.

A fiú a legnagyobb meglepetésére elnevette magát.

– Ha Mississippi State-drukker lennék, már magamtól is leugrottam volna.

Hugh kicsit hátradőlt, mint aki nagyon ráér, és elkezdett arról beszélni, hogy ki lesz a következő hátvéd, ha a jelenlegi kikerül az egyetemi csapatból. Aztán csak társalogtak tovább, mintha ezért jöttek volna.

Néhány óra után Alex egyszer csak megkérdezte:

– Szerinted miért van az, hogy a sír és a nevet is többjelentésű szó?

– Tessék?

– Hát, ha innen leugrom, lesz, aki majd sír, engem meg elnyel a sír. Ha meg a nevemen mindenki nevet, akkor változtatok nevet.

Hugh felnevetett.

– Csavaros eszed van – mondta.

– Ha mindig kapnék egy dollárt, ahányszor ezt mondják rám… akkor lenne pontosan egy dollárom – tűnődött Alex.

– Alig hiszem. Van humorod, értelmes vagy, és jó csapatnak szurkolsz. Biztos van valaki, aki aggódik érted.

– Nem, nincs – Alex hangja elakadt. – Senki a világon.

– Tévedsz. Itt vagyok például én.

– Nem is ismersz.

– Viszont már egy órája nem is vagyok szolgálatban.

– Akkor menj haza!

– Inkább maradok. Mert igenis számít az életed – folytatta Hugh. – Nem teszek úgy, mintha tudnám, mi a bajod. Ne aggódj, nem prédikálok majd leereszkedően neked. De annyit tudok, hogy eddig akármennyire szar napjaim is voltak az életben, mindig jött egy jobb.

– Hát, én jobb napokon sem leszek kevésbé meleg. Tizenöt évembe telt, hogy ezt egyáltalán saját magamnak bevalljam, és még két év volt, mire összeszedtem a bátorságom, és elmondtam a szüleimnek. – Alex egy szálat húzogatott a farmernadrágján. – Elzavartak otthonról.

– Ha nincs hol laknod, segítek megoldást találni. Ha beszélni szeretnél valakivel, aki meghallgat, azt is megoldjuk.

Alex lesütötte a szemét.

– Bárcsak az apám is olyan lenne, mint te – mondta halkan.

– Kedves, hogy ezt mondod – felelte Hugh. – Főleg, mivel az apámnál nagyobb seggfej nincs a világon.

A fiú felkapta a fejét.

– Mit csinált?

– Nem igazán szeretnék beszélni róla… de szerintem megértenéd. Csak annyit mondok, hogy egyetlen gyermek sem érdemli azt, hogy folyton csak verjék. És egyetlen szülőnek sem lenne szabad állandóan részegre innia magát.

– Hogy bírtad ki… beszéltek még egyáltalán?

– Nem. Amikor elmondtam másoknak, hogyan bánnak velem, kaptam segítséget. Megfogadtam a tanácsokat, elfogadtam a támogatást. – Hugh Alexre pillantott. – És kiderült, hogy a világ nem csak apámból és a részegségéből áll.

Két óra alatt most először Hugh kinyújtotta a kezét. Alex ránézett, és megfogta. Hugh elhúzta a fiút a peremtől, majd megölelte.

Egy héttel később Monroe, a rendőrfőnök behívta Hugh-t az irodájába, és kijelentette, hogy beajánlja túsztárgyalói képzésre.

– Különös tehetsége van hozzá – mondta. – A tetőn, amikor azt a srácot lebeszélte… – Egy halom papírra mutatott: Hugh és Alex párbeszédére, amit a diktafonról jegyeztek le. Hugh már menni készült, amikor a rendőrfőnök még utánaszólt.

– Nem is tudtam, hogy az apja bántalmazta. Sajnálom, hogy ilyen gyermekkora volt.

Hugh megtorpant, és félrehajtotta a fejét.

– Apám fantasztikus ember volt. Soha életében nem ivott. Csak reményt kellett adnom valahogy, főnök.

Beth nézte a nőt, aki elvileg segít neki megúszni a börtönt. Ami nemrég a bíró előtt történt, az nem tűnt túl ígéretesnek.

Az ügyvédnő apró termetű afroamerikai nő volt, talán százhatvan centi magas lehetett. A haját apró fonatokban viselte, hátrasimítva a homlokából. Sötétkék kosztümje nem volt túl nőies. És nem jött közel az ágyhoz, hanem megmaradt másfél méter távolságban. Beth nem tudta, hogy ezt a saját, vagy az ő biztonsága érdekében teszi.

A jegyzőkönyvvezető eltette a gépét, és távozott a biztonsági őrök kíséretében. Az ügyész, aki Beth ellen állt ki, odalépett az ügyvédnőhöz.

– Örvendek, Mandy!

– Én nem.

A férfi felnevetett.

– Találkozunk a bíróságon.

Még be sem csukódott mögötte az ajtó, amikor Miz DuVille odafordult a kórterem előtt álló rendőrhöz, aki ijesztő mozdulatlanságba dermedve őrködött, és még akkor sem volt hajlandó távozni, amikor a nővérek odalent Betht vizsgálták.

– Nathan, beszélni szeretnék a védencemmel – mondta az ügyvédnő.

– Nem lehet.

– Legfeljebb két percre van szükségem.

– Mi nem volt érthető azon, hogy nem?

– Nem kell vele négyszemközt maradnom, elég, ha a fülébe suttoghatok anélkül, hogy bárki más hallaná.

– N. E. M. – mondta tagoltan a rendőr.

Az ügyvédnő elszántan közelebb lépett hozzá.

– Ha nem beszélhetek bizalmasan a védencemmel, akkor az egész rendőrségen szétkürtölöm, hogy az állóképesség-felmérésen összefostad a gatyád, mert valami vacak kínai kaját zabáltál.

– Nem mered…

Mandy összefonta a két karját.

A rendőr a homlokát ráncolta.

– Ha bárki megtudja, hogy ezt megengedtem, akkor soha többet ne számíts arra, hogy akár csak egyetlen rendőr is együttműködik veled az én ügyosztályomról.

– Ígérem, köztünk marad – mondta az ügyvédnő, majd a rendőr szitkozódva kettesben hagyta őket.

– Nathan az unokatestvérem – magyarázta Mandy vigyorogva.

– Miz DuVille…

– Szólíts nyugodtan Mandynek! – Közelebb lépett. – Nagyon fontos, hogy minden előzményt elmondj nekem. De gondolom, előtte lenne néhány kérdésed.

Néhány kérdése? Bethnek ezer kérdése volt. Miért bánnak vele úgy, mint valami bűnözővel? Tényleg börtön vár rá? Mit mond majd az apja, ha megtudja? Meddig kell kórházban maradnia? Mi történik, ha megpróbál távozni? Hová mehetne egyáltalán?

De amikor Mandyre nézett, csak egyetlen kérdést tett fel.

– Isten vajon irgalmaz majd nekem?

Az ügyvédnő pislogott.

– Tessék?

– A bíró mondta. Maga szerint Isten megkönyörül rajtam?

– Én inkább azon aggódnék, hogy Pinot bíró megkönyörül-e – mondta Mandy. – Nagyon nehéz eset, szinte mindig a lehető legsúlyosabb büntetést szabja ki. Sajnos nincs szerencséd, hogy éppen hozzá került ez az ügy. Fiatalkorú vagy, de az eljárás során felnőttként ítélnek meg. – Felsóhajtott. – Nézd, én nem akarlak hitegetni! Kevés az esélyed. Illegális tablettát rendeltél az interneten. Az abortusztabletta segítségével történő terhességmegszakítás csak orvos felügyelete mellett történhet. De ez csak a jéghegy csúcsa. Ebben az államban az embrió személynek számít, ilyen esetben az emberölés vádjával kell szembenézned. Vagyis ha szándékosan okozod a benned növekvő magzat halálát, akkor Mississippi államban gyilkosságért kerülhetsz bíróság elé.

Beth a párnái közé süppedt. Lehunyta a szemét, és maga előtt látta a fürdőszoba padlójának fehér csempéjére kenődött vért.

– Lehet, hogy te nem voltál tudatában annak, hogy törvénytelenül cselekszel, de a jog ezt nem veszi figyelembe.

– Nem értem – dünnyögte Beth. – Azt gondoltam, az abortusz legális.

Az ügyvédnő tollat és jegyzetfüzetet vett elő.

– Kezdjük a legelejéről, jó?

Beth bólintott, és gondolatban visszament Runyon boltjába, ahol pénztárosként dolgozott. Apró zöldségesbolt volt, nem egy üzletlánc egyik üzlete. Az ilyen fűszeresnél még akár házi pitét is lehet kapni. Beth a szokásos műszakban dolgozott, mindig a szokásos vevőkkel találkozott: hajhálós, idős, fehér hölgyekkel, akik mellett fiatal fekete háztartási alkalmazottak tolták a bevásárlókocsit. Tessie, mennyibe is kerül a zöldbab? –kérdezték mindig, és Beth mindig ugyanazt a választ hallotta. Nos, Miss Ann, éppen akciós, ha jól látom. Beth kasszája mellett egy Rule nevű fekete fiatalember segített a vevőknek becsomagolni az árut. Amikor Mr. Runyon bejött a boltba, és Beth fenekébe csípett, Rule inkább elfordította a fejét, hogy ne is lássa. A kis fűszeresnél nem is kellett messzebbre menni, hogy kiderüljön, mennyire nem változott semmi Amerikában az elmúlt néhány évszázadban.

A boltban minden nap egyforma volt, így hát amikor egyszer egy idegen érkezett, az olyan volt, mint a villámcsapás. A fiatalember legalább száznyolcvan centi magas lehetett, és a pokoli hőség ellenére zakót viselt, alatta gombos, galléros inggel. A kasszához sétált hat doboz sörrel.

– Üdv – mondta, és a névtáblára pillantott. – Üdv, Beth!

A hangja emelkedett és lehullott, mint egy elhulló madár.

– Kérnem kell egy személyi azonosítót – mondta a lány.

– Ezt bóknak veszem, de egyszerűbb, ha csak bemutatkozom.

A mosolya felvillanyozott mindenkit.

– Gondolom, nem környékbeli vagy.

– A Wisconsini Egyetemről jöttem. Sportmérkőzésre – mosolygott a fiatalember. – Te ide jársz főiskolára? – Beth még csak a tizenhetet töltötte be. Nem az Ole Miss diákja volt, soha nem is gondolt továbbtanulásra. De azért bólintott. – Akkor eljöhetnél szurkolni nekem. – A fiatalember megfogott egy szelet, fóliába csomagolt pitét, és összevonta a szemöldökét. – Madártejes pite? Rémesen hangzik.

– Pedig édes.

– Nem olyan édes, mint te.

Beth elfintorodott.

– Wisconsinban bejön ez a duma? – kérdezte. – Egyébként tényleg kérek valami igazolványt.

A fiatalember előhalászta a zsebéből a pénztárcáját, és átnyújtotta a jogosítványát. Beth rápillantott a születési dátumra és a névre.

– John Smith – mondta ki szárazon.

– A szüleim hibája. – John Smith Bethre kacsintott, majd fogta a sört, a pitét, és elindult kifelé. – El kellene jönnöd a meccsre – szólt vissza az ajtóból.

Aztán már ott sem volt, és vitte is magával a napsütést.

Beth tudta, hogy nem lenne szabad… Egész életében azt hallgatta, hogy amikor eljön az ördög, és megkísérti, azt olyan alakban teszi majd, aminek nem tud ellenállni. Például egy szikrázó mosolyú jenki srác alakjában. Beth tudta, hogy ez valóban az ördög, mivel arra sarkallta, hogy hazudjon az apjának. Azt mondta, túlórázik a boltban, pedig igazából elment az egyetemi sportpályára, felült a lelátóra, és a kivetítőn bámulta Johnt. Valahányszor John bekanyarodott a pálya sarkán, Beth úgy érezte, egyenesen felé szalad.

Beth utólag el sem tudta képzelni, hogy azokban a pillanatokban miért érezhette úgy, mintha kitárult volna előtte a világ kapuja. Utólag csak egy közhely volt az egész. John kiterítette a lelátón az elegáns zakóját, mint egy piknikplédet. Beth életében először ivott sört, és amikor már csillagokat látott, John a hátára fektette, és megcsókolta. Aztán lehántotta róla a blúzt, és amikor simogatni kezdte, Beth mintha átváltozott volna egy másik lánnyá. Egy szép, kívánatos lánnyá, aki többet akar. Az első mozdulat még fájt, aztán egy idő után John egyszer csak abbahagyta, Beth pedig megrémült. Nem mondta el, hogy neki ez volt az első, és nem ez volt közöttük az egyetlen hazugság. Sajnálom, suttogta. John megcsókolta a homlokát. Én nem sajnálom, mondta.

Megígérte, hogy eljön majd látogatóba, és hogy ez nem csak egy futó kaland volt. Bepötyögte a nevét és a telefonszámát Beth telefonjába. Beth lebegett hazafelé, és azon gondolkodott, hogy vajon most Mississippiben mindenki látja-e rajta, hogy valami megváltozott. Mintha a szerelem aranyló fénnyel vonta volna be.

Két nappal később a fiatalember még mindig nem jelentkezett. Beth összeszedte a bátorságát, és üzenetet küldött. A telefonja egy pillanattal később már jelezte is, hogy az SMS nem megy át. Tárcsázott. Egy idős hölgy vette fel, aki azt mondta, hogy ezen a számon sosem volt semmiféle John Smith.

A Facebookon viszont rengeteg John Smitht talált. Még a Wisconsini Egyetemen is akadt egy, de az internetes keresésből kiderült, hogy ő egy hetvenes éveiben járó irodalomprofesszor.

– A mocskos patkány! – csattant fel Miz DuVille, mire Beth összerezzent.

– És ez még csak a kezdet – folytatta. – Mert a menstruációm nem jött meg.

– Nem használtatok óvszert?

– Nem. De hát Susan, akivel a templomban a vasárnapi iskolában felügyeltük a gyerekeket, azt mondta, hogy az első alkalommal nem lehet teherbe esni.

– Ez nem… – Az ügyvédnő megrázta a fejét. – Mindegy. Folytasd, kérlek!

– Úgy gondoltam, semmi baj. De aztán a következő hónapban se jött meg, úgyhogy csináltam egy terhességi tesztet. – Bűntudatosan Mandyre sandított. – Pontosabban hármat.

– És aztán?

Beth fészkelődött.

– Halogattam. Arra gondoltam, biztosan történik valami, és majd elmúlik. – Könnybe lábadt a szeme. – Imádkoztam. Azért imádkoztam, hogy elvetéljek.

– És elvetéltél?

Beth megrázta a fejét.

– Felhívtam a klinikát, és időpontot kértem.

– Nem kérdezték, hány éves vagy?

– De igen. Azt mondtam, huszonöt. Féltem, hogy különben elzárkóznak. – Beth megvonta a vállát. – Megkérdezték, mikor volt az utolsó menzeszem, és közölték, hogy a tizennegyedik hétben vagyok, ők pedig a tizenhatodik hétig végeznek terhességmegszakítást. Elmondták, hogy nyolcszáz dollárba kerül.

– De a Központ…

– Két és fél órányira volt. Busszal mentem, és nálam volt minden pénz, amit a munkámmal összegyűjtöttem: összesen kétszázötven dollár. Nem szóltam senkinek. Nem bírtam. – Beth nagyot sóhajtott.

– Hogy akartad megszerezni a maradék pénzt?

Beth megrázta a fejét.

– Nem tudom. Hajlandó lettem volna lopni is. Apámtól, vagy a boltban a kasszából.

– Ezt most nem értem. Ha a Központba mentél…

– Fényképes igazolványt kértek, így aztán kiderült volna, hogy fiatalkorú vagyok. Sírva fakadtam. A recepciós hölgy azt mondta, hogy ha a szüleimnek nem merem elmondani, akkor kérhetek bírósági határozatot, és azzal visszajöhetek. Adott hozzá egy nyomtatványt.

Mandy DuVille összevonta a szemöldökét.

– De mégsem tetted. Azért vagy itt most.

– Megpróbáltam – tiltakozott Beth. – De egy nappal a tárgyalás előtt felhívtak a bíróságról, hogy törölték a meghallgatásom. Azt mondták, hogy a bírónak valami személyes krízis adódott az életében, és sürgősen Belize-be utazik a feleségével.

– Ez teljesen zavaros – mondta az ügyvédnő. – Mindig van ügyeletes bíró, például távoltartási végzések miatt, családom, belüli erőszak esetén, vagy bármilyen életveszélyes ügy miatt…

– Azt hiszem, az én esetem nem számított életveszélyesnek – felelte Beth. – Szerintük legalábbis. A hölgy, aki a bíróságról telefonált, azt mondta, két hét múlva tudja a legkorábban megszervezni a tárgyalást. Annyit nem várhattam.

– Mivel a Központban csak a tizenhatodik hétig végeznek abortuszt – fejezte be a gondolatot Mandy. Beth bólintott.

– Tennem kellett valamit. Olvastam a neten egy lányról, aki azt írta, hogy a helyi közértben vásárolt gyomorfekély elleni tablettát, ami vetélést okoz. De a környéken sehol nem volt olyan közért, ahol gyógyszert is vehettem volna. Úgyhogy írtam egy fórumra.

Beth még emlékezett, pontosan hogyan fogalmazott: Hogyan szabadulhatok meg a terhességtől anélkül, hogy a szüleim rájönnének?

Rettenetes válaszokat kapott.

Gurulj le a lépcsőn!

Seprűnyéllel.

A jó kis régimódi ruhafogasmódszerrel.

Mocskos ribanc, magadat nyírd ki, ne a gyerekedet!

Sorra jöttek a válaszok, amely szerint bűnös, és inkább nem kellett volna szétraknia a lábát, de volt egy lány a sok gyűlölködő között, aki azt írta, hogy lehet online vásárolni abortusztablettát.

– Kínából küldik, használati utasítással – mondta Beth. – Öt nap múlva meg is érkezett.

Beth azt hitte, egyszerű lesz. Mint amikor Imodiumot vesz be, és varázsütésre elmúlik a hasmenés. Mindent a használati utasításnak megfelelően tett, bevette a tablettákat, leült a vécére, és várt. A tabletták csomagolását kidobta a szemétbe. Amikor elkezdődtek a görcsök, sírva fakadt a megkönnyebbüléstől. De hamarosan olyan fájdalmai lettek, hogy ki kellett nyitni a csapot. Így a zubogó víz elnyomta a nyögését. Lekászálódott a vécéről, majd leguggolt, hogy enyhítsen a görcsein… és akkor megtörtént.

– Becsomagoltam, és a szemetesbe raktam – zokogott Beth. – Nem tudtam, mi mást tehetnék.

Beth mindennél jobban szerette volna, ha végre valaki azt mondja, hogy nem szörnyeteg, és nem követett el megbocsáthatatlan bűnt. A takaróba törölte a szemét, az ügyvédnőre nézett feloldozásért, rettegve, hogy a bűnbocsánat soha nem érkezik meg.

– Miz DuVille… – suttogta. – Ugye még nem számított gyereknek?

Lil Goddard vagy eltűnt a föld színéről, vagy soha nem is létezett. A lelkész személyleírása és George szavai ellenére senki nem talált semmiféle információt a lányról.

Hugh több dologgal próbálkozott egyszerre. A telefonon még mindig George bizalmát próbálta megnyerni, miközben átfutotta a jegyzeteket és jelentéseket, amiket a nyomozók hoztak. Lil Goddard-t nem találták otthon. Soha nem volt közlekedési bírsága, és nem találtak olyan gépjárművet, amit a nevére regisztráltak volna. A Google-keresés egyetlen találatot adott, egy tíz évvel korábbi karácsonyi betlehemes előadást a templomukban, ahol Lil angyalt játszott, a helyi újság pedig leközölt egy fényképet. Nem ritka, hogy a fiatalkorúakat nehéz követni, ám Lil sosem volt beíratva Mississippi állam egyik iskolájába sem. Ugyanakkor tudvalevő, hogy a karizmatikus keresztény közösségek tagjainak gyermekei gyakran magántanulók. Hugh valójában csak annyit tudott Lilről, hogy valamikor ezen a klinikán volt abortusza, de a klinika adatbázisa online nem volt elérhető, tehát nem derült ki, hogy ez az eset vajon tegnap történt, vagy egy hónapja.

Hughnak még az is eszébe jutott, hogy esetleg George Goddard haragjában megölte a lányát, és a kertje végében elásta a holttestét.

Ha viszont sikerül megtalálni, akkor Lil talán rábeszélhetné az apját, hogy hagyja abba az ámokfutását.

– Átadhatnék a lányának egy üzenetet – vetette fel tétován Hugh. – Lehetnék közbenjáró. Gondolom, el akarja magyarázni neki, hogy miért teszi, amit tesz.

– Nem tudnám – mondta George akadozva.

Azért, mert úgysem hallgatná meg? Vagy azért, mert már nem él?

– Ezt nagyon megértem – felelte Hugh. – A lányommal néha még azon is összeveszünk, hogy tényleg kék-e az ég.

Hirtelen felidézett egy emléket. Amikor Wren kilencéves volt, és egy mezőn feküdtek, Wren odahajtotta a fejét a hasára, és a felhőket nézték. Az ott úgy néz ki, mint egy koton, mondta a kislány. Hugh majdnem felpattant a döbbenettől. Te meg honnan tudod, mi az a koton? Wren fintorgott. Apa, nem vagyok kisbaba.

– Segíthetnék – vetette fel Hugh. – Talán el tudnám érni, hogy a lánya eljöjjön, és beszéljen magával… ha kérhetek cserébe valamit.

– Mit?

– A túszok biztonságát, George. De ez most nem arról szól, hogy én mit szeretnék, hanem magáról és a lányáról. A lánya miatt jött ide. Nyilvánvaló, hogy fontos magának.

– Soha nem akarta visszafordítani az időt? – kérdezte George halkan. – Mintha tegnap lett volna, hogy azt kérte, fonjam be a haját. Most pedig… most már…

– Most pedig…?

– Felnőtt – suttogta George.

Hugh lehunyta a szemét. Néha, amikor elment Wren szobája előtt, és hallotta, ahogy nevetve beszélget a barátaival, egészen olyan volt a hangja, mint Annabelle-é. Egy nő hangja, nem egy gyermeké.

– Igen… pontosan tudom, miről beszél, George – mondta.

Wren hallotta az apja hangját. A túszejtő valamiért kihangosította a hívást.

A lányommal néha még azon is összeveszünk, hogy tényleg kék-e az ég.

Tényleg így gondolja? Vagy csak a tárgyaláshoz vette fel ezt a szerepet? Wren mindig azzal cukkolta az apját, hogy csak egy rosszul fizetett színész, aki aszerint improvizál, hogy a másik fél, akivel beszél, éppen mit akar hallani. Na igen, felelte Hugh, de a legjobb színjátékban mindig van egy mákszemnyi igazság.

Vajon tényleg úgy gondolja, hogy ilyen sokat veszekednek?

Régen Wren árnyékként követte az apját, ő volt a világ közepe. Ott lábatlankodott, amikor a ruhaszárító gépet szerelte, vagy amikor füvet nyírt. Ám Hugh soha nem mondta neki, hogy útban van. Inkább megtanította, hogyan kell eltávolítani a szöszöket a ruhaszárító szellőzőjéből, vagy hogyan kell kicserélni a gyújtógyertyát. Aztán Wren iskolás lett, és egyre több időt töltött a barátainál. Rájött, hogy hiányzik valami nagyon fontos az életéből. Ő nem tudott az anyja sminkes fiókjában kutakodni, nem játszhatott hercegnőt az anyja magas sarkú cipőjében, és mindig rendőrös sorozatokat néztek, soha nem szappanoperákat. Az első doboz tampont a barátnője, Mina anyukája vette neki, ő pedig ott ült a fürdőszoba ajtajának a túloldalán, hogy lépésről lépésre elmagyarázza, hogyan kell használni.

Wren tudta, hogy az apja a csillagokat is lehozná neki az égről, de egyszerűen voltak dolgok, amik nem egy apára tartoztak, ezért Wren máshol kereste azokat.

És most az apja úgy érzi, hogy nem voltak jóban?

Wren megpróbálta felidézni, mikor töltöttek együtt utoljára hosszabb időt, úgy, hogy csak egymásra figyeltek. Másfél hónapja, augusztus közepén lehetett. A Perseidákat várták, mint minden évben. Csillaghulláskor felmentek Jackson környékének legmagasabb pontjára. Hugh vitte a teleszkópot, Wren pedig a sátrat. Egész éjjel ott maradtak, és figyelték az égi színjátékot. Hajnalban palacsintát reggeliztek, aztán átaludták a napot. Idén azonban Wren majdnem lemondta az egészet, hiszen Mina elhívta moziba, és megtudták, hogy Ryan is ott lesz a barátaival. Wren és Mina bonyolult tervet szőtt, hogy Wren valahogy Ryan mellé keveredhessen, és megoszthassa vele a pattogatott kukoricáját. Talán összeérne a kezük. Talán Ryan még át is karolná.

Így hát Wren majdnem lemondta a meteortúrát. Már éppen szólni akart az apjának, akit a pincében talált, egy felfújható matraccal viaskodva.

– Azt hiszem, kijár nekünk végre egy kis kényelem – magyarázta Hugh. – Nem nyomnak többé a hálózsákunk alá szorult kövek. – Felpillantott a lányára. – Mi a baj?

Wrennek nem volt szíve lemondani. Inkább felhívta Minát, és elmondta, hogy az apjával van programja. Ám végül minden a legjobban alakult, mert egy héttel később Ryan csak őt hívta moziba, és nemcsak átkarolta, de a film végén még meg is csókolta. Wren úgy érezte magát, mint egy sziporkázva szanaszét robbanó hullócsillag.

A Perseidák éjszakáján Wren és Hugh felment a szokásos táborhelyére, felállították a sátrat, előkészítették a fekhelyet, Hugh a tábortűznél virslit sütött, majd pillecukrot majszolgattak. Elhelyezték a teleszkópot, Wren tekintete pedig végigfutott az éjszakai égbolton.

– Emlékszel, amikor megmutattam neked a Betelgeuse csillagot, és te megkérdezted, hogy a csillag volt előbb, vagy a film? – kérdezte Hugh.

– De hát csak hétéves voltam – tiltakozott Wren.

Hugh felnevetett.

Wren otthagyta a teleszkópot, és elnyújtózott az apja mellett.

– Haldokló csillag, ugye?

– A Betelgeuse? Igen. Vörös óriás, és egyre csak hűl.

– Ez olyan szomorú.

Hugh elmosolyodott.

– Ha attól jobban érzed magad, elárulom, nem élünk olyan sokáig, hogy lássuk a halálát.

– Hát, ha már meg kell halni, akkor egy szupernóvazápor elég elegáns távozás.

A Betelgeuse egy nap hatalmas fényözönt generálva robban majd fel, és csillagködöt hagy maga után. Amikor pedig a por- és gázfelhő kitisztul, nem marad belőle más, csak egy apró, fehér törpecsillag. Csak a csillag magva, tűz és feszültség nélkül.

– Semmi sem tart örökké – mondta Hugh.

Wren és az apja rengeteg fehér csillagot látott a teleszkóppal. A lány azon tűnődött, hogy melyek azok, amelyeket gyermekkorában látott, de most már nincsenek ott, és hogy vajon azok a csillagok halottak-e, vagy csak túlságosan gyenge már a fényük.

Vajon csak az létezett igazán, akit hiányolnak?

Napfelkelte előtt, ahogy az égbolt hajszálnyit világosodott, Wren felült, és elállt a lélegzete. Valóságos égi szimfónia tárult elé a még sötétlő égbolton, mintha egy hatalmas kéz felrázta volna a konstellációkat, és szanaszét szórta volna őket az éjszakában.

– Néha elfelejtem, milyen gyönyörű – suttogta.

– Én is – szólt Hugh meghatottan. Amikor Wren rápillantott, az apja nem a meteorrajzást figyelte. Hanem őt.

Wren tudta, hogy volna, aki hiányolná, ha meghalna.

Könnybe lábadt a szeme. Mi lehetett olyan fontos aznap reggel, hogy nem tudott még öt percig az asztalnál maradni az apjával, és elmondani neki, mennyire szereti? Miért nem szólt neki Ryanről? Vagy arról, hogy mostanában gyakran a takaróba gabalyodva ébred, remegve az aggodalomtól, hogy soha nem tud majd beilleszkedni a középiskolai osztályába, hogy elrontja majd az érettségit, és nem tanulhat tovább?

Tavaly a születésnapjára az apja jegyet vett egy Neil deGrasse Tyson előadásra. Atlantába utaztak, hogy meghallgassák. Az asztrofizikus a sötét energiáról beszélt. A sötét energia valóságos, mérhető nyomást jelentett az univerzumban, és a tudósok még nem igazán értették, hogyan kényszeríti az univerzumot, hogy a horizontunkon túl egyre növekedjen. DeGrasse Tyson azt mondta, hogy egy nap a csillagászok majd kizárólag a Tejút csillagait tudják követni, más galaxisokat nem, mert azok addigra eltávolodnak a látókörükből. Mintha egy könyv legutolsó fejezetét leszakították volna. Lehet, hogy már most is csak részben ismerhetjük meg a történetet, és már most is vannak hiányzó fejezetek.

Nem tudjuk, hogy mit nem tudunk, mondta akkor Neil deGrasse Tyson.

És Wren most először értette meg.

Mike tiszteletes felesége, Earlene említette először George-nak, hogy gond van. Mégpedig Lil hajával. Lehetetlen volt rendben tartani.

George is észrevette már, hogy a lánya vékony szálú, göndör fürtjei itt-ott összegubancolódtak. Megpróbálta kikefélni, de a kefe beakadt a gubancos tincsekbe, a kislány pedig elsírta magát. Egy tűzforró nyári napon, amikor George éppen a templom esőcsatornáját tisztogatta, Earlene megállt a létra alatt egy pohár hideg limonádéval. George megköszönte, és amíg ivott, Earlene egyre csak azt nézte, ahogy Lil hintázik néhány gyermekkel a gyülekezetből.

– Ugyanilyen volt a haja az én egyik apróságomnak is. Kezelhetetlen volt, akárcsak ő maga – nevetett a lelkész felesége. – Esténként samponnal és sok hajbalzsammal mostam a haját, és amíg még vizes volt, befontam, hogy éjjel ne gubancolódjon össze. – Elvette az üres poharat, és George-ra mosolygott. – Aztán vigyázz, nehogy napszúrást kapj itt nekem!

Earlene mindig kedves és tapintatos volt. Ügyelt arra, hogy ha bármi észrevételt tesz, az soha ne tűnjön kritikának. George korábban nem találkozott még ilyen asszonnyal. Az anyja egyáltalán nem így beszélt, és ha a felesége csak egy kicsit jobban hasonlított volna rá, akkor George talán nem lett volna állandóan morcos.

Este, amikor megfürdette Lilt, azt mondta, most kipróbálják apa szépítő fodrászatát. Átfésülgette a kislány vizes haját, alaposan beledolgozta a kifésülő balzsamot a gubancokba, egy gubancot még le is vágott, hiszen az már kezdett rasztatinccsé alakulni. Aztán három részre választotta Lil haját, és nagy nehezen sikerült befonnia. Befőttesgumival összekötötte, aztán aludni küldte a kislányt.

Amikor Lil másnap kibontotta a fonatot, a haja úgy omlott a vállára, mint egy ragyogó vízesés.

– Apa, befonod megint? – kérdezte este.

George elment olyan szalagokat és hajgumikat venni, amelyek nem akadtak úgy Lil hajába, mint a befőttesgumi. A hajfonás egyfajta szertartássá alakult, amit naponta kétszer végeztek: George leültette a kislányt a konyhában a sámlira, odaállt mögé, megfésülte, és befonta a haját, mielőtt Lil aludni ment. Reggel kifésülte a hullámokat. Egyre jobban belejött, már tudott egyenes választékot fésülni, és copfot csinálni. Megtanulta hajcsattal összefogni Lil fürtjeit. Elment a könyvtárba, ahol ingyen használhatta az internetet, videókat nézett, hogy megtanulja, miképpen kell kontyot tűzni, francia fonatot és parkettafonást készíteni.

Vasárnaponként ragyogott a büszkeségtől, amikor a templomban az anyák újra meg újra megdicsérték Lil szépségét. Vagy amikor látta, mennyire meglepődnek, ha kiderül, hogy egyedül neveli a lányát. George egész életében azt hallgatta, hogy mindent rosszul csinál, és most végre gyógyírt kapott a sebeire. A legcsodálatosabb pedig az volt az egészben, hogy amikor csak ketten voltak, és George fésülgette Lil haját, valami varázslat vette kezdetét. George jól tudta magáról, hogy nem a szavak embere. De amikor ott állt a kislánya mögött, és a hajával bíbelődött, Lil elkezdett vele csevegni. És George válaszolt.

Mindenféle mulatságos dologról beszélgettek: melyik lenne a jobb, ha tűzoltólétra lenne a házban, amin az emeletről le lehet csúszni, vagy inkább egy úszómedence, ami tele van gyümölcszselével? Mit vennének, ha nyernének a lottón? Batman vagy Wonder Woman az erősebb? Valahogy mindkettejüknek egyszerűbb volt úgy beszélgetni, hogy közben nem kellett egymás szemébe nézni. Ez még akkor is így volt, amikor súlyosabb témák kerültek elő. Beszéltek például a lányokról, akik a templomban kicsúfolták Lilt, amiért minden vasárnap ugyanabban a ruhában jön istentiszteletre. Beszéltek arról, hogy a fiú, aki békát dugott Lil blúzába, valószínűleg csak azért csinálta, hogy végre felkeltse valahogy a figyelmét. És beszéltek Lil anyjáról is.

George alig várta a varázslatos fésülködős perceket.

Aztán egy nap, amikor Lil tizennégy éves lett, zuhanyozás után nem jött ki a konyhába. George a szobájában találta, ahogy ügyesen a saját feje mögé nyúlva éppen a haját fonta be.

– Miért várjam el, hogy te csináld meg, ha egyszer egyedül is megy? – kérdezte Lil.

George nem tudta szavakba önteni, hogy itt nem a hajfonás a fontos, hanem a meghittség. Nem tudta, miképpen magyarázza el, hogy ez a kis szertartás feloldhat olyan félelmeket is, amelyeknek a létezéséről egy kamasz maga sem tud. Nem tudta megfogalmazni, hogy amikor látta Lilt, ahogy a saját haját fonja, úgy érezte, mintha ezzel valami véget ért volna, és ettől elszorult a szíve.

Inkább nem szólt egy szót sem.

Ha Lil hagyja, hogy továbbra is ő fonja be a haját, akkor George vajon itt lenne most? Vagy talán Lil akkor tudta volna, hogy bármit mond és bármit tesz, attól soha nem lesz értéktelen az apja szemében? Tudta volna, hogy bármilyen gubancos is az élete, az apja azt is segíti majd kifésülni?

George letette a kagylót, mert megfájdult a füle. Kihangosította, és a recepcióspult előtt járkált fel-alá. De Hugh McElroy most hallgatott, és George sem beszélt. Mindketten elmerültek a gondolataikban.

– Itt van még? – kérdezte George.

– Természetesen – felelte Hugh.

És akkor valahonnan a pult mögül tüsszentést lehetett hallani.

* * *

Izzy is azonnal tüsszögni kezdett. Úgy tett, mintha valamiféle allergiás roham tört volna rá, és természetesen Oscar-díjas alakítást nyújtott. Ha sikerül elérnie, hogy George azt higgye, ő tüsszög, nem pedig valaki a szekrényben, akkor talán mindenki biztonságban lesz.

Ha a túszejtő megtalálja őket, akkor hamarosan meg is tudja, hogy Izzy hazudott. Mármint amikor kijelentette, hogy üres a szekrény.

George megpördült, odalépett a szekrényhez, és felrántotta az ajtaját.

– George? – szólt Hugh újra. Kiabálást hallott, hirtelen dulakodásra és csörömpölésre lett figyelmes. – George, mondjon valamit! – Hugh szíve a torkában dobogott. Mi a franc folyik ott?

Nyögést hallott. Valami mocorgást.

– Kelj fel! Kelj már fel! – kiabálta George.

– George, mi történik? – próbálkozott újra Hugh, de a legrosszabbra direkt nem gondolt. – Minden rendben? Történt valami?

Csattanást lehetett hallani, valaki felkiáltott, aztán Wren hangja…: Nem, nem, nem! Ne…!

Hugh szeme előtt elsötétült a világ. Megdermedt a félelemtől. Csak abban reménykedhetett, hogy sikerül lenyugtatnia a túszejtőt, mielőtt valami rettenetes dolog történik.

– George! – szólongatta. – Hadd segítsek!

– Pofa be! – mondta George, aztán csörömpölést lehetett hallani, majd megszakadt a vonal.

Délután egy

A túszejtő letette a telefont, ám Hugh mégis úgy érezte, diadalmaskodott. Megtalálta a kirakós első darabját, amire a tárgyaláshoz szüksége volt. Talán szándékosan, talán nem, mindenesetre George Goddard elárulta, miért jött aznap a Központba. Egy túsztárgyaló legfontosabb fegyvere az információ. A tudás itt valóban hatalom.

Hát nem ezt magyarázta Wrennek mindig?

Amikor Wren még általános iskolába járt, és otthonról vitt tízórait, Hugh mindig egy szendvicset, ásványvizet, egy almát és egy falatka tudást csomagolt neki. Mindennap írt valami tudományos tételt egy kis cetlire: Létezik egy bolygó, ahol üvegszilánkok hullanak eső helyett. Ha az űrben sírnál, a könnyek az arcodra tapadnának. Van a Holdon egy apró alumíniumszobrocska. Az atomok legfőképpen kitöltetlen helyekből állnak. Az embert is atomok építik fel. Ha ezekből az atomokból egyszer csak kinyomnánk a kitöltetlen helyek összességét, akkor a maradék elférne két négyzetcentiméteren. Az embernek két karja van, a Tejútnak viszont négy spirális karja.

Mennyi tény, mennyi tudás! Mégsem esett szó arról, hogyan rejtőzzön el Wren, ha túszdrámába keveredik. Vagy hogyan védje meg magát, ha fegyveres támadóval kerül szembe. Hugh persze teletömhette volna a lánya fejét ilyesmivel, hiszen a munkájából adódóan erről mindent tudott. De valami rejtélyes oknál fogva, amit most fel nem foghatott, inkább olyan tudásanyaggal traktálta, amivel egy koktélpartin lehet villogni.

A tudás hatalom. És ő védtelenül hagyta a lányát. Tehát az ő feladata volt megvédeni.

– Figyeljen csak! – szólt Hugh egy fiatal nyomozónak. – Tudja meg, mi George Goddard foglalkozása! Hogy házas-e. Hogy mennyi ideje él Mississippiben. Hogy van-e kedvenc kocsmája. Honnan van fegyvere. Van-e priusza. – A nyomozó pislogott. – Induljon már! – szólt rá Hugh.

Amikor a nő elsietett, Hugh lerogyott egy összecsukható székre, és a tenyerébe temette az arcát. Talán már késő, hogy a nővérén segítsen. Nem hibázhat. Most nem csak a szakmai hitelessége forog kockán.

A Tejútnak négy spirális karja van.

A galaxis sziluettje nem változik. De ha benne vagyunk valamiben, azt gyakran képtelenek vagyunk tisztán látni. Ha túl közel vagyunk, nem tudunk tárgyilagosak maradni.

Az orvosok ezért nem műtik a saját rokonaikat, a bírók ezért nem vállalnak olyan ügyet, amihez bármi közük van, és a túsztárgyalók ezért nem tárgyalnak olyan helyzetet, amelyben személyesen érintettek.

Le van szarva, gondolta Hugh.

Bex a hátán feküdt, a lélegzésére koncentrált, és úgy érezte, vízbe fullad, hiába is van szárazföldön. Csillagokat látott, ha levegőt vett, ha kifújta, de még akkor is, ha csak pislogott. Szédült, egyre gyengült, és a fájdalom szinte lándzsaként szúrta a mellkasát.

De legalább Wren még biztonságban volt. Bex feláldozta volna érte az életét, ha kell.

Szólnia kellett volna Hugh-nak. El kellett volna mondania az öccsének Wren kérését, meg kellett volna vele ígértetnie, nem árulja el a lányának, hogy szólt. Akkor Hugh most legalább tudná, hol vannak.

Tudná, hogy itt vannak a klinikán.

De Bex saját tapasztalatból tudta, egy apa előbb-utóbb rádöbben, hogy a kislánya már nem kislány, és ekkor valami leheletfinoman megváltozik a kapcsolatukban. Még ha ez kifelé nem is tűnik fel, még ha közel is maradnak egymáshoz, akkor is lehet érezni… Olyan ez, mint egy törött csont, ami nem jól forrt össze, vagy egy hajszálrepedés a porcelánvázán, ami alig látható, mégis folyton feltűnik. Ezért tartotta meg Wren titkát.

Bex mindig tudott titkot tartani.

Érezte, ahogy kirázza a hideg. Talán sokkot kapott? Vagy túl sok vért veszített?

Rádöbbent, hogy mindenki, aki most itt van, hozott magával egy történetet, ami ezek között a falak között ér véget. Ha a mai nap másként alakul, akkor ezekre a történetekre sem derül fény. Százféle ösvény hozhat valakit a Juniper és a Montfort sarkára. Nem kívánt terhesség; várva várt, de mégsem kihordható terhesség; fiatal lányok, akik úgy gondolják, okosan cselekszenek; és rokonok, akik falaznak nekik. Egyvalami mindnyájukban közös volt: nem akarták, hogy idehozza őket az élet, ebbe az élethelyzetbe.

Bex egyre nehezebben kapott levegőt. Megpróbálta a szekrény felé fordítani a fejét, hátha Wren valahogy kilát onnan. Rettenetes fájdalmai voltak, elhomályosult tőle a tekintete.

Megígérte magának, hogy ha innen élve kijut, ha sikerül megúsznia valahogy, akkor elmondja Hughnak az igazságot.

Mindenről.

George a pisztolyára meredt. Hogyan tovább?

Úgy képzelte a bosszúállást, mint valami filmet, amelyben a hős a saját kezébe veszi az igazságszolgáltatás jogát. Képzeletben már látta magát, ahogy fegyverrel a kezében beront a Központba, mint Stallone vagy Willis; látta, ahogy az orvos reszket, amint eltapossa; apokalipszist és pusztulást látott, majd magát, amint győztesen kilép a klinikáról, helyreállítva az igazságot.

Azt viszont nem látta, hogy mi is történik majd valójában. Hogy cseng majd a füle, amikor elsül a fegyver. Hogy vér borít el mindent, és az emberek kegyelemért könyörögnek.

George végignézett a váróban kuporgó alakokon. Az orvos megsérült. Mellette ott sürgölődött egy nővér. Egy szőke lány a hajával babrált. Egy nő az imént ölte meg a magzatát. Egy másik nő alig kapott levegőt. És erről George tehetett. Rosszul volt, ahogy nézte a szenvedését. A képzeletében hősies és szükséges cselekedet volt végezni mindenkivel, akinek bármi köze van a Központhoz. A valóságban véres romhalmaz volt az egész.

Mintha mindenki báb lett volna, marionett a félelem zsinórjain. Ha George rájuk pillantott, azonnal abbahagyták a suttogást. Nem olyan vagyok, amilyennek hisztek, akarta mondani, de ez már nem volt igaz. Pontosan olyan volt, mint amilyennek hitték.

Haragja és frusztrációja kibiztosított kézigránát. Mit tehetett volna vele? Hagyta volna, hogy őt magát tépje darabokra? Nem hagyta. Futott. Berohant az ellenség közé, és ott hajította el.

A váróban egymás mellett kuporogtak a rettegők, olyan távol George-tól, amilyen távol csak lehetett. Mintha valamit várnának tőle. Követelést, fenyegetést, magyarázatot.

Mindannyian hallották, amikor a rendőrrel beszélt. Tudták, hogy odakint van valaki, aki a megmentésükön fáradozik. A remény éles fegyver.

George-nak viszont pisztolya volt. Ha feléjük fordította, kiabáltak, remegtek, felugrottak. Figyeltek.

Fogalma sem volt, mit mondhatna.

Fel-alá kezdett járkálni. Eltökélten érkezett, de terv nélkül. Valahogy el sem tudta képzelni, hogy a bosszúhadjáratának lesznek túlélői. De azt tudta, hogyan végződik általában az ilyesmi. Leszámolással, és golyóálló felszerelésbe öltözött rendőrökkel.

Viszont George nem csak a fegyverére támaszkodhatott.

Túszai is voltak.

Wren a szekrényben átkulcsolta a térdét, és átkozta magát a lelkiismeretességéért. Ki gondolta volna, hogy a felelősségvállalás halálos is lehet?

Sodródhatott volna az eseményekkel, ahogy a legtöbb kamasz, és hagyhatta volna, hogy a helyzet olyan forró legyen közte és Ryan között, hogy már lehetetlen legyen gondolkodni és tervezni. Vehetett volna a gyógyszertárban egy csomag óvszert, vagy megmondhatta volna Ryannek, hogy vegye meg ő. De Wrennek előző évben volt egy osztálytársnője, aki teherbe esett, mégis ott maradt az iskolában, amíg aztán egyik nap a testnevelésórán el nem folyt a magzatvize. Wren kiült vele a padra, amíg meg nem érkezett a mentő. Fogta a kezét, a lány fájdalmában majdnem összeroppantotta az ujjait. Tudok tenni valamit?, kérdezte Wren, mire a lány zihálva felelt. Naná. Sose használj Trojan gumit!

Úgyhogy Ryannel inkább megbeszélték, hogyan is történjen az a bizonyos dolog. Mikor, és hol. Mivel ezekre a kérdésekre Ryan feladata volt megtalálni a megoldást, Wren úgy döntött, ő megoldja a fogamzásgátlást. Ami, mint kiderült, korántsem olyan egyszerű, ha az ember fiatalkorú, és a magánügyeit nem óhajtja kiteregetni.

Ennyit a kockázatokról. Hiába minden óvatosság, a legrosszabb akkor is megtörténhet.

Wren a nagynénjére gondolt.

Amikor Wren apja a túsztárgyalói képzésre járt, néhány napig Bex vigyázott rá, és engedte, hogy lógjon az iskolából. Azt mondta, éppen ennyi kell az egészséges fejlődéséhez. Kitettek az udvarra egy függőágyat, kényelmesen összegömbölyödtek benne, és kérdezz-felelek játékot játszottak.

Inkább szarvat növesztenél, vagy farkat?

Inkább mindig fáznál, vagy mindig meleged lenne?

Inkább bent maradnál éjszakára egy kísértetjárta elmegyógyintézetben, vagy felülnél egy meghibásodott hullámvasútra?

Inkább a pulyka töltelékét ennéd meg, vagy a szószt, pulyka nélkül?

Inkább a halálod napját vagy a módját tudnád meg?

Wren számára magától értetődtek a válaszok. Farkat, mert azt el lehet rejteni a ruha alá. Fázna, mert akkor legfeljebb jobban felöltözik. Kísértetjárta elmegyógyintézet, mert még mindig kellemesebb, ha fél, mint ha összetöri magát. Töltelék, mert az legalább finom. És inkább a halála módját szeretné tudni, mert nem szeretne folyton arra gondolni, mennyi ideje van még hátra.

Ezt az utolsó választ azért most újragondolta.

És talált egy újabb kérdést is: Meghalnál, ha ezzel megmenthetnéd valakinek az életét?

Bex ezt tette most érte?

Wren reszketett Olive mellett a szekrényben. Olive-nak citromillata volt, és nagyon kedvesnek tűnt, de elég kevés esélyük lehetett arra, hogy itt a szekrényben végig biztonságban és rejtve maradjanak.

Olive legalább idős volt. Wren tudta, hogy ez rémesen hangzik, de igaz, hiszen Olive legalább már leélte az élete javát. Wren viszont még ezernyi dolgot nem tapasztalt meg. Például a szexet, de hát ez magától értetődött. Még csak későn sem ért haza soha. Életében egyszer sem rúgott be. Soha nem kapott maximális pontot egyetlen matekdolgozatára sem, és soha nem mászta meg a jacksoni víztornyot.

Még jogosítványa sem volt. Tanulói engedélye már igen, hiszen amint betöltötte a tizenötöt, azt azonnal kérvényezte. Az apja tudta, mennyire várja már, hogy tanulhasson, és amikor Wren a születésnapja reggelén bemasírozott a konyhába, Hugh már ébren volt, mintha csak rá várt volna. Szándékosan ráérősen reggelizett, és lassan kortyolgatta a kávét, mialatt Wren türelmetlenül fészkelődött, hogy induljanak már a gyakorlópályára.

– Taníts vezetni! – kérte, amikor végre a birtokában volt a hőn áhított tanulói engedély.

– Nahát, magamtól ez eszembe sem jutott volna – vigyorgott Hugh, és a rendőrség parkolójába vitte, egészen hátra, ahol nyaranta péntek esti grillpartikat szoktak rendezni. Felállított egy akadálypályát narancssárga bójákból. Megmutatta, hogyan kell beállítani a tükröt, ellenőrizni a látószögeket, és tíz percen keresztül gyakorolták, hogyan kell parkolásból indulásba végig a féket taposva sebességet váltani.

Hugh aztán megengedte, hogy Wren a bóják között öt mérföld per óra sebességgel araszolni kezdjen.

– Amikor befordulsz, maradj minél inkább középen! – mondta. – Soha nem lehet tudni, ki van a másik oldalon.

– Értem.

– De komolyan, Wren. Jöhet onnan egy biciklista.

– Oké.

– És lehet, hogy nincs is biciklisáv, te meg bekanyarodsz, nekimész, lerepül a kerékpárról, beveri a fejét a járdaszegélybe, aztán hívhatod a mentőt, mehetsz vele a kórházba, ott kiderül, hogy meghalt, és akkor neked a családja elé kell állnod… Hiszen te okoztad…

Wren Hugh-ra meredt.

– Apa!

– Az utat figyeld!

– Ez még csak nem is út.

Hugh megadóan felemelte a kezét.

– Bocs. Fordulj balra!

Wren indexelt, és kanyarodott.

– Tudod, hogy nincs elsőbbséged.

– Nincs is itt másik autó.

– De ha kikanyarodsz valaki elé, aki egyenesen halad, akkor az beléd szalad, és még a tűzoltók sem tudnak kiszedni a roncsból. Eltörhet a bordád, átszúrhatja a szíved, és szépen, lassan elvérzel…

– Apa!

– Bocsi. Csak tudod, millió autós furikázik az utakon, akit nem ismerek, és nem bízom egyikben sem… belőled viszont csak egy van.

Wren üresbe rakta a váltót.

– Nem patkolok el autóbalesetben – ígérte.

Az apja egyenesen előrenézett, ki az ablakon. Aztán elmosolyodott. Ugyanaz a félmosoly jelent meg, amit Wren még akkor látott az arcán, amikor elmondta neki, hogy most már tud magának olvasni esténként, vagy amikor ötödikben az iskolában év végén oklevelet kapott, vagy amikor először jött le a szobájából kifestett szemmel és szájjal.

– Ajánlom is – mondta Hugh halkan.

A fegyveres beterelte az öt túszt a váróba. A recepcióspult tele volt üvegszilánkokkal. A brosúrák szanaszét szóródtak, a szőnyeget friss vérfoltok tarkították. A bejárati ajtót egy halom bútor torlaszolta el: egy dohányzóasztal, egy kisszekrény és egy kanapé. A falra erősített televízióból főzőműsor szólt.

Joy a kórteremben hagyta a táskáját és a telefonját, amikor elfutott a lövöldöző férfi elől. A neve George volt. Joy hallotta, amikor bemondja a telefonba. Éppen úgy nézett ki, mint bármelyik abortuszellenes aktivista odakint, aki rákiabált, amikor a klinikára érkezett. Joy szándékosan nem figyelt a szavaikra, de emlékezett arra, hogy az egyik férfi egy játék babát tartott a lábánál fogva fejjel lefelé, a baba hasából pedig kés állt kifelé.

Joynak műszakot kellett cserélnie a bárban, hogy el tudjon jönni a klinikára. A munkahelyén azt mondta, a családját megy meglátogatni Arkansasba. Ha egy abortuszellenes aktivista újabb potenciális áldozatot akarna megölni, biztosan egy olyan nőt választana, akinek éppen akkor volt abortusza. Ez lenne a karmikus ára annak, amit tett? Életet életért?

Feltűnne egyáltalán valakinek, ha örökre eltűnne?

– Joy, jól van? – szólította meg dr. Ward.

Joy bólintott.

– És ön?

– Túlélem. Legalábbis valószínű. – Az orvos halványan elmosolyodott a saját beszólásán. – Ne aggódjon, Joy, minden rendben lesz!

Joynak fogalma sem volt, hogy lehet dr. Ward ilyen biztos a dolgában, de értékelte, ahogyan azt is, amennyire a procedúra során figyelmes volt vele.

Ha ma meghal, csupán egy sor lesz az újságban.

Soha nem kapja meg a diplomáját.

Sosem tudja meg, milyen szerelmesnek lenni.

Sosem bizonyíthatja be, hogy lehet belőle olyan szülő, mint az ő szülei.

Hisztérikus nevetés fojtogatta. Túsz volt, kiszolgáltatva egy fegyveres őrültnek. Szó szerint mások vérében gázolt. Egy halott asszonyon kellett átlépnie, hogy leüljön ide, és talán mások is meghalnak majd a szeme láttára. Talán rá is ez a sors vár.

De legalább nem terhes.

Hogy nagy volt a baj, az enyhe kifejezés.

Izzy letérdelt Bex elé. Sikerült levennie róla a blúzt, és látta, hol hatolt át a golyó. A jobb mellén fúródott be, és a jobb lapockája fölött jött ki. Viszont Janine hiába nyomott gázt a sebre, a vérzés nem enyhült.

– Segítünk, Miz Bex – mosolygott rá Izzy.

A nő nagyon nehezen lélegzett.

– Én… nekem…

– Ne próbáljon beszélni! – szólt rá dr. Ward. – Összefoltozzuk, jobb lesz, mint újkorában. Nem ronthatok a hírnevemen.

Bex erre legalább halványan elmosolyodott. Izzy megszorította a kezét.

– Tudok valahogy…? – Janine felnézett. A kezét összekente Bex vére, és remegett az erőlködéstől, hogy megpróbálja valahogy elállítani a vérzést.

– Nem – mondta Izzy komoran. – Nem tudsz.

A telefon ismét csörgött, és mindnyájan odapillantottak. Legutóbb Izzy vette fel. A fegyveres parancsolta meg neki, miközben pisztolyt szegezett rá.

– Hagyd!

A telefon még tizenkétszer csengett ki. Izzy megszámolta.

Bex egyre lassabban, hörögve lélegzett.

– Nehezen… kapok… levegőt… – nyöszörögte.

Izzy megfogta a csuklóját, és a pulzusát figyelte. 240 szívverés percenként. Bex a tachycardia tüneteit mutatta.

– Feszülő pneumothorax lehet… légmell – mondta dr. Ward. – Ki kell vezetni a levegőt a mellkasi üregből, hogy levegőt kapjon. – Az orvos megpróbált az ép lábára támaszkodva felállni, de elveszítette az egyensúlyát, és a sérült lábára zuhant. Izzy megtámasztotta.

– Semmi szükség arra, hogy itt hősködjön!

– Traumatológusra van szükség – nézett a szemébe dr. Ward. – Úgy veszem észre, maga lesz az.

Izzy a fejét rázta.

– De hát én nem vagyok orvos.

– Az csak pár betű a neve előtt. Viszont fogadnék, hogy maga pontosan tudja, mi a teendő.

Izzy látta már, hogyan szívják le a mellkasból a levegőt. Persze mindezt kórházban, steril körülmények között, megfelelő eszközökkel. És jól tudta, hogy sürgős beavatkozás nélkül Bex nem marad sokáig életben. Ahogy a sebből a levegő a tüdő felé halad, a nyomás növekszik, a tüdő összeomlik, összenyomja a szívet, és elmozdítja a mediastinumot. Emiatt aztán a szív nem pumpál hatékonyan, és az ér, amely visszaszállítja a vért a szívbe, nem tudja ellátni a feladatát.

Bex fulladozva, köhögve kapkodta a levegőt. Rázkódott a teste az erőfeszítéstől. Izzy megragadta Janine kezét, és erősen a golyó ütötte sebre szorította. Aztán felállt, összeszedte a bátorságát.

– Ennek a nőnek orvosi ellátásra van szüksége – mondta a fegyveresnek. Az csak meredt rá. – Azt akarja, hogy meghaljon?! – Micsoda ostoba kérdés! Hát persze hogy azt akarta. Azt akarta, hogy mind meghaljanak. Ezért rontott be ide a pisztolyával. – Tudnék rajta segíteni, de ahhoz eszközöket kell hoznom a műtőből.

– Hülyének néz? Nem mehet sehová egyedül.

– Akkor jöjjön velem! – mondta kétségbeesetten Izzy.

– És hagyjam itt a többieket? – George feléjük intett. – Eszem ágában sincs. Ülj le!

– Nem – felelte Izzy ellentmondást nem tűrően.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Mit mondtál?

– Nem. – Izzy elindult George felé. A pisztoly a hasára szegeződött. Remegett a lába, de mégis odaért valahogy, és a pisztolytól néhány centire megállt. – Nem ülök le. Engedje, hogy idehozzam az eszközöket, és megmentsem ennek a nőnek az életét!

George egy végtelennek tűnő pillanatig csak bámult rá. Aztán hirtelen megragadta Joyt, és a fejéhez tartotta a fegyvert.

– Tízig számolok. Ha hülyeséget csinálsz, vagy nem jössz vissza, megölöm.

Joy kétségbeesetten felnyüszített. Bex már tátogva fuldoklott.

– Egy! – kezdte a túszejtő.

Kettő. Három.

Izzy sarkon fordult, és végigrohant a folyosón, be a műtőbe. Négy. Átkutatta a fiókokat, felrántotta a szekrények ajtaját, és találomra összeszedte, amit csak tudott, mintha valami morbid nyereményjátékban gyűjtögetné a díjakat. Öt. Összefogta a felsője szegélyét, hogy abba szórja az eszközöket… mint egy kosárba. Hat. Hét.

Visszafutott a váróba, és szanaszét szórta a padlón a kincseket.

A túszejtő elengedte Joyt, aki remegve a kanapéra rogyott, a térdét a mellkasához húzta.

– Szedd össze! – kérte Izzy Janine-t, majd lehúzta Bexről a vékony takarót. A nő szeme kitágult a félelemtől. Úgy nézett Izzyre, mint a hajótörött a biztonságos kikötőre. – Bex, tudom, hogy nem kap levegőt. Segítek. De nagyon fontos, hogy próbáljon nyugton maradni – mondta Izzy határozottan.

Janine odahozta a nővér mellé a szétszóródott eszközöket: gézt, csöveket, 15-ös szikét, egy Kelly érfogó csipeszt, egy horgas csipeszt és egy kaparókanalat.

Izzynek nagy gyakorlata volt abban, hogy pusztán csak leleményességgel oldjon meg nehéz helyzeteket. Ha elromlott a tűzhely, tábortűznél is lehetett vizet melegíteni egy kannában, és tükörtojás helyett a gőzben párolt tojás sem rossz. Ha nincs tej a gabonapehelyhez, vízzel is finom. Ha a cipő talpa kilyukadt, kartonpapírból kiváló talpbetét készíthető. Aki szegénységben nő fel, az legalább megtanulja, hogy megfelelő fifikával minden megoldható.

Izzy a kezébe vett egy 22-es tűt. Látott már tűvel megoldott légtelenítést, de akkor nagyobb méretű eszközt használtak. Ez nagyon vékony volt, lidokaininjekció beadásához való. Nem volt elég hosszú és erős, hogy kiengedje a Bex mellkasában felgyülemlő levegőt.

– Nem fog menni – figyelmeztette dr. Ward. – Csövet kell bevezetni.

Izzy Bex fölött az orvosra nézett, és bólintott.

Kihúzta a csövet a steril csomagolásból. Érfogó csipeszt vett elő, aztán megfogta a szikét. Arra gondolt, bárcsak eszébe jutott volna, hogy sebfertőtlenítőt vagy alkoholt is hozzon, de meg kellett elégednie azzal, ami a rendelkezésre állt. Felemelte Bex jobb karját, megtalálta a negyedik és az ötödik borda között a helyet, majd tétovázni kezdett.

Attól még, hogy látta, miként zajlik egy ilyen műtét, nem volt végzettsége ahhoz, hogy végre is hajtsa ezt a műveletet.

– Csinálja! – sürgette dr. Ward. – Vágja már!

Izzy visszafojtotta a lélegzetét, majd átvágta Bex bőrét. Vékony vércsík követte a szikét. Izzy a mutatóujjával benyúlt a résbe, megtalálta a mellkas falát, és megpróbálta függetleníteni magát Bex sikolyaitól. Másik kezével szorosan markolta az érfogót, amit átbújtatott a vágáson.

– Erősen kell nyomnia! – mondta dr. Ward.

Izzy bólintott, és a borda fölé manőverezte az érfogót, aztán egy pukkanó hang kíséretében átszakította a mellkas falát. Azonnal kiszabadult a levegő, és ömleni kezdett a vér. Bex zihált. Végre tudott lélegezni.

Nemcsak pneumothorax, hanem hemothorax volt. Nem levegő töltötte ki az üreget, hanem vér.

Izzy a fogót forgatva kiszélesítette a nyílást a mellkas falán. Mutatóujjával érezte Bex tüdejét, mint egy léggömböt, ahogy nőtt és zsugorodott. Kihúzta az érfogót, és nyitva tartotta, nehogy véletlenül felsértse a tüdőt. Az ujját továbbra is a mellkasüregben tartotta, szívócsövet vezetett a bemetszésbe, csak ezután húzta ki.

Nem talált semmit, amivel a csövet rögzíthette volna, és a varráshoz sem volt eszköze. Így hát a műanyag zacskót használta, amiből a csövet kivette. Azzal tapasztotta le. Dr. Ward letépett két darabot a leukoplasztból, amivel Izzy a szorítókötését rögzítette, azzal aztán sikerült odaragasztani.

– Miss Izzy, ha nem ismerném, azt gondolnám, maga sürgősségi sebész – mondta elismerően.

A szívócső jól működött, kivezette a vért, ami lassú cseppekben a padlóra hullt. Izzy törülközőt csavart köré, de tudta, hogy célszerűbb lenne egy tartály, hiszen akkor figyelemmel kísérhetné, hogy Bex pontosan mennyi vért is veszít. Vérátömlesztés nélkül biztosan nem marad sokáig életben.

Izzy érezte, hogy valaki megragadja a vállát. Megfordult. A túszejtő állt mögötte, egy szemeteskosárral a kezében.

– Pakolj ide! – mondta, majd a használt orvosi eszközök felé biccentett.

Izzy a szemetesbe dobta a tűt, a horgas csipeszt, a véres érfogó csipeszt, és a többi eszközt is, amit nem használt.

– Ennyi? – kérdezte a férfi.

A nővér bólintott.

George intett a pisztollyal, hogy lépjen hátra, mert látni akarja. Amikor nyugtázta, hogy valóban nem maradt elöl semmiféle eszköz, odébb lépett, és a szemetest a recepciós pultja mögé tette.

Bex megragadta Izzy kezét.

– Köszönöm – mormogta, aztán addig húzta a nővér kezét, amíg az odahajolt hozzá.

Bex hangja halk volt, szinte fohászkodott. Mentse meg az unokahúgom!

Izzy eltávolodott, majd a szemébe nézett. Bólintott.

Aztán sokáig babrált a leukoplaszttal, és a másik keze Bex csípője alatt megtalálta a szikét, amit oda dugott el, miután a vágást ejtette. Közelebb hajolt, a kezét úgy kulcsolta össze, hogy csak Bex és ő láthassa, ahogy előveszi a kis pengét, és a melltartójába rejti, a kórházi egyenruha alá.

Hugh ugyan elrendelte, hogy a rendőrség ürítse ki a közvetlen környéket, mégis voltak, akik hátramaradtak. Néhány újságíró ostobaságból vagy szenzációt remélve nem volt hajlandó távozni. Bámészkodók készítettek felvételeket a telefonjukkal, hogy a közösségi oldalakra kiposztolják őket. És volt még néhány abortuszellenes aktivista is, bár ők biztonságosabb távolságba vonultak, és körbeállva imádkoztak. Ahol korábban sorakoztak, ott most csak hitvallásuk romjai maradtak: egy transzparens AZ ABORTUSZ GYILKOSSÁG felirattal, valamint piros festékkel összekent, eldobott játék babák. Kicsavart végtagjaikkal ezek úgy hevertek a betonon, mint egy morbid gyilkosság áldozatai.

Hugh nem is emlékezett már, mikor hívtak utoljára rendőrt a Központhoz. A klinika alkalmazottai évek óta tudomásul vették az aktivisták jelenlétét. Olyanok voltak, mint két különálló égitest egy naprendszerben, ahol a pályájuk néha keresztezi egymást, de soha nem tudnak együtt keringeni. Mindkét fél nagy nehezen elismerte, hogy a másik némi tiszteletet érdemel, amiért nap mint nap folytatja, és teszi azt, amiről úgy gondolja, hogy a dolga. A tüntetés többnyire erőszakmentes és civilizált volt.

Kivéve most. Ez Hughnak rögtön feltűnt.

Az aktivisták mindnyájan meglepődtek, Hugh pedig ösztönösen bajt szimatolt. Megfordult, és éppen meglátta, ahogy egy fiatal, rózsaszínű hajú nő ront be a szenteskedő kis körbe. Hugh egy órával korábban kihallgatta a lányt, aki a Központ alkalmazottja volt. Sikerült elmenekülnie, amikor a lövöldözés elkezdődött, sőt ő hívta ki a rendőrséget meg a mentőt. Rachel. Most ott állt szemtől szembe az egyik aktivistával, egy magas, testes, ősz hajú férfival.

– Kérem! – szólította meg a férfi. – Jöjjön! Imádkozzon velünk!

Hugh figyelte, ahogy a nő megböki az ősz férfi mellkasát.

– Allen, ne merészeljen úgy tenni, mintha ez nem a maga hibája lenne!

A férfi kissé meglepődött, hogy név szerint ismerik őt.

– A lövöldöző nem a mieink közül való – felelte.

– Hogy háríthat egy ekkora baromsággal? – háborgott a nő. – Ha a magafajták nem hordanának össze mindenféle ostobaságot, akkor azok ott nem is léteznének.

Hugh előrelépett.

– Itt vészhelyzet van. Túsztárgyalás folyik. Távozzanak!

– Nem mehetek el – zokogott fel Rachel. – Tudnom kell, hogy odabent mindenki biztonságban van.

– Ezért imádkozunk. Van bent egy magzatvédő – szólt Allen.

Hugh a hajába túrt.

– Azt vesszük észre!

Az aktivista megrázta a fejét.

– Egy másik – magyarázta. – Egy nő. Egy túsz.

Amikor középiskolában Janine-nek a Roe kontra Wade esetről kellett érvekkel alátámasztva állást foglalnia egy vitában, ő amellett érvelt, hogy vonják vissza. Remegő térddel állt ki, és elmondta, hogy az abortusz életeket követel. A nők önrendelkezési jogainak pártján álló tanárnő szerint Janine elveszítette a vitát. De utána egy Holly nevű lány odament hozzá, és megkérdezte, mit csinál szombat reggel. És Janine azon a szombati napon karon fogva állt egy mérföldnyi hosszúságú életvédő láncban két ismeretlen emberrel, akik ugyanabba a gyülekezetbe jártak, mint Holly.

Az évek során Janine-t semmi nem tántorította el a meggyőződéstől, vagyis attól, hogy az élet a fogantatással kezdődik. Mégis általában titokban tartotta a nézeteit, mert amint az emberről kiderül, hogy magzatvédő, máris úgy tekintenek rá, mintha ostoba lenne, vagy valami szekta tagja. Vagy azzal érveltek, hogy az abortuszt ők is ellenzik személy szerint, de támogatják a nők döntési jogát. Ez olyan volt, mintha valaki azt mondaná, hogy én soha nem bántalmaznám a gyerekem, de nem szólok a szomszédra, hogy ne verje a fiát.

Janine mindig ennél az igazságnál kötött ki. Ez hozta ide Mississippibe, hogy Allennel dolgozzon. Közel jártak a célhoz… már csak egyetlen klinikát kellett megszüntetni, hogy az államban ne maradjon abortuszt végző intézmény.

Kedvelte a többi aktivistát. Allen mellett ott volt Margaret, akinek cerebrális parézise volt, és a rózsafüzért morzsolta, amikor a páciensek elmentek mellette. Ott volt az egyetemi professzor. Ott volt Ethel és Wanda, akik áldáscsomagocskát nyújtottak át a klinikára igyekvő nőknek.

Allen ötlete volt, hogy Janine, a legfiatalabb aktivista indítson videóblogot, amelyben elmagyarázza a mai fiatalok, a kétezres évek szülöttei nézőpontjából, miért gyilkosság az abortusz. Az első résznek azt a címet találták ki, hogy Az abortuszgyárban.

Janine személyesen akarta kideríteni, mi a valóság. De erre nem számított.

Majdnem elhányta magát, amikor Izzy, a nővér Bex húsába vágott. Érzéstelenítés nélkül. És Bex eszméleténél volt. A szike nyomán a seb tátongó, vörös, haragos szájként kiáltott.

Janine Izzy karjára meredt. Könyékig véres volt, miközben egy sebesült nő mellkasában vájkált. Janine elveszítette a fejét. Csapdában volt, egy fegyveres túszejtő hatalmában, aki nem is tudta, hogy az egyik túsza ugyanannyira felháborítónak tartja az abortuszt, mint ő maga.

Izzy felnézett, és látta, hogy Janine a falnak dől, nehogy összerogyjon.

– Úgy érzed, el fogsz ájulni? – kérdezte.

Janine alig hallotta a saját hangját. Olyan volt, mint amikor a jegyszedő motyog a zakatoló vonaton. Ki kell jutnom innen! Izzy nyugalmat sugározva átkarolta a vállát.

– Ki kell jutnom innen! – monda Janine egyre határozottabban.

– Lélegezz mélyeket! – mondta Izzy, és a hangja figyelmeztető volt. A fegyveresre villantotta a szemét, aki megfordult, és őket bámulta.

– Nem! – Janine elhúzódott, és elindult a fegyveres felé, aki derékmagasságban tartott pisztolyt szegezett rá. – Uram, elnézést, de én nem tartozom közéjük – mosolygott rá Janine.

– Húzz vissza a helyedre! – förmedt rá a fegyveres.

– Én olyan vagyok, mint maga, nem olyan, mint ők. Nem páciens vagyok. Azért jöttem ide, hogy… Hát, ez hosszú történet. – A hajába túrt, lekerült róla a szőke paróka. Alatta rövidre vágott, barna haj volt. – Véleményem szerint az abortusz bűn. Itt gyermekeket gyilkolnak, és megérdemlik, hogy… megérdemlik, hogy… – Janine körbepillantott, és észrevette, hogy a váróban mindenki döbbenten mered rá. – Kérem, engedjen el! – könyörgött.

– Hallgass! – parancsolt rá a férfi.

– Megígérem, nem fogok…

– Ne járjon a szád…

– Meg fogom mondani nekik, hogy maga értelmes ember. Jó ember. Jószívű, és a magzatok érdekeit próbálja képviselni. – Janine felbátorodva közelebb lépett. – Maga és én ugyanazon az oldalon állunk…

Aztán látta, hogy a pisztoly felemelkedik. Majd minden elsötétül.

Senki nem próbált meg segíteni a lánynak, amikor a túszejtő fejbe ütötte a pisztollyal. Louie arra gondolt, hogy akkor is fütyült volna a hippokratészi esküre, ha nem akadályozza a mozgásban a sérülése.

A lány nyilván azért jött, hogy kelepcébe csalja őket. Az aktivisták évek óra beszivárognak a klinikákra, hogy bizonyítékokat találjanak a mítoszra, amely szerint a magzatok testrészeit eladják, a klinika dolgozói pedig rákényszerítik a nőket, hogy vetessék el előrehaladott állapotban lévő magzatukat. Hogy ez hová vezetett? Hittek nekik… de annyira, hogy az már erőszakhoz vezetett. Colorado államban egy férfi egy családtervezési tanácsadó központban lövöldözött, mert biztos volt abban, hogy odabent csecsemők szerveit és szöveteit árusítják.

Ki tudja, miféle hazugság hozta most ide ezt a lövöldözőt?

Louie az összes tüntetőt ismerte. Mississippiben túl sok sötét útszakasz volt, ahonnan le lehet szorítani a kocsiját egy szennyvízelvezetőbe, ahogy azt régen a polgárjogi aktivistákkal tették. Allen nemrég megdicsérte a frizuráját. Wanda hétfőnként fánkot hozott a dolgozóknak. Raynaud, aki testrészek fotóival tarkított transzparenst hordozott, senkinek nem nézett a szemébe. Marknak tüdőtágulása volt, keddenként jelent meg, a járókeretére támaszkodott, és oxigéntartályt húzott maga után. Ethel apró cipőcskéket és sapkákat horgolt, ezeket tette az áldáscsomagocskákba. Egyszer karácsonyra Louie-nak is kötött egy pár kesztyűt.

Voltak kínosabb akciók is: néhány aktivista lefotózta a parkolóban álló járművek rendszámtábláját, amit aztán kiposztolt az internetre, hogy a tulajdonosokat zaklatásnak tegye ki. Geocélzott hirdetési beállítást készítettek, hogy amikor valaki a klinika közelébe ér, a telefonján a böngészőt elárassza az abortuszellenes hirdetések özöne. (Amikor Louie a munkahelyén bejelentkezett a Facebookra, egy felugró ablakban üzenet jelent meg, amelyben arra kérik, hogy ne szakíttassa meg a terhességét.) Davis, a fiatal lelkész odaállt az érkező kocsik elé, és fennhangon a pokol tüzéről prédikált. Rusty tiszteletes, a Mentsük Meg Amerikát mozgalom oszlopos tagja néhány hónapja egy rozoga Volkswagen busszal ideutazott Wichitából a követőivel, akiket valóságos ostromra tüzelt harsány szónoklataival és csörgőkígyó-tekintetű szemével.

Néha újoncok is megjelentek. Előző év márciusában egy keresztény főiskola diákjai Mississippibe utaztak a tavaszi szünetre. Az üde arcú, fiatal tanulók a klinika előtt tartottak tiltakozó tábort egész héten. Egy férfi vicsorgó pitbullal állta el a páciensek útját néhány napig, de amilyen hirtelen jött, olyan hirtelen el is tűnt. Szintén tavaly egy őrült aktivista betört a rendelőbe, és odaláncolta magát egy ultrahangkészülékhez. Nem tudta, hogy a készülék hordozható, és kerekeken gurítják a vizsgálókba, úgyhogy meglepődött, amikor ultrahangostul kigurították az épületből, és átadták a rendőrségnek. Most pedig itt volt Janine.

A parókája nélkül Louie felismerte az aktivistalányt. Szinte el sem hitte, hogy ennyi ideig ült vele egy váróban, és nem ismert rá. Ostobának érezte magát. És persze védtelennek.

Amikor Louie kisfiú volt, Miss Essie gyakran jött látogatóba, és ilyenkor az udvarukon üldögélve szidta a templomi nőegylet vezetőjét. Aztán vasárnaponként úgy hízelgett neki, hogy éppen csak a tenyeréből nem etette. Mégiscsak a mi kutyánk kölyke, mondogatta, amikor nagyanyó korholta a kétszínűségéért.

Találj magadnak olyan társaságot, ahol nincsenek fenntartásaid, vitázott mindig nagyanyó.

Louie persze megértette, hogy ez a fiatal lány a saját bőrét akarta menteni. De visszaütött a próbálkozása. Amikor magához tér, vajon bocsánatot kér majd azoktól, akik végső kétségbeesésükben jöttek ide? Bocsánatot kér Izzytől és tőle, akik szembeszálltak a politikai nyomással, és igen, az erőszakkal is, hogy ezeknek a nőknek megadják a lehetőséget?

Vonitától, a klinika tulajdonosától ezerszer is bocsánatot kérhetne, akkor sem hozhatná vissza őt az élők sorába.

A Louie mellé keveredő abortuszellenes aktivistalány bizonyára meglepődne, ha megtudná, hogy nem ő az első magzatvédő, aki beteszi a lábát a Központba. Dr. Ward több aktivista számára is végzett már terhességmegszakítást.

Egyetlen olyan kollégát sem ismert, akinek ne lett volna soha egyetlen magzatvédő aktivista páciense sem. Ezek a nők váltig állították, hogy az élet szent, a magzat élete főként szent, de csak addig ragaszkodtak a meggyőződésükhöz, amíg az a kis élet nem bennük fejlődött, és nem az ő életüket forgatta fel. Akkor eljöttek, és azt mondták, az ő esetük más, mint a többieké. Vagy a lányukat hozták el, és azt mondták, az ő esete természetesen más kategóriába sorolható. Louie legszívesebben rámutatott volna, hogy aki ide bejön, annak az esete mindig, de mindig más, mint a többieké. Persze soha nem tett ilyet.

Ha ezek a nők sírva fakadtak a műtőasztalon, mert soha nem gondolták volna, hogy velük is megtörténhet az, ami ellen egész életükben harcoltak, hát Louie nem szólt rájuk, hogy álszentek. Bárki meg tudja magyarázni a cselekedeteit. Louie remélte, hogy az empátia, az együttérzés magva talán kisarjad, és terjedni kezd.

Néhány nappal az abortuszuk után ugyanezek a nők ismét gyilkosnak nevezték, amikor a kocsijából kiszállva a munkahelyére sietett. Louie nem tartotta őket hazugnak. Megértette, miért fontos nekik, hogy visszatérjenek a szerephez, amivel a köreikben mindenki azonosítja őket.

Így hát amikor abortuszellenes aktivisták kerültek Louie Ward keze alá, hogy megszakíttassák a terhességüket, dr. Ward csupán három szót mondott:

Csússzon lejjebb, kérem!

Milyen egyszerű megoldás, gondolta keserűen Joy. Tisztázni akarunk egy megosztó kérdést? Dobjuk az ellenérdekelt feleket egy túszdráma kellős közepébe, és máris könnyebb lesz.

Lenézett a mellette eszméletlenül fekvő szenvedő nőre. Soha eszébe nem jutott volna, hogy egy magzatvédő aktivista is lehet. Ha tudta volna, vajon szóba áll vele egyáltalán?

Így működik a karma. Elvégre Janine nem azért volt itt, mert eltévedt, ahogy Joy tette korábban.

Joy előző nap egy másik klinikára ment tévedésből. Az is narancssárga volt, akárcsak a Központ. És mindössze egy sarokra volt tőle. Még a táblán is az állt, hogy NŐI EGÉSZSÉGKÖZPONT, mintha szándékosan akarnák összezavarni a pácienseket.

A váró tele volt különféle korú magzatokat ábrázoló poszterekkel: HATHETES VAGYOK, ÉS MÁR VAN KÖRMÖM! TÍZHETES VAGYOK, MÁR TUDOM FORGATNI A FEJEM, ÉS RÁNCOLOM A HOMLOKOM. TIZENHÉT HETES VAGYOK, ÉS KÉPZELD, ÁLMODTAM VALAMIT. Joy különösen kegyetlennek érezte ezeket a posztereket, de arra gondolt, hogy talán így próbálják meg kiszűrni a bizonytalanokat. Lehunyta a szemét, hogy ne kelljen látnia.

Szólították, majd egy mosolygós, sötétbarna hajú nő egy vizsgálóba vezette. Fehér köpeny volt rajta, a szíve fölé kacskaringós betűkkel hímezték a nevét: Maria.

– Akkor kezdjük talán egy ultrahanggal! – lelkendezett Maria, és Joynak feltűnt, hogy úgy beszél, mintha minden mondata végére külön felkiáltójelet tenne. – Lássuk, hol tart a kisbaba!

A vizsgálóasztalon Joy figyelte, ahogy Maria szétkeni a gélt a hasán, aztán körbemozgatja rajta a készüléket. – Nézzük csak, micsoda kis tünemény! – kiáltott fel, és Joy felé fordította a képernyőt. Egy teljesen kifejlett, dundi, apró baba tűnt fel a fekete-fehér felvételen.

Joy már tájékozódott az internetről, és jól tudta, hogy a tizenöt hetes magzata akkora, mint egy alma, vagyis körülbelül tízcentis lehet. De a képernyőn a gyerek az ujját szopta, haja volt és szemöldöke, még körme is. Szinte úgy tűnt, kúszni-mászni is tud. Joy a képernyőre meredt, és észrevette, hogy a magzat mozdulatai, rezdülései ismétlődnek. Felvételről ment.

Joy megköszörülte a torkát.

– Azt hiszem, itt valami félreértés lesz – mondta. – Terhességmegszakításért vagyok itt.

– Ugye tudja, hogy abortusz után valószínűleg soha többet nem lehet gyereke? Már, ha egyáltalán túléli – felelte Maria, majd folytatta. – Jár templomba? És a párja? – Még a kérdései is lelkesen peregtek. – Engedje be a szívébe Jézust! Ő nem akarja, hogy elvetesse a gyermekét.

Joy már teljesen össze volt zavarodva.

– Azt hiszem, tévedtem.

Maria megragadta a karját.

– Jaj, de örülök, hogy ezt mondja. Tudunk magának segíteni, Joy. Magának és a gyermekének. Egyengethetjük az örökbefogadás útját is.

Joy kezdett gyanakodni.

– Ezen… gondolkodnom kell – mondta, majd lehajtotta a blúzát, és felült.

Maria ragyogott.

– Nem kell elsietnie.

Ez is hazugság volt. Joy pontosan tudta, hogy négy napja van, utána már nem legális az abortusz Mississippi államban.

Zihálva kisietett az utcára, akkor pillantotta meg az igazi Központot a túloldalon. Átszaladt a kiáltozó aktivisták között, és vehemensen becsöngetett. Az ajtó kinyílt, Joy sietve belépett.

– Ez a Központ? – kérdezte a recepcióspult mögött ülő nőtől. – Egészen biztos? – faggatta tovább, amikor a nő bólintott.

– Hogyne lenne biztos. Én vagyok a klinika tulajdonosa. Időpontra érkezett?

A nő névtábláján a VONITA név szerepelt. Amikor Joy elnézést kért a késésért, Vonita rögtön tudta az okát.

– A nyavalyás anyasági krízisközpont – mondta. – Már elnézést. Olyanok, mint a gyom. Minden abortuszklinika mellett előbukkannak, és szándékosan összezavarják a pácienseket.

– Gyanítom, hogy kuruzslók.

– Biztosan azok – felelte Vonita. – Az állam minket valóságos akadályverseny elé állít, hogy egyáltalán működhessünk, de ezeket felül sem vizsgálják. Ugye, azt mondták, hogy itt, a klinikán nincsenek képzett orvosaink. És hogy maga el fog vérezni. – Megrázta a fejét. – Nagyobb a valószínűsége, hogy elüti a zebrán egy busz, mint hogy egy terhességmegszakítás komplikációiba haljon bele.

És még nagyobb a valószínűsége, hogy abba hal bele, ha beszivárog egy abortuszklinikára, hogy valami erkölcsi küldetés nevében cselekedjen.

Joy ekkor ébredt rá arra, hogy Janine megkapta, amit akart. Nem éppen úgy, ahogy elképzelte, de a klinika nagy valószínűséggel hosszabb időre, vagy végleg bezárja kapuit. Vonita, a tulajdonos életét veszítette. Ki lenne hajlandó ezek után idejönni? Mi történik majd azokkal a nőkkel, akik Joyhoz hasonlóan a tizenötödik hétben voltak, és az utána következő néhány nap valamelyikén kaptak időpontot?

Joy rápillantott az ájultan fekvő Janine-re. Igen, ez is csak azt mutatja, hogy rosszat cselekedni nem lehet jól.

Jobb inkább meg sem próbálni.

Ahogy lassan Janine mellé térdelt a szőnyegre, érezte a többiek tekintetét.

Milyen különös! Egy hazug ember fejét az ölében tartani éppen ugyanolyan, mint bárki másét.

Olive arra gondolt, hogy a sötétben rejtőzni bizonyos szempontból még nehezebb, mint odakint várni a többiekkel. Hallotta a beszélgetéseket, a lépteket, a puffanásokat. Tudta, mikor dühös a lövöldöző, és tudta, hogy mikor ért valakit erős fájdalom. De mivel nem látta a saját szemével, elképzelte, hogy vajon mi történhetett. És erős képzelőereje biztosan sokkal rosszabb képet jelzett annál, mint amilyen maga a valóság lehetett.

Ugye?

Wren megremegett mellette.

– Gondolja, hogy megölte?

Nem volt kérdés, kiről van szó. A nő, aki meggyilkolt gyermekekről fecsegett, egy tompa puffanás után elhallgatott.

– Nem lőtt rá – suttogta Olive.

– Attól még egyáltalán nem biztos, hogy él.

– Az agy sok mindenre képes – mondta Olive. – De képtelen megkülönböztetni azt, ami a valóságban történik, attól, amit elképzelünk. Ezért ijedünk meg, ha félelmetes filmet nézünk. És ezért sírunk Nicholas Sparks könyvein.

– Kinek a könyvein?

– Mindegy.

– Úgy beszél, mint egy tanárnő – jegyezte meg Wren.

– Beismerem a bűnösségem – felelte Olive. – Főiskolai tanár voltam.

A nőre gondolt, aki előbb fennhangon bizonygatta, hogy ő nem tartozik ide. Ezt Olive is mondhatta volna. A Központ a termékenységgel kapcsolatos döntések színhelye volt, és Olive-nak már semmi köze nem volt ehhez a kérdéskörhöz. Mégsem jutott volna eszébe kockára tenni Wren életét azzal, hogy kitárja a szekrényajtót, és előugrik, hogy mentse a saját bőrét.

– Ha meghalok, az iskolában emlékhelyet csinálnak – suttogta Wren. – Olive odafordult. – Virágokat tesznek a szekrényem elé, és posztereket raknak fel, hogy NYUGODJ BÉKÉBEN, aztán kiteszik a dilis fotóimat. Például az iskolai zaklatás elleni rendezvényen az arcfestéses képet, vagy a halloweenbulisat, amikor Supergirl-jelmezt vettem fel. Tavaly egy leukémiás lány meghalt az iskolámban, onnan tudom – folytatta Wren halkan. – Mindenki úgy tesz majd, mintha rettenetesen hiányoznék, pedig nem is ismertek.

Olive megfogta a kezét.

– Nem halsz meg – mondta, és erősen magához ölelte.

Wren telefonja ebben a pillanatban rezgett egyet, mintha helyeselné a biztatást.

JÓL VAGY? – írta Hugh.

Megjelent a válaszbuborék és a három pont, amely jelezte, hogy valaki éppen ír. Hugh végre fellélegzett.

Valaki kiabált, aztán puffanást hallottam, most meg csend van.

Hugh azon gondolkodott, vajon hány nő lehet odabent a lányán és a nővérén kívül.

Tudta, hogy minden túszért felelős, de igazság szerint csak Bexre és Wrenre gondolt.

Bex hogy van? – írta.

??? Nem tudom.

Amikor Hugh gyermekkorában elment valahová iskola után, Bex mindig ragaszkodott ahhoz, hogy felhívja, ha odaért. Hugh utálta, és rettenetes lúzernek érezte magát emiatt. Aztán megszületett Wren, és ő is megismerte, milyen aggódni minden egyes percben, amikor az ember szerette nem lehet ott mellette. Akkor értette meg Bexet. Néha nem azért ragaszkodunk túl erősen valakihez, hogy a másikat óvjuk… hanem azért, hogy magunkat védjük.

Hugh a telefonjára meredt, mintha így adhatna Wrennek bátorságot, erőt és reményt. Őrizd meg a nyugalmadat, írta.

Papa, félek, írta vissza Wren.

Már régen nem szólította papának.

Amikor Wren kicsi volt, Hugh egyszer azon kapta, hogy citrommal dörzsöli az arcát, hátha lejönnek a szeplői. Csupa pötty az arcom, mondta a kislány. Csúnya vagyok.

Gyönyörű vagy, felelte Hugh. Nem pöttyök azok, hanem konstellációk.

Wren volt számára az univerzum.

Szülőnek lenni olyan, mint szappanbuborékot tartani a kezedben, amit óvni kell, miközben ejtőernyővel kiugrasz egy gépből, megmászol egy hegyláncot, majd háborúba mész. El akarod rejteni, hogy biztonságban tudhasd, ne érje természeti csapás, erőszak, előítélet és gonoszság, de persze mindez lehetetlen küldetés. Állandó rettegésben élsz, hogy kipukkad a buborék, vagy hogy te magad teszel kárt benne. És tudod, hogy ha az a buborék eltűnik, te is semmivé válsz.

Hugh eltűnődött, hogy a nők a Központban talán másként gondolkodnak erről.

Aztán tovább tűnődött, és arra jutott, hogy pontosan így gondolják ők is.

Itt vagyok, írta Wrennek, és remélte, hogy ennyi elég.

Beth rámeredt az ismeretlen férfira, aki a kórtermében állt. Zsaru. Nem az ajtón kívül, hanem bent. Őt figyelte. Kurvára hátborzongató volt. Mintha nem lett volna elég, hogy a lány kezét az ágyrácshoz bilincselték.

Azt kívánta, bárcsak mellette lenne az apja. Bárcsak üzenetet küldhetne neki, megbocsátásért könyöröghetne, sírhatna. De a rendőrség a telefonját is elvette. Hol lehet most? A kórház büféjében? Vagy kiment sétálni? Vagy beült a kocsijába, és a rettenetes szavak járnak az eszében, amiket egymás fejéhez vágtak? Beth tudta, hogy ha láthatná, ha beszélhetne vele, akkor be tudná bizonyítani neki, hogy semmi sem változott; hogy még mindig ugyanúgy szüksége van rá, sőt, jobban, mint eddig. Ha úgy akarja, egész hónapban ott lesz vele a templomban, és bűnbocsánatért imádkozik. Megtesz bármit, hogy minden olyan legyen, mint régen.

Amikor nyílt az ajtó, Beth reménykedve megfordult. De nem az apja érkezett, hanem egy ismeretlen, sötét hajú, öltönyös férfi. Egy jegyzőkönyvvezető követte, aki a radiátor mellett, a sarokban állította fel a gépét.

– Üdvözlöm, Beth – mondta a férfi. – Willie Cork vagyok, a megyei bíróság helyettes főügyésze. Hogy van?

A lány a férfiról a rendőrre nézett, aztán a jegyzőkönyvvezetőre, aki nő volt. Amikor Bethnek kiskorában házon kívül pisilnie kellett, az apja mindig megkért egy hölgyet, hogy kísérje el a kislányt a női mosdóba. És mindig azt mondta, hogy ha valaha bajba jut, akkor találjon valakit, aki jó anyának tűnik, és tőle kérjen segítséget.

Beth most döbbent rá arra, hogy ő maga nem tartozik ebbe a kategóriába.

Talán ez a férfi az ügyvédje. Kért ügyvédet, bár nem tudta, hogy is működik az ilyesmi.

– Jó napot! – mondta halkan, mire kivágódott az ajtó, és egy kisebbfajta ciklon zúdult be rajta. Apró, fekete nő volt, csak úgy vibrált körülötte a levegő.

– Willie, maga arrogáns fehér férfiként azt gondolja, mindent megtehet, de azért ennyire maga sem ostoba. Tudja, hogy nem beszélhet a védencemmel, kizárólag a jelenlétemben.

– Nocsak, micsoda kedves fogadtatás, ügyvédnő – dörmögte a helyettes főügyész. – Gondolom, hiányolt.

– Magából a kevés is sok, Willie. Mint az arzén, vagy az atombomba. – A nő az ágyra pillantott. – Mandy DuVille vagyok, a kijelölt ügyvéd. Te meg Beth, igaz?

A lány bólintott.

– Oké, Beth. Senkihez ne szólj egy szót sem, ha nem vagyok itt, érted? – DuVille az ügyész felé fordult. – Maga egyébként mit keres itt? Nincs fontosabb dolga? Szerezhetne fiktív szavazókat, vagy átrajzolhatná a választókerületek térképét, mielőtt ismét indul…

– Raymond rendőrtiszt hívott, és igaza volt – felelte Willie Cork. – Ilyen rettenetes esetet egész ügyészi pályafutásom alatt nem láttam, pedig jó ideje szolgálom már az igazságot. Egy órán belül kiadták a letartóztatási parancsot.

Mandy az ajtóban álló rendőrre sandított.

– Nathan! – üdvözölte.

– Üdv, tesó – felelte a rendőr.

Az ügyész Mandy kezébe nyomott egy aktát.

– Jó szórakozást! – mondta. Beth ügyvédje kinyitotta a mappát, és gyorsan átfutotta a papírokat.

– Abortusz saját kezűleg – olvasta. – Tabletták? – Az ügyvédnő becsukta a mappát, és a lány kezére pillantott, amit kényelmetlenül az ágyhoz bilincseltek. – Muszáj volt ezt? Hiszen ez egy gyerek. Ötven kiló sincs, vasággyal együtt.

– Ez a nő egy gyilkos – felelte az ügyész.

– Állítólag!

Beth egyikükről a másikukra nézett. Olyan érzése volt, mintha teniszeznének, és ő lenne a labda, ami oda-vissza pattog közöttük. Fészkelődött, miközben a csuklóján megcsörrent a bilincs.

– De én nem…

– Egy szót se! – vágott a szavába hangosan Mandy, majd felemelte a kezét. – Nathan, bizalmasan szeretnék beszélni a védencemmel. Csak egy pillanat… Súghatok neki valamit?

– Nem Nathan, hanem Raymond rendőrtiszt, és nem, semmi suttogás. Legalább fél méter távolság maradjon az ágytól.

Az ügyvédnő elfintorodott.

– Beth, érted, mi az, amit a vád képviselete szerint elkövettél? Ne azt mondd, hogy elkövetted-e, vagy sem.

Beth teljesen összezavarodva pislogott Mandyre.

– Na jó. Azt fogom bejelenteni, hogy ártatlannak vallod magad, az óvadék ellenében való szabadlábra helyezés kérelmét halasztom, amíg innen ki nem engednek, és őrizetbe nem vesznek.

Beth szeme elkerekedett.

– Börtönbe visznek?

Ekkor ismét nyílt az ajtó, és belépett egy kórházi biztonsági őr, utána egy végrehajtó, aki volt vagy hetvenéves. Velük jött még egy férfi, akitől azonnal megfagyott a levegő a kórteremben. A két ügyvéd, a vád és a védelem képviselete kicsit kihúzta magát. A rendőr a fegyverén nyugtatta a kezét, ahogy odalépett Beth és a bíró közé, a biztonsági őr pedig kissé odébb tolta Mandyt Beth mellől, hogy helyet csináljon.

– Hé, ez itt nem ám Charlie Manson – motyogta Mandy.

– A megyei bíróság nevében a tisztelt Pinot bíró úr megkezdi a tárgyalást. Kérem, álljanak fel! – szólt a végrehajtó. Beth a kórházi ágyon a lábára pillantott.

Az ügyész behízelgőn mosolygott Pinotra.

– Bíró úr, jól hallottam, hogy a múlt héten a country clubban verhetetlen volt a golfpályán?

– Ez nem tartozik sem ide, sem magára, Cork – mordult rá a bíró. – Utálok kórházban tárgyalni. – A kórteremben álló egyetlen székre pillantott, de azon a gyorsíró jegyzőkönyvvezető ült. – Nincs még egy szék?

– Nincs igazán hely – mentegetőzött a végrehajtó.

– Akkor talán csináljunk. Aki feleslegesen van itt, távozhat. Kezdve magával.

– Na de bíró úr, én az ön védelmében vagyok itt – tiltakozott a végrehajtó.

Beth elgondolkozott, hogy mégis mire számítanak, mit tehet, hiszen ide van bilincselve a kórházi ágyhoz. A kórház biztonsági őre végre hozott egy görgős széket, amit sikerült betuszkolnia az apró kórterembe, de emiatt Mandynek még távolabb kellett állnia Bethtől.

– A szentségit már, készen állunk végre? – háborgott Pinot bíró.

Beth azon gondolkodott, vajon lesz-e mersze figyelmeztetni valakinek, hogy ő maga tehet a késlekedésről. Nem volt.

– Készen állunk, bíró úr – felelte Mandy.

– Úgy van – tette hozzá az ügyész.

Pinot bíró felvette az olvasószemüvegét, és hangosan felolvasta a vádat. Beth neve nem szerepelt rajta, csupán a monogramja.

– Érti az ügyét? – kérdezte tőle a bíró.

Beth megrázta a fejét.

– Kisasszony, az ügyet bírósági jegyző rögzíti. Fontos, hogy szóban válaszoljon – magyarázta Pinot.

– Nem igazán értem – suttogta Beth.

– Nos, Mississippi állam törvényének 97-3-37/1 és 97-3-19/D cikkelyei szerint a vád ön ellen gyilkosság, vagyis szándékosan okozta magzata halálát. Államunk törvényei szerint a gyilkosság definíciója: emberölés arra törvényesen feljogosító körülmény nélkül, szándékosan az áldozat halálára törekedve. Szintúgy, államunk törvényei szerint a magzat személynekszámít a terhesség bármely szakaszában, a fogantatástól kezdve egészen az élve születésig. A vádban megfogalmazott bűncselekmény büntetése legfeljebb húsz év börtön, vagy legfeljebb hétezer-ötszáz dollár pénzbírság, vagy mindkettő.

Húsz év? gondolta Beth. Hétezer-ötszáz dollár? Érthetetlen számok.

– Bíró úr, most vetél el az igazságszolgáltatás – szólt közbe Mandy.

A bíró szúrósan rámeredt.

– Miz DuVille, szíveskedjen visszafogni magát! – Aztán Beth-hez fordult. – Bűnösnek, vagy ártatlannak vallja magát az ön ellen felhozott vádban?

– Meg tudom magyarázni…

– Ne! – szólt rá Mandy. – Beth, tudom, hogy lenne mit mondanod, de senki mással ne beszélj erről, csak velem. Amit négyszemközt mondasz, azt nem vagyok köteles senkivel megosztani. Csak annyit mondj, hogy bűnösnek, vagy ártatlannak vallod magad.

– Ártatlannak – suttogta a lány.

– Hol vannak a szülei? Ki hozta be ide a vádlottat? – kérdezte a bíró.

Beth várta, hogy valaki neki is feltegye a kérdést. De úgy viselkedtek, mintha ő ott sem lenne. – Gőzöm sincs – válaszolta Willie Cork.

– Ügyész úr, ellenzi a vádlott szabadlábra helyezését a tárgyalások ideje alatt, óvadék ellenében?

– Mivel a vádlott erőszakos bűncselekményt követett el egy ártatlan magzat ellen, és láthatóan nem tanúsít megbánást, ellenzem a szabadlábra helyezését a tárgyalások ideje alatt, óvadék ellenében.

– Faszfej – sziszegte Mandy.

– Hogy mondta, Miz DuVille? – vonta fel a szemöldökét a bíró.

– Csak arra utalt, hogy nem megfelelő a nézőpont. – Az ügyvédnő Bethre mutatott. – Az óvadék ellenében való szabadlábon bocsátás kérdését elnapolnám arra az időpontra, amikor a védencemet börtönbe szállítják. Bíró úr, itt nem a megbánás hiányáról van szó. Ez nem közöny. Ez sokk. A védencem maga is gyermek, bíró úr. Tizenhét éves gyerek, aki a saját otthonában esett át egy abortuszon.

– Szent ég, Mandy, hiszen maga is volt védtelen magzat – ellenkezett Willie. – Csak éppen maga esélyt kapott arra, hogy megszülessen.

– Bíró úr, felszólalhatok az egybegyűltek előtt?

Pinot bíró a gurulós székbe süppedt.

– Van egy olyan érzésem, hogy akkor is felszólal, ha nem adok rá engedélyt.

Mandy az ügyészhez fordult.

– Willie, maga felmászhat a Mount Everest tetejére, és ordibálhatja onnan, hogy az élet a fogantatással kezdődik, de ha ez a kórház most kigyullad, és magának döntenie kell, hogy kit ment meg, egy megtermékenyített petesejtet a mesterséges megtermékenyítési laborból, vagy egy babát a szülészetről, akkor melyiket választja?

– Ez a hasonlat fals, hiszen…

– Melyiket választaná?! – ismételte Mandy.

– Senki nem arról beszél, hogy helyénvaló egy gyermeket megölni egy embrió helyett. Arról van szó, hogy az embrió kapjon esélyt megszületni, és…

– Pontosan! Köszönöm, hogy bebizonyítja az igazamat. Senki nem hiszi azt igazán, hogy egy embrió egyenlő egy gyermekkel. Sem biológiai értelemben, sem etikailag, sem morálisan.

Egy pillanatra néma csend lett, aztán Willie szólalt meg.

– Viszont a maga érvelésével sajnálatosan ellentétben áll Mississippi állam törvénye, amely szerint az embrió és a gyermek igenis egyenlő jogokkal bír. – Bethre pillantott. – A törvény nem tesz különbséget aközött, hogy az elkövető felnőttet, vagy magzatot gyilkolt…

– Állítólagos elkövető – javította ki automatikusan Mandy.

– … ám ha felnőtt embert gyilkolt volna meg, akkor az áldozat legalább kiálthatott volna segítségért.

A bíró megköszörülte a torkát.

– Miz DuVille, ez itt egy bíróság, és ebben az államban kizárólag az tartozik a tárgyhoz, hogy a gyermek, akit a vádlott hordott a méhében, halott, ennek közvetlen okozója maga a vádlott. Ezért az óvadékot ötszázezer dollárban állapítom meg. A vádlott a kórházi tartózkodása alatt állandó felügyelet alatt lesz, és amikor kiengedik a kórházból, rögtön a megyei börtönbe megy. A tárgyalásnak vége. – Pinot bíró kikászálódott a székből, és elsietett a többiek mellett. A végrehajtó ott lihegett a nyomában. Az ajtóból a bíró még visszafordult Bethhez:

– Kisasszony, Isten irgalmazzon magának!

Beth hívő keresztény volt. Imádta Jézust, és fohászkodott hozzá. Bízott benne.

Hitt az Úrban.

De most attól tartott, hogy az Úr nem hisz benne.

Izzy közel egy órája helyezte fel Bex mellkasába a csövet, már-már kezdtek kifutni az időből. Bex olyan sok vért veszített, hogy két törülköző elázott.

– Szívességet szeretnék kérni – szólalt meg Bex. Izzy odahajolt.

– Bármit.

– Mondja meg az unokahúgomnak… – zihálta Bex –, hogy ez nem az ő hibája.

– Majd maga megmondja neki.

Bex a fájdalom ellenére halványan elmosolyodott.

– Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy ez nem lehetséges – mondta. Lehunyta a szemét, és egy könnycsepp csorgott végig az arcán. – Nem a búcsúzás fáj a legjobban. Hanem az űr, ami velünk marad utána.

Izzy rámeredt. Jól tudta, milyen a nélkülözés, hiszen gyermekkorában ez általános volt. De soha nem ő volt az, akit nélkülözni kellett. Ez persze megváltozik, amikor megmondja Parkernek, hogy vége. Úgy látszik, ha összetörjük valakinek a szívét, azzal a sajátunkban ugyanakkora kárt teszünk.

Izzy semmit nem tudott Bexről, csak annyit, hogy művész, meg hogy van egy unokahúga, akinek csodával határos módon egyelőre sikerült elrejtőznie. Bex élete fonal volt valaki másnak a szőttesében, és most csak ez számított.

Izzy a túszejtőhöz lépett.

– Orvosi segítség nélkül ez a nő meg fog halni – jelentette ki.

– Akkor gyógyítsa meg!

– Amit tudtam, megtettem, de nem vagyok sebész.

Izzy körülpillantott a váróban. Nyomasztó volt a csend, amióta a fegyveres leütötte Janine-t. Joy ott ült az eszméletlen lánnyal. Janine néha megmozdult, így Izzy tudta, hogy él.

– Hallottam, amit a telefonba mondott – csúszott ki Izzy száján.

– Mit?

– Hogy tudja, milyen elveszíteni valakit, akit szeret. – Belenézett a férfi üres tekintetébe. – Mindnyájunknak van családja. Kérem! Kórházba kell szállítani ezt a nőt.

Mielőtt Izzy elgondolkodhatott volna azon, hogy most a túszejtő hallgat rá, vagy lelövi, megcsörrent a telefon.

George akkor jött rá először, hogy ő egy szuperhős, amikor Lil még csak féléves volt. Mindketten elkapták az influenzát, és George kimerülten hagyta, hogy a kislány mellette aludjon el. Lil láza előbb ment le, mint George-é, és amikor a kicsi felébredt, a matrac széle felé gurult. George megesküdött volna arra, hogy nem ébredt fel, hanem álmában kapta el a lábánál fogva, nehogy leessen.

Azt gondolta, minden apa ilyen. Lilnek egyszer, kétéves kora körül beszorult a lába a kerítéslécek közé a lelkész kertjében. Earlene vigyázott rá, amíg George elment műtrágyát venni a templomkerthez. Amikor visszaért, hallotta a lánya kétségbeesett sírását. Még le sem parkolt, máris kiugrott a kocsiból. Earlene már mindenféle módszerrel megpróbált segíteni, majd tehetetlenségében ő maga is sírva fakadt.

– Kihívtam a tűzoltókat – mondta, és megpróbálta megnyugtatni a kislányt.

– Picsába a tűzoltókkal! – dörmögte George, és puszta kézzel széttörte a kerítés deszkáit. Aztán magához ölelte Lilt, és összevérezte a ruháját a felhorzsolt kezével.

Néha a fájdalom nem fizikai formában támad. Amikor Lil nyolcéves volt, egy kis szarházi a vasárnapi iskola után megjegyezte, hogy nem játszhat kalózosat a többiekkel, mert lány. George akkor ugyanahhoz a taktikához folyamodott, amivel Mike tiszteletes őt segítette, amikor mélyponton volt.

Először úgy tett, mintha elfelejtette volna, hogyan kell bekapcsolni a tűzhelyet, hogy felforralja a fazékban a vizet a spagettihez.

– Jaj, apa, csak el kell forgatni a gombot! – fintorgott Lil.

– Megmutatod, hogyan?

Lil megmutatta.

Aztán George úgy tett, mintha nem emlékezne, hogyan kell rendesen használni a kalapácsot. A kislány kézen fogta, és türelmesen elmagyarázta, hogyan koppintson először kicsiket a szögre, nehogy az ujjára üssön.

George úgy tett, mintha nem tudná, hogyan kell villanykörtét cserélni, hogyan kell kitakarítani az akváriumot, hogyan kell gittet keverni, vagy papírsárkányt röptetni. Néhány hónappal később egy rendezvényre mentek a gyülekezetbe.

– Nem emlékszem, merre volt a vattacukorárus – mondta. Odanyújtotta a kezét Lilnek, de a kislány megrázta a fejét.

– Apa, meg kell próbálnod – mondta. – Én nem leszek mindig itt, hogy segítsek.

Szavai úgy szíven ütötték George-ot, hogy mozdulni sem tudott. Megrémült, amikor Lil elindult, és elvegyült a tömegben. Persze odatalált a vattacukroshoz, és George tudta is, hogy így lesz. Amióta az Örök Élet gyülekezetbe járt, ez volt a néhány alkalom egyike, amikor George egy pillanatig kételkedett Isten létezésében. Miféle kifacsart istenség ad egy apának szupererőt, hogy megvédjen valakit, akinek egy nap már nem is lesz szüksége minderre?

A telefon tizenkétszer csengett, mire George végre felvette.

– Halló! – szólt bele Hugh nyugodtan. – Minden rendben?

– Ne tegyen úgy, mintha az én oldalamon állna!

– Pedig úgy van – válaszolta Hugh. – Elintézem, hogy meghallgassák mindazt, amit mondani akar George, és mindnyájunk számára jól végződik majd ez az ügy.

– Ó, tudom én, hogyan végződik – mondta George. – Behívja a kommandósokat, engem meg agyoncsapnak, mint egy szúnyogot.

– Itt nincsenek kommandósok – ellenkezett Hugh, és igazat is mondott. A kommandósokat még csak negyvenöt perce riasztották, egyelőre csak gyülekezett a csapat.

– Azt hiszi, beveszem, hogy maga odakint az egyetlen zsaru?

– Vannak itt rendőrök rajtam kívül, ez igaz. Figyelnek, de nem bántják magát.

– Fogadni mernék, hogy ebben a pillanatban is mesterlövész céloz az ajtóra.

– Nem.

– Bizonyítsa be!

Hugh megremegett. Végre! Alkupozícióba került.

– Be tudom bizonyítani, George, és akkor megnyugodhat. De cserébe én is kérek valamit.

– Nem jövök ki.

– Az egyik túszára gondoltam. – A lányomra. Meg a másikra, a nővéremre. – Abban igaza van, George, hogy nyomást gyakoroltak rám. Ki kellene hívnom a kommandósokat. De azt mondtam, tudunk tárgyalni, és várjunk még ezzel. Ha kiküld egy túszt, az nagyban elősegíti, hogy meggyőzzem a felettesemet az igazamról.

– De maga bizonyít először.

– Szavát adja? – kérdezte Hugh.

Hosszú csend következett.

– Igen.

Bizonyíték kell, hogy nincs mesterlövész. Hugh megígérte, de most hogyan tovább?

Kisietett a parancsnoki sátorból, a telefont továbbra is vitte magával. Végigfutott a járdán a klinika mellett, és megragadta a közelben az első operatőrt.

– Hé, haver, mit csinálsz?! – méltatlankodott a férfi, majd hátrébb lépett.

– Maga melyik tévécsatornának dolgozik?

– WAPT.

– Filmezzen engem! Most rögtön! – parancsolt rá Hugh, és a füléhez emelte a mobilt. – George! Ott van még?

– Igen…

– Van ott bent tévé? – Jaj, istenem, csak legyen! – Kapcsolja be, és tegye a tizenhatos csatornára.

Hugh motoszkálást hallott, aztán kiáltást, majd egy női hangot.

– George? Mi történik?

Aztán meghallotta a saját hangját a televízióból a Központban. Az operatőr egyenesen Hugh arcát filmezte.

– George! Én vagyok az. Ugye látja, mi van a hátam mögött? – Hugh az operatőrhöz fordult. – Filmezzen tovább, forduljon körbe!

Hugh folytatta a helyzetismertetést.

– Ahogy megígértem, George. Nincsenek mesterlövészek, sem kommandósok, csak helyszínelő rendőrök. Akkor áll a megállapodásunk? Kit küld ki?

George nem tudta levenni a szemét a tévé képernyőjén felbukkanó arcról. Hugh McElroy magas, jó kiállású embernek tűnt még úgy is, hogy a kamera nem mutatta, csak az arcát. Fekete haját katonásan rövidre vágva viselte, a szeme kék lángként ragyogott. Úgy nézett a kamerába, mintha olvasni tudna George gondolataiban. Évekig azt gondolta Lil mellett, hogy ő a hős lovag? Nem volt az. Hugh tényleg úgy beszélt, mintha belelátna George fejébe.

– George, bármit is tett, és bármi is vitte rá, hogy azt cselekedje, nem számít. Vége, le van zárva. Most már csak az a fontos, hogy innentől mit tesz.

George a szavát adta. Valójában nem hitt abban, hogy ez bármit is jelentett Hugh-nak. De már maga a tény, hogy Hugh komolyan vette az ígéretét… valahogy azt az érzést keltette George-ban, hogy… tiszteli.

Végre valaki.

George a nővérhez lépett. Az átkozott ribanc folyton emlékeztette arra, hogy a padlón vérző emberek hevernek. Mintha George magától nem vette volna észre. Talpra rángatta.

– Válassz, ki menjen!

Izzy szívet tépő pillantást vetett Louie-ra. Az orvos bólintott. Borzasztóan nehéz döntés volt, de Bex az a túsz, akit a legfontosabb kimenteni innen. A többiek talán itt lelik halálukat, de ha Bex nem jut ki, ő biztosan meghal.

– Őt kell kivinni – mondta Louie.

– Bex legyen az – szólt Izzy.

A túszejtő elkezdte elhordani az ajtót torlaszoló bútorokat, a kanapét, a székeket és az asztalokat.

Louie összehúzott szemmel figyelte. Pontosan olyan volt, mint bármelyik másik fehér férfi aktivista a klinika előtt. A legtöbb tiltakozó egyébként valóban férfi volt, és Louie ezt tökéletesen meg is értette: a hímek fenyegetve érzik magukat a nőstények biológiai folyamatai miatt. A Biblia a teljesen normális női biológiai folyamatokat is megbélyegezte: a menstruáció alatt a nő tisztátalan. A gyermekszülés jogos büntetése a fájdalom. És persze miféle lény az, aki napokig vérzik rendszeresen, mégsem hal meg?

Aztán ott van a történelem is. A nő erénye mindig is a férfi tulajdona volt, amíg az abortusz és a fogamzásgátlás a nők kezébe nem helyezte az uralmat saját szexualitásuk felett. Ha a nőknek nem kell tartaniuk a szextől a nemkívánatos terhesség miatt, akkor a férfiak szerepe hirtelen átalakul, szükségtelenné válik, csak a töredéke marad. Ezért becsmérelik a férfiak azokat a nőket, akiknek abortuszuk volt. Megbélyegzik a nőket: a jók anyák akarnak lenni, a rosszak nem.

Vonita, isten nyugosztalja, mindig azt mondta, hogy ha a férfiak esnének teherbe, akkor az abortusz valószínűleg szentségnek számítana. A Super Bowl félidejében dicsőítenék a folyamatot. A terhességmegszakításon átesett férfiakat megtapsolnák a templomban, amiért volt bátorságuk meghozni ezt a döntést. A Viagrához kupon járna, három ingyenes abortuszra.

Louie-nak máris rettenetesen hiányzott Vonita.

Vonitának negyven évvel korábban volt egy abortusza. Akkor még nem számított legálisnak, de mindenki tudta, hogy van egy nő, aki Silver Grove-ban a garázsában elvégzi. Amikor a nő a nyolcvanas években meghalt, és a házát eladták, az új tulajdonosok új kertet akartak kialakítani, és amikor felásták, sok száz apró csontot találtak, olyan kicsiket, mint a madaraké.

Vonita elmondta Louie-nak, hogy gyakran álmodott a meg nem született gyermekéről. Olyan valóságos álma volt egy kettejük közötti nagy veszekedésről, hogy fájó torokkal ébredt. Máskor azt álmodta, hogy a lánya befonja a haját, és amikor felébredt, a haja szabályos fonatokba volt rendezve.

Vonita jól tudta, hogy hiába legális az abortusz, a stigma megmaradt. Ez annak ellenére így van, hogy élete során a nők negyede esik csak át terhességmegszakításon. Személyes küldetésének érezte, hogy biztosítson egy helyet, ahol a nők biztonságban elvetethetik a magzatukat, ha már egyszer meghozták ezt a döntést. Egy helyet, ahol támogatást kapnak, nem ítélkezést.

Megnyitotta a klinikát, és amikor nem talált helyi orvost, aki terhességmegszakítást végzett volna, akkor felkereste Louie-t, és megkérte, hogy vállalja el. Dr. Ward fejében meg sem fordult, hogy nemet mondjon.

– Nem tudom kicipelni – zavarta meg Izzy a gondolataiban Louie-t.

– Itt a kerekesszék – mutatott az orvos az iratszekrény felé, Vonita holtteste mögé.

A túszejtő Izzyre szegezte a fegyverét, és intett, hogy hozhatja. A nővér beszaladt a recepcióspult és Vonita mögé, elvonszolta a kerekesszéket oda, ahol Bex feküdt, a nő hóna alá csúsztatta a kezét, hogy felemelje. Louie kénytelen volt tehetetlenül nézni, ahogy Izzy nagy nehezen a székbe ülteti a sebesültet, és utána újra rögzíti a szívócsövet a leukoplaszttal.

Bex köhögött és levegőért kapkodott, ahogy megpróbált ülő helyzetben maradni.

– Vidd ki, és azonnal gyere vissza! – mondta a túszejtő. – Különben mindenkit lelövök. – Felrántotta az ajtót, de úgy, hogy ő maga rejtve maradt mögötte. A váróba beszűrődő fény kirajzolta Izzy és Bex sziluettjét.

A fénypászma egyre közelebb esett Louie-hoz, ahogy egyre szélesebbre nyílt az ajtó. Louie nehézkesen balra dőlt, hogy a tenyerébe fogja a napsugarat. Hirtelen újra hétéves volt, és nagyanyó mellett ült az udvaron, babot fejtettek. A fülledt levegőben a tornác deszkáinak forrósága perzselte a lábát. Kinyújtotta apró kezét, hogy elkapja a cédrusok levelei között átszűrődő napsugarakat. Azon tűnődött, hogy vajon a fénypászmák csak neki táncolnak-e, vagy akkor is táncolnak majd, ha ő már nem lesz.

Dél

Hugh volt a harmadik rendőr a helyszínen. Civil kocsival érkezett csikorogva, és egy rendőrautó mögött állt meg. Azonnal jelentkezett nála két rémült járőr, akik elsőként értek a Központhoz, miután a diszpécser jelentette a lövöldözést.

– Őrnagy, mi a parancsa? – kérdezte az egyik.

– Mit tudunk az esetről?

– Semmit – felelte a második. – Tíz másodperccel ön előtt értünk ide.

– Hallottak lövéseket?

– Nem.

Hugh bólintott.

– Amíg az erősítés meg nem érkezik, álljanak őrt az épület északnyugati és délkeleti sarkán, hátha a lövöldöző megpróbál elmenekülni a helyszínről.

A rendőrök elsiettek. Hugh fejében gyorsan végigfutott, hogy mit is kell tennie. Az utcát le kell zárni kordonnal. Irányítóközpontot kell felállítani. Ha a lövöldöző nem jön ki, akkor közvetlen telefonvonalra lesz szükség, hogy beszélni tudjon vele. És persze el kell zavarni a bámészkodókat.

Hugh zsebében eszeveszetten rezgett a telefon, de erről nem vett tudomást, inkább a kocsijához ment, és onnan hívta az ügyosztályt.

– A helyszínen vagyok – mondta Helennek. – Biztosítom a környéket. A lövöldöző még bent van, feltételezhetően a túszokkal együtt. Beszélt már valaki a főnökkel?

– Keressük.

– Hívja a régió kommandós különleges fegyveres erőit, és küldjenek egy kommandóscsapatot! – mondta Hugh. – És szükségem van légi felvételekre a Központról.

Amikor bontotta a rádiókapcsolatot, még három kocsi érkezett. A mellényzsebébe nyúlt, megnyomta a gombot a telefonján, hogy kiiktassa az illetőt, bárki legyen is az, aki nem hagyja békén. Addig ő megpróbálja minimalizálni a veszteségeket ebben a rettenetes helyzetben.

Amikor másokat megbénított a rettenet vagy felpörgetett az adrenalin, Hugh képes volt higgadtan, összeszedetten gondolkodni és cselekedni. Egyelőre nem tudta, vannak-e az épületben túlélők, és az sem volt világos, milyen indíték hozta ide a lövöldözőt, hogy útjaik keresztezzék egymást. De hamarosan kinyomozza, és mindent megmozgat, hogy a fegyveres férfi letegye a pisztolyt, mielőtt további károkat okoz.

Miközben a rendőröknek kiadta a parancsot, hogy biztosítsák a helyszínt, és hogy előteremtsék a szükséges felszerelést, Hugh fohászkodott. Helyesebben szólva nem fohászkodott, inkább alkudozott az univerzummal. A fohász azoknak való, akik nem látták mindazt, amivel Hugh a munkája során szembesült. A fohász azoknak való, akik még hisznek Istenben. Hugh őszintén remélte, hogy a lövöldöző szarházit könnyű lesz leszerelni. És hogy a lövések a falat vagy az ablakokat érik, nem az embereket.

Néhány percen belül Hugh egy harmincfős csapatot irányított. Türelmetlenül dobolt a combján az ujjaival. A környéket le kellett zárni, mielőtt tárgyalni kezdhet a lövöldözővel. Ezt viselte a legnehezebben. A várakozást, mielőtt hozzákezdhetett volna a munkájához.

Megint rezgett a telefonja.

Kivette a zsebéből, és azt látta, hogy huszonöt üzenet jött a lányától.

Van az a pillanat, amikor az ember rádöbben, hogy bármennyire alaposan tervezett, bármennyire körültekintően szervezett, akkor is a káosz uralja őt. Amikor lassítva történik meg a pillanat. Amikor a részeg sofőr áthalad a felezővonalon, és belehajt a kocsidba. Amikor az orvos megkér, hogy foglalj helyet, és aztán közli a rettenetes hírt. Amikor hirtelen felgyorsuló pulzussal rádöbbensz, hogy a te kocsibeállód előtt parkol egy vadidegen férfi autója fényes nappal. Hugh a telefonja kijelzőjére pillantva egyszerűen tudta. Érezte. Biztos volt benne.

Megnyitotta Wren üzeneteit.

Segítség!

Valaki lövöldözik.

Bexszel vagyok itt.

Megsérült, és nem tudom, hol van.

Apa? Ott vagy?

APA, VÉSZHELYZET VAN!

NEM TUDOM, MIT CSINÁLJAK.

APA!

Hugh nem olvasta tovább. Minden ereje elhagyta, a keze remegett. Mit keresett itt Wren? És mit keresett itt Bex? Nagy nehezen válaszolt:

Hol vagy?

Hugh életének leghosszabb pillanata volt, amíg visszafojtott lélegzettel várta, hogy Wren írni kezdjen.

Elbújtam, írta a lány.

Maradj ott! – felelte Hugh.

Át kellene adnia az esetet. A túsztárgyaláshoz épp a józan gondolkodás az, ami elengedhetetlen, ő pedig már nem tudott megfontoltan cselekedni, hiszen a lánya az egyik túsz. Megszegné a szabályt, ha maradna.

De Hugh tudta, hogy ezen az egészen most átlép. Nem bízhatja Wren életét senki másra.

Futva indult a klinika felé.

Bex minden lélegzetvétele olyan volt, mintha tüzet nyelne. A maradék ösztöne azt súgta, kússzon el valahová, ahol elrejtőzhet, de amikor megpróbált az oldalára fordulni, olyan fájdalom hasított belé, hogy még a látása is elhomályosult.

Csak bámulta a plafont, és az agya mintákat teremtett a fénycsövekből és a mennyezet csíkjaiból. A művészek is így alkotnak: agyban összeállítják a képet, ami kívül másnak nem állna össze.

Bex érdekes technológiával dolgozott. A módszerének az volt a lényege, hogy az emberi szemnek, ezáltal az emberi agynak nem kellett érzékelnie az apró részleteket ahhoz, hogy kirajzolódjon az egész. Ezt hívják gestaltelméletnek. Hasonlóság, folyamatosság, végesség; az elme ezekre az elvekre vágyik. Kiegészíti a hiányzó vonalakat, kitölti az üres helyet. A szemet az vonzza, ami hiányzik, vagyis megalkotja a teljes képet.

Talán Hugh is képes lesz minderre, hogyha Bex már nem lesz. Talán be tudja fejezni a munkáját.

Ám Bex biztos volt abban, hogy a művészetben van egy másik alaptétel is: a megfigyelő könnyen elsiklik afölött, ami nem egyértelmű. Az optikai illúziók azért működhettek, mert az agy a kehely pozitív sziluettjére fókuszál, nem pedig a két profil negatív sziluettjére, ami keretezi. Ám attól még, hogy a néző egy kelyhet lát, a művész nagyon is odafigyel a két profilra, miközben a képet alkotja.

Talán Hugh és Wren egy nap majd galériát rendeznek be a műveiből. Talán éppen azért lesz híres, mert viszonylag fiatalon hal meg. És talán éppen a halála után döbbennek majd rá, hogy Bex minden alkotásában őket jelenítette meg.

Soha nem érzett még ilyen fájdalmat.

Megpróbálta elsuttogni a nevüket, de helyette Leonardo da Vinci szavait idézte fel: Amikor azt hittem, élni tanulok, valójában meghalni tanultam.

Hugh már félúton volt a klinika ajtajához, amikor egy rendőrbe ütközött.

– Őrnagy, ez itt Rachel Greenbaum – mutatott be egy nőt a tiszt. – Ő értesített bennünket a lövöldözésről.

Hugh pislogott. Megrázta a fejét, hogy kitisztuljanak a gondolatai, és ne hajtogassa kétségbeesetten Wren nevét.

Mégis mit gondolt? Nyilván ostobaságot, hiszen nagy hiba lett volna berohanni az épületbe. Nem tudna segíteni a lányán, ha őt magát is lelövi a túszejtő.

– Ms. Greenbaum. – Hugh mély levegőt vett. – Kérem, jöjjön velem!

Nagy nehezen ellazította a kezét, elengedte, majd lassan a zsebébe csúsztatta a telefont. Elindult Ms. Greenbaummal az ellenkező irányba. Magában szitkozódva hátat fordított a klinikának, Wrennek, Bexnek, és egy sátorhoz ment, amit két tiszt állított fel sietve egy asztal és néhány összecsukható szék fölé. Egy laptopot is hoztak.

Hugh leült, és hellyel kínálta a nőt, aki talán a húszas évei elején járhatott, rózsaszínűre festette a haját, és piercinget viselt az orrában. A szemfestéke elkenődött, a szeme alatt fekete karikák éktelenkedtek. Köpenyén egy jelvényen ez állt: SZÁLLJ LE RÓLAM! CSAK NEKEM VAN JOGOM DÖNTENI. REMÉLEM, A MAGZAT, AKIT MEGMENTESZ, HOMOSZEXUÁLIS ABORTUSZDOKTOR LESZ!

– Ön a Központban dolgozik? – kérdezte Hugh, miközben jegyzetfüzetet és tollat vett elő.

Ms. Greenbaum bólintott.

– Amolyan mindenes vagyok. Bekísérem az érkezőket a parkolóból, adminisztrálok, fogom a páciensek kezét műtét közben.

– Ott volt, amikor a lövöldöző megjelent?

Rachel bólintott, és sírva fakadt.

Hugh közelebb hajolt.

– Tudom, hogy ez most nagyon nehéz önnek. De minél többet mond el nekem, annál nagyobb eséllyel menthetjük meg az ismerőseit, akik még odabent vannak.

Rachel megtörölte a szemét.

– Ma reggel késtem, mert elromlott a kocsim. Éppen akkor értem be.

– El tudná mondani részletesen, amit látott?

– Elég üres volt a váró. A csoportos informálásnak már vége lett.

– Csoportos informálás?

– Mindennap felvilágosítást kell tartanunk a következő nap sorra kerülő pácienseknek. Ezt írja elő a törvény – magyarázta Rachel. – Azt hiszem, kevés páciens maradt a váróban.

Volt köztük egy fiatal lány? Vagy egy nő, akinek éppen olyan színű a szeme, mint az enyém? – kérdezte magában némán, kétségbeesetten Hugh. De nem szólt semmit, hiszen karnyújtásnyira állt a rendőr, aki idekísérte Rachel Greenbaumot.

– Vonita a recepción volt. – Rachel felpillantott. – Vonita a klinika tulajdonosa – tette hozzá, és ismét sírva fakadt. – Őt… lelőtte… meghalt.

– Nagyon sajnálom – mondta Hugh halk, nyugodt hangon, de a szíve majd kiugrott. Wren azt mondta, Bexet is lövés érte. Vajon ő is meghalt?

– Vonita éppen diétás turmixot ivott. Utálja… utálta a diétás turmixokat. Viccelődtünk, aztán csöngettek, és ő jött be. – Rachel Hugh-ra pillantott. – Nálunk nem úgy megy, mint a Planned Parenthood klinikákon, ahol biztonsági őrök vannak, és fémdetektorok. Mi valahogy reménykedtünk a déli államokban megszokott szívélyességben. Itt vannak ugyan a tiltakozók, de ők odakint maradnak, a Központ ajtaját mindig zárva tartjuk, és van kamerás beléptetőrendszer. Ha nem kíséri be egy klinikai dolgozó, akkor is elég, ha az érkező annyit mond, hogy időpontra jött, vagy hogy egy páciens hozzátartozója, és akkor a recepciós simán beengedi.

– Nem volt szokatlan, hogy egy férfi akart bejönni?

Rachel megrázta a fejét.

– Mindig jönnek férjek vagy barátok a páciensekért.

– A lövöldöző azt mondta, hogy egy páciensért jött?

– Nem – felelte Rachel halkan.

– Hogy nézett ki?

– Nem is tudom. Átlagos. Alacsonyabb, mint ön. Barna haj, kockás ing, kabát. – Ez a személyleírás Mississippi polgárainak a felére ráillett.

– Milyen fegyver volt nála?

– Én… nem láttam.

– Akkor pisztoly lehetett, nem puska – mondta Hugh.

Rachel megtörölte a szemét, majd egy újabb rendőr érkezett.

– Őrnagy? Üzenetet kaptunk, megvan a jármű rendszámának az azonosítása.

Hugh első rendelkezése az volt, hogy a parkolóban álló összes kocsi rendszámát ellenőrizzék. Csak egy tucatnyi parkolt ott. Átnézte a jogosítványok fotóit, kivette belőle a nőket.

– Közülük ismerős valaki? – mutatta a többit.

Rachel tétovázott.

– Ez itt dr. Ward – mondta. – A klinika dolgozója. – Aztán megnézte a következő képet. –Ez az!

– George Goddard – olvasta fel a nevet Hugh. – Elnézést, egy pillanat. – Elővette a telefonját, és magyarázni kezdett. – Dick? Igen, tudom. Figyelj, fegyveres akció kellős közepén vagyok, a túszejtő kocsiját a rendszám szerint Denmarkban jegyezték be. Utánanéznél? – Amikor letette, a kijelzőre pillantott. Nem jött újabb üzenet Wrentől.

– És mondott valamit? – kérdezte.

– Én Vonita irodájában voltam, éppen a táskám zártam a szekrénybe – felelte Rachel. – Hallottam, amikor bejött, és Vonita megkérdezte, miben tud segíteni. Arra számítottam, azt mondja majd, hogy a feleségéért vagy a barátnőjéért jött. De ehelyett azt mondta: mit csináltatok a kicsikémmel?!, és lövöldözni kezdett.

– Mit csináltatok a kicsikémmel?! – ismételte Hugh. – Biztosan ezt mondta?

– Igen.

– Mondott még valamit? Esetleg valakinek a nevét?

– Nem tudom.

– Úgy tűnt, hogy korábban nem járt még a Központban?

– Hát… nem tudom.

– Helyinek tűnt? Volt valamilyen tájszólása?

Rachel felnézett.

– Létezik itt, Mississippiben tájszólás?

– És utána mi történt?

Rachel a kezébe temette az arcát.

– Lelőtte Vonitát. Én az asztala alá bújtam. További lövéseket hallottam, nem tudom, hányat.

– Látta, hogy megsebesült valaki? Látta a nővéremet?

– Nem. Megpróbáltam Vonitán segíteni, de már nem… már… – Rachel nagyot nyelt. – Úgyhogy elfutottam. – Kitört belőle a zokogás.

– Figyeljen, Rachel! – szólt Hugh. – Maga gyorsan értesített minket, és ennek hála most már azt is tudom, hogy a lövöldöző nem elvi okokból cselekedett, hanem személyes motiváció vezérli. Ennek tudatában könnyebben szót értek majd vele. – Közelebb hajolt, és a térdére támasztotta a könyökét. – Szerencséje van, hogy sikerült kijutnia.

Rachel még kétségbeesettebben zokogott.

– Nem vagyok szerencsés. – Akadozva folytatta, mintha megakadna a torkán az igazság. – Láttam az elsötétített ablakból, amikor jött. Kabát volt rajta. Feltűnt, mert hát kinek jut eszébe kabátot felvenni ebben a rekkenő hőségben? De nem is gondolkodtam el. Csak beengedtem. – Rachel egészen magába roskadt, teljesen beborította a gyász. – És ha rajtam múlt, hogy ez az egész megtörténik vagy sem?

– Nem a maga hibája, higgye el! – nyugtatta Hugh, de nem csak Rachelt próbálta meggyőzni erről.

Az abortusz után Joyt egy pihenőszobába kísérték, ahol átöltözött a melegítőnadrágjába és bő pólójába, majd leült egy kicsit, hogy erőt gyűjtsön. Hátradőlt a bőrfotelban, elszundított, és álmában újra bébiszitter volt. Egy Samara nevű kislányra vigyázott, aki a szomszédjukban lakott, Joy nevelőszülei mellett. Dundi kis apróság volt, apró copfokkal és hófehér tejfogacskákkal. Ha Joy énekelt, akkor Samara integetve mozgott, táncolt a ringatódalokhoz, és nem szerette a szendvics héját. Az anyja hetente kétszer esti iskolába járt, ilyenkor Joy átjött, megvacsoráztatta a kislányt, és lefektette aludni.

Samara anyja, Glorietta mindig fél órán át búcsúzkodott a lányától, összevissza puszilgatta, mintha nem is három órára, hanem egy egész évre menne el. Amikor hazaért, azonnal a gyerekszobába sietett, és mindig felébresztette Samarát a babusgatásával, hiába sikerült Joynak nagy nehezen elaltatnia. Glorietta néha az órák közepén is hazajött. Azt mondta, rettenetesen hiányzott neki a kicsi, nem bírta ki. Joynak mindig odaadta a teljes összeget, úgyhogy ő ilyenkor jól járt, de attól még furcsának találta ezt az egészet.

Egyik este aztán Joy éppen gyakorlatról érkezett haza, és hat rendőrautót meg egy mentőt talált Glorietta háza előtt. Samara meghalt. Glorietta álmában megfojtotta egy párnával. Azt mondta a rendőröknek, azért tette, hogy a lánya örökre angyalka maradjon.

Soha nem lehet tudni, mi zajlik zárt ajtók mögött, ezt minden mostohagyerek tanúsíthatja. Joynak évek óta nem jutott eszébe Samara. De most arra gondolt, hogy vajon amikor egy gyermek meghal, felnő-e a túlvilágon. Samara vajon ott van most Joy gyermekével? Vigyáz rá?

Sikoltás riasztotta fel álmából. A bánatos nő már nem volt a váróban, a zene sem szólt. Hirtelen valami csörömpölést lehetett hallani, mintha üveg törne be.

– Van itt valaki? – kiáltott Joy, de nem kapott választ.

Lassan sikerült talpra kecmeregnie. Érezte, hogy az intimbetétje elmozdul, és meleg vér ömlik ki, ahogy feláll.

Aztán lövéseket hallott.

Nem tudott gyorsan mozogni. Végtagjai mintha ólomból lettek volna. Úgy érezte, víz alatt úszik.

Óvatosan, bizonytalan mozdulatokkal vergődött végig a folyosón. Hangosan hallotta lüktetni a pulzusát, akár egy metronómot. Megpróbálta felidézni, merre kell kimenni, de aztán lépéseket hallott, megragadta az első ajtó kilincsét, bebújt egy szobába, és bezárkózott. Az ajtó hűvös fémjéhez szorította a homlokát.

Add, hogy életben maradjak! – imádkozott. Könyörgök!

George a reszkető, vörös hajú nővérre nézett.

Megölhette volna. Meg is akarta ölni, hogy aztán az orvossal folytassa a sort, de akkor a nővér magzata is meghal.

És akkor George semmivel sem lesz különb, mint a szarházi orvos, aki most éppen a földön vérzik el.

Haragosan elfordult, és most először vizsgálta meg a környezetét. A műtő. Itt volt Lil is? Félt? Sírt?

Fájt neki?

George egyetlen nőt ismert, akinek volt abortusza. Alice is oda járt templomba, ahová George, és a férjével éppen akkor tudták meg, hogy gyermekük lesz, amikor kiderült, hogy Alice-nek limfómája van. A gyülekezet buzgón imádkozott értük, de ettől nem fordult vissza az agresszíven terjedő rák, és halaszthatatlanná vált a műtét meg a kemoterápia. Mike tiszteletes azt mondta, hogy az Úr megbocsátaná, ha Alice a terhességmegszakítás mellett döntene. Úgy is lett: egy évvel később Alice felgyógyult a rákból, és újra gyermeket várt.

George-nak eszébe jutott, hogy amikor egyik reggel korán ment templomba, ott találta Alice-t a padban, nyolc hónapos terhesen, makkegészségesen, zokogva. Képtelen volt bármit is kezdeni a síró nőkkel, úgyhogy feszengve egy zsebkendőt nyújtott neki, és megkérdezte, szóljon-e a lelkésznek.

Alice a fejét rázta.

– Csak maradj itt egy kicsit, jó?

George cseppet sem érezte magát alkalmasnak erre a feladatra, de azért leült a padba az asszony mellé, és a hasára pillantott.

– Most már hamarosan itt az ideje.

Alice csak még jobban zokogott, és George nem győzött elnézést kérni.

– Tudom, hogy áldás – sírta Alice. – De nem pótolja.

Kettő, döbbent rá most George.

Két nőt ismert, akiknek volt abortusza.

Izzy reszketett, amikor a fegyveres hirtelen felé fordult, és talpra rángatta. Fájdalom nyilallt a karjába.

– Ki van még itt? – kérdezte a férfi olyan közel hajolva, hogy érezte a leheletét. – Hányan vannak?

– Fo-fogalmam sincs – dadogta Izzy.

A fegyveres erősen megrázta.

– Akkor gondolkozzál!

– Nem tudom! – Izzyt minden ereje elhagyta.

– Válaszolj! – dörrent rá George, majd megfenyegette.

Kicsavarta a karját, Izzy szeme könnybe lábadt.

– Ennyien, itt! – nyögte ki.

A férfi hirtelen elengedte. Izzy megtántorodott, de úgy kellett esnie, hogy ne zuhanjon az orvos sérült lábára. Az oldalára feküdt, lehunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak felébredhetne ebből a rémálomból. Biztosan mindjárt felriad. Parker mindjárt megrázza a vállát, azt mondja majd, hogy nyöszörgött álmában, és akkor Izzy csak annyit felel: rettenetes rémálmom volt.

A lövöldöző letérdelt. A pisztoly nyelével megvakarta a fejét, mintha csak az ujja lett volna. Aztán leeresztette a fegyvert, és úgy meredt rá, mintha azon tűnődne, hogyan került ez egyáltalán a kezébe.

Mi lenne, ha Izzy most megtámadná? Ki tudná kapni a kezéből a pisztolyt, hogy rászegezze?

A férfi mintha meghallotta volna a gondolatait, rászegezte a fegyvert.

– Hogy tudsz te itt dolgozni terhesen? Hogy nem zavar, ami itt történik nap mint nap?

– Kérem, maga nem érti, hogy…

– Fogd be! Fogd be a szád, így nem tudok gondolkodni! – George felállt, járkálni kezdett, és magában motyogott.

Izzy az orvos felé csúszott. Látta, hogy szivárog a lábából a vér, és tudta, hogy rendes szorítókötésre van szüksége. A nyakára tette a kezét, hogy kitapintsa a pulzusát.

– Mit csinálsz?

– A munkámat végzem – felelte Izzy.

– Ne!

Izzy felnézett a túszejtőre. Kénytelen vagyok engedelmeskedni. – Hadd segítsek a sebesülteken, mielőtt túl késő lesz.

A férfi szeme megvillant.

– Először szedd össze a többieket, és mindenkit terelj a váróba! Ide előre. A kanapéhoz. – A váró. Izzy összerezzent, ahogy a túszejtő végighurcolta a folyosón. Megálltak egy mosdó előtt. – Nyisd ki! – parancsolta, és amikor Izzy habozott, megszorította a karját. – Nyisd ki!

Remélem, üres, gondolta Izzy. Reszkető kézzel kinyitotta az ajtót, de csak a ragyogóan tiszta klozet és a mosdókagyló fogadta. Sehol senki.

– Gyerünk! – indult tovább George. A mosdóból az öltözőbe vitte. Üres volt. Aztán a pihenőszobába. Ott sem volt senki. Utána a vizsgálóba, ahol az ultrahangos vizsgálatokat végezték. Itt egy nő feküdt a földön: a Központ szociális munkása. Izzynek nem kellett közelebb mennie, látta, hogy a nő halott.

Leküzdötte a hányingerét, és hagyta, hogy a túszejtő végigtaszigálja őt a folyosón. A férfi megállt egy újabb csukott ajtó előtt. Izzy elfordította a kilincset, de az ajtó be volt zárva. A fegyveresre pillantott, aki kibiztosította a pisztolyt, és egyszerűen átlőtte a zárat. Izzy későn kapta a kezét a füléhez. A lövés zaja majdnem megsüketítette. Belépett, és egy sápadt, fiatal nőt látott, aki a labor sarkában kuporogva sikolyra nyitotta a száját.

Izzy hallása apránként, szakadozva tért vissza. Hallotta a saját hangját, ahogy nyugtatgatja a nőt.

– Izzy vagyok – mutatkozott be.

– Joy – a nő szeme ijedten a lövöldözőre villant.

Illy megpróbálta visszaterelni Joy figyelmét.

– Megsebesültél?

– Most volt… a… – Joy nyelt egyet. – A pihenőszobában voltam.

– Azt akarja, hogy mindenki menjen a váróba, de segítségre van szükségem, egyedül nem bírom el az orvost, aki megsérült. Van annyi erőd, hogy segíts, Joy?

Joy bólintott, és visszamentek. Izzy végig érezte, hogy George rászegezi a fegyvert.

– Igyekezzetek! – parancsolta.

A műtőben Joy dermedten bámulta a halott nővért. A francba! Izzy elfelejtett szólni, hogy mire számítson.

– Te jó ég! Istenem, ez nem lehet igaz, istenem… – Joy elfordult, levegőért kapkodott. – Dr. Ward?

Az orvos magához tért, de nyilvánvalóan fájdalmak kínozták.

– Miz Joy… – nyögte ki.

– Ez nem valami istenverte teadélután! – szitkozódott a lövöldöző.

Az indulata felháborította Izzyt. Körbejárta a helyiséget, kinyitotta a fiókokat, és annyi kötszert vett elő, amennyit az egyenruhája zsebébe tudott tuszkolni. A végére már úgy dagadtak a zsebei, mint egy-egy léggömb.

Izzy térdre ereszkedett, a nyaka köré húzta a doktor karját, aztán Joy szemébe nézett, hogy a segítségét kérje. Joy az orvos másik karja alá bújt. Együtt sikerült feltámogatniuk, és végigkísérték a folyosón, miközben vércsíkot húztak maguk után.

A váróhoz közeledve dr. Ward a recepcióspult felé pillantott, és meglátta a klinika tulajdonosnőjének holttestét.

– Vonita – nyöszörögte. A túszejtő elkapta Izzy hajfonatát. Izzy szeme könnybe lábadt, elveszítette az egyensúlyát, úgyhogy Joynak kellett megtartania a doktort. Mindhárman felborultak, Louie a sebesült lábára esett. A hevenyészett szorítókötés kioldódott, a vér azonnal ömleni kezdett a sebből.

– Joy, kösd meg a csövet! – kiáltott fel Izzy, és már oda is kúszott Bexhez. A nő lőtt sebbel feküdt a recepcióspult mellett. Janine, a fiatal lány, akinek meghagyta, hogy tartsa nyomás alatt a sebet, még mindig ott volt, és próbálta lassítani a vérzést.

Izzy felnézett a fegyveresre.

– Nem tudom megmozdítani.

– Engem nem érdekel, ha meghal.

Izzy összeszorította a fogát, és vonszolni kezdte Bexet, miközben elnézést kért, amiért fájdalmat kell okoznia. Janine nézte, ahogy küszködik, aztán Izzy szemrehányó tekintetének hatására végre felállt, hogy segítsen.

Bexet a doktor mellé fektették a váró padlójára.

– Folytasd, tartsd rajta a nyomást a seben! – kérte Izzy a segítőjét. A nő fiatal volt, és valamilyen oknál fogva szőke parókát viselt, ami nem tűnt túl természetesnek.

Kemoterápia? – gondolkodott Izzy, és rögtön meg is sajnálta.

Sürgősen a sebesült orvosra fordította a figyelmét. Joy a lábára tekerte a csövet, amit szorosan tartott. Izzy letépte dr. Ward véres nadrágszárát, majd elkezdte felcsavarni.

– Még nem vagy készen! – mordult rá a túszejtő. – Nézd át a többi helyiséget is!

Izzy keze megállt, mert érezte, hogy a férfi a háta közepéhez szorítja a pisztolyt.

Megadóan felemelte a kezét, csendesen kérlelte Joyt, hogy figyeljen oda dr. Wardra, majd felállt, és haragosan odasietett a mosdóhoz, ahová korábban hányni ment. Kivágta az ajtót.

– Üres! – jelentette.

A fegyveres nem ment oda, hogy ezt ellenőrizze. Akkor ugyanis hátat kellett volna fordítania a túszainak. Úgyhogy ott maradt a helyén a pisztolyával, amit hol Izzyre, hol a többiekre fogott.

Izzy felrántotta egy takarítószekrény ajtaját. Ez volt az utolsó ajtó a váró közelében. Az egyik oldalon egy rakás doboz sorakozott, meg egy csomó takarítószer. A másik oldalon három hosszú laborköpeny, egy porszívó, egy felmosó és egy vödör. És két arc. Ahol Izzy állt, onnan látni lehetett két sápadt, rettegő arcot. Ijedten pislogtak. Az egyik egy idős nő, aki némán a szája elé tartotta az ujját. Izzy megfordult, és eltakarta őket.

– Üres! Befejeztük végre?! – kérdezte, majd bevágta az ajtót. Határozottságot színlelve keresztbe fonta a karját. – Akkor most végre elláthatom a sérülteket?!

* * *

Wren egy pillanatra meg volt győződve arról, hogy itt a vég. Amikor kinyílt a szekrény ajtaja, szinte kővé dermedt. Rámeredt a nőre, aki egyértelműen észrevette őket, de nem árulta el a rejtekhelyüket. Moccanni sem mert, amíg újra sötétség nem borult rájuk, aztán érezte, hogy Olive megszorítja a kezét. Az ujjai szárazak, púderesek voltak, mint általában az idős hölgyeké. Wren telefonja rezgett, ő pedig elővette a sötétben.

Még mindig biztonságban vagy?

Igen, írta vissza Hugh-nak.

Hol?

A szekrényben.

Egyedül?

Nem, írta Wren. Olive-val. Nem magyarázta el, ki is az. Annyi is elég, ha Hugh tudja, hogy a lánya nincs egyedül ebben a rettenetes helyzetben.

Látod Bexet?

Nem.

Ne mozdulj! – írta Hugh. Ne szólalj meg, csak hallgatózz, és írd meg nekem, amit hallasz!

Wren megpróbálta, de a szekrény csukott ajtaján keresztül csak tompa hangok jutottak el hozzá. Lövéseket hallottam, írta néhány pillanattal később. Bex elesett. Azt hiszem, a mellkasát érte a lövés.

Melyik oldalon?

Wren pislogott. Megpróbált gondolkodni. Melyik oldalon látta a vörös foltot? A saját mellkasán húzta végig a kezét, hogy segítse az emlékezetét. Jobboldalt.

Ahogy írt, érezte, hogy az apja reményt ad neki. A szív nem a mellkas jobb oldalán van. Tehát lehet, hogy a nagynénje még küzd az életéért.

Sírnak a váróban, egy nővéregyenruhás nő nyitott be a szekrénybe, írta Wren. Meglátott minket, de nem árult el.

A telefon kijelzőjén üzenet jelent meg: A készülék töltése 10%-ra csökkent. Beállítja mentés üzemmódra?

Igen, gondolta Wren. Mentés üzemmód, az csodás lenne.

Sajnálom, apa, írta.

Ő döntött úgy, hogy fogamzásgátlót akar szedni. És ezt ő tartotta titokban az apja elől. Ő kérte a nagynénjét, hogy titokban hozza el ide. Azt akarta, hogy az apja megnyugtassa, hogy azt mondja, nem az ő hibája.

Mi történik pontosan? – kérdezte Hugh.

Wren szíve összeszorult. Mi lesz, ha kijut innen, de többé már nem lesz olyan a kapcsolatuk, mint korábban? Mi van, ha egyetlen ostoba hiba mindent elrontott?

Wren elhatározta, hogy életben marad, már csak azért is, hogy bizonyítson az apjának. Ha felnő, akkor is az ő kislánya marad, mindig.

Ismét írni kezdett. A nőnek, aki benézett a szekrénybe, csupa vér volt a ruhája.

Megsebesült?

Nem hinném –válaszolta Wren. De vannak sebesültek.

Hallottad, mit mondott a lövöldöző? Említette bárkinek a nevét? Mikor hallottál utoljára lövést? Hány sebesültet láttál, mielőtt sikerült elrejtőznöd?

Hugh kérdései sűrűn záporoztak. Wren lehunyta a szemét, elsötétítette a kijelzőt, hogy annyival is később merüljön le a telefon.

Mit keresel egy tanítási nap kellős közepén egy női klinikán?

Mit keres ott veled a nagynénéd?

Miért nem mondtál nekem semmit?

Wren legkorábbi emléke négyéves korából maradt meg, amikor még velük élt az anyja, ő meg egy normális családban cseperedett. Wrent az óvodában a játszótéren, a kalózhajós mászóka alatt egy kisfiú szájon csókolta, és közölte, hogy kisbabát akar csinálni számára. Wren ököllel behúzott neki, éppen szájon vágta.

Behívták a szüleit. Az anyja rettentő kínosan érezte magát, és azt hajtogatta, hogy Wren mindig békés kislány volt, soha senkinek egyetlen haja szála sem görbült meg miatta. Wren azon gondolkodott, hogy vajon görbülnek-e a kisfiú hajszálai, és ha igen, az vajon fájhat-e neki.

– Kislányom, mit csináltál? – korholta az anyja.

– Amit apa mondott – felelte Wren. Hugh majd megpukkadt a nevetéstől. Annabelle pedig kiküldte, mintha ő is rossz gyerek lenne.

Az anyja meg akarta büntetni Wrent, az apja viszont fogta, elvitte a cukrászdába, és egy hatalmas fagylaltkelyhet vett neki.

Apa, itt vagy? – írta Wren.

Mindig – felelte Hugh, így a lány megkönnyebbülten felsóhajtott.

A túszejtő mindenkitől elvette a mobiltelefont, és a szemétbe dobta. A bejárati ajtót elbarikádozta a kanapéval, néhány székkel, valamint egy dohányzóasztallal. Zihálva megfordult, majd a túszokra szegezte a fegyvert.

– Ha mindenki engedelmeskedik, senkinek nem esik bántódása – motyogta.

– Kivéve annak, akiknek már késő – javította ki Izzy suttogva.

Tudta, hogy a fegyveres figyeli; érezte a tekintetét, akár egy lézersugarat. De nem volt hajlandó tudomást venni róla. Megtette, amit George parancsolt, és most a sebesültekkel akart foglalkozni. Nem bírta tétlenül nézni a szenvedésüket.

Janine még mindig Bex mellkasára szorította a kezét. Izzy odahajolt, hogy megnézze, mennyire vérzik a seb. A nő alig hallhatóan suttogva szólalt meg:

– Az unokahúgom. A szekrényben.

Izzy visszagondolt a két rettegő arcra, amikor a túszejtő parancsára kinyitotta a takarítószekrény ajtaját. Még közelebb hajolt, úgy tett, mintha Bex nehézkes légzését figyelné.

– Semmi baja – suttogta.

Bex lehunyta a szemét.

– Meg kell mondani…

– Mit akar mondani? – Bex köhögött, és felkiáltott a tüdejébe, bordáiba nyilalló fájdalomtól. Izzy megpróbálta elvonni a figyelmét. Egyebet nemigen tudott tenni, hogy segítsen rajta. – Mivel foglalkozik, Bex?

– Művész – nyöszörögte ki a nő. – Fáj.

– Tudom – nyugtatta Izzy. – Minél kevesebbet mozog, annál jobb. – Janine-re pillantott, és csendesen kérte, hogy folytassa. – Most el kell látnom egy másik sérültet, de ígérem, visszajövök – mondta Izzy.

Odalépett dr. Wardhoz. A szorítókötés, amit Joy kötött meg, nem volt elég szoros, így aztán valami tartósabb megoldást kellett találni.

– Vonita – suttogta az orvos. – Elhunyt?

Izzy bólintott.

– Sajnálom.

– Én is – mondta dr. Ward halkan. – Én is. – Hátrapillantott a válla fölött, mintha átlátna a recepcióspulton, oda, ahol a holttest fekszik. – Vonita mindig úgy tekintett a páciensekre, mintha a saját lányai lennének. A férjét rettenetesen idegesítette, mennyire sokat dolgozott itt. Mindig azt mondta, hogy Vonitát innen egyszer koporsóban viszik majd ki. – Louie hangja elcsuklott. – Milyen rémes, hogy igaza lett.

Izzy a dr. Ward nadrágjából letépett darabot szorosabbra húzta a férfi combja körül, majd erősen megkötötte a seb fölött.

– Ne fészkelődjön, doktor úr!

Dr. Ward felvonta a szemöldökét.

– Tulajdonképpen letépte rólam a nadrágot, nővér. Ezek után akár a keresztnevemen is szólíthat, nem?

Izzy talált a kanapé alatt egy tollat, azzal leszorította a csomót, majd ismét megkötötte. Aztán körbeforgatta a tollat, így még szorosabbra erősítve a kötést. A vér lassabban szivárgott, aztán elállt.

– Tessék, máris jobb – mondta Izzy. Elővett egy tekercs leukoplasztot, elszakította a fogával, és rögzítette a szorítókötést. Aztán az órájára pillantott. Fél egy múlt. Az óra ketyegett: dr. Ward így már nem vérzik el, ám vérkeringés nélkül károsodnak a szövetek. Ha a szorítókötés két óránál tovább marad rajta, izom- vagy idegkárosodás következhet be. Hat óra után pedig amputáció várható.

Talán addigra megmentik őket.

Dr. Ward megveregette Izzy vállát, amikor a nővér elrendezte a kötést.

– Jó csapat vagyunk – mondta. – Köszönöm. – Feltámasztotta a lábát egy székre, hogy az a szívénél magasabban legyen.

Izzy Bexre pillantott, aki még mindig holtsápadtan, de stabil állapotban feküdt a padlón.

Most, hogy nem kellett mások gondját viselnie, Izzy keze remegni kezdett. Lefogta reszkető ujjait.

– Még nem találkoztunk itt korábban, ugye? – kérdezte dr. Ward.

Izzy megrázta a fejét. Válaszra nyitotta a száját, de nem szólalt meg, mert elment mellettük a túszejtő, aki magában motyogott.

Amikor a szoba másik felébe ért, az orvos ismét beszélni kezdett.

– Van férje, aki most aggódik magáért?

Halkan szólt, csak ketten hallották a beszélgetést.

– Nincs – felelte Izzy. – Csak barátom van.

– Csak barát? – incselkedett dr. Ward.

– Talán vőlegény…

– Talán? Nem emlékszik, hogy barátja van, vagy vőlegénye? – Az orvos felnevetett. – Vagy talán még nem döntötte el?

– Bonyolult.

– Kisasszony, rengeteg időm van, meséljen! – vigyorgott Louie.

– Tényleg nem egyszerű. Nagyon különböző helyről származunk – magyarázta Izzy.

– Palesztina és Izrael?

– Tessék? Dehogy…

– A Mars és a Vénusz? – faggatta tovább dr. Ward. – Unió és Konföderáció?

– Parker már gyermekkorában is kaviárt reggelizhetett. Én meg akkor reggelizhettem, ha volt pénzünk ételre. – Izzy azonnal elvörösödött. Soha nem beszélt a gyermekkoráról. Mindennap megpróbálta maga mögött hagyni.

Parkerrel három éve voltak együtt. Alig veszekedtek, de ha véletlenül mégis, annak mindig a különböző hátterük volt az oka.

Még csak néhány hete jártak, amikor egyszer Parker a közösségi oldalakat böngészve megszólalt. Hogy ez a Valencia milyen jól néz ki!

Izzy féltékeny lett. Hadd találgassak! Biztosan egy iskolába jártatok. Az ilyen nevű lányok folyton csak síelnek, és letéti alapítványok őrizték az örökségüket.

Parker odatartotta a telefonját Izzy orra elé, és megmutatta, hogy az új Instagram-szűrőnek Valencia a neve.

Nocsak, mintha féltékeny lennél, incselkedett.

Mondtam, hogy nem vagyok tökéletes.

Nem vagy az, bólintott Parker. Csak nekem.

Amikor összeköltöztek, Parker egyszer alátét nélkül tette a bögréjét az asztalkára, amit egy garázsvásáron vettek aznap. Miért nem tettél alá alátétet? – méltatlankodott Izzy.

Ez egy húszdolláros asztalka, felelte hitetlenkedve Parker.

Izzy el sem tudta képzelni, hogy ha valaki ennyi pénzt kiad egy tárgyért, akkor nem úgy vigyáz rá, mint a szeme fényére. Pontosan! – mondta.

Parker minden haragja elpárolgott.

Seggfej voltam – közölte, és attól kezdve mindig alátétet rakott a bögréje alá.

Izzy pontosan tudta, miért szeretett bele Parkerbe. Csak azt nem értette, hogy a férfi miért éppen őt választotta. Egy nap talán majd szégyellni fogja a barátai előtt, ha kiderül, honnan származik. Vagy elhagyja, és akkor Izzy összeomlik. Ennél még az is jobb, ha megelőzi, és ő hagyja el.

Dr. Ward megfogta a nővér kezét. Már nem remegett.

– Nocsak, mintha elszállt volna a rémület – mondta.

Ahogy elkezdtek suttogni olyan dolgokról, amikről bármikor, bárhol beszélhettek volna – kivéve mondjuk egy túszdráma kellős közepén –, Izzy reszketése megszűnt.

– Maga szerint mi lesz velünk? – kérdezte.

– Fogalmam sincs – felelte az orvos. – De azt tudom, hogy maga túléli. – Rákacsintott. – Nem hagyhatja faképnél azt a szegény fiút.

És akkor még a felét el sem mondtam – gondolta Izzy.

Janine igazság szerint számított arra, hogy eljön ez a nap. Tudta, hogy Isten majd megbünteti, csak azt nem sejtette, hogy ilyen cinikus módon.

A kezét a sérült nő mellkasán tartotta. Amikor erősen nyomta, elállt a vérzés. Ha erősen nyomja, talán vissza tudja zárni a palackba a titkot, amit réges-rég betemetett az emlékezet, már csak hamis víziónak tűnt.

Janine-nek nemigen voltak barátai. Túl sok idejét foglalta le a Down-szindrómás öccse. A szülei dolgoztak, úgyhogy neki iskola után otthon kellett maradnia vigyázni rá. Mindenkinek kénytelen volt elmagyarázni, miért jön vele Ben mindenhová, és ehhez néha egyszerűen nem volt energiája vagy kedve. És meg kellett védenie Bent az emberek ostoba megjegyzéseitől, például, ha fogyinak nevezték, vagy azt mondták: de hiszen egészen normálisnak tűnik, vagy ha faggatóztak, hogy az édesanyjuk miért nem csináltatott vizsgálatot a terhessége alatt. Egyszerűbb volt, ha Janine inkább nem hívott magához barátokat, és az iskolában is elkülönült a többiektől.

Ezért aztán amikor tizenhat évesen, a középiskola második osztályában Janine biológiaórán az osztályban a legmenőbb lánnyal került tanulópárba, a legrosszabbra számított. De ehelyett Monica a szárnyai alá vette, mintha csak a butácska kishúgát kéne pátyolgatnia. Vele ment a lányvécébe, és megtanította, hogyan készítsen füstös sminket; YouTube-videókat küldött neki, hogy megnevettesse. Janine végre felszabadulhatott, kinyílhatott. Amikor egyik péntek este Monica buliba hívta, elment vele. Az anyjának azt mondta, hogy biológiából félévi nagydolgozatra készülnek, ami csak részben volt hazugság. Monica ugyanis odaadta neki az unokatestvére személyijét, hogy azzal menjen. A lány kicsit hasonlított Janine-ra, csak hosszabb volt a haja. Az egyetemre mentek, a fiúkollégium bulijába.

Janine addig csak az úrvacsorán ivott bort. Aznap gabonapárlatokból készítettek koktélokat. Olyan ízük volt, mint valami gyümölcsös üdítőnek. A fiúk állandóan újabb és újabb koktéllal kínálgatták. Az éjszaka képekre, villanásokra hullott szét: piros műanyag pohár, lüktető zene, fiúk, akik olyan közel táncoltak, hogy Janine libabőrös lett, mint ahogy vihar előtt szokott. Kezek a vállán. Masszázs. Fogak érnek a nyakához. Monica és szinte mindenki más is hazament. Egy biliárdasztal zöld vászna Janine csupasz combja alatt. Valaki lefogja, egy másik a két lába között mozog. Rettenetes fájdalom. Ne mondd, hogy nem akarod– mondja egy hang. Amíg Janine azon gondolkodik, hogy mit válaszoljon, mi az, amitől végre abbahagyják, valaki beletömi a szájába a farkát.

Amikor Janine magához tért, egyedül volt, csapzottan, tele véraláfutásokkal. Nem találta a bugyiját. A nap már felkelt, mire kitámolygott a fiúkollégiumból. A gyep tele volt sörösüvegekkel, és egy kollégista részeg álomban feküdt az udvaron. Janine azon gondolkodott, vajon ez a srác is ott volt-e rajta, benne. Hirtelen hányingere támadt, és rohamokban pakolt ki. Egészen addig hányt, amíg úgy nem érezte, hogy teljesen üres mindene. Tévedett.

A szokásos módon jött rá, hogy terhes. Kimaradt a menzesze, a melle megduzzadt, és állandóan fáradt volt. De ezt tünetek nélkül is tudta volna. Még mindig érezte magában a mocskot. A mocskot, ami gyökeret vert benne.

Senki nem tudott semmit. Monica csak annyit mondott, hogy amikor hazamentem, téged körülzsongtak a fiúk. Úgy láttam, nagyon jól érzed magad. Janine szülei még mindig abban a hitben voltak, hogy a lányuk a biológiadolgozatra tanult. Janine nem is akarta, hogy kiderüljön, mi történt valójában.

A környéken, ahol laktak, nem adódott nehéz dolga. Még nála volt Monica unokatestvérének a személyije, azzal kért időpontot a klinikán, Chicago egyik olyan kerületében, ahol korábban még soha nem járt. Délutánra szervezte, amikor Benre kellett vigyáznia. Van egy kis dolgom, el kell mennem itthonról, de ha nem árulod el anyának, akkor amíg nem vagyok itt, végig tévézhetsz – mondta az öccsének.

A konyhaszekrényben volt egy üveg, abban tartották a szülei a végszükség esetére félretett pénzt. Janine ellopta. Taxival ment a klinikára. A recepción megkérdezték, mi a helyzet az apával, ő meg ledöbbent, hiszen egy pillanatig azt hitte, hogy az ő apja felől érdeklődnek. Aztán ráébredt… hogy a magzat apjáról van szó. De ő nem egy magzatnak érezte. Nem emberi lénynek. Csak egy sérülésnek, amiből fel kellett gyógyulnia.

Egy indiai doktornő végezte a terhességmegszakítást, a parfümje illata olyan volt, mint egy kert. Janine egy nyilallást érzett, aztán nyomást, majd pánikba esve kirántotta a lábát a támaszból. Bejött egy nővér, hogy segítsen tartani, de amikor lefogta, Janine azokra gondolt, és csak még jobban küszködött. Végül a doktornő hátralépett, és egykedvűen megkérdezte:

– Most akkor akarja, vagy nem?

Ne mondd, hogy nem akarod!

Nyugalmat erőltetett magára, végigcsinálta, és nem omlott össze sem a pihenőszobában, sem hazafelé a taxiban. De amikor otthon az udvaron meglátta Bent és a szomszédot, hirtelen pánikba esett.

A szomszéd felemelt a földről egy takaróba bugyolált kupacot.

– Galahadot elütötte egy autó – mondta. – Nagyon sajnálom.

A terrier csak pórázon járt ki a házból.

– Nagyon sokáig elvoltál, ki akartam menni megnézni, hogy jössz-e már. Ekkor Galahad kiszaladt, nem tudtam megállítani – panaszolta Ben. – Most meg nem ébred fel.

Janine átölelte az öccsét.

– Nem a te hibád.

Elvette a takaróba tekert kutyát a szomszédtól. Akkor érintett először élettelen testet. Galahad könnyű volt, mintha elpárolgott volna. Reggel Janine leszidta, mert összerágta a zokniját. A terrier miatt annyi fél pár zoknija volt, hogy már szándékosan hordta őket felemásan. Most is egy kék pöttyös volt az egyik lábán, és egy piros, pingvines a másikon. Émelygett, szédült, életre és halálra gondolt. Úgy érezte, egy szakadék szélén jár, ahol az életet és a halált egyetlen lépés választja el egymástól.

A kutyát a hátsó kertbe vitte, ásott egy gödröt az ásóval, amivel az anyja a virágágyásokat rendezte. Ben figyelte. Aztán megkérdezte Janine-t, hogy miért teszi a földbe Galahadot.

Janine-nek fogalma sem volt, hogyan magyarázza el az öccsének az életet és a halált. Nem bírta elűzni a gondolatot, hogy ez a büntetése azért, amit tett. Vajon ilyen volt a magzat is? Egyik pillanatban még élt, a másikban már nem? Ekkor, egyetlenegyszer gondolt rá úgy, mint egy személyre, nem pedig úgy, mint egy problémára.

Amikor Janine végre eltemette a kutyát, fekete volt a keze a kosztól. Leroskadt az udvaron, és zokogott. Az anyja így talált rá, amikor hazaért a munkából. Janine vigasztalhatatlan volt, és a család biztos volt abban, hogy miért.

Aztán kiderült, hogy ha egy emléket gyökerestül kitépnek, akkor elmúlik a fájdalom, elmúlik minden érzés, ami összeköt vele. Még azt is sikerül elhinni, hogy az erőszak meg sem történt, a terhesség nem is létezett, abortuszról szó sem volt. Minél távolabbi múltba süllyedtek az emlékek, minél messzebb kerültek Janine jövőjétől, a lány annál erősebben hitte, hogy ő más, mint a többi nő a nem kívánt terhességekkel. Janine áldozat volt. Lemosta a szégyenfoltot, évek óta magzatvédő aktivistaként tevékenykedett. Nem tartotta magát álszentnek. Hiszen benne nem is gyermek volt, hanem csak valami, amit az erőszaktevők hátrahagytak.

Janine soha senkinek nem mondta el, mi történt. Azt érezte, így meg nem történtté tehet mindent. Persze Isten attól még tudta. Vagyis ez a lövöldözés Janine hibája.

Rossz ötlet volt álruhában idejönni. Mintha a Központ lett volna maga Pandóra szelencéje. Janine kinyitotta az ajtót, és minden gonoszságot szélnek eresztett a világba.

Túsztárgyalóként Hugh munkájának kilencvenkilenc százaléka abból állt, hogy jó hallgatóság volt, ez a képesség azonban nem volt mindig a sajátja. Amikor Annabelle elhagyta, azt mondta, hogy Hugh állandóan a szavába vág, és figyelmen kívül hagyja az érzéseit.

– Ez nevetséges vádaskodás! – tiltakozott Hugh, félbeszakítva a feleségét. Annabelle csak felemelte a kezét, mintha azt mondta volna, na látod! A feszültség tapintható volt közöttük, amikor Hugh keserűen rádöbbent, hogy a nőnek bizony igaza van.

– Talán ha néha hagytad volna, hogy kifejtsem a gondolataimat, nem kellett volna találnom valaki mást, aki ezt hagyja nekem – törte meg végül Annabelle a csendet.

Hugh csak azután lett túsztárgyaló, hogy a felesége elhagyta. De azt azért eltökélte, hogy a szakmájában soha nem követi el azt a hibát, amit a magánéletében. Ki volt képezve arra, hogy akkor is higgadtan cselekedjen, ha elönti az agyát az adrenalin. Tudta, hogyan maradjon nyugodt a hangja, hogyan figyeljen minden részletre, hogyan szője tovább a beszélgetés fonalát.

Tudta, hogyan adjon visszajelzést a beszélgetés során. Igen, bizony, persze. Azt nem mondta, hogy megértem, mert nem értette meg, főleg azt nem, hogy mi hoz valakit éles krízishelyzetbe.

Hugh számára mindig egyszerűbb volt egy túszhelyzetben szenvtelennek és kimértnek maradni, mint akkor, amikor Annabelle-lel beszélt. Úgy vélte, azért, mert a munkájában nem vállal személyes kockázatot, nem érintett.

Mostanáig.

– McElroy. – Hugh megfordult, és a rendőrfőnök állt előtte. – Mi a bánatos fasz van már?

Monroe rendőrfőnök még mindig öltönyben és nyakkendőben volt. Tárgyalásról jött.

– Túszhelyzet – mondta Hugh. – Már jeleztem a kommandósoknak, megvan a név és a cím. George Goddard.

– Van priusza?

– Nincs. Úgy tűnik, személyes indíték, egy szemtanú elmondása szerint bosszú.

Hugh elhallgatott, hogy ki ne csússzon a száján, amit mondani akart. Odabent van az a két ember, akik a világon a legfontosabbak a számomra. Senkiben nem bízom, csak magamban, én kiszabadítom őket. Ha kimondta volna, máris elveszik tőle az ügyet. Szerencsére azonban Hugh-t arra is kiképezték, hogy meggyőzően tudjon hazudni.

A rendőrfőnök a körbekerített klinikára és a kordont biztosító rendőrökre pillantott.

– Szóljon, ha szüksége van valamire! – mondta, és átadta Hugh-nak az irányítást.

– Egyelőre nincs – mondta Hugh, majd felemelte a hangosbeszélőt, amit az egyik rendőrautón hoztak.

Nem szerette a tárgyalótelefonokat. Ezeket a nehéz készülékeket általában páncélozott járművel vitték a túszdrámák helyszínére, az épület ajtajához, a rendőrök pedig visszavonultak, mialatt a fegyveres bevitte magával. Hugh ehelyett csak szólt a lövöldözőnek, hogy ha csörög bent a telefon, akkor ő keresi.

– Halló! – kiabálta a hangosbeszélőbe. – Itt Hugh McElroy nyomozó beszél, a jacksoni rendőrség hadnagya. Egy perc múlva fel fogom hívni a klinika vezetékes telefonján. – Felemelte a mobilját, hátha nézi valaki bentről, a kifelé tükrös ablakon át.

A hirtelen beállt csendben Hugh hallotta a cserebogarak zümmögését és a távoli autópályán elhaladó kocsik berregését. Elképzelte, ahogy Wren a szekrényben bujkálva próbálja kivenni a szavait. A lövöldözőhöz beszélt, de a lelke mélyén a lányához szólt.

– Csak beszélni akarok magával – tette hozzá, aztán lerakta a hangosbeszélőt, és tárcsázott.

George mindig becsületes embernek tartotta magát. Jó kereszténynek, jó apának. De mi van, ha a jóság nem vezet sehová? Ha ettől még mások hazudnak, leszarnak, és senki nem hallgat meg?

Hát most majd meghallgatják.

Mintha varázsütésre történt volna, megszólalt egy fémes, éles hang. Itt Hugh McElroy nyomozó beszél, a jacksoni rendőrség hadnagya.

George érezte, hogy a túszokban hirtelen pislákolni kezd a remény. Segítség érkezett. Már nincsenek egyedül.

Valahol legbelül érezte, hogy ez lesz: valaki jön majd, hogy mentse a túszokat. De saját magát neki kellett megmentenie.

George egyszer gyerekkorában vérnyomot talált az erdőben, követte, és orvvadászok vadcsapdájára bukkant. Egy vadkutya került bele, amely leharapta a saját lábát, hogy megmeneküljön. Még hónapokkal később is leizzadva ébredt minden éjjel. Látta maga előtt azt a lerágott mancsot. Azon tűnődött, vajon a vadkutya életben maradt-e. Hogy vajon megérte-e az új élet reménye az áldozatot.

Nem hibáztatta Lilt. Az isten szerelmére, hiszen még gyermek volt. Nem tudta, mit cselekszik. Ennyi erővel akár hibáztathatta volna a klinika dolgozóit is, akik ezt tették vele.

A pisztoly mintha a saját keze lett volna. De nem haraphatta le, hogy életben maradjon. A saját csapdájába esett.

A recepcióspulton, a csillogó üvegszilánkok alatt csörögni kezdett a telefon.

Ez most olyan volt, mint az a bonyolult etikai kérdésfeltevés az elszabadult csillével. Egy csille fékezhetetlenül robog végig a síneken. Az útjában van öt mozgásképtelen ember, és a csille hamarosan elgázolja őket. Hozzáférsz a váltóhoz, megváltoztathatod a csille útját, ráterelheted egy másik sínpályára. Azon a pályán is van valaki: egy mozgásképtelen ember. Mit teszel? Hagyod, hogy a csille elüssön öt embert? Vagy használod a váltót, és megölsz egy embert, aki máskülönben biztonságban lett volna?

Mostanáig Hugh azt mondta volna, hogy a két rossz közül a kisebbik az lett volna, ha csak egy életet kell feláldozni, nem pedig öten halnak meg. De minden megváltozik, ha a váltón van a kezed, és a másik sínpályán az egyetlen halálraítélt a szeretteid közül valaki.

Mintha Bex az egyik sínpályán lett volna, Wren pedig a másikon. Mi van, ha annyira sok időbe telik alkudozni a túszejtővel, hogy Bex belehal a sérülésébe? Mi van, ha azt akarja, hogy Bex gyorsan segítséget kapjon, és ezért erővel próbálja lefegyvereztetni a túszejtőt, ezzel azonban Wren is a tűzvonalba kerül?

Hugh tárcsázta a Központ számát, és hallgatta, ahogy kicseng. Wren tudósításának hála, azzal tisztában volt, hogy nem azért nincs válasz, mert odabent mindenki halott, beleértve a lövöldözőt is. Letette a telefont, várt egy pillanatig, aztán újból tárcsázott.

Amikor Wren megszületett, Hugh arra gondolt, biztosan benne van a hiba, de nem tudott túlságosan lelkesedni az aprócska, nyáladzó, ürítő bőgőmasináért. Amikor vendégek jöttek, és megcsodálták a kislány nagy kék szemét és sűrű haját, Hugh bólogatott, mosolygott, és titokban arra gondolt, hogy a baba úgy néz ki, mint valami kis űrlény. De persze imádta. Az életét adta volna érte. Érezte a felelősséget, ami a szülővé válással jár, csak éppen azt a zsigeri, mindent elsöprő szeretetet nem értette, amiről mindenki beszélt.

Csak várj! – mondta Bex, és mint mindig, most is igaza lett.

A csoda akkor történt, amikor Wren hároméves lett, és az óvónő megemlítette, milyen aranyos, ahogy egy Saheed nevű kisfiúval családosat játszik. Ki az a Saheed? – kérdezte hazafelé a kocsiban. Hát ő a párom – felelte Wren.

Amikor Hugh először látta a játszótéren Wrent kézen fogva Saheeddal, úgy érezte, mintha megváltozott volna a világ. Rájött, hogy Wren nem az övé. Viszont ő a lányáé.

Rájött, hogy eljön a pillanat, amikor Wren nem kérdezi már meg, hogy a pattogatott kukoricás vagy a rókamintás harisnyát vegye-e fel. Egy nap majd kívülről fújja a Bohemian Rhapsody szövegét, és nem kell segíteni neki, amikor együtt énekelnek a kocsiban. Eljön a nap, amikor már nem kéri meg őt, hogy vegye le a magas polcról az aranyhalacskás kekszet. Hamarosan felnő, és már nem lesz szüksége az apjára.

Néha nem is tűnik fel, mennyire erős a szeretet, csak akkor, amikor érezhető a hiánya. Néha észre sem vesszük a szeretetet, mert az megváltoztat, átformál, de olyan lassan, hogy szinte fel sem tűnik.

Hugh nézte, ahogy Saheed totyog Wren után, mint hű alattvaló, és arra gondolt, mennyi baromságot csinált annak idején, hogy a lányok felfigyeljenek rá. Megfogadta, nem engedi, hogy bárki úgy bánjon Wrennel, ahogy ő bánt a lányokkal középiskolás korában. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nem védelmezheti mindig. Tudta, hogy egy nap Wren szívét is összetöri valaki, és akkor látnia kell majd a könnyeit.

Ez az apaság. Az apa az, aki buborékba zárná a lányát, hogy soha ne essen bántódása, pedig tudja, hogy ő maga bizony bántotta valakinek a lányát… régen. Az apa az, aki a Saheed nevű cuki kis óvodás meggyilkolását tervezi a jövőben, ha a gyerek továbbra is úgy látja, hogy Wren a világ közepe.

Hugh régi beszélgetéseket pörgetett vissza a fejében. Említett Wren fiúkat bármikor?

Wren azt mondta, Bexszel van a klinikán. De ez egy abortuszklinika. Bex már túl idős ahhoz, hogy terhességmegszakításra legyen szüksége. Talán valami más miatt jött? De miért vette ki Wrent az iskolából, hogy magával hozza?

Hacsak nem…

Erre Hugh gondolni sem akart.

Úgy döntött, miután megmentette a lánya életét, kinyomozza, ki volt az a fiú. És talán ki is nyírja.

Ismét felhívta a klinikát. Ezúttal a harmadik csengetésre egy nő vette fel. Nem Wren volt.

A lényeg, hogy valaki felvette. Kezdődik – gondolta Hugh. Gyerünk!

– Itt McElroy hadnagy beszél a jacksoni rendőrségtől. Ki vagyok hangosítva?

– Nem.

– Kivel beszélek?

– Izzy a nevem…

– Izzy – ismételte Hugh. – Azért vagyok itt, hogy segítsek. Beszélhetek az illetővel? Tudja, kivel.

Hallotta, hogy a nő megszólít valakit.

– A rendőrség az, és magával akarnak beszélni.

A fickó átvette a telefont, majd beleszólt.

– Igen?

A hangja hasonlított egy kerítés deszkáin végighúzott bot hangjára. Egyetlen szó, de Hugh máris feltérképezte az illetőt. Csak egyetlen óvatos szó volt… Azaz a férfi figyelt.

– Hugh McElroy nyomozó vagyok a jacksoni rendőrségtől. A túsztárgyaló ügyosztályról. Azért vagyok itt, hogy beszéljek magával, és gondoskodjak mind a maga, mind az épületben tartózkodó többi személy biztonságáról.

– Nincs miről beszélnem – mondta a túszejtő. – Ezek itt mind gyilkosok.

– Oké – felelte Hugh ítélkezés nélkül. Elismerően. – Mi a neve, uram? – kérdezte, bár tudta a választ. – Hogyan szólíthatom?

– George.

A háttérben Hugh egy fájdalmas kiáltást hallott. Jaj, csak nehogy Bex legyen az, gondolta.

– Megsebesült, George?

– Jól vagyok.

– Van, aki megsérült? Esetleg olyan, aki orvosi ellátásra szorul? Úgy hallottam, mintha valakinek fájdalmai lennének.

– Nem érdemelnek segítséget.

Hugh érezte, hogy Monroe rendőrfőnök és még egy tucat rendőr figyel feszülten. Hátat fordított nekik. Most George Goddard-ral kellett bizalmas kapcsolatot kiépítenie, és ez nem tartozott mindenkire, csak kettejükre.

– Bármi is történt odabent, George, nem maga a hibás. Tudom, hogy valaki másnak a hibája vezetett idáig. Ami történt, megtörtént. Vége. De maga meg én együttműködhetünk. Méghozzá úgy, hogy senki másnak ne essen baja. Meg tudjuk oldani a… helyzetet, és ugyanakkor… segíthetünk magának is.

Hugh várta a választ, de az nem jött. Sebaj. Még mindig jobb, mint egy baszd meg. Amíg George figyel, van esély.

– Megadom a számom, ha esetleg szétkapcsolna – mondta, és elhadarta a telefonszámát. – Én vagyok kint a parancsnok.

– Miért bíznék magában? – kérdezte George.

– Nos… – Hugh tudta, hogy erre a kérdésre számítania kell. – Nem rohamoztuk meg az épületet. A fegyverem a tokjában pihen, George. Szeretném, ha együttműködnénk. Szeretném, ha mindketten elérnénk, amit akarunk.

– Maga nem tudja megadni nekem, amit akarok – felelte George.

– Az nem olyan biztos.

– Dehogynem.

Hugh hallotta George hangjában a cinikus keserűséget.

– Mit tehetek magáért? – kérdezte.

– Támassza fel az unokámat! – vágta rá George, és letette a telefont.

Délelőtt 11

Nem mintha a Központ várójában óriásplakátok hirdették volna, hogy Itt abortusz is kapható. Wrent inkább egy kicsit a fogászat várójára emlékeztette a hely: a falon csúnya képek, az asztalkákon kőkorszaki magazinok, a tévében valami ostoba beszélgetős műsor. A kényelmet egy kanapé és számos, össze nem illő szék szolgáltatta. A dohányzóasztalon mély karcolások árulkodtak az előző tulajdonos gondatlanságáról.

De hát nem is mindenki terhességmegszakítás miatt jött. Például Wren sem. A nagynénje sem. És nyilván a váróban ülő másik hölgy sem. Ő ugyanis egy idős, ezüstösen ősz hajú, kisírt szemű nő volt.

Wren azon tűnődött, hogy az idős hölgy vajon azt feltételezi-e, hogy ő terhes, hogy bajba került. Pedig éppen az ellenkezője miatt volt itt.

Lehet látni rajta, hogy még szűz? Ha lefekszik valakivel, az hagy rajta valami megváltoztathatatlan, külső nyomot? Miután az megtörtént, és másnap reggel lejön a szobájából, az apja azonnal észreveszi majd, hogy…?

Zavarba jött a saját gondolatától. Mi van, ha az apja tényleg látja majd rajta, és rákérdez? Kérlek, add ide a sótartót, és amúgy mellékesen ki a franccal szűrted össze a levet?

Igazából nem attól félt, hogy Hugh tényleg kinyírja Ryant. (Biztos ki szeretnényírni, viszont rendőrtiszt volt, és törvénytisztelő állampolgár.) Csak hát annyira régóta vannak így ketten… Wren nem gondolta, hogy ettől bármi megváltozna, és nem is akarta, hogy bármi megváltozzon, de akkor már olyan lesz, mintha valaki örökre közéjük állt volna.

A recepción a hölgy, aki beírta Wrent, most egy frissen érkezett, rózsaszínű hajú lánnyal beszélgetett.

– Elnézést a késésért, Vonita – mondta a lány.

– Hála az Úrnak, hogy végre itt vagy. Nincs másik betegkísérőnk.

– Mi van Donna nővérrel?

– Nem jött – felelte Vonita. – Lehet, hogy a Vatikán végül megtiltotta neki.

Bex a vállával kicsit meglökte Wrent, majd felvonta a szemöldökét. Wren elvigyorodott. Szavak nélkül beszélgettek, mint oly sokszor.

– Egy apáca? – kérdezte Bex suttogva.

– És még azt gondoltad, hogy te leszel itt furcsa – felelte Wren. – Szerinted mennyit lógok ma emiatt a suliból? Egész nap kimaradok?

– Szerintem azért jöttél, hogy más kimaradásokat megelőzz – mosolygott Bex. – Nem tudom, mit aggodalmaskodsz. Engem például lenyűgöznek az olvasnivalók.

Mellettük az asztalkán halomban álltak a brosúrák.

Látogatás a nőgyógyásznál: hogyan zajlik?

Az abortusz után: útmutató a páciens szülei, párja, barátai számára.

Mi az a HPV?

Volt egy filctoll is. Wren felhúzta a lábát, és elkezdett csillagokat rajzolni a Converse cipője talpára. Egy csillag… kettő… Egy csillagkép. A Szűz. Már csak a poén kedvéért is.

Wren tudta, hogy a nagynénje nem olyan nyugodt, mint amilyennek mutatja magát. Többször megjegyezte, hogy kínosnak érzi, ha be kell jönnie, és inkább megvárná a parkolóban. De aztán ideértek, és látták a klinika előtt az aktivistákat. Akkor Bex azt mondta, kizárt, hogy egyedül beengedje Wrent.

A lány egy héttel korábban az NPR-en nagyon érdekes hírt hallott: a tudósoknak most először volt alkalmuk megfigyelni két neutroncsillag ütközését, több mint százmillió fényév távolságból. Az ilyet úgy nevezik, hogy kilonóva, és akkora erővel jár, hogy gravitációs hullámok keletkeznek, és fényt bocsátanak ki. A pasas az interjúban azt mondta, hogy ilyen hatalmas erejű ütközés kellett az arany- és platinarészecskék keletkezéséhez. Wren arra gondolt, mennyire tetszene ez az apjának: a legdrágább nemesfémek a titánok harcából származnak.

Ezt mindenképp el akarta mesélni Hugh-nak. Apró csillagot rajzolt a bal keze hüvelyk- és mutatóujja közé. Ha az apja vacsoránál meglátja, azt mondja majd: tudod, szerintem te tintamérgezésben halsz meg, és akkor Wrennek eszébe jut, hogy meséljen a kilonóváról. Azt persze nem meséli el, hogy hol volt, amikor magára rajzolta a jelet.

Ennyit meg kell tenni a szeretteinkért, nem? Védelmezni kell őket attól, amit nem akarnak tudni.

Olive a vizsgálat után visszament a váróba. Pontosabban visszatámolygott. Nem is emlékezett, hogyan jutott el a vizsgálótól a kanapéig. Az egyik percben még ott ült mellette Harriet, a nővér, akihez évek óta járt rutinvizsgálatokra. Olive megpróbálta felfogni, amit mondanak neki. Aztán az agya egyszer csak mintha kikapcsolt volna. Olive automatikusan elköszönt, felállt, végigment a folyosón, és szenvtelen arccal megállt a recepción.

A Központ szívélyes tulajdonosa, Vonita kilépett a pult mögül, és két vastag karjával átölelte. – Miss Olive, hogy van? – kérdezte együttérzőn.

Erre mégis mit lehet válaszolni?

Vonita kikísérte a váróba, és leültette egy fiatal lány mellé, aki idegesen dobolt a lábával.

– Nem kell még indulnia – mondta. – Üljön csak le, szükség lesz a lelkierejére.

Olive bólintott. De nem lelkierőre volt szüksége. Az agya, amiről többet tudott, mint az átlagember, tökéletesen működött. Csak a teste többi részét érezte idegennek.

Egyszer már előfordult, hogy a teste árulta el, de az egészen más volt. Tíz évvel korábban történt, amikor Olive még egy olyan nővel élt, aki mellett apránként elhalványult, mint az alkonyat. Színlelte a boldogságot, de valójában csak megszokásról volt szó. Egyszerűbb ez, mint újra feltenni a kérdést, hogy vajon létezik-e a nagy ő, akit neki teremtett a sors.

Az új tanév kezdetén a tanszék partit rendezett. Olive párja nem jött el, mert nem kedvelte az ilyen eseményeket. Itt valahogy senki nem érdeklődik kellőképpen az ő karrierje, a praktikus konyhák (de hát nem minden konyha praktikus?) tervezése iránt. Így hát Olive egyedül ment, és úgy tervezte, hogy csak addig marad, amíg illemből szükséges, aztán hazasiet, és megiszik egy pohár bort. Vagy egy üveg bort. Azonban felfigyelt egy nőre, aki a bárpultnál ült, és nagyon hosszú haja volt, ez ma már egyáltalán nem számít divatosnak; mintha a hetvenes éveket idézte volna meg. Akár Lady Godiva, gondolta Olive, és figyelte, ahogy a hosszú hajú nő gyors egymás után felhajt három bourbont, majd egy negyediket kér.

– Minden rendben? – kérdezte tőle.

– Igen – felelte Peg. – Csak a mérnöki tanszék dékánja egy nőgyűlölő kis pöcs.

Olive nem felelt. Soha nem csalt meg senkit, eszébe sem jutott, de most lenyűgözve bámult Peg ajkára.

– A picsába – mondta Peg. – Amilyen az én szerencsém, maga a felesége, ugye?

– Hát nem. Még véletlenül sem. – Olive közelebb húzódott, és a bárpultra könyökölt. – Tudja, hogy az ivás miatt valójában nem felejtünk? Ha valaki öntudatlanra issza magát, akkor az agy időlegesen elveszíti a képességét arra, hogy emlékeket generáljon.

– Ilyen szöveggel sikerült már valaha bárkit leszólítani? – kérdezte Peg.

– Még nem tudom, de most majd meglátom.

Peg felnevetett.

– Szóval ha így folytatom, akkor lehet, hogy nem emlékezem majd a találkozásunkra?

– Valami olyasmi.

Peg odébb tolta az utolsó poharat, és kezet nyújtott, hogy bemutatkozzon.

Olive most a tenyerébe temette az arcát. Szent ég! Peg. Hogy mondja el neki?

Úgy futkosott körbe a fejében a gondolat, mint egy mókus az ereszen. Érezte, hogy hatalmába keríti a pánik. Mélyet lélegzett, lehunyta a szemét, és azzal nyugtatta magát, hogy most teljesen normálisak ezek az érzések. Az agy sem bír el mindent; körülbelül kilencven percre van szüksége, hogy azt a bizonyos tárhelyet ürítse.

Eszébe jutott egy másik apró gondolat is, amit gyakran idézett, amikor a csalódott diákoknak az első feleletválasztós teszt eredményeit adta át. A tanulmányok kimutatták, hogy ha valaki elé egy listát tesznek, az agy alapból az első lehetőséget választaná.

Ez igaz a szavazásra, a választásokra is.

Olive rádöbbent, hogy néha nincs alternatíva.

Mit tesz az agy, amikor nincs mit tenni?

Csendesen hányni nem egyszerű, és Izzy éppen a váró melletti mosdóba szaladt be. Amikor befejezte, toalettpapírral törölte meg az arcát, majd kiöblítette a száját.

Aztán megállt egy pillanatra.

A mosdó éppen olyan volt, mint a klinika többi helyisége. Mintha a dekorációt egy garázsvásáron guberálták volna össze, vagy egyenesen az ingyen elvihető dobozból. A falon három kép volt, az egyiken a francia Riviéra fényképe, a másikon egy szomorú bohócot ábrázoló, elrontott olajfestmény, a harmadikon egy koktélrák tustollal kivitelezve.

Izzynek mindháromról Parker jutott eszébe.

Az előző hétvégén Parker szülei átjöttek látogatóba, és étterembe vitték őket. A vacsora annyiba került, mint Izzy heti fizetése. Steak és tengeri ételek… Ezek a ház specialitásai. Az ételt egyenesen az Északi-tengerből és Új-Zélandról szállíttatták, exkluzív borospincékből hozattak és tároltak különleges évjáratokat. Parker apja négyük számára egy tenger gyümölcsei-tornyot rendelt, ami úgy festett, mint egy esküvői torta. Emeletekbe rendezve szolgálták fel az osztrigát, kagylót, füstölt makrélát, sügért, fésűkagylót. Az ételköltemény tetejét egy egész homár foglalta el. Lenyűgöző volt, túlzó, és persze Izzy még hasonlót sem látott soha életében.

Parker anyja beszélt az egészségügyi szakemberek munkájáról, Parker apja pedig arról kérdezgette, hogy vajon mindig ápolónő akart-e lenni, meg hogy hol tanult. Meséltek a legutóbbi párizsi utazásukról, megkérdezték, hogy Izzy járt-e már ott. Amikor azt felelte, hogy még nem, akkor reményüket fejezték ki, hogy legközelebb Parkerrel együtt velük tart. Parker nyilván elmondta, mennyire fontos neki a lány.

Izzy figyelte, ahogy Parker elegánsan elfogyaszt néhány osztrigát, és tudja, melyik a halkés, nem kell találgatnia, hogy melyik tányérra tegye a kenyeret, és melyik pohár az övé, miközben ő lázasan próbálja felidézni az asztali etikett apró szabályait. Amit Parker ösztönösen tudott, arról Izzynek fogalma sem volt, de ez fordítva is igaz lehetett. Izzy sejtette, hogy Parkernek sosem kellett azon gondolkodnia, ehető-e még a kenyér, vagy ha ennyire penészes, akkor már rosszul lesz tőle. Biztos volt abban, hogy Parker soha nem guberált magának ennivalót a kukából, és nem kutatott a mosodai mosógépekben felejtett aprópénz után.

Tudta, hogy Parker érzi rajta a feszültséget, mert néha az asztal alatt megszorította a kezét. A tányérjára készítette az ételt, hogy Izzynek ne kelljen találgatnia: vajon szabad kézzel megfogni a kagyló héját?

Tagadhatatlan, hogy Izzy megnyugodott mellette. Amikor a férfi szórakozottan megsimogatta a kezét, máris könnyebben lélegzett. Lassan még a beszélgetésbe is bekapcsolódott, mintha mély vízbe merészkedett volna.

Annyira otthonosan érezte magát, hogy egy pillanatra meg is feledkezett a hátteréről. Parker apja ostoba vicceket mesélt, éppen olyanokat, amilyeneket Izzy apja szokott: Hogy hívják a klónozott szellemparipát? Kísértetiesen hasonló! Érted? Kísértetiesen hasonLÓ… Parker anyja fintorgott, és megveregette a férje vállát. Az ég szerelmére, Tom, elijeszted szegény lányt. Annyira megszokott volt, annyira olyan, mintha a saját szüleit látta volna, hogy Izzy már arra gondolt, talán mégis van valami közös benne és Parkerben.

Nevetett, elvett a tányérjáról egy koktélrákot, majd beleharapott.

A koktélrák ropogott, ami elég furcsa, de hát a gazdagok elég sok furcsa ételt esznek: kaviár, libamáj, tatár bifsztek… Aztán észrevette, ahogy Parker szülei meglepetten pillantanak rá, és rádöbbent, hogy valamit elrontott. Soha életében nem evett még koktélrákot, honnan tudhatta volna, hogy meg kell hámozni?

– Elnézést – motyogta, majd kimenekült a mosdóba.

Ott bujkált, és arra gondolt, mit mondjon Parkernek a terhességi tesztről. Ha a férfi megtudja, hogy gyermekük lesz, soha nem engedi el. Izzy azt akarta tenni, ami Parkernek a legjobb. Még ha most azt is gondolja, hogy Izzy az a nő, akivel le akarja élni az életét, hamarosan ráébred majd, hogy jobban járna valakivel, akinek az övéhez hasonló a neveltetése. Aki legalább evett már koktélrákot, a fenébe is!

– Iz! – szólalt meg Parker.

– Ez a női mosdó – felelte Izzy.

– Tényleg? Nahát! – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem akarsz kijönni?

– Nem.

– Soha?

– Soha.

Ekkor egy nő bejött a mosdóba, és felsikított.

– Elnézést, megbocsát egy pillanatra? – kérdezte Parker a nőtől. Izzy hallotta, hogy nyílik az ajtó, beszűrődik az étterem nyüzsgésének hangja, aztán ismét csend lesz. – Tudod mit? Én kibaszottul utálom a koktélrákot. Olyan, mintha valami tengeri miniszörnyet rágcsálnék – folytatta Parker. – Szóval baromira nem érdekel a dolog.

– De engem igen. – Hát, ennyi volt a gond dióhéjban. – Parker, menj vissza a szüleidhez! Most tényleg semmi nincs, amivel meg tudnál nyugtatni.

– Biztos? – kérdezte Parker.

Izzy mocorgást hallott, aztán Parker keze jelent meg a vécéajtó alatt. Valamit szorongatott, és amikor kinyújtotta az ujjait, a tenyerén egy gyémántgyűrű csillogott.

– Izzy, hozzám jössz feleségül? – kérdezte.

Amikor Joyt a pihenőszobába kísérték, csak egy nő volt ott rajta kívül. Ole Miss-pulóver volt rajta, tornacipő, és sírt.

– Üljön le ide, kedveském! – mondta Harriet, és a másik páciensre pillantott. Joy kezébe nyomott egy doboz gyümölcslevet, meg egy müzliszeletet. – Megkapta az azithromycint? – Joy bólintott. – Remek. Szedje előírás szerint, és két óra múlva bevehet egy Motrin vagy Advil tablettát, de aszpirint nem, az ugyanis hígítja a vért. És itt a Sprintec fogamzásgátló receptje, ezt kérte, ugye?

Joy szórakozottan bólintott. Nem tudta levenni a szemét a másik nőről, aki úgy zokogott, hogy Joy érezte magát kínosan. Ő nem sírt. Ez mit árul el vajon róla? Ez volna a bizonyíték, hogy amúgy is pocsék anya lenne?

– Megbocsát egy pillanatra? – kérdezte Harriet, majd a másik nőhöz lépett. A vállára tette a kezét. – Baj van? Fájdalmai vannak?

A nő megrázta a fejét, ám képtelen volt megszólalni.

– Szomorú, amiért meg kellett hoznia ezt a döntést?

Ki ne lenne szomorú? – gondolta Joy. Az evolúciónak melyik pokolbéli elágazása felelős azért, hogy a szaporodás, és minden szarság, ami hozzá kapcsolódik, a nőt terhelje? Azokra a nőkre gondolt, akik ugyanitt ültek korábban, ahol most ő, és eltűnődött, vajon őket mi hozta ide. A történetük egy rövid fejezete összetartozott. A kétségbeesés testvérisége.

A síró nő elvett Harriettől egy zsebkendőt.

– Néha úgy kell döntést hoznunk, hogy egyik opciót sem választjuk szívesen – mondta a nővér, és átölelte a nőt. – Már eleget várakozott itt. Ha indulna, hívom a sofőrjét.

Néhány perc múlva a nő kijelentkezett a klinikáról. Egy fiú (tényleg nagyon fiatal volt) feszengve ácsorgott mellette, amikor felállt, és elindult a folyosón. A kezét a vállára tette, de a nő lesöpörte. Joy nézte őket, amíg el nem tűntek a láthatáron, egyszerre lépve, egymástól végig tizenöt centi távolságot tartva.

Joy betette a fülhallgatót, és a zenével festette alá a gondolatait. Ha megkérdezte volna valaki, mit hallgat, azt mondja, hogy Beyoncét vagy Lana Del Rey-t, valójában A kis hableány zenéjét hallgatta. Még a születésnapjára kapta a cédét az egyik családjától. Kívülről tudta a szövegeket. Amikor összedőlt a világ, a fejét a párnája alá dugta, és suttogva énekelt.

Wouldn’t you think I’m the girl. The girl who has everything…

– Miz Joy? – szólította meg a nővér. – Nézzük, minden rendben van-e. – Odaállt a hatalmas fotel mellé, ahol Joy pihent.

Hőmérőt dugott a szájába, és aktivizálta a vérnyomásmérőt. Joy figyelte a készüléken a pirosan felvillanó számokat. A teste, bármilyen elkínzott volt is, rendesen működött.

– Egy tíz, hetvenöt, kilencvennyolc egész hat – mondta a nővér. – Rendben.

Rendben.

Semmi sem volt rendben.

Az egész világ megváltozott.

Két szíve volt, de most már csak egy maradt.

Anya lett, és mégsem volt anya.

George a furgonjában ült, a kormányt szorongatta, és nem ment sehová. A motor leállt. Két választási lehetősége maradt: indít, elhajt, hazamegy, és úgy tesz, mintha itt sem lett volna… Vagy befejezi, amit elkezdett.

Zihált, mintha idáig futott volna, nem pedig kocsival szel át több száz mérföldet, hogy eltávolodjon az elviselhetetlen, felfoghatatlan igazságtól.

Arra gondolt, hogy Lil annak idején részt vett a Harminc nap az életért virrasztáson. A gyülekezet imakört alakított, és felváltva, megállás nélkül fohászkodtak a washingtoni Capitolium előtt. Pikniktakarókat és nyugágyakat hoztak, meg termoszokban forró csokoládét, és egymás kezét fogva könyörögtek Jézushoz, hogy segítse a törvényhozókat a helyes útra. Lil még kicsi volt, nyolc- vagy kilencéves, és a gyülekezetből a többi gyerekkel együtt szaladgált, amíg a felnőttek imádkoztak. George emlékezett, ahogy a sötétben csillagszóróval írták a nevüket a levegőbe, és azt hitték, hogy ez az Életért mozgalom lényege.

Hogyan lehetett Lilnek abortusza?!

Biztosan nyomást gyakoroltak rá. Valaki itt azt mondhatta neki, hogy ez a helyes döntés, ez az egyetlen lehetséges döntés. Tudnia kellett volna, hogy számíthat az apjára, hogy segített volna, felnevelte volna a gyermeket, megtett volna érte bármit.

George-ot a lelke mélyén egy rettenetes gondolat gyötörte: Mi van, ha Lil maga akarta így?

Ezt képtelen volt elhinni. Ez nem lehet. Lil jó kislány, hiszen ő jó apa.

Ha az első állítás nem igaz, akkor a második sem?

Lil elfogadta, hogy Jézus az Úr és a Megváltó. Tudta, hogy az élet a fogantatással kezdődik. Biztosan fejből mondana legalább öt Biblia-idézetet, ami ezt bizonyítja. Lil kedves volt és nagylelkű, gyönyörű, okos. Mindenki azonnal megszerette. Igazából Lil volt George életében az egyetlen dolog, ami tökéletesre sikerült.

Persze George tudta, hogy mindenki bűnös. De ha a lányában egy szikrányi gonosz is megbújt, biztos volt abban, az honnan jött. Hogy kitől kapta mint családi örökséget.

Tőle.

George közel két évtizede próbálta tisztára mosni a lelkét azzal, hogy kizárólag a vallásnak élt. Hitt az isteni megbocsátásban; hitte, hogy Isten feltétel nélkül szereti őt. És ha mindez csak hazugság?

Megrázta a fejét, hogy összeszedje a gondolatait. Olyan egyszerű volt ez az egész: valami rettenetes történt; valaki felelős volt érte. Próbatétel az Úrtól. Mint Jób próbatételei. Vagy Ábrahámé. Isten azt kéri, hogy bizonyítsa az elkötelezettségét a hite és a lánya iránt, ő meg pontosan tudta, mit kell tennie.

Felvette és félig becipzárazta a kabátját. Aztán kivette a kesztyűtartóból a pisztolyt, az övébe dugta, a kabát alá. A zsebébe már bekészítette a töltényeket.

Azonnal leizzadt, de hát eleve rekkenő hőség volt. Elindult a narancssárga épület felé. A klinika a csicsás színével elcsúfította a várost. George leszegte a fejét, felhajtotta a gallérját.

A Központot kerítés vette körül, és mellette egy csoportnyi magzatvédő aktivista nyüzsgött. Transzpatenseket vittek, egy nő összecsukható székben ülve kötögetett, egy nagydarab férfi az egyik kezében szendvicset tartott, a másikban egy játék babát. George Lilre gondolt. Azon tűnődött, vajon ő is itt haladt-e befelé…

Egy fekete nő jött ki a klinikáról. A férje vagy a barátja karolta át. Ahogy a tüntetők között elhaladtak, védelmezőn magához vonta. George elhaladt mellettük, és folytatta az útját. A nagydarab férfi két falat szendvics között odaszólt neki:

– Testvérem! Mentsd meg a gyermeked!

George a Központ ajtajához sietve azt gondolta: igen, megmentem.

Wren unalmában hallgatózott.

– Dr. Ward fél tíz óta meg nem áll – mondta Vonita. – Reggel jött Cytotec tablettáért egy tizenöt hetes, most van a műtőben.

– Miközben én otthon üldögéltem, és bonbont falatoztam? – nevetett a rózsaszínű hajú lány.

– Bonbon – sóhajtott Vonita. – Vágyálom. – Belekortyolt a bögréjébe.

– Mit iszol?

– Remélem, szupermodellek porrá őrölt csontjait – felelte Vonita savanyúan. – Pocsék szar ez a lötty.

– De akkor minek iszod?

Vonita rámutatott telt idomaira.

– Mert egy életen át vad, szenvedélyes viszonyt folytattam az édességekkel.

Bex felállt.

– Mindjárt gyökeret eresztek – mondta, és elkezdett fel-alá járkálni. – Mennyi időbe telik kiadni egy receptet? – Wren figyelte, ahogy a nagynénje felemeli a karját, derékból előrehajol, aztán felegyenesedik, majd mindezt megismétli.

Te jó ég! Bex öreglányjógázik, nyilvános helyen.

A recepción megszólalt a csengő, Vonita felpillantott az olvasószemüvege mögül.

– Ő vajon kinek a hozzátartozója? – tűnődött.

Wren a nyakát nyújtogatta. A Központ bejáratának az ablaka különleges üvegből készült: bentről látták, ki áll odakint, de kintről nem lehetett belátni. Egy középkorú férfi hunyorgott a tükröződő üvegben.

Wren kattanást hallott, ahogy a zárat gombnyomással kinyitották. Látott már ilyet, a filmekben a New York-i apartmanházak kapuja mindig így nyílt.

– Segíthetek? – kérdezte Vonita.

Körülbelül egy évvel korábban Wren és az apja egy elhagyatott úton autóztak Mississippi Chunky nevű városának közelében, amikor a lány hirtelen libabőrös lett. A következő pillanatban egy őz ugrott elő az erdőből, és a kocsinak ütközött. Az ütés elég erős volt ahhoz, hogy a légzsákok aktiválódjanak, a szélvédő is betört. Wren életében ez volt az egyetlen pillanat, amikor a jövőbe látott.

Mostanáig.

Mert most mintha áramütés érte volna, mintha egy jeges kéz markolta volna meg.

– Mit csináltatok a kicsikémmel? – kiáltott fel a férfi, és aztán atomjaira hullott szét a levegő.

Wren befogta a fülét, majd a padlóra zuhant. Mintha ösztönösen reagált volna, mielőtt tudatosan felfogta volna a helyzetet. Már nem látta Vonitát, de a recepcióspult alól egyre növekvő vértócsa szivárgott elő.

Wren megpróbálta összeszedni magát, de lefagyott, moccanni sem tudott.

– Wren! – kiáltotta Bex, és felé nyújtotta a kezét.

Hogy felhúzza? Kivonszolja az ajtón? Vagy hogy átölelje?

Wren nem tudta volna megmondani, mert a nagynénje szeme elkerekedett, ahogy egy golyó eltalálta. A földre hanyatlott, Wren közelebb lépett, felsikoltott, és remegő keze a Bex blúzán vöröslő folt fölé nyúlt.

Bex szeme tágra nyílt, a szája mozgott, de nem jött ki hang a torkán.

Wren megpróbálta leolvasni a szájáról, mit mond. Wren… Wren…

Aztán még egy szó:

Fuss!

Janine arra gondolt, hogy az a másik klinika egyáltalán nem hasonlított erre. Az egy másik államban volt, egy másik életben, egy olyan városrészben, ahol nyüzsögtek a részegek és a poszttraumás stresszel küzdő vietnámi veteránok. Egy sikátorban valaki üvegpipából ópiumot szívott, és a klinika előterében kínai étel szaga terjengett. De Janine minden különbség ellenére sem tudta lerázni magáról a terhet, hogy önként tette be a lábát (ismét) egy abortuszklinikára.

Felült a vizsgálóasztalra az ultrahanghoz, a telefonja a zsebében diktafon funkcióra állítva rögzítette a beszélgetését a szociális munkással.

A szociális munkást Gracielának hívták, és Janine még soha nem látott olyan gyönyörű hajat, amilyen neki volt. Koromfeketén ragyogott, és derékig ért. Ehhez képest az olcsó paróka, amit Allen adott neki, hogy álcázza magát, fakószőkének tetszett, ráadásul viszketett tőle a feje. Janine vakarózott.

– De… ugye úgy gondolja, hogy a terhességmegszakítást kellene választanom?

A szociális munkás halványan elmosolyodott.

– Én erre nem tudom a választ. Ön érzi a lelke mélyén, hogy mit akar?

– De hát nem érzem.

– Nos – kezdte Graciela – még úgyis a terhesség elején jár, nem? A hetedik hétben? Menjen sétálni! Kiránduljon! Rendezze a gondolatait! Aludjon rá egyet! Vagy többet, ha szükséges. Írja le, amit érez, hogy rendszerezni tudja! Szitkozódjon, sírjon, ne fojtsa el! Beszéljen a barátaival, a családjával! A döntés csakis az ön kezében van, Fiona.

Fiona? Janine összevonta a szemöldökét, aztán eszébe jutott, hogy ez a név állt a hamis személyi igazolványon, amivel a recepción bejelentkezett.

Graciela megszorította a kezét. Annyira megértő volt, hogy Janine kezdte pocsékul érezni magát. Miért nem mond már valami kompromittálót végre?

Miért nem volt ott valaki olyan, mint Graciela, amikor Janine…

– Nem a helyes döntésről van szó – mondta Graciela. – Hanem az ön számára megfelelő döntésről.

– Nagyon félek – mondta Janine. Bizonyítékra volt szüksége. Bizonyítékra, hogy itt ráveszik a nőket a gyermekgyilkosságra.

– Ebben a helyzetben minden nő fél – nyugtatta Graciela. – Nincs egyedül, Fiona.

– A családom nagyot csalódna bennem – Janine érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Nem azért, mert ragyogó színésznő volt, hanem mert ez volt az igazság.

– Minden rendben lesz – ígérte Graciela. – Tudom, hogy most hihetetlen, de biztosíthatom, bárhogyan dönt, jó döntést hoz. Karnyújtásnyira tartotta magától Janine-t, és az ultrahangos készülékre mutatott. – Nem muszáj ma elvégeznünk a vizsgálatot.

Janine elhallgatott, és azon tűnődött, most mit tegyen. Ha megvizsgálják, az ultrahangról egyértelműen kiderül, hogy nem terhes. De nem akart üres kézzel visszamenni Allenhez.

A csendet csattanás törte meg, mintha könyvek estek volna a földre. Aztán sikoly és puffanás. Graciela összevonta a szemöldökét.

– Megbocsát egy percre? – kinyitotta a vizsgáló ajtaját, Janine pedig a zsebébe nyúlt, hogy ellenőrizze a hangfelvételt. Hirtelen valami rázuhant, és feldöntötte. A telefon kiesett a kezéből, és amikor sikerült felállnia, a szociális munkás úgy maradt, nekidőlve, a hajába gabalyodva. Janine kibogozta magát, és Graciela a hasára zuhanva elterült a padlón.

– Graciela? – Janine leguggolt. Megrázta a nő vállát, de Graciela nem reagált, úgyhogy megfordította.

A szociális munkást az arcán érte a pisztolylövés.

Janine felsikoltott, ekkor vette észre, hogy véres a keze és a ruhája. Nem kapott levegőt. Képtelen volt gondolkodni. Felnyüszített, talpra kecmergett, átlépte a holttestet, és futásnak eredt.

Egyszer, amikor Wrennel ült a kocsiban, Bexnek hirtelen kellett fékeznie. A jobb kezét ösztönösen kinyújtotta, hogy védje utasát az anyósülésen. Wren azt mondta, ez az anyai kéz volt. Akkor is, ha a saját anyja nem volt éppen túlságosan elkötelezett iránta.

Most, amint a férfi belépett a klinikára, Bex önkéntelenül mozdult. Valami nem volt a helyén. Látta a férfi testbeszédén, izzadt homlokán, csapzott haján. Valahogy ösztönösen tudta, zsigerből érezte, ugyanúgy, mint akkor a kocsiban, amikor megcsúsztak a jégen, és ő teljesen önkéntelenül nyújtotta a kezét az unokahúgáért.

Látta, ahogy a pisztoly ezüstösen csillan, amikor a férfi előrántja a kabátja alól. Látta a lövés villanását, ami széthasította a valóságot, és elnémított minden más hangot. Bex szeme előtt mintha pantomimjátékosok mutatták volna meg a soron következő mozzanatokat. A dobhártyájára a csend lüktetése nehezedett, és tudta, hogy ebben az előadásban ő is játszik, neki is szerepe van. Érezte a sikolyt a torkában, bár nem hallotta, de a fegyveres bizonyára igen. Megpördült, Bex hátrahanyatlott, mielőtt egyáltalán felfogta volna, hogy golyó érte.

Ne lőjön, ne lőjön, ne lőjön! – hajtogatta, bár addigra a férfi már lőtt. Bex igazából azt akarta volna mondani: Wrenre ne lőjön! Wren odahajolt fölé.

– Bex… B-bex, kelj fel! – A lány szeme pontosan olyan volt, mint az apjáé.

A haja viszont az anyjáé. Selymesen megsimította Bex arcát, mintha egy ellebbenő függöny cirógatta volna meg, amely elválasztja őket a világtól.

Bex az előző évben a Smith Park közepén állított fel egy installációt. Egy faágról apró, csíkos cirkuszi sátrat lógatott le, amelyben egyszerre egyetlen személy fért el. Bent egy festőállványon fehér vászon várt, és egy csomó színes filctoll. Bex a vászon tetejére a következőket írta: MIELŐTT MEGHALOK, SZERETNÉK…

Két hétig volt kint a sátor a parkban. Piknikező, gördeszkázó, olvasgató emberek kíváncsiságból benéztek, és a vászonra írták a kívánságaikat.

…mind a három óceánban úszni.

…lefutni egy maratont.

…szerelembe esni.

…megtanulni kínaiul.

Amikor Bex lebontotta az installációt, a vászon legaljára odaírta a saját befejezését. Egyetlen szót:

…élni.

Most felnézett Wrenre, és elképzelt egy párhuzamos univerzumot, ahol még kap levegőt, és tud mozogni. Ahol megsimogatja ennek a csodálatos kislánynak az arcát. Ahol visszafordíthatja az időt, és újrakezdheti.

Mielőtt Olive nyugdíjba vonult az egyetemről, a dékán körlevelet írt azzal kapcsolatban, hogy mi a teendő iskolai lövöldözés esetén. Mississippi államban legális volt a rejtett fegyverviselés, és bár az egyetemi campusra elvileg tilos volt fegyvert hozni, attól még nem lehettek biztosak abban, hogy ezt senki nem teszi meg. Olive aznap este azt mondta Pegnek, hogy egyáltalán nem szeretne úgy járni a munkahelyére, hogy azon kelljen aggódnia, miféle incidens történhet nap mint nap, meg hogy mi épp a teendő a fuss, rejtőzz, küzdj protokoll szerint. Életében először úgy érezte, belefáradt a munkába, megfordult a fejében az is, hogy esetleg ideje lenne abbahagyni a tanítást, és helyette kertészkedhetne, vagy kenyeret süthetne. A világ változóban volt; talán ideje átadni a stafétabotot valakinek, aki nemcsak remek előadásokat tart a neurális plaszticitásról, de közben képes egy félautomata fegyverből lövöldöző őrült elől elmenekülni.

Nem úgy hangzott, mint egy lövés. Olive csak erre tudott gondolni, ahogy hirtelen kijózanodott ködös gondolataiból. Úgy hangzott, mint a pattogatott kukorica a mikróban. Csak akkor pillantott fel, amikor sikolyt hallott, és egy rózsaszínű hajú lány elrohant mellette, ki az ajtón.

Akkor lenézett, és egy véresen fekvő nőt látott, meg egy kamasz lányt, aki a nő fölé hajolt.

A klinika hátulja felől puffanást lehetett hallani.

A kamasz lány tágra nyílt szemmel megfordult.

– Segítség!

Fuss!

Olive felpattant, és kétségbeesetten körülnézett. A recepcióspult alól egy élettelen kar lógott ki: sötétbarna bőr, rengeteg arany karperec, és még több vér. Szent ég, ez Vonita!

Olive megragadta a lány kezét, és a bejárat felé vonszolta volna, de a lány nem mozdult a sebesült nő mellől.

– Ki kell jutnunk innen – mondta neki Olive.

– A nagynéném nélkül nem megyek.

Olive elfintorodott, és megpróbálta felsegíteni a sérültet, ám még Wrennel együtt sem tudták kivonszolni. A nő ijesztően, sőt fájdalmasan kiáltott fel. Olive félt, hogy ezzel magukra vonja a lövöldöző figyelmét.

– Ha lelépünk, hívhatunk neki mentőt.

Ez meggyőzte a lányt. Feltápászkodott, Olive pedig lenyomta a kilincset, de az ajtó zárva volt. Bejönni csak úgy lehet, ha a recepción megnyomják a gombot. Lehet, hogy kimenni is? Nekifeszült az ajtónak, ököllel püfölte, de az nem nyílt.

– Itt ragadtunk? – kérdezte a lány, és a hangján már lehetett érezni a pánikot.

Bújj el!

Olive nem felelt. Kinyitotta az első ajtót, amit talált. Egy takarítószekrény volt, az egyik oldalán dobozok, a másikon takarítószerek. Olive bemászott, lekuporodott, magához húzta a lányt, és becsukta az ajtót.

Innentől már csak kevés dologra emlékezett abból, amit a dékán protokollja javasolt lövöldözés esetén. A táskája a váróban maradt, a telefonjával együtt. Nem tudta hívni a rendőrséget. Próbálja meg eltorlaszolni az ajtót? És ha igen, mivel?

Kénytelen volt észrevenni, hogy ha nem üldögélt volna a váróban ennyi ideig a halandóságon töprengve, akkor most nem lenne életveszélyben.

Mellette a lány vacogott.

– Olive vagyok – suttogta neki halkan. – Téged hogy hívnak?

– W… Wren.

– Wren, figyelj rám! Most pisszenni sem szabad, ha meghallják, az végzetes lehet. Érted? – A lány bólintott. – Az a nő ott a nagynénéd?

Wren ismét bólintott.

– Meg fog… meg fog halni?

Olive nem tudta, mit is felelhetne. Megszorította a lány kezét.

– Biztos vagyok abban, hogy a rendőrség már úton van.

Valójában ebben korántsem volt biztos. Hiszen azt gondolta, hogy a lövések csak halk pukkanások voltak. Vajon akkor kint miért is gondolná bárki, hogy baj van?

Küzdj! – emlékezett vissza a protokoll utolsó pontjára. Ha az életed közvetlen veszély fenyegeti, és nem tudsz elmenekülni, vagy elrejtőzni, akkor küzdj!

Ez most nagyon időszerű volt.

A sötétben hirtelen egy kis, téglalap alakú fény tűnt fel.

– Nálad van a telefonod? – ámult Olive. Egy telefon! – Hívd a rendőrséget!

A halvány fényben Wren arca eltökéltnek tűnt.

– Van egy jobb ötletem – mondta.

Izzy olyasmi hangot hallott, mintha kidurrant volna egy lufi, aztán mintha valaki segítségért kiáltott volna. Kinyitotta a mosdó ajtaját, és a váró padlóján egy vérző nőt talált.

A sebesült magánál volt, és nyilvánvalóan fájdalmak kínozták.

– Mi történt?

– Lőttek – nyögte a nő.

Izzy a mellkasára nyomta a kezét.

– Mi a neve, asszonyom? Én Izzy vagyok. – A golyó a mellkas jobb oldalán ment be, ami szerencsés eset, hiszen akkor a szívet valószínűleg nem érintette.

– Bex – zihálta a nő. – Meg kell találnom… Wrent…

– Előbb el kell látnunk magát. – Izzy kinyújtotta a kezét, hogy elérje a zsebkendős dobozt az asztalon. Egy csomó zsebkendőt összegyűrt, majd a sebre szorította.

Másodpercek alatt átázott.

– Azonnal jövök! – Izzy felpattant, és ebből a szögből megpillantotta a másik áldozatot is: Vonitát, a klinika tulajdonosát. Elindult felé, de aztán látta, hogy a nő szeme már üveges, a feje alatt tócsába gyűlt a vér. Érte már nem tehetett semmit.

A mosdóba rohant, és lerántotta a falról a kis, díszes polcot, majd betörte vele a kéztörlőtartót. A papírtörlők a lába elé hullottak. Felkapta a köteget, és visszarohant Bexhez, hogy elállítsa a vérzést.

Izzy tagjai minden újabb lövés hallatára egyre gyengültek. Rutinból cselekedett, ellátta a sebesültet, így nem esett pánikba. Tudta, hogy azonnal ki kell jutnia innen. Ám Bex termetes asszony volt, nem tudta egyedül felemelni. Menthetné magát, de akkor Bexet hátra kellene hagynia.

Vagy segíthetne rajta; bekötözhetné, hogy legalább stabilizálja az állapotát. Ha viszont elmegy kötözőanyagért, akkor a saját, sőt Bex életét is kockára teszi, hiszen a sebet valakinek addig is szorítva kell tartania.

Szükség volt egy segítő kézre.

Amint Janine befordult a folyosón, és meglátta a Központ ajtajának menedékét, megpillantotta a halott nőt is. A klinika tulajdonosa volt. Janine lélegzete elakadt, elrohant a holttest közeléből, és amikor valaki megfogta a vállát, úgy visított fel, mint egy malac. Kinyitotta a szemét, és egy zilált, vörös hajfonatú nő állt előtte, véres ápolónői egyenruhában. – Figyelj! – mondta a nő. – Nővér vagyok, szükségem van a segítségedre. Ennek a nőnek szüksége van a segítségedre. – A nővér rámutatott a padlón fekvő hölgyre, akinek a jobb vállánál vértócsa áztatta a szőnyeget.

Janine alig jutott szóhoz.

– De… itt lövöldöznek…

– Tudom! És azt is tudom, hogy a sebesült elvérezhet. Eszközöket kell hoznom, hogy segíthessek rajta. Kérlek, nyomd ott, ahol most a kezem van! Ígérem, csak egy perc, és már mehetsz is.

Janine az ajtó felé pillantott; a nővér követte a tekintetét.

– Megmentheted az életed – mondta –, vagy megmentheted az ő életét is.

Ha Janine csak a meg nem született gyermekek életével törődik, az álszentség. Letérdelt a nővér mellé, aki ráhelyezte a kezét a sebre.

– Izzy vagyok. Téged, hogy kívnak?

– Janine.

– Ő pedig Bex – mondta Izzy. – Nyomd erősen! – Aztán már el is tűnt, otthagyva Janine-t, aki onnantól egy vadidegen nő mellkasát nyomta.

Bex felnézett.

– Nagyon fáj? – kérdezte Janine.

A nő megrázta a fejét.

– De… menjen csak! – Az ajtó felé biccentett.

Janine megértette, hogy a sebesült egérutat akar adni neki. Azt akarja, hogy saját magát mentse. Ha most elmenekül, életben marad. Csak éppen talán soha nem bocsát meg magának.

Úgyhogy Janine inkább gondosan a sebre tapasztotta a kezét, ahogy Izzy mutatta. Az ujjai között vér bugyogott.

– Bex? – Janine mosolygott, mintha nem volna halálra rémülve. – Szokott maga imádkozni?

George levegőért kapkodott, mintha egy mérföldet futott volna le teljes erőből. A falnak támaszkodott, a keze remegett. Meg kellett tennie, és tudta, hogy Isten megbocsát. Ott állt Ézsaiás könyvében, a 43. fejezet 25. versében: Én, én vagyok, aki eltörlöm álnokságaidat enmagamért, és bűneidről nem emlékezem meg.

De különbség volt a jogos harag között, amit az ide vezető, hosszú úton érzett, és aközött, ahogy a pisztoly minden egyes lövésnél rándult egyet a kezében. Tudta, hogy nevetséges a gondolat, mégis úgy érezte, a fegyver erősebben rándul, amikor embert talál el, mint amikor csak a falat.

Lenézett, és látta, hogy a farmerját vérpettyek szennyezik.

De hát a vérontást nem ő kezdte.

Senki nem mondhatja, hogy nincs erkölcsi jogalapja. Ami Lillel történt, azt nem csinálhatja vissza, de bosszút állhat érte. Megtaníthatja nekik, amit a lányának nem tudott megtanítani: hogy az életet csak Isten adhatja, és csak Isten veheti el.

George ismét a pisztolyára nézett.

Már elfelejtette, milyen látni, amikor valaki meghal. Boszniában az erőszaktevő, akinek a járdaszegélyen szétloccsant a feje, megragadta George karját, és meredten nézett a szemébe, mintha fonal kötné össze őket; mintha e világban maradhatna, ha nem szakítja meg a szemkontaktust.

Ugyanilyen volt, amikor a klinikán lőni kezdett, és eltalálta a recepcióst. Látta, mikor huny ki a szemében a fény, akárcsak egy gyertya, ha leég a kanóc. A második nőt viszont véletlenül lőtte le. Még csak észre sem vette, amikor belépett. Ám a nő sikoltozott, és el kellett hallgattatnia. Muszáj volt. Ösztönösen cselekedett.

George azzal győzködte magát, hogy ez éppen olyan, mint a katonaság. A háborúban az ölés nem gyilkosság, hanem küldetés. Ma Isten hadseregében harcol. Az angyalok nem mindig hírvivők; egyetlen intéssel elpusztíthatnak egy várost. Néha a bukottak emlékezetébe kell idézni Isten hatalmát. Ha az emberek nem veszítik el néha az Úr kegyelmét, nem is tudhatják, micsoda áldás, amikor megkapják azt.

George mindenesetre eltűnődött, hogy az angyalok, akik a földdel tették egyenlővé Szodomát és Gomorrát, lekaszabolták Szennahérib seregét, vajon nyugodtan alszanak-e éjszaka, vagy álmukban kísérti őket a holtak arca.

A váróban a nő, akit lelőtt, úgy lépett elé, mint aki önként feláldozza önmagát.

Érted teszem – gondolta, és a lánya nevét motyogta, ahogy előrelendült.

Érted teszem.

Amikor kicsi volt, Beth sokszor azt játszotta, hogy a világot elborította a láva, és a kanapéról ledobált párnák voltak a szigetek, ahová át kellett ugrania. Mostanra szinte felnőtt, de a világ továbbra is az igazságtalanság tűztengere volt, és Beth a túlélésért küzdött.

Soha életében nem érezte magát ennyire egyedül, de senki mást nem hibáztathatott.

Arra gondolt, amikor a törülközőbe csavarta azt az apró, könnyű súlyt… Most először gondolt rá valóságos lényként, nem pedig elvont fogalomként.

Amikor lehunyta a szemét, még mindig látta a kékesen áttetsző bőrét. Az ereket, a vérkeringést. Az árnyakat, ahol a belső szervek fejlődtek. Beth pulzusa felgyorsult, egy pillanattal később belépett Jayla, a nővér. Megnyomott egy gombot a monitoron.

– Apám visszajött már? – kérdezte Beth.

Jayla megrázta a fejét. Amikor Betht behozták, Jayla fogta a kezét, simogatta a homlokát. De most mintha közéjük állt volna valami. Beth az ajkát rágcsálta. Úgy érezte, még akkor is elront mindent, ha nem is tesz semmit.

Ekkor két rendőr jelent meg az ajtóban.

– Nathan? – Jayla odafordult az egyikhez, a kérdés megállt a levegőben.

A férfi kissé megrázta a fejét, és elfordult.

– Maga Beth? – A lány összekuporodott. Félt ránézni a rendőrre. – Magzata ellen elkövetett emberölés vádját emelik ön ellen.

Beth már korábban érezte, hogy összedőlt a világ. Most döbbenten ébredt arra, hogy még nem ért a lejtő aljára. Megpróbálta összeállítani a kirakóst, de a darabok nem illettek egymáshoz. Kórházban volt. Rengeteg vért veszített. Majdnem meghalt. A terhességéről csak a kórházi személyzet tudott. Hitetlenkedve meredt Jaylára.

– Maga rendőrt hívott rám!

– Mégis mit tehettem volna? – tört ki a nővérből. – Azt mondtad, nem vagy terhes, de a véredben olyan magas volt a hCG-érték, hogy ez csak akkor lehetséges, ha most szültél… Vagyis esélyes volt, hogy valahol van egy csecsemő.

– És a pácienssel kapcsolatos titoktartási kötelezettség?

– Akkor nem számít, ha emberélet forog kockán – felelte Jayla. A szeme könnybe lábadt.

– Jogában áll hallgatni – közölte Nathan. – Amennyiben bármit mond, az felhasználható ön ellen a bírósági eljárás során. Jogában áll ügyvédet fogadni. Amennyiben ezt anyagilag nem tudja megoldani, akkor az állam biztosít védőügyvédet.

A másik rendőr odalépett, és a kórházi ágyhoz bilincselte Beth jobb kezét.

SEGÍTSÉG!

Apa, segíts!

Wren vagy ötven üzenetet küldött már, de az apja nem válaszolt.

Tudta, hogy Hugh majd megmenti. Mindig megmentette. Egy születésnapi bulin majdnem eltört a keze, mert két bowlinggolyó közé szorult volna, de Hugh átugrott egy asztalt, egy fémkorlátot és egy leánybúcsút ünneplő társaságot, hogy a két golyó közé tegye a saját kezét. Egyszer Hugh egy teljes hónapig a földön aludt Wren ágya mellett, mert a kislány meg volt győződve arról, hogy egy szörny lakik a szekrényében. Amikor Wren nyolcéves volt, részt vett egy kerékpárversenyen, ahol elromlott a fékje, és lefelé gyorsult egy dombon, egyenesen egy forgalmas út felé. Az apja utolérte, és lerántotta a bicikliről, amit egy pillanattal később elgázoltak.

Hugh azt mondta, apareflex.

Wren azt mondta, szeretet.

Segítség! – írta ismét.

A rögtönzött születésnapi ünnepsége után húsz perccel Monroe rendőrfőnök behívatta Hugh-t az irodájába. Hugh hátradőlt, és rögtön tudta, mi lesz a téma.

– Tizenöt perc múlva indulnom kell – kezdte a rendőrfőnök. – Harry Van Gelddel ebédelek.

Hugh felvonta a szemöldökét, és úgy tett, mintha fogalma sem lenne, hogy ez miért fontos.

– A képviselővel?

– Úgy bizony. Ha jól tudom, a fiát tegnap este behozták, ugye? Mit tud az esetről?

– Hát, seggfej a kölyök – felelte Hugh.

– Ez nem lesz elegendő indok, amikor el kell mondanom az apjának, miért hozták be.

– Ittas vezetés – mondta Hugh. – De nem volt hajlandó megfújni a szondát.

– Hogyhogy megállították?

– Túl gyorsan fordult be, és felszaladt a járdaszegélyre. Hajnali kettőkor. Majd azzal fenyegetőzött, hogy az apja majd kirúgat az állásomból. Fogalmam sem volt, ki a franc a kölyök egyáltalán, csak később raktam össze a képet.

A rendőrfőnök összekulcsolta a kezét az asztalon.

– Akkor talán az ittas vezetés helyett szerepelhetne felelőtlen vezetés… Amennyiben ugye az ittasság nem bizonyítható.

Hugh elfintorodott.

– Ha feltétlenül a könnyű utat óhajtja…

– Ezt meg hogy érti?

– Úgy, főnök, hogy igenis részeg volt – vonta meg a vállát Hugh. – Csak úgy bűzlött az alkoholtól. És már nem először.

Érezte, hogy a zsebében rezeg a telefon, kinyomta.

– Van videófelvétel?

Hugh megrázta a fejét.

– Egy hete nem működik a készülék a járőrkocsiban. Azóta próbálom megjavíttatni.

– Tehát se szonda, se felvétel, és tudjuk, hogy Van Geld egy faszfej, aki valószínűleg kiborul, ha ittas vezetés vádját emeljük a kölyke ellen. – Monroe Hugh-ra meredt. – Szóval?

– Szóval micsoda?

– Mit néz így rám? Olyan képet vág, mintha azt mondtam volna, hogy agyoncsapom a kiskutyáját. Ha a Van Geld kölyök telefújta volna a szondát, az más lenne. De nem ez történt, és nincs konkrét bizonyíték. Lehet, hogy részeg volt. Biztos, hogy felelőtlen volt. Inkább legyünk túl elnézőek, mint túl szigorúak. Nem hiányzik, hogy ránk szálljon a képviselő-testület. Nem ér annyit. Tegyen nekem egy nagy szívességet, Hugh! Módosítsa a vádpontot még a vádemelés előtt!

– Csak mert véletlenül nem gázolt el senkit tegnap este a részeg sofőr? – háborgott Hugh. – Na és holnap?

A telefonja ismét rezgett.

Monroe felállt, és felkapta a sportzakóját.

– Örüljön, hogy nem magának kell a képviselővel ebédelnie!

– Gondolom, ezért fizetik jobban a rendőrfőnököket. – Hugh hátradőlt a székében.

– Vigyázzon a városra helyettem is, oké? – Monroe az ebédszünetében nem hallgatta a rádiót, hanem Hugh-ra bízta a rendőrállomást, ha esetleg szükség lenne egy komolyabb fellépésre.

Hugh megrázta a fejét.

– A fiúk úgy érzik majd, hogy elárulta őket – mondta, amikor a rendőrfőnök kilépett az ajtón.

– Ha elmagyarázza nekik az ügyet, akkor nem – szólt vissza Monroe.

Hugh megint a fejét rázta.

– Nem ezért kapom a fizetésem – motyogta. Felállt, és elővette a telefont a zsebéből.

Vörös riasztás, figyelem…

A diszpécser hangja visszhangzott az épület minden hangosbeszélőjéből. Hugh rá sem pillantott a telefonra, úgy vágta zsebre. Az iroda ablakából látta, ahogy Monroe elhajt.

Figyelem, a Juniper és a Montfort sarkán lövöldözés folyik. Minden szolgálatot teljesítő rendőr jelentkezzen a parancsnokságon a Juniper 320 előtt, a Pizza Heaven parkolójában, ahol további parancsot kapnak. Minden beosztott golyóálló felszerelésben induljon a bevetésre! Lövöldözés zajlik, ismétlem, minden szolgálatot teljesítő rendőr jelentkezzen…

Hugh nem hallgatta végig a további instrukciókat. Futva indult a helyszínre.

Louie épp Joy Perry aktájába jegyzetelt, amikor Harriet visszatért a műtőbe. A pácienst elhelyezte a pihenőszobában, és a megszakított terhesség maradványait a laborba vitte, hogy ott másodszor is megvizsgálja azokat. Levette a steril papírbevonatot a műtőasztalról, hogy előkészítse a következő páciens számára. Igazán nem lehetett azt mondani, hogy a nővéreknek nem volt elég dolguk.

– Van cukorkája?

Harriet felnevetett.

– Ha folyton elkéri a titkos készletem, halloweenre már nem marad…

Hirtelen lövések zaja vágott a szavába. A műtő előtt golyózáporra lettek figyelmesek.

Louie megragadta Harrietet, és a műtőasztal mögött a földre rántotta. Az ujját a szájára tette, hogy jelezze, csendben kell maradniuk. Az ajtót is be kellett volna csuknia. Miért is nem csukta be az ajtót?

Azonnal tudta, mi történik. Valóra vált a rémálom, amire soha nem emlékezett, amikor verejtékben úszva ébredt. Itt volt a mumus, teljes életnagyságában. Eljött a rettenetes pillanat. Louie-t nem foglalkoztatta állandóan a gondolat, hogy abortuszt végző orvosként életveszélyben van, de azért tudta, mit cselekszik, és ennek adott esetben mi lehet a következménye. Tudta, hogy néhány kollégájával mi történt. Azonban nem hagyhatta, hogy eluralkodjanak rajta a félelmei, hiszen akkor képtelen lett volna ellátni a feladatát. Ismert olyan orvosokat, akik maszkban jártak munkába, hogy személyazonosságuk titokban maradjon, de ő soha nem akarta ezt az utat követni. A munkája becsületes, igazságos munka volt. Emberséges. Nem akart rejtőzködni.

Nem volt naiv, számított arra, hogy eljöhet ez a nap. 1993-ban felgyújtották a Központot, és Vonitának újra kellett építenie. 1998-ban, miután Eric Rudolph bombát robbantott a birminghami abortuszklinikán, Louie felajánlotta a támogatását.

Emlékezett arra, hogy a szakértők térképpel illusztrálták a szögekkel teli bomba hatósugarát: rózsaszínű fonalat húztak végig a bomba helyétől a váró minden székéig, valamint a recepcióspultig. Pókhálóként körbefonódott a szándékosan okozott kár nyoma. Louie mégis hallotta, ahogy csörög a telefon, újabb és újabb időpontokra jelentkeznek a páciensek, és a híradósok stábautói mellett érkeznek a terhességmegszakításra vállalkozó nők. Vonita akkor arra gondolt, hogy a recepcióspultot golyóálló üveggel kellene körbevenni, ahogy azt a férje javasolta. De ha a páciensekben van annyi lelkierő, hogy szembenézzenek a tüntetőkkel, akik a pokol tüzével fenyegetik őket, akkor a személyzetnek nem kellene ugyanilyen bátran szembenéznie mindenkivel?

Louie reszketett. Próbálta megállapítani, honnan jönnek a lövések, illetve hogy már közelebb ért-e hozzájuk az elkövető, de a hang torz volt. Nem úgy lehetett hallani, ahogy Louie a filmekben megszokta. És ha már itt tartott, hát valójában soha nem akarta megtudni, milyen egy igazi golyózápor.

Az első munkanapján Louie korán érkezett a Központba. Átsétált a parkolón, és egy apró öregasszonyba botlott, aki egy széket cipelt. Segíthetek? – kérdezte, és megpróbálta elvenni. A néni megköszönte, majd néhány méterrel odébb szólt, hogy ez az ő helye. Louie letette a széket, és ráébredt, hogy az aktivisták csoportjának kellős közepére tévedt. Odébbállt, bement az utca túloldalán álló Lenny’sbe. Csirkehúsos szendvicset kért egy diétás kólával. Leült, majd néhány perccel később azt vette észre, hogy valaki az ablakon át fotózza: az öregasszony volt, akinek segített cipelni a széket. Ismerik egymást? – kérdezte a pincérnő. Louie elmondta, hogy nem, mivel aznap járt életében először Mississippiben, viszont ott dolgozik a túloldalon, a Központban. A pincérnő kikopogott az ablakon. Ha nem vesz semmit, ne álldogáljon itt – szólt az öregasszonyra, aztán Louie-hoz fordult. Jobb lenne, ha azok ott a maguk dolgával törődnének – mondta.

Amikor Louie megette a szendvicset, az öregasszony még mindig rá várt. Követte az utca túloldalára, és szidalmazta. Szégyellhetné magát! Maga nem is orvos, hanem mészáros!

Louie azon a napon két dologra jött rá: a pincérnő, bár nem volt abortuszt végző orvos, sem nőjogi aktivista, ettől függetlenül kiállt a jogokért. Másfelől a tiltakozókat nem szabad alábecsülni. Az a kedves kis nagyika is olyan közel jött, hogy kikaparhatta volna Louie szemét, ha éppen úgy tartja kedve.

Aznap, amikor beért a Központba, leizzadt. Az elmúlt tíz évben mindig óvatos volt. Csak a nap végén hagyta el a munkahelyét, még az ebédjét is odarendelte. Amíg bent volt a Központban, biztonságban érezhette magát.

Mostanáig.

Harriet zokogott. Remegő kézzel kereste elő a telefonját, üzenetet írt. Talán a férjének? Vagy a gyermekeinek? Voltak egyáltalán gyermekei? Miért nem tudott róla semmit Louie?

Louie telefonja és tárcája Vonita irodájában volt. De amúgy is, kit hívhatna? Nem volt családja, sem párja, mégpedig pontosan ezért. Elég volt saját magát nap mint nap veszélybe sodorni a munkája miatt, nem akarta, hogy a szerettei is esetleges célponttá váljanak. Dr. King szavai jutottak eszébe: Ha az ember nem talál valamit, amiért érdemes meghalnia, akkor élnie sem érdemes. Meghalna ma az elveiért? Vagy talán már évekkel korábban meghalt, amikor elhatározta, hogy csakis a munkájának él, és senkit nem enged közel magához? Ha ma megáll a szíve, az nem csak egy emlékeztető lesz a rég beállt halál tényéről?

Néha egy-egy bárban, konferencián vagy esküvőn találkozott olyan nőkkel, akiknek imponált a bátorsága. Faggatták, nem fél-e attól, hogy a kórházak erőszakos cselekmények célpontjai lehetnek, mire ő mindig csak vállat volt: Az élet úgyis halálos; senki nem éli túl.

Könnyű volt ezzel tréfálni, amikor csak egy kérdés merült fel ebben a témakörben. De most…?

Louie nem akart meghalni, de abban reménykedett, hogy ha muszáj, akkor gyors, könnyű halála lesz.

Nem akart meghalni, de abban hitt, hogy ha muszáj, akkor legalább a lelkiismerete szerinti legjobb életet élte.

Nem akart meghalni, de tudta, hogy ha muszáj, akkor is több idő adatott neki, mint Malcolmnak vagy Martinnak.

De a francba is, még nem lehet vége!

Harriet felnyüszített; Louie arra gondolt, hogy ezt a hangot biztosan önkéntelenül adta ki. Megragadta a nő kezét, és elszántan a szemébe nézett.

– Harriet, minden rendben? – A nő megrázta a fejét, és csak úgy záporoztak a könnyei. – Harriet, nézzen rám!

Louie a nővér válla fölött kilátott a folyosóra. Figyelte, nincs-e valami mozgás vagy árnyék. Eltelt öt perc. Vagy tizenöt. Nem tudta volna megmondani.

– Dr. Ward, nem akarok meghalni – suttogta Harriet.

Louie megszorította a kezét.

– Harriet, csak nézzen a szemembe! Nyugodjon meg!

A nővér bólintott, majd nyelt egyet. Dr. Ward belenézett a nagy, barna, bizalommal teli szempárba. Tartotta benne a lelket, pedig a szeme sarkából már látta az ajtóban felbukkanó árnyat; a pisztolyon megcsillanó fényt; a férfi arcvonásait, elszánt, rideg ajkát.

Louie lábába fájdalom hasított. Megszűnt a világ, csak a lüktető kín maradt: a seb a combján. Harriet rázuhant. Louie érezte a bőre virágillatát, a vér ízét.

Léptek. Egyre közelebb.

Louie halottnak tettette magát. Talán úgy gondolta, jobb is lenne már meghalni.

Lélegzet-visszafojtva várta, hogy eljöjjön a vég. Harrietre pillantott. A nővérnek pontosan a homloka közepén golyó ütötte lyuk éktelenkedett, mögötte a falon pedig legyező formában vércsíkok száradtak.

Louie elfordult, majd elhányta magát.

Nehézkesen rátámaszkodott a karjára, hogy rejtekhelyére kúszhasson. Annyira fájt a lába, hogy felnyögött.

A fejében Bras-Coupé mellett megjelent dr. King: Ha nem tudsz repülni, fuss! Ha nem tudsz futni, menj! Ha nem tudsz menni, kússz! A lényeg, hogy haladj. A fájdalom mintha egyetlen központi részből sugárzott volna szét, a vérzés ritmusra erősödött és gyengült, amiből Louie arra következtetett, hogy a combcsonti ütőeret érte a lövés, a combcsontja pedig szilánkosra tört. Talán sikerül valami rejtekhelyre kúsznia, de ha nem tudják elállítani a vérzést, nem marad életben. Összeszorította a fogát, és a könyökén csúszott előre, amíg végre sikerült elérnie egy szekrény ajtaját.

Talált steril műanyag csövet, amivel a kanült szokták a szívókészülékhez csatlakoztatni. A fogával nyitotta ki a csomagolást, és megpróbálta a vékony, átlátszó műanyaggal átkötni a combját. Olyan volt, mintha egyedül kellett volna díszszalagot kötni a karácsonyi ajándékra. Ha nincs, aki segít, nem lehet elég szorosan megkötni. A fájdalom pedig rosszabb volt, mint amit valaha el tudott volna képzelni.

Kezdett elhomályosulni a látása, mint a régi némafilmeknél a vászon. Amikor a végén a kép egyetlen ponttá sötétül. Mielőtt elájult, Louie arra gondolt, micsoda fenekestül felfordult világ az, ahol egy abortuszra tovább kell várni, mint a fegyverviselési engedélyre.

* * *

Izzy végigosont a folyosón, és úgy érezte, valami kaotikus, iszonyatos párhuzamos valóságba keveredett. A lövöldöző borzalmas nyomok sorát hagyta maga mögött: betört ablakok, vérfoltok, holttestek. Izzy minden ösztöne azt jelezte, hogy az ellenkező irányba rohanjon, de képtelen volt erre. Nem a hősiesség hajtotta a szekrény felé, hanem a félelem, hogy mégsem olyan, mint amilyennek hitte magát.

A műtő ajtaja kis résnyire nyitva volt, Izzy pedig látta a gézzel és ragtapasszal teli üvegezett szekrényeket. És a két halottat.

Letérdelt, megfordította a nővért. Próbálta kitapintani a pulzusát, de már hiába. Amikor azonban a doktorhoz ért, az ájultan felnyögött. A lövés a lábát érte, és valaki egy műanyag csővel hevenyészett szorítókötést helyezett rá. Talán az életét mentette meg vele.

– Hall engem? – kérdezte Izzy, és megpróbálta szorosabbra vonni a kötést.

Azon tűnődött, megpróbálhatná-e biztonságos helyre vonszolni az orvost, de ekkor kattanást hallott. Kibiztosított pisztoly kattanását.

A lövöldöző pontosan mögötte állt az ajtóban. Izzy megdermedt. A fegyveres férfi idősebb volt nála, a negyvenes éveiben járhatott. Precízen elválasztott, barna haja volt. Kockás kabátot viselt még ebben a pokoli hőségben is. Olyan… hétköznapinak tűnt. Olyannak, akit előreengednek a boltban, mert csak egy-két dolgot vásárolt. Olyannak, aki leül a buszon, köszön a mellette ülőnek, aztán egy szót sem szól hozzá. Olyannak, akit általában észre sem vesznek.

Amíg aztán fegyverrel a kezében be nem ront egy klinikára…

Izzy már többször hitte, hogy ütött az utolsó órája. Például amikor egy hétig nem volt ennivalójuk. Vagy amikor kikapcsolták náluk a fűtést, és majdnem fagypontig süllyedt a hőmérséklet. De amikor gyermek volt, jól tudta, hogy mindig van kiút: ehet a szomszéd kukájából, alhat bármennyi réteg ruhában, a testvérei közé fészkelődve. Nővérként a pácienseit ragadta ki a halál karmai közül: újra dobogásra bírta a megállt szívet, mesterséges lélegeztetéssel tartotta életben a haldoklót. De egy ilyen helyzetre nem volt felkészülve.

Legszívesebben könyörgött volna az életéért, bár annyira reszketett, hogy képtelen lett volna megszólalni. Azon gondolkodott, hogy a váróban a lány és a nő vajon életben marad-e, vajon elmondják-e majd a sajtónak, hogy ő milyen bátor volt; hogy a pisztolylövések irányába futott, mert másoknak akart segíteni. És vajon mennyi időbe telik, amíg Parker hall az esetről? Eltűnődött, hogy azok, akiket meghívtak volna az esküvőjükre, eljönnek-e majd a temetésére.

– Húzz el onnan, hogy végezhessek vele! – szólt rá a fegyveres, és Izzy rádöbbent, hogy a pisztolyt nem is rá szegezik, hanem az orvosra.

Vannak pillanatok, amelyek megváltoztatják az életet. Például amikor Izzy ellopott a benzinkútnál egy hot dogot, mert már négy napja nem evett. Vagy amikor bankszámlát nyitott. És amikor három évvel korábban belépett a kórterembe, ahol Parker feküdt.

Nem, nem adja olcsón az életét.

Odafeküdt az orvos elé, kitárta a karját, hogy pajzsként védelmezze. A lövöldöző felröhögött. – Van elég golyó, jut kettőtöknek is – mondta.

A golyót nem állíthatom meg, gondolta Izzy. De őt igen.

Erőt vett magán, és egyenesen a gyilkos szemébe nézett. Mintha egy baziliszkusszal nézett volna farkasszemet. Szinte kővé dermedt. De ha ez a férfi fegyverrel rontott be egy abortuszklinikára, akkor valószínűleg magzatvédő. Izzy minden bátorságát összegyűjtötte, és igen határozottan szólalt meg.

– Engem nem lőhet le. Terhes vagyok.

Reggel tíz

Amint Bex behajtott a Központ parkolójába, egy tüntető máris a kocsija elé ugrott. Bex beletaposott a fékbe. A férfi kiabált, és a motorháztető fölött hadonászott. Wren tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Azt mondtad, a klinikáról majd kijön valaki, és bekísér – fordult Bex az unokahúgához. – De itt nem látok semmiféle rózsaszínű kötényes nőt.

– Lehet, hogy túl korán értünk ide – felelte Wren. Bex csigalassúsággal beállt egy parkolóhelyre, Wren pedig a nyakát nyújtogatva nézelődött. A visszapillantó tükörben Bex figyelte, ahogy a férfi visszamegy a kerítés végénél összegyűlt csoporthoz, és egy idős hölgy termoszból kávét tölt neki.

Bex leparkolt, a kormányt szorongatta.

– Bekísérhetnél – javasolta Wren bátortalanul.

Bex elkínzott pillantást vetett rá. Bármit megtett volna Wrenért.

– Kicsim, tudod, én…

– Mindegy, várj meg nyugodtan a kocsiban. Nem hiszem, hogy sokáig tart a dolog.

Bex felsóhajtott.

– Hiszek abban, hogy a nőknek joguk van dönteni a saját testükről. De meg kell mondanom, a magam részéről soha nem választanám ezt a lehetőséget.

– Ugye emlékszel, hogy én nem terhességmegszakításra jöttem? – kérdezte Wren.

– Igen, tudom, persze. De…

Bex képtelen volt kimondani, ami eszébe jutott. Hogy Wren ugyan egészen egyszerű okból jött a klinikára, de más nők is voltak itt, akiknek talán nem volt nagynénjük, hogy elhozza őket; akiknek talán nem volt más választásuk. Akik titkokat rejtegetnek. Bexnek görcsbe rándult a gyomra.

Wren letette a félig megevett csokis fánkot a két ülés közötti támlára.

– Ne gondold túl! – mondta.

Bex nézte, ahogy a lány a Központ felé indul. Hirtelen egy furgon takarta el a kilátást. Éppen Bex Minije elé állt, a nő nem látott tőle.

Bex dudált és integetett… A furgont vezető férfi még egy pillantásra is alig méltatta. Bex arra gondolt, hogy eltévedhetett, hiszen egyedül ült a kocsiban, nem volt vele nő, aki esetleg időpontra jött volna.

Látta, hogy Wren odaér a drótkerítéshez, a magzatvédők csoportjához. Egy nő odahajolt, és Wren felé nyújtotta a kezét.

Na, ebből elég!

Bex kipattant a kocsijából, és villámgyorsan a klinika felé iramodott. Utolérte az unokahúgát, átkarolta, és maga mellé húzta.

Wren meglepetten fordult felé.

– De hát…

– Csak semmi de hát – felelte Bex szigorúan. – Nem mész be egyedül.

– Elkésett – mondta Helen, a diszpécser, amikor Hugh megérkezett a kapitányságra.

McElroy az órájára pillantott.

– Tíz perccel korábban érkeztem – felelte.

– Az értekezlet már elkezdődött.

– Miféle értekezlet?

– Az, amelyik éppen folyik a tárgyalóban – vágta rá Helen.

– A francba! – Amint Helen beengedte, Hugh kettesével szedte a lépcsőket lefelé az alagsori tárgyalóba. Amikor legutóbb nem jelent meg az értekezleten, a rendőrfőnök leteremtette, hogy nem veszi komolyan a pozícióját. Hugh-t nem tekintheti a helyettesének, ha a hadnagy nem hajlandó a rendőri kötelességei közül az unalmasabbakat is teljesíteni.

Remélte, hogy nem tűnik fel a késés, de a rendőrfőnök azonnal elbődült, amint meglátta őt.

– Na végre, McElroy nyomozó is megtisztel bennünket a jelenlétével! És ha már a megtiszteltetésnél tartunk…

Az egész ügyosztály rázendített, hogy Boldog szülinapot! Paula, a titkárnő körbekínált egy tálcát, amin egy 40-es számot raktak ki fánkokból. Az egyiknek a közepén gyertya égett.

Hugh elvörösödött. Utált a figyelem középpontjában lenni.És különösen utálta a születésnapokat. Ő csak azt jelölte a naptárban, hogy ideje megújítani a jogosítványát, az autó biztosítását, vagy éppen ideje van az éves orvosi vizsgálatnak.

Paula letette elé a tálcát, hogy elfújhassa a gyertyát.

– Kívánjon valamit! – mondta, és megállt mellette.

– Honnan tudták, hogy születésnapom van? – kérdezte Hugh feszült mosollyal.

– A Facebookról – dünnyögte Paula. – Nem kellett volna ismerősnek jelölnie.

Hugh lehunyta a szemét, kívánt valamit, és elfújta a gyertyát.

– Mindnyájan beleadtunk egy kicsit, és ajándékot is vettünk – mondta az egyik újonc nyomozó, és felmutatott egy piros szalaggal átkötött sétabotot.

Mindenki nevetett, még Hugh is.

– Kösz. Ez még jól jöhet, ha el akarom látni a kedves kollégák baját.

A rendőrfőnök átvette a szót.

– Paula, ne felejtsen el prosztatavizsgálatra időpontot kérni az öregfiúnak! – Megveregette Hugh vállát. – Na jó, mindenki fogjon egy fánkot, és irány dolgozni! Nem Jézus Krisztus születésnapját ünnepeljük, csak Hugh-ét.

Hugh megköszönte a jókívánságokat, aztán kettesben maradt a tárgyalóban Paulával.

– Ahhoz képest, hogy születésnapja van, elég savanyú képet vág – jegyezte meg a titkárnő.

– Nem igazán rajongok a meglepetésekért.

Paula vállat vont.

– Tudja, mivel lepett meg engem a férjem a negyvenedik születésnapomon? Képzelje csak el: teherbe ejtett.

Hugh felnevetett.

– Azt hiszem, legalább ilyen meglepetéstől nem kell tartanom.

– Mit kívánt, amikor elfújta a gyertyát? – Hugh már éppen felelni készült, amikor Paula leintette. – Ne, inkább ne mondja meg, mert akkor nem válik valóra! De komolyan. Hugh, maga soha nem ünnepli a születésnapját? – Odatolta a fánkokat. – Itt van még három, mert ma különleges nap van, és maga az ünnepelt. De ne bízza el magát! – Paula elmosolyodott, és magára hagyta a nyomozót a tárgyalóban.

Hugh levette a legfelső fánkról a gyertyát. Hogy mit kívánt? Azt, amit úgysem kaphat meg. Azt, hogy minden maradjon úgy, ahogy most van: Wren reggeli rántottája, a kollégák kedvessége ezzel az idétlen kis köszöntéssel, és a jó egészség. Azt kívánta, bárcsak minden reggel arra ébredhetne, hogy a világ semmit sem változik. Amikor csodás az élet, akkor mindig ott bujkál ez az érzés, sőt, különösen a csodás pillanatokban hasít bele az ember tudatába, hogy igenis van veszítenivaló.

Te jó ég, ez már nem is lehetne kínosabb! Izzy alig ért a recepcióspulthoz, amikor rátört a hányinger. Berohant az ajtón, amelyre szerencsére ki volt írva, hogy MOSDÓ, és máris elhányta magát. Utána megtörölte a száját, megnedvesített néhány kéztörlőt, és megmosta az izzadt arcát.

Valaki kopogott az ajtón. Izzy résnyire ki is nyitotta.

– Rosszul van? – kérdezte a nő, aki még a recepción ült az előbb.

– Nagyon sajnálom, Miz…

– Vonita – mutatkozott be a hölgy.

– Nem szoktam ennyire faragatlan lenni – mentegetőzött Izzy.

Vonita megkínálta gyömbéres cukorkával.

– Ez jót tesz majd – jelentette ki. – Ha már jobban érzi magát, várom a pultnál, és kicsit beszélgethetünk.

Izzy becsukta az ajtót, leült a vécé lehajtott tetejére. Eszébe jutott, amikor harmadikos korában nem volt télikabátja. Felment az iskolatitkárságra, és szólt a titkárnőnek, hogy szeretne körülnézni a talált tárgyak között. Kiválasztott egy kabátot, ami nem is az övé volt. Persze a titkárnő tudta, hogy a kabát nem Izzyé, mégsem szólt.

Vonitából is csupa megértés és szívélyesség áradt, de volt valami a szemében, amitől Izzy úgy érezte: a veséjébe lát.

Sebaj. Izzy ápolónő, nem ez az első eset, amikor valami új, nehéz helyzetben blöffölnie kell, és tudta, hogy előbb vagy utóbb megérkezik majd a szükséges önbizalom is.

Igen, most egy abortuszklinikára sodorta az élet, de Izzy mindig, minden helyzetben megállta a helyét, és tudta, ez így is marad.

Amikor Olive megpillantotta a vércseppeket, azonnal tudta, hogy baj van. Az ő korában a nők már nem szoktak vérezgetni, legalábbis nem azért. Ráadásul vizeléskor fájdalmat érzett, és néha furcsán zsibbadt a lába. Úgy döntött, jobb, ha elmegy a Központba. Évek óta idejárt nőgyógyászhoz. Harriet, a nővér megvizsgálta, és feltette a kérdést: Mikor volt utoljára méhnyakrákszűrésen?

Nos… Meglehetősen régen. Már nem is emlékezett arra, hogy pontosan mikor.

– Olive, azt hiszem, jó volna, ha felkeresne egy onkológust – mondta Harriet.

Ez két héttel korábban történt, és azóta Olive járt már mellkasi röntgenen, hasi MRI-vizsgálaton, vérképet és májfunkció-vizsgálatot is csináltatott. Hallotta, amit az onkológus mondott, csak nem tudta elhinni. Vagy talán olyasvalakitől akarta hallani, akit ismert, és akiben megbízott.

A váróban ült, Harrietre várt, az onkológustól kapott mappát szorongatta. Akár kínaiul is lehetett volna:

Exophyt tumor, a pelvis minor terület oldalfalát érinti.

Enyhe jobb oldali hidronefrózis; a rectosigmoidealis szakasz érintett, serosalis és muscularis felületen… medencei és paraaorticus lymphadenopathia… aszciteszre utaló tünet nincs.

Kreatinin: 2,4 mg/dl; hematokrit: 28%

Ennél tényleg még egy kínai szöveg is érthetőbb lett volna. Kinyílt az ajtó.

– Olive, hogy van? – érdeklődött Harriet. – Mit mondott az onkológus?

Olive átadta neki a mappát.

– Tolmácsot is hoznom kellett volna.

Harriet átfutotta a papírokat.

– Méhnyaki neuroendokrin carcinoma – motyogta félhangosan. – Ó, Olive…

– Rosszindulatú daganat – mondta Olive. – Ennyit sikerült belőle megértenem. – Megrázta a fejét. – Az orvos elmagyarázta. Vagyis hát magyarázott valamit, de… néhány perc után már semmit nem hallottam belőle.

– Annyira sajnálom, Olive – mondta Harriet halkan. – Méhnyakrák.

– Egészen biztos? Hogy lehetséges? Hiszen leszbikus vagyok.

– A leszbikusoknál igazság szerint magasabb a méhnyakrák aránya – felelte Harriet. – Nem járnak szűrésre, mivel nem élnek penetrációval járó szexuális életet. A méhnyakráknak van olyan típusa, ami az apácáknál is előfordul. Nem a laphámsejtes karcinóma, ami a HPV vírussal függ össze, hanem egy olyan változat, ami még szüzeknél is kialakulhat.

– Nos, hála az égnek, legalább apáca és szűz nem vagyok – jegyezte meg Olive, és a nővérre pillantott. – Mik a kilátásaim?

– Négyes stádium, áttétes. Elmagyarázzam, mit jelent ez?

– Olyan, mint a lottófőnyeremény – válaszolta Olive. – A Shirley Jackson-féle sorshúzásban.

Harriet értetlenül meredt rá.

– Mindegy.

A nővér ismét a leleteket böngészte.

– Átterjedt a tüdőre, és lehetséges, hogy a májra is. Akadályozza a jobb vese működését. – Harriet Olive szemébe nézett. – Őszinte leszek. Csekély az esélye, hogy ilyen előrehaladott, áttétes rák esetén bármiféle gyógyulás következzen be. Az onkológus persze segíthet, hogy továbbra is megfelelő maradjon az életminőség, de… célszerű elrendezni, amit ilyenkor kell.

Olive szája teljesen kiszáradt. Hiába vágott az esze mindig, mint a borotva, most semmi értelmes nem jutott eszébe.

– Mennyi időm van hátra? – nyögte ki végül.

– Úgy fél év, talán nyolc hónap. Nagyon fáj, hogy ezt kell mondanom, Olive, és őszintén remélem, hogy tévedek. De ha én lennék az ön helyében, biztosan azt szeretném, hogy mondják meg nekem az igazat.

Olive csak ült, hagyta, hogy az elméje befogadja, amit hallott, majd hirtelen teljes súlyával ránehezedett a halandóság. Érezte, hogy Harriet szorosan átöleli.

Hát ezért. Ezért jött aznap a Központba. Jól tudta, mi van a leleteiben, de nem akarta, hogy mindezzel egyedül kelljen szembenéznie.

Valaki hangosan kopogott az ajtón, aztán dr. Ward nézett be.

– Harriet? Itt az idő. – Rámosolygott Olive-ra, majd becsukta az ajtót.

Olive fejében egymást kergették a kérdések. Az ő hibája volt? A helytelen táplálkozás volt az oka esetleg, vagy hogy az egyetemi évei alatt gyakran váltogatta a partnereit? Hogyan mondja el Pegnek? Gyors lesz a vég, vagy elhúzódó szenvedésre számítson? Fájni fog? És vajon a legvégén is önmaga lesz még?

Harriet hátralépett, de még nem engedte el Olive kezét. Megszorította.

– Mennem kell segíteni a doktor úrnak. Össze tudja szedni magát, Olive?

Azzal távozott, nem is hallotta, mit felel a nő. Hiszen úgyis mindketten tudták a választ.

Amikor Wren két hónappal korábban elkezdte a középiskolát, sokszor vált a szokásos csínytevések áldozatává. A felsőbb évfolyamra járók azt mondták az elsősöknek, hogy van az alagsorban egy úszómedence, pedig nem volt. Borotvahabot fújtak a szekrényükbe, és vízipisztollyal fröcskölték le őket, amikor az idegen nyelvi tantermekbe igyekeztek. Wren hamar megtanulta, merre biztonságos menni, és merre kockázatos. Legjobban a Gödröt utálta, a külső folyosót, ami az épület két szárnyát kötötte össze. Itt gyűltek össze mindig a szünetben a dohányosok, és Wren tudta, hogy érzik rajta a félelmet, tudják, mennyire naiv, és magukban el is ítélik.

Most ugyanilyen érzése támadt, ahogy elhaladt a tiltakozó magzatvédő aktivisták sorfala előtt. Volt, aki rámosolygott, miközben véres csecsemők képét tartotta elé. Volt, aki a Dr. Seuss gyermekkönyvből idézett: Bármilyen apró is az ember, mindig ember.

– Idejönnél egy pillanatra? – kérdezte egy nő bocsánatkérő mosollyal. Valahogy úgy, mint amikor elromlik a kocsija, lemerül a telefonja, és muszáj segítséget kérnie egy ismeretlen embertől, hogy hazatelefonálhasson; vagy mint amikor túlságosan sok mindent cipel a kezében vásárlás közben, és már régen tudja, hogy elvehetett volna egy kosarat. Wren ösztönösen megindult felé, hiszen alapvetően segítőkész embernek tűnt. A vörös hajú, vidám, lila keretes szemüveget viselő nő nagyon ismerős volt neki, de nem tudta, honnan. Azt nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg a nő felismeri őt valahonnan, elvégre lehet, hogy a rendőrségen dolgozik, és beárulja Wrent az apjánál. Inkább lehajtotta a fejét, miközben a nő egy apró zacskóban valami ajándékot nyomott a kezébe. Mintha születésnapi zsúrra hívta volna meg.

Bex szorosan Wren mellett maradt.

– Nem engedlek be egyedül – mondta, mielőtt Wren erősen magához ölelte őt.

Nem igazán hiányzott neki az anyja, bár tudta, ettől bizonyára érzéketlen kis szarházinak tűnik. Talán azért nem vágyódott utána, mert még nagyon kicsi volt, amikor Annabelle elhagyta. De az is tény, hogy a nagynénje betöltötte az űrt, ami maradt utána.

Bex varrta Wren jelmezét, amikor másodikban az amerikai szabadságharcról tanultak. (Na jó, nem igazán varrta, hanem ragasztópisztollyal illesztette össze, mert a varráshoz nem nagyon értett.) Minden iskolai meccsen ott volt, és édes teát hozott a többi szülőnek. Még Wren festményeit is kitette a házában a falra, pedig azok tényleg elég pocsékul sikerültek. Wren úgy érezte, hogy az anyaság kevésbé múlik néhány órányi megerőltető vajúdáson, mint azon, hogy kinek az arcát keresi az ember mindig a tömegben.

Ennek bizonyítékaként Bex most is itt volt mellette, pedig Wren tudta, hogy ez nagyon nehéz neki. Tudta, hogy Bexnek nincs gyereke, és hogy talán emiatt viszolygott annyira a Központtól. Ám titkon örült is annak, hogy Bex csak az övé.

Mire beengedték őket, Wren teljesen leizzadt.

– Ülj csak le! – mondta a nagynénjének. – Majd bejelentkezem.

A váróban már összegyűltek néhányan, a tévé be volt kapcsolva, de hang nélkül ment. A recepción ülő nő haja lenyűgöző fonatokba volt rendezve, vörös és fekete hajkígyók tekeregtek egymásra tornyozódva. A névtábláján ott a név: VONITA. Éppen telefonált. Wrenre mosolygott, és felemelte az ujját, jelezve, hogy csak egy pillanat.

– Mississippi államban a procedúra két napot vesz igénybe. Igen. Csütörtökön lenne a tanácsadás, a laborvizsgálatok, meg egy ultrahang. Másnap, a terhességmegszakítás napján, egy és három óra közötti időt tölt a páciens a klinikán. Ha óhajtja, nézek időpontot! – Elhallgatott, majd a kézbe vett egy tollat. – Neve? Kora? Utolsó menzeszének ideje? Kapcsolattartó telefonszám? Akkor csütörtökön reggel kilencre várjuk. Írja fel az időpontját, mert ha elfelejti, és felhív, mi sajnos biztonsági okokból nem árulhatjuk el. Meg a titoktartás, ugye… Legyen szíves fényképes igazolványt és százötven dollárt magával hozni. Készpénz vagy kártya. Ne legyen önnél nagy méretű hátizsák, nagy méretű táska, és ne hozzon magával gyereket. Rendben. Szívesen. – Vonita letette a telefont, majd Wrenre mosolygott. – Elnézést. Miben segíthetek?

– Időpontra jöttem – mondta Wren, és gyorsan hozzátette: – Nem olyan… időpontra, amilyet az előbb kértek. Wren McElroy vagyok.

– Ren… Ren… – Vonita végignézett egy listát.

– Dupla vé van az elején.

– Igen, már látom is. – Vonita beírta, és adott egy nyomtatványt. – Ezt kellene kitölteni, és mindjárt sorra is kerül.

Wren a tévével szemben ült le. Kitöltötte a nyomtatványt a szokásos adatokkal: név, cím, életkor, allergiák.

Bex közben belenézett a kis csomagba, amit a magzatvédő nő odakint Wren kezébe nyomott. Smarties. Ajakbalzsam. Apró, kék, horgolt cipőcske.

– Hát ez aranyos – mondta Bex.

Talált egy kézfertőtlenítőt, mentolos cukorkát, és két miniszappant is.

– Talán azt hiszik, itt mindenki koszos – jegyezte meg Wren. Kivette a kis csomagból a szórólapot, amit olvasni kezdett: Kérlek, ne hozz elhamarkodott döntést! Egy abortusz ÖRÖKRE szól.

Ha most egy abortuszklinikán vagy, bármikor elmehetsz onnan. Senkinek nem kell elmondanod. Ha már befizetted a procedúra árát, segítünk, hogy visszakapd a pénzed.

Wren kihajtogatta a brosúrát. Csillogó szemű, vigyori babák néztek vissza rá.

Mielőtt az anyaméhben megalkottalak, már ismertelek. – Isten

– Szerinted ezt szó szerint idézték? – kérdezte Bex, aki Wren válla fölött beleolvasott a szövegbe.

Wren elfojtotta a kitörni készülő nevetést.

– A történelemtanárom nem fogadná el megbízható forrásnak.

A lap másik oldalán a gyógyszeres és műtéti terhességmegszakítás állítólagos következményeit sorolták fel:

…méhperforáció, krónikus és akut gyulladások, erős vérzés, ami vérátömlesztést tesz szükségessé, jövőbeni vetélések kockázata, meddőség, rák, halál.

Bűntudat, harag, tehetetlenség érzése. Idegösszeomlás. Depresszió, rémálmok, nyomasztó emlékképek. Az életöröm hiánya. Elszakadás Istentől. Félelem a megbocsátás hiányától. Elszakadás a családtól, a barátoktól. Párkapcsolat elvesztése. Promiszkuitás. Kábítószer-használat. Öngyilkosság.

Wrennek ez a televízióban reklámozott antidepresszánsokat juttatta eszébe. Igen, majd mi megszüntetjük a nyomott hangulatot, persze a gyógyszer szedése alatt számoljon inkontinenciával, magas vérnyomással, megnövekedett öngyilkossági hajlammal, sőt, tudja mit? Akár bele is halhat.

Wren elolvasta alul a csupa nagybetűvel írt mondatot: NEM VAGY EGYEDÜL! NEKÜNK FONTOS VAGY.

Hirtelen eszébe jutott, hol látta korábban azt a vörös hajú nőt. Az egyik kilencedikes fiú anyja volt, és amikor az iskolában a fogamzásgátlásról tanultak, teljesen kiakadt. Wren emlékezett arra, hogy amikor egy banánra kellett óvszert húzniuk, a nő berontott az osztályterembe, és őrjöngve halandzsázott ártatlan, fiatal, befolyásolható elmékről, Istenről és a naptármódszerről. Wren sajnálta a fiát, aki ezek után a könyvtárban töltötte a szexuális egészséggel kapcsolatos tanórákat.

Most elgondolkodott azon, hogy ez a nő egyszerre ellenzi a fogamzásgátlást és az abortuszt. Ez nem ellentmondás? Hiszen ha nem akar abortuszt, akkor nem óvszert és tablettát kellene inkább osztogatnia? Nem kellene szitkozódás helyett inkább örülni, hogy Wren eljött a Központba tablettát felíratni?

Ismét rápillantott a szórólapra. NEKÜNK FONTOS VAGY.

Kizárt dolog.

Felállt, a szemeteshez lépett, és belehajította a papírt.

– Apa! – kiáltott fel sírva Beth. – Apa!

De a férfiból csak úgy sütött a harag. Vissza sem nézett, ahogy elrohant. Siettében még a nővért is majdnem fellökte, csak minél hamarabb maga mögött hagyhassa a lányát.

És azt, amit a lány tett.

Jayla rápillantott, és halkan megkérdezte: Jól vagy?

Beth képtelen volt megszólalni, csak megrázta a fejét.

A nővér leült az ágy szélére.

– Nem akartam hallgatózni, de nehéz nem hallani semmit, ha tárva-nyitva az ajtó. – Kicsit elhallgatott, majd folytatta. – Tudod, általában nem a sürgősségi osztályon ügyelek, hanem az ortopédián, de most egy kollégát helyettesítek, aki kivett egy nap szabadságot. Úgyhogy nem tudom, mi itt a szabályzat.

Beth megtörölte a szemét.

– Ezt hogy érti?

– Hát, az ortopédián, ha tudomásomra jut, hogy például az egyik páciens intravénás drogokat használ, vagy van valami olyan háttér-információhoz jutok, ami fontos, de nem mondta el az orvosnak, akkor azt azonnal jelenteném a felettesemnek. Itt akár élet-halál kérdésekről lehet szó. Vagyis csak azt akarom… szóval muszáj lenne nekem megmondanod az igazat. – Beth szemébe nézett. – Tehát?

Beth pislogott. Úgy érezte, meginog a lába alatt a talaj.

– Nekem azt mondtad, fogalmad sem volt, hogy terhes vagy. De hallottam, édesapáddal arról beszéltél, hogy egy abortuszklinikára mentél.

Beth elvörösödött.

– Apámmal akarok beszélni.

– Ha művi abortuszod volt, és valami komplikáció miatt véreztél, akkor veszélyben van az egészséged. Beth, akár az életed múlhat ezen.

A lány a kórházi hálóingébe törölte a szemét.

– Igen, elmentem a klinikára – vallotta be. – De azt mondták, nem tehetnek semmit, amíg a bírósághoz nem fordulok. Kitöltöttem a papírokat, már megvolt a tárgyalás időpontja. Akkor felhívtak, és közölték, hogy a bíró csak két héttel később ér rá. – Beth Jaylára pillantott. – Addig már nem várhattam. Túl késő lett volna visszamenni a klinikára. Túl késő lett volna.

Beth fuldokolva zokogni kezdett. – Nem volt más választásom – hebegte, és összegömbölyödött, mint egy rettegő sündisznó. – Ugye megérti? – Jayla megsimogatta a hátát.

– Jól van. Mély levegő! Nyugodj meg!

Bárcsak használtak volna óvszert!

Bárcsak Beth elérte volna már a tizennyolcadik életévét!

Bárcsak időben ráért volna a bíró!

Bárcsak New Yorkban vagy Bostonban éltek volna, ahol nem egyetlen klinika van, hanem rengeteg!

Bárcsak ne lett volna lehetetlen ezt egyedül megoldani!

Bárcsak megtartotta volna a babát!

A gondolat úgy szőtte be Beth elméjét, mint egy pók. De az apja attól még haragudna rá. Attól még szajhának tartaná, és talán el is zavarná a háztól.

Sőt, talán amúgy is ezt teszi majd.

Beth még hangosabban zokogott, és nem is hallotta, amikor Jayla kisurrant a folyosóra, elővette a telefonját, és felhívta a férjét.

– Nathan – mondta. – Segítened kell!

Janine rettegve ült a vizsgálóasztalon. Az egy dolog, hogy hamis személyivel jött a klinikára, időpontot kért abortuszra, végigülte a tanácsadást, és megint más, hogy most az ultrahangos vizsgálatra kerül sor. Valahogy meg kell szereznie a bizonyítékot arról, amiért jött. Egy másik államban egy hónappal korábban egy magzatvédő lány bement egy klinikára, hogy terhelő bizonyítékokat szerezzen, akárcsak Janine. A lány azt mondta a klinika pszichológusának, hogy tizenhárom éves, a partnere huszonöt, és a terhességmegszakítás mellett döntöttek. A hangfelvételen a pszichológus azt mondta, hogy ezt meg sem hallottam. A terhelő bizonyíték felkerült az internetre, még Sean Hannity műsorában is leadták.

Janine kopogtatást hallott, majd gyorsan a ruhája zsebébe rejtette a telefonját. Amint kinyílt az ajtó, megnyomta a hangfelvétel gombot. A szociális munkás mosolyogva köszönt.

– Üdvözlöm – mondta. – Graciela vagyok. Most ultrahangos vizsgálat következik, tudja?

Janine leizzadt. Valahogy beszéltetnie kell a nőt.

– Várjon! – nyögte ki nagy nehezen. – Allergiás vagyok.

– A latexre?

Janine nagyot nyelt.

– Hát, szinte mindenre. Elfelejtettem említeni.

Graciela feljegyezte a mappájába, aztán bekapcsolta az ultrahangkészüléket. Berregést lehetett hallani, mint amikor egy zenekar hangol.

– És ha nem akarok ultrahangvizsgálatot? – kérdezte Janine.

– Attól tartok, kötelező. A törvény előírja, hogy megvizsgáljam, és meg kell kérdeznem, akarja-e látni a felvételt. De arra nemet is mondhat.

Graciela megfogta a készüléket, és figyelt. – Úgy látom, ön nagyon aggódik.

Janine máskor azt gondolta volna, milyen kedves ez a nő. De Graciela, annak ellenére, hogy talán tényleg nagyon kedves, egy abortuszklinika dolgozója. Itt nem volt terhesgondozás. Allen már küldött kémet a klinikára; a kémkedő nő apró kamerát szerelt a szemüvege keretébe, és egy videófelvételt mutatott, amelyen éppen Graciela világosítja fel arról, hogy itt nincs terhesgondozás, de tud ajánlani olyan klinikát, ahol viszont van. Ez a klinika viszont nem nevezhetné magát női egészségközpontnak, ha a női egészség ilyen fontos aspektusával nem is foglalkoznak.

Janine már járt egyszer egy ilyen intézményben. Akkor nem kém volt, hanem páciens. Végeztek ultrahangvizsgálatot? Miért nem emlékezett rá?

Csak akkor ébredt rá, hogy sír, amikor Graciela a kezébe nyomott egy doboz zsebkendőt.

– Nagyon aggódik? Azon segíthetek – nyugtatgatta. – De ha nem biztos abban, hogy helyesen döntött… szóvalezt nem dönthetem el maga helyett.

Janine a zsebében lapuló hangfelvételre gondolt, lehunyta a szemét, és fohászkodott, hogy történjen valami, bármi, ami terhelő bizonyítékként felhasználható Graciela ellen, még mielőtt Janine saját magát buktatja le.

A tizenöt hetes terhesség megszakítása már bonyolult. Amikor Louie tizenöt hetes terhes pácienst műtött, tudta, hogy nem lesz könnyű dolga. Ebben a szakaszban az embrió csontjai kezdenek megszilárdulni, ezért méhen belül eltávolítás előtt szükséges részekre darabolni. Louie ezt úgy magyarázta, hogy a méh olyan, mint egy fagylalt: ha a tetején van egy Oreo keksz, és azt át kell juttatni a tölcsér alján, akkor bizony fel kell darabolni. Mississippi államban még nehezítettek is a dolgon: a törvény előírta, hogy fogó nem használható, amíg a magzatnak van szívverése. Ezt a törvényt olyanok hozták, akiknek semmi tudományos jártasságuk nem volt, és tévesen úgy gondolták, hogy a tizenhat hetes magzat már érez fájdalmat, pedig ez nem így van. De a politikai indíttatású törvény miatt Louie a műtét során kénytelen volt beiktatni olyan lépéseket, amelyek nagyobb kockázattal jártak a páciens számára, ahelyett hogy a biztonságát szavatolták volna.

Louie tehát ultrahangvizsgálattal kezdte. A Cytotec folyamatos méhösszehúzódásokat idézett elő, ami azt jelentette, hogy a magzatok többségénél a nyomás következtében beállt az asystolia. Ha azonban nem ez történt, és az ultrahangon még látszott a szívverés, akkor Louie feladata volt szívóberendezéssel lehúzni és átvágni a köldökzsinórt, hogy a szívizom működése megszűnjön.

Ezt dr. Ward soha nem közölte a páciensekkel.

Most Joy Perryt vizsgálta, akivel a következő negyedórában szeretett volna foglalkozni. Ha tizenöt vagy tizenhat hetes terhes páciens kapott időpontot, az mindig egyetlen műtét volt az adott napra. A páciens korán érkezett, megkapta a nyolcszáz mikrogrammos Cytotec tablettát, amit az orvos helyezett fel a hüvelybe, hogy felpuhítsa a méhnyakat.

Joy a hátán feküdt, felhúzott térdekkel, világos haja lófarokba fogva lógott le a műtőasztalról, mint Loui nagyanyjánál a brokátfüggöny rojtjai. Louie a páciense szemébe nézett.

– Körülbelül hét percig tart majd – mondta. – Nagyon vigyázunk magára.

Harrietre pillantott, az aznapi asszisztensre. Elég régóta dolgoztak együtt, szavak nélkül is értették egymást, de igazság szerint Louie a déli államokban hét klinikán is operált, és megszokta már, hogy mindig más nővérekkel és asszisztensekkel dolgozik. Mindnyájan kivételes egyéniségek voltak. Nem mozdultak a páciensek mellől, és amikor kellett, Louie keze alá dolgoztak, adogatták a tűt és a lidokaint, amikor pedig arra volt szükség, akkor megnyugtatóan támogatták a pácienseket. Louie Harrietre pillantott, és a nővér máris megszorította Joy kezét.

Dr. Ward megérintette Joy térdét.

– Várjon! – kiáltott fel Joy, és Louie azonnal felemelte a kezét. – Nem… nem szőrtelenítettem – motyogta Joy.

Louie elfojtott egy mosolyt. Hányszor hallotta már ezt. De ő is tudta, milyen az, amikor az ember a fogorvosi székben ülve azon stresszel, nehogy valami zöldet lásson az orrában a doktor. Tudta, milyen érzés a páciens kiszolgáltatottsága. Ilyenkor a nyugtató néhány kedves mondat volt. Erre ugyanis gyógyszert Mississippi állam törvényei szerint nem adhatott. Még egy szem Xanaxot sem.

– Na de Miz Harriet – szólt tettetett felháborodással a nővérhez. – Nem megmondtam, hogy küldje el a hölgyeket brazil gyantára, mielőtt időpontot ad nekik?

Látta, hogy Joy arcán egy pillanatra halvány mosoly fut át.

– Egy kis nyomást érez hamarosan. – Louie kicsit megnyomta a páciens combját. – Csak ennyi lesz. Most kerül fel a spatula; próbáljon lazítani! Úgy. Melyik városból jött?

– Pearlből.

– Az itt van a szomszédban. – Louie nem azért csevegett a pácienseivel a procedúra alatt, mert trivializálta az ügyet, hanem azért, hogy segítsen nekik megtalálni az egyensúlyt. Azt akarta, hogy a nők érezzék, az abortusz az életükben csupán egy mozzanat, nem pedig a legfontosabb tényező, amelynek alapján ítélkezniük kell önmaguk felett.

Louie elcsevegett Jackson forgalmáról, miközben egy gézbe csavart spatulával Betadine-nal fertőtlenítette a méhnyakat. Harriet, mint egy gyakorlott táncpartner, már tudta a következő mozdulatot, és tartotta a lidokainos fiolát, amíg dr. Ward előkészítette az injekciót.

– Kis szúrást érez majd. Most köhögjön! – Joy köhögött egyet, Louie pedig közben megfogta a méhnyakat, és több ponton lidokaininjekciót adott a szövetbe. Érezte, hogy Joy combizmai elernyednek. – Tudja, hogy akik bármikor képesek köhögni, azok más helyzetekben is jó színészek? Amikor ön gyerek volt, és rossz fát tett a tűzre, nem csinált úgy, mintha sírna, hogy megússza a büntetést? – kérdezte Louie. Joy megrázta a fejét. – Hát, én rengetegszer csináltam ilyet. És mindig bejött. – Louie a bal kezével elvett egy fém tágítópálcát, és a méhszájba illesztette, majd kihúzta. Aztán egy kissé nagyobbal folytatta, majd fokozatosan eljutott tizenöt milliméterig. A méhszáj megnyílt, mint egy fényképezőgép lencséje. – Szóval ön Pearlben született?

– Nem. Yazooban.

– Yazoo – ismételte Louie. – Ott élt az a boszorkány. – Néha azon tűnődött, hogy többet tud az államokról, ahol abortuszokat végez, mint a helyi lakosok. Kellett is ilyenkor.

– A micsoda? – Joy összerezzent.

– Minden rendben, Joy. Szóval a tizenkilencedik században élt Yazooban egy mocsári boszorkány. Komolyan nem hallott róla? – kérdezte Louie. – Hamarosan folyást érzékel, aggodalomra semmi ok. – Megrepesztette a burkot, és megvárta, hogy a véres magzatvíz távozzon a páciens alá helyezett tálcára. Egy kicsit nedves lett a cipője is. – Ha jól tudom, a boszorkány futóhomokba süllyedt, amikor a csendőrök üldözőbe vették. Halála előtt megfogadta, hogy húsz évvel később visszatér, és a kísértete porrá égeti majd a várost. – Louie felpillantott. – Hamarosan kis szorítást érez. Mély levegő! Az ultrahangkészülék segítségével most csak körbehaladok a méhben.

A szeme sarkából látta, hogy Joy szorosabban fogja Harriet kezét. Louie lehajtotta a fejét, a munkájára koncentrált, és a fogóval eltávolította a magzatot. Rózsaszín szövetcsomókat vett ki. Volt, ami felismerhető maradt, volt, ami nem. A terhességnek ebben a szakaszában a koponyaboltozat már elég szilárd ahhoz, hogy ne veszítse el a formáját a szívóhatástól. Ha a méh felső részébe került, ott úgy gurult körbe, mint egy strandlabda. Fogó be, fogó ki. Egy apró kéz. Be, és ki. Egy gerinc íve. Egy összezúzott koponyaboltozat.

– Szóval húsz évvel később, 1900-ban tűz ütött ki a városban, száz középület és kétszáz lakóház porig égett. A városiak elmentek a mocsári boszorkány sírjához, és a sírkövet összetörve találták, a lánc a sír körül szét volt szaggatva. Kísérteties, ugye? Egy pillanat, és…

Louie pontosan tudta, mit jelent a megszakított élet. Öthetes terhességnél semmi nem látható, csak egy apró csomó. Hathetes terhességnél már van szívhang, de nincsenek végtagkezdemények, sem törzs, sem koponya. A kilencedik hétben már láthatóak a parányi testrészek: karok, kezecskék, kis fekete pontok a szemek helyén. A tizenötödik hétben, például a mostani procedúránál, a koponyaboltozatot össze kell zúzni, hogy kiférjen a 15 milliméteres kanülön. Ezt az orvos sem viseli érzéketlenül. És mégis felmerül a kérdés… Ember volt? Nem. Élet hordozója volt, de hát a sperma és a petesejt is élet hordozója. Ha az élet a fogantatáskor kezdődik, mi a helyzet a petesejtekkel és a spermiumokkal, amelyekből nem lesz gyermek? És mi a helyzet a megtermékenyített petesejttel, ami nem ágyazódik be? Vagy a méhen kívüli terhességgel? Mi a helyzet a zigótával, ami beágyazódás után levált? Az halálnak számít?

A terhesség huszonkettedik hetéig a magzat az anyaméhen kívül nem maradna életben még inkubátorban sem. A huszadik és a huszonötödik hét között talán már életben maradna egy kis ideig, de súlyos szervi és agykárosodással. Az Amerikai Szülész- és Nőgyógyászszövetség nem javasolta a huszonharmadik héten megszületett koraszülöttek mesterséges lélegeztetését. A huszonnegyedik héten születettek esetében a szülők és az orvosok közös döntése a mérvadó. A huszonötödik héten az Amerikai Orvosi Szövetség már javasolja a mesterséges lélegeztetést, de hozzáteszik, hogy az életben maradás esélye még ekkor sem biztos. Számos esetben a terhesség második harmadában diagnosztizáltak az élettel összeegyeztethetetlen anomáliákat. Ha ezek a gyermekek a huszonkilencedik hét után jönnének világra, már éreznék a fájdalmat, amikor meghalnak. Ezekben az esetekben az abortusz gyilkosság, vagy irgalmas cselekedet? Ha az ilyen eset kivételesnek számít, akkor mi a helyzet, ha az anya heroinfüggő? És ha a férje bántalmazza, de úgy, hogy évente több alkalommal szenved csonttörést? Akkor etikus elvárni egy asszonytól, hogy kihordja a terhességét?

Dr. Ward tényleg megértette, átérezte. A vérben és a szövetdarabokban voltak felismerhető részek. Eléggé felismerhetően ahhoz, hogy felzaklassák az embert. Alapvetően a zigóta, az embrió, a magzat és a gyermek… mind emberi lény. De mikortól védje őket a törvény?

– Mindjárt vége is – Louie bekapcsolta a szívókészüléket, és körbevezette a csövet a méhben. – Még soha nem hallott a boszorkányról? – Joy megrázta a fejét. – És még azt mondja, yazooi polgár! – tréfált az orvos. – Tényleg, miről híres Yazoo?

– Arról, hogy el van átkozva – motyogta Joy.

Louie felnevetett.

– Sejtettem, hogy magának kiváló a humora. – Közben figyelte, hogy a méh fala szemcsés-e már. Tudta, hogy tényleg mindjárt készen lesz.

Akár hisz benne valaki, hogy egy magzat embernek számít, akár nem, az kétségtelen, hogy egy felnőtt nő mindenképpen embernek számít. Még ha a magzatnak erkölcsi értéket is tulajdonítanak, akkor sem kaphat olyan jogokat, amit a nőtől vesznek el, aki hordozza. Talán a kérdés nem is az, hogy mikortól számít embernek a magzat, hanem az, hogy mikortól nem számít embernek a nő?

Louie a szövetekre pillantott a páciens lábai közé helyezett tálcán. Amorf, kavargó formákat látott, olyan volt az egész, mint egy csillagtalan galaxis. Orvosként ügyelnie kellett erre: ha nem volt meg minden egyes darab, az később fertőzéshez vezethet. És Louie számára az elv is fontos volt, hogy ne szépítgesse a tényeket, hanem elismerje az abortuszt annak, ami valójában volt. Terhességmegszakításnak. Csendben azonosította a végtagokat és a formákat. Érezte, hogy Joy méhe már kezd visszazsugorodni.

Belenézett a páciens szemébe, hogy a nő érezze, érti őt, és nemcsak egy munkadarabot lát benne, hanem egy személyt, egy embert, egy életutat.

– Már nem terhes – mondta Joynak.

A nő lehunyta a szemét.

– Köszönöm – mondta halkan.

Louie gyengéden megérintette a térdét.

– Mit, Joy? Nem tartozik köszönettel olyasmiért, amihez joga van – felelte egyszerűen.

Joy azon gondolkodott, miért van az, hogy a terhessége végén éppen kísértetekről társalog. Talán nem is véletlen. Tudta, hogy ezer olyan dolog van, ami kísértetként visszajárhat az emlékezetébe.

Fájdalom nyilallt belé, és összerezzent. Még mindig hallotta a szívókészülék berregését. Figyelmetlenségnek tűnt. Jó lett volna, ha fülhallgatót adnak neki, ahogy a repülőkön szokás, hogy elnyomja a zajt. Vagy betehettek volna valami heavy metal számot, hogy inkább azt hallgassa, mint a terhessége végének halálos zörejeit.

De talán éppen ez volt a lényeg… hogy ne legyen túl könnyű. Hogy nyitott szemmel (és szétnyitott lábbal) csinálja végig.

Joy a plafont bámulta, ahol egy Hol van Waldo?-poszteren ezernyi pingvin totyogott piros-fehér csíkos sállal a nyakában, és valahol ott rejtőzött közöttük a csíkos sapkás fiú. Miért akarná bárki megtalálni Waldót? Hadd bujkáljon!

A szívókészülék olyan volt, mintha valaki a torkát köszörülné, vagy fulladozna. Kis porszívó, gondolta Joy. Feltakarít utána.

Reggel kilenc

Hugh zabot hegyezett. Így nevezte az olyan rendőri feladatokat, amik nemcsak halálosan unalmasak, de végső soron teljesen feleslegesek is. Ma egy 2010-es Toyota RAV4-est kellett megvizsgálni, amit elloptak egy körre, miután a tulajdonosa, egy egyetemista srác, benne felejtette a kulcsot. A behorpadt, marihuánától bűzlő kocsit az út mellett találták meg. Hát nem kellett hozzá nyomozónak lenni, hogy az ember megfejtse, mi történhetett; és az is nyilvánvaló, hogy Hugh ideje, amit az autó és a helyszín (egy poros árok az út mellett) felmérésével töltött, többe kerül, mint a javítási költségtérítés, amit a tulaj kap majd a biztosítótól. Ki a fene akarja a negyvenedik születésnapját azzal tölteni, hogy egy lopott járműben ujjlenyomatokat keresgél? Hugh felsóhajtott, majd folytatta a mintavételt. Ennek a műszerfal felületén semmi értelme nem volt, de ha nem tette volna, akkor hibáztathatnák, amiért nem nyomozott elég alaposan. Már minden szögből lefotózta a kocsit, és a nyomait is a fűben. Feljegyezte, milyen szögben volt hátradöntve az ülés, melyik rádióadó volt beállítva, és miféle szemét halmozódott fel a kesztyűtartóban. Hamarosan abban a kétes megtiszteltetésben lehet része, hogy beszélnie kell az autó tulajdonosával, és át kell adni neki a listát: rágógumi, csokiszelet, vizespalack, kulcstartó, baseballsapka, számlák egy Piggly Wiggly szupermarketből, valamint szórólapok. Meg kell kérdeznie, mi hiányzik esetleg. Hugh fogadni mert volna, hogy a tulaj nem tudja majd. Ki a fene tudja, hogy mi lapul pontosan a kocsija kesztyűtartójában?

Hugh felállt, és érezte, hogy az inge gallérja alatt megizzadt a nyaka. Körbe kellett volna járnia a környéket, és kifaggatni a helyieket, hogy nem láttak-e valami gyanúsat, de a legközelebbi autópálya kijárata hat mérföldre volt, és az emberi civilizáció egyetlen jele, egy hatalmas konföderációs zászló magasodott csupán az út fölé, fenyegetően, vagy éppen megemlékezésre sarkallóan lobogva a szélben, attól függően, hogy milyen politikai nézeteket vall, aki látja. Hugh csípőre tette a kezét, és a zászló felé biccentett.

– Na? Teszel tanúvallomást? – kérdezte tőle hangosan.

Aztán úgy döntött, hogy ezzel eleget is tett a kötelességének, és a kocsija felé indult. Most majd el kell mentenie a sok hülye fényképet, és egy tonna papírmunkát el kell végeznie. Persze az egészből nem lesz semmi, az ilyen tolvajokat soha nem találják meg, de akármilyen baromság is az ügy, akkor is helyesen cselekszik majd. Ez a mantra ugyanannyira hozzátartozott az életéhez, mint a magassága, a hajszíne, a családja. Igaz ugyan, hogy nem ilyen karriert képzelt el magának, de aztán megismerkedett Annabelle-lel, és gyermekük fogant. Hugh pedig ahelyett, hogy a NASA munkatársaként a csillagok mozgását lesné, a mississippi rendőrség munkatársaként Jackson lakosainak nyomait követte. Annak idején ő is nézte a Columbo sorozatot, mint minden gyerek a nyolcvanas években, és úgy gondolta, a nyomozói munka sem lehet rossz terv a jövőre nézve. Aztán rájött, hogy nem nagyszabású ékszerrablások meghiúsításából áll az élet, inkább ujjlenyomatokat keresgélhet elcsórt kocsikon.

A zsebében rezegni kezdett a telefon. Felvette, és arra számított, hogy talán az autó tulajdonosa hívja, hiszen reggel üzenetet hagyott neki.

– McElroy – szólt bele.

– Hugh.

A nyomozó lehunyta a szemét. Gondolataiban megjelent Annabelle.

– Nem rád számítottam – mondta, majd utána csendben végiggondolta, mire lehet vajon következtetni ebből az egy szóból.

A nő hangja finom csengésű és utánozhatatlan volt, enyhe francia akcentussal beszélt, amit Hugh a Franciaországban leélt éveknek tulajdonított.

– Nem felejtettem ám el a negyvenedik születésnapod – mondta Annabelle. – Hogy vagy?

Hugh körülnézett: föléje tornyosult a konföderációs zászló, körös-körül letaposták a térdig érő füvet, és ott állt a roncsautó is. Nem akart felelni, mert ezt a helyzetjelentést ő maga sem akarta hallani, úgyhogy inkább hátat fordított a helyszínnek.

– Nálad most mennyi az idő? – kérdezte, majd összehúzott szemmel a tűző napba nézett.

Annabelle felnevetett. Szent ég, hogy szerette régen Hugh ezt a nevetést! Eszébe jutott, milyen bolondságokat tett csak azért, hogy hallhassa: például szándékosan borotvahabbajuszt hagyott az arcán reggel, amikor kijött a fürdőszobából. Mikor veszítette el a képességét, hogy mosolyt csaljon a felesége arcára?

– Munkaidő vége – felelte Annabelle.

– Mázlista vagy. – Csend ereszkedett rájuk. Milyen különös volt belegondolni, hogy Hugh még ilyen távolról is kiérezte a nő hangjából a bizonytalanságot. – Hogy van Wren?

– Jól – sóhajtott Hugh.

Annabelle magától egyezett bele, hogy a lányt Hugh nevelje, mert úgy gondolta, ez lesz Wren számára a legmegnyugtatóbb megoldás. Ha már válnak a szülei, legalább nem kell elköltöznie szeretett otthonából, és nem kell elszakadnia a barátaitól. Hugh mindig úgy érezte, hogy Annabelle döntését a lelkifurdalás motiválta: ha már megcsalta a férjét, legalább vigaszdíjként nála hagyta azt, ami a házasságukból a legdrágább volt.

– Boldog vagy, Hugh? – kérdezte Annabelle.

A férfi erőltetetten felnevetett.

– Ez meg miféle kérdés?

– Nem tudom. Párizs-féle. Egzisztenciális.

Hugh elképzelte a nőt, a hosszú, vörös haját, ami régen vízesésként hullott a tenyerébe. Maga előtt látta az arcát, ha lehunyta a szemét. Látta halvány szemöldökét, amit mindig sötétebbre festett, látta a szemét, ahogy balra sandít, amikor nem mond igazat; látta, ahogy az ajkát harapdálja szeretkezés közben. Mennyi idő kell ahhoz, hogy a részletek elhalványuljanak? Mennyi idő, amíg elhalványul az érzés, amíg az elvarratlan szál egyszer csak felbomlik, és nem marad utána más, mint egy összegubancolódott élettöredék?

– Miattam ne aggódj! – mondta Hugh.

– Pedig aggódom – felelte Annabelle. – Mert te folyton mások miatt aggódsz.

Hétezer-ötszáz mérföld választotta el őket, de Hugh hirtelen úgy érezte, bekerítették, bezárták. – Mennem kell!

– Oké. Persze, menj csak! Örülök, hogy beszéltünk – mondta sietve Annabelle.

– Én is örülök. Megmondom Wrennek, hogy telefonáltál – ígérte, bár mindketten tudták, hogy nem fogja. Wren és az anyja között bonyolultabb volt a kapcsolat, mint Hugh és Annabelle között. Hugh számára olyan volt a helyzet, mint amikor valami fontos tárgyat veszít el: kicsit haragudott magára, kicsit frusztrálta a dolog. Wren számára viszont olyan volt, mintha ő maga lett volna az a fontos, elveszített tárgy.

– Vigyázz magadra! – köszönt el Hugh, finoman utalva arra, hogy Annabelle új szeretője nemigen tudna vigyázni rá, szóval magára van utalva.

Letette a telefont, és a lelke mélyén örült ennek az apró diadalnak.

Pontosan kilenc óra egy perckor Wren felállt, és odalépett Ms. Becketthez, az egészségtantanárhoz. Az osztály dolgozatot írt a férfi- és a női szaporítószervekről. Az is pontlevonást jelent, ha valaki rosszul írja le, hogy petevezeték vagy ondóvezeték. Ms. Beckettet elég jó fejnek tartották a diákok. Fiatal volt, és az előző évben feleségül ment a jóképű tornatanárhoz, Mr. Hanlonhoz. És bár még hivatalosan nem szólt senkinek, elég nyilvánvaló volt az egyre nagyobb pulóverekből és egyre lezserebb kaftánokból, hogy hamarosan helyettes tanárra lesz szükség, mert Ms. Beckett szülési szabadságra megy. Micsoda költői kép! – gondolta Wren… A felvilágosító tanárnő gyermeket vár.

Wren úgy gondolta, hogy ha megmondaná az igazat Ms. Beckettnek, akkor a tanárnő elnézné, hogy iskola helyett nőgyógyászhoz megy fogamzásgátlót felíratni. De a fogamzásgátlás nem számított igazolt hiányzásnak, úgyhogy más taktikához folyamodott. Amikor Ms. Beckett felpillantott a számítógép képernyőjéről, Wren grimaszolva fájdalmat tettetett, majd halkan suttogta: görcsöl a hasam.

A hasgörcs varázsszó volt. Fél perc múlva már mehetett is az iskolaorvoshoz. De ahelyett, hogy jobbra indult volna, az orvosi szobához, hirtelen balra fordult, és az idegen nyelvi tantermek mellett kisietett az ajtón a napsütésbe. Elővette a telefonját, üzenetet küldött, majd tíz másodperccel később megjelent Bex. Wren felrántotta az ajtót, beugrott a kocsiba, éppen akkor, amikor az egyik iskolarendőr odaért az épület sarkához.

– Menjünk! – sürgette a nagynénjét. – Húzzunk el gyorsan!

Bex elhajtott.

– Szent isten, tisztára, mint Thelma és Louise – mondta, ahogy a kerekek megcsikordultak.

Wren kérdőn nézett rá.

– Azok meg kik?

– Ne már, most totál őskövületnek érzem magam – nevetett Bex. Hátranyúlt, és az ülésről nagy nehezen elővett egy papírzacskót. Wren ölébe pottyantotta, a lánynak ki sem kellett nyitnia, máris tudta, hogy fánk van benne.

Wren arra gondolt, ilyenkor jó lenne, ha mégiscsak mellette lenne az anyja. De őszintén szólva, ez már túlzás lett volna. Valami művésztelepen lakott a Marais negyedben, és olyan helyeken viselt piercingeket, ami már Wrennek is sok lett volna. Bex valójában nem vigaszdíj volt, hanem főnyeremény.

Wren összekuporodott az ülésen, és feltette a lábát a műszerfalra.

– Ezt ne csináld! – mondta Bex automatikusan, bár nehéz volt elképzelni, hogy ócska tragacsának bármit is árthatott volna Wren koszos cipőtalplenyomata. A hátsó ülés tele volt festékes rongyokkal, üres flakonokkal, festővásznakról lepergett porral, és az egésznek kicsit oldószerszaga volt.

– Halljuk! – mondta Wren.

– Mit?

– A hegyi beszédet. Mit is szoktál mondani? Hogy a sült galamb sem repül ingyen a szánkba?

Bex megrázta a fejét.

– Nem, most nincs prédikáció.

Wren kihúzta magát, és félrehajtotta a fejét.

– Tényleg? – Úgy tűnt, Wren nagynénje volt az egyetlen, aki megértette, hogy a szerelmet nem lehet előre időzíteni, mint valami orvosi vizsgálatot.

– Bex, hogyhogy te soha nem mentél férjhez? – kérdezte hirtelen.

Bex megvonta a vállát.

– Szerintem te most arra számítasz, hogy a háttérben valami nagyon romantikus történet rejtőzik, pedig egyszerűen csak nem úgy alakult. – Az unokahúgára pillantott. – Nem azért kísérlek ma el, mert van valami szerelmi történet, amire szívesen visszagondolok. Hanem azért, mert jobb a fogamzásgátló, mint az abortusz.

Wren kivett egy fánkot a papírzacskóból, és beleharapott.

– Mondtam már, hogy mennyire szeretlek?

Bex felvonta a szemöldökét.

– Azért, mert elviszlek a klinikára, vagy a csokis fánk miatt?

Wren elvigyorodott.

– Azt hiszem, mindkettő miatt.

Amikor Olive elköszönt Pegtől, a mosogató alatt találta, amint éppen a konyhamalacot szerelte. Egy pillanatig csak nézte, csodálta ringó csípőjét és kidomborodó, telt mellét, amely szinte feltárta magát, ahogy Peg a csövön matatott. A vén kecske is megnyalja a sót, amíg lehet, gondolta Olive.

– Hogy lehetek ilyen szerencsés? – tűnődött félhangosan. – Ezermester a feleségem. És gyönyörű.

– Mérnök, és vízszerelő – felelte Peg, miután kibújt a mosogató alól. – De azzal nem vitázom, hogy gyönyörű vagyok.

Felnézett rá, és elmosolyodott. Olive meg akarta tartani az emlékezetében közös életük minden apró részletét. Peg picit ferde fogait, a rózsaszín zokniját, amit a vászon tornacipőjéhez vett fel. A gyöngyöző pohárban a hideg narancslevet a konyhapulton, a lépcső korlátján a tartólécet, ami minden héten szétesett, akármennyi ragasztót is kentek rá. A telefon mellett ősi rúnák módjára szétszórt tollakat, amik közül egyik sem fogott. A hétköznapok varázslata néha könnyekig megható lehet.

– Hová sietsz ilyen korán? – kérdezte Peg, majd visszabújt a mosogató alá.

Olive nem mondta el neki a múlt heti látogatását az onkológus rendelőjében; elrejtette a zavaros számokkal és eredményekkel teli mappát a matrac alá, ahol Peg nem találhatja meg. Most a táskájába dugta, hogy elvigye a Központba, és kifaggassa róla a nővért. De tényleg szüksége volt magyarázatra? Ismeri a tényeket, mégis képtelen elhinni, amíg valaki más meg nem erősíti.

– Rutinvizsgálatra megyek. Semmi különös.

Olive hallotta, hogy a konyhamalac felberreg, és Peg is felkacag. Már egy évtizede, hogy ez a kacagás volt élete legszebb muzsikája. Most úgy érezte magát, mint valami felfedező, aki olyan világot tár fel újra, amit mindig is ismert. Minden apróságot fel akart jegyezni, minden megszokott kis részletet, arra az esetre, ha ezer év múlva valaki pontosan az ő szemével szeretné látni a világot. Ahogy a keze elfészkelődik Peg kezében egy mozi sötét nézőterén, ahol nem kell aggódniuk, hogy esetleg megbotránkoztat valakit két idős nő szerelme. Ahogy egy hosszú ezüst hajszál a végtelen fekvő nyolcasát formázva tekeredik a kádban a lefolyó köré. Ahogy egy csók valóságos pecsétté válik kettejükön.

Hiányozni fognak ezek a részletek. Elgondolkodott: amikor valaki elhagyja az árnyékvilágot, vajon magával vihet-e a zsebében a pillanatokból bármit, szorongathatja-e, lenyelheti-e őket, hogy örökre vele maradjanak.

Amikor Louie éppen nem terhességmegszakítást végzett, akkor más orvosokat oktatott erre. A Hawaii Egyetem és a Bostoni Egyetem docense volt. Minden szemeszter elejét ugyanúgy kezdte: elmondta a diákoknak, hogy több mint ötezer évvel ezelőtt az ókori Kínában higanyt használtak, hogy vetélést idézzenek elő (és ez többnyire a terhes nő életébe került). Az i. e. 1500-ból származó Ebers-papirusz is említette az abortuszt. Dr. Ward egy képet is mutatott egy 1150-ből származó domborműről, ami a kambodzsai Angkorvat templomban látható. Egy nőt ábrázol, akin egy démon abortuszt végez.

Elmondta a diákoknak, hogy Arisztophanész említette a csombormentatea vetélést okozó hatását. Ebből már öt gramm is mérgező. Caius Plinius Secundus azt javasolta, hogy ha egy nő nem akarja megtartani a gyermekét, akkor lépjen át egy vipera fölött, vagy fogyasszon rutát. Hippokratész azt tanácsolta, a nőknek: ha el akarnak vetélni, ugráljanak, rugdossák a sarkukkal a saját ülepüket, amíg az embrió ki nem esik; ha ez mégsem működne, akkor egérürüléket, mézet, egyiptomi sót, gyantát és sártököt kell a méhbe helyezni. Egy nyolcadik századi szanszkrit kézirat szerint forró víz vagy párolódó, gőzölgő hagyma fölé kell ülni. Scribonius Largus, Claudius császár udvari orvosa egy mandragóragyökérből, ópiumból, vadmurokból, opopanaxból és borsból készített főzetre esküdött. Tertullianus, a keresztény teológus olyan eszközöket írt le, amik ma a tágítás és eltávolítás műveletéhez használatosak, és azt állította, hogy Hippokratész, Aszklépiadész, Eraszisztratosz, Hérophilosz és Szóranosz is alkalmazta ezeket.

Louie tudatosította a diákokban, hogy az abortusz időtlen idők óta létezik.

– Itt van magának egy új, dr. Ward – mondta Vonita, amikor Louie öt perc szünethez jutott, és megjelent a recepción. – Mimóza.

– Különleges nevű páciens?

Vonita felnevetett.

– Nem. Mezei mimóza, más néven varádics. Egy növényfajta. A középkorban használták terhességmegszakításra.

Louie is elmosolyodott.

– Ezt meg honnan tudja?

– Egy romantikus regényből.

– Nem gondoltam volna, hogy a romantikus regényekben ilyesmiről is szó esik.

– Pedig annyi szex van bennük, hogy bizony előfordul. Magától értetődik, nem?

Louie felnevetett. Nagyon kedvelte Vonitát, aki 1989 óta vezette a klinikát. Azóta, hogy az előző tulajdonos nyugdíjba vonult. Kívülről narancssárgára festette a falakat, mert azt akarta, hogy az épület feltűnően, büszkén álljon, mintha ünneplőbe öltözött volna. Vonita Silver Grove-ban nőtt fel, a Biblia-övezet mélyen vallásos környezetében; anyja buzgó baptista volt. Amikor Vonita megnyitotta a klinikát, a helyi gyülekezet felkereste az anyját, és elmondták neki eltévelyedett lánya cselekedetét. Vonita Jean, ugye nem akarod azt mondani, hogy tényleg abortuszklinikát nyitottál – háborgott a telefonba az anyja.

Hát akkor inkább ne kérdezd meg – felelte Vonita.

– Mennyi dolgom lesz ma? – kérdezte Louie.

– Úgy nézek ki, mint egy jósnő kristálygömbje?

– Nem, hanem úgy, mintha ismerné az időbeosztást.

Vonita morgott.

– Nos, remélem, alaposan bereggelizett, mert ma a reggeli lesz az ebédje is.

Louie nevetett. Sok a dolga ma is; mindig sok dolga volt. Az első páciens procedúráját már el is kezdte. A terhessége második harmadánál járó nő méhnyakát elő kellett készíteni a műtét előtt. Aznap délelőttre ez az egy páciens volt beírva. A váróban már gyülekeztek a tanácsadásra érkezett nők, akik másnap jöhetnek majd vissza terhességmegszakításra. Közelről és távolról is érkeztek páciensek: Natchezből, Tupelóból, a szomszéd utcából, Alligatorból, Satartiából, Starkville-ből és Wigginsből. Mississippi állam területe 125 ezer négyzetkilométer, és ez volt az egyetlen klinika, ahol abortuszt végeztek. Volt, aki öt órát vezetett, hogy ideérjen, aztán persze a tanácsadás és a terhességmegszakítás között előírás szerint el kellett telnie 24 órának. Ez olyan többletköltség volt, amit sok kétségbeesett nő nem engedhetett meg magának. Vonita gyorstárcsázó számként mentette el azoknak a jótékonysági szervezeteknek és támogatóknak a számát, akiket felhívhatott, ha olyan páciens kért segítséget, akinek még ebédre sem jutott pénze, nemhogy a beavatkozásra. Voltak olyanok is, akiket más államok klinikáira kellett továbbküldeniük, mert a Központban csak a tizenhatodik hétig végezhették el az abortuszt.

Vonita kiürítette az egyik kis szeretetcsomagot, amit egy páciens kapott a magzatvédőktől. A páciensek sokszor zavarodottan letették az ajándékot a recepcióspultra.

– Nocsak, egy harmadik pár cipőcske – mondta Vonita. – Most már jó lenne egy kis sapka is. – Felpillantott. – Beadta a páciensnek a Cytotecet?

– Igen – felelte Louie. Vonita egy nyomtatott lapot vett ki a csomagból.

– Azt írja, vonják meg a finanszírozást a Planned Parenthood klinikáktól – olvasta fel. – Vajon tényleg fogalmuk sincs, hogy ez itt nem egy Planned Parenthood klinika?

Ez is olyan, mint amikor valaki Xeroxnak hívja a fénymásolót. Ráadásul az állami támogatásokat már eleve törvényellenes volt abortusz végzésére fordítani. Csak a nőgyógyászati ellátást fedezték állami költségvetési pénzek, az abortuszt a páciensek finanszírozták maguknak. És az is tény, hogy a női egészségklinikákon ez volt az egyetlen szolgáltatás, ami nem termelt veszteséget.

Ha a Planned Parenthood klinikáktól valóban megvonnák az állami támogatást, attól az abortuszok még nem szűnnének meg. Sőt, akkor a terhességmegszakítás maradna az egyetlen szolgáltatás, amit nyújtani tudnának.

Louie néha úgy érezte, hogy létezésük csak a tiltakozók tükrében valóságos. Ha a magzatvédők mind eltűnnének, vajon ő is köddé válna? Lehet kitartani egy elv mellett anélkül, hogy ellenzőkkel kellene szembenézni?

Látta, ahogy Vonita a szemetesbe szórja a szeretetcsomag tartalmát.

– Hölgyeim, vár valaki laborvizsgálatra?

Többen felemelték a kezüket. Vonita megnyomott egy gombot a telefonján, és hívta Harrietet, hogy jöjjön ki a következő, vérvételre váró csoportért. Gyorsan, hatékonyan dolgozott, valahogy úgy, mint egy karmester, aki szépséget varázsol a káoszból.

– Vonita, maga soha nem akar szabadságra menni? – kérdezte Louie.

A nő rá sem pillantott.

– Majd amikor maga, dr. Ward. – Csöngött a telefon, felvette, közben egy intéssel elköszönt a doktortól. – Igen, kedveském – szólt a telefonba. – Úgy van, minket hívott.

Joy egy széken ült a labor mellett, fülében fülhallgatóval. Disney-rajzfilmek zenéjét hallgatva várta, hogy a Cytotec elvégezze a dolgát. Kell néhány óra, mire a méhnyak olyan puha lesz, hogy tágítani lehet, tehát Joy még egy darabig a Központban várakozott, miközben más páciensek jöttek-mentek.

Kicsit fészkelődött, majd egy gyűrött képet vett elő a zsebéből. Tegnap egy tucat másik nővel együtt végighallgatta a tanácsadást. Vonita elmondott mindent, amit az állam törvényei előírtak, dr. Ward pedig elmagyarázta a procedúrát. Joytól vizeletmintát kértek, és elvégeztek egy ultrahangvizsgálatot is. Egy Graciela nevű nő vizsgálta meg. A haja derékig ért, és bár a hangja kedves volt, érezhetően sokadjára ismételte el ugyanazt.

– Fel kell ajánlanom, hogy hallgassa meg a magzat szívhangját, és nézze meg az ultrahangfelvételt – mondta, majd Joy, saját legnagyobb meglepetésére, igent mondott. Aztán kitört belőle a zokogás. Siratta saját balszerencséjét, és szinte hangtalanul is kiabált, hogy mennyire egyedül van. Sírt, amiért minden elővigyázatosság ellenére rettenetes fordulatot vett az élete egy férfi miatt, úgy, ahogy egykor az anyjának.

Graciela zsebkendőt adott neki, és megszorította a kezét.

– Biztosan ezt akarja? – kérdezte, és ez most nem a rutinszöveg volt. Bár nem az ultrahangról beszélt, mégis letette a készüléket.

– Biztos – felelte Joy, de maga sem tudta, valóban így érzi-e. Egy vizeletvizsgálat még nem ugyanaz, mint amikor az ember meglátja a magzatot az ultrahangon. – Látni szeretném – mondta Gracielának.

Így hát Graciela rákente a gélt Joy domborodó hasára, és varázsütésre egy ezüstös halacska úszott a képernyőre. Körré alakult, aztán kirajzolódott a magzat alakja.

– Szabad…? – kérdezte Joy, és nyelt egyet. – Kaphatok egy képet róla?

– Hát persze – felelte Graciela. Megnyomott egy gombot, és a gépből egy kis nyomtatott kép jött ki. Fekete-fehér, oldalnézeti kép. Odaadta Joynak.

– Most biztosan azt gondolja, hogy megbolondultam – dünnyögte Joy.

Graciela megrázta a fejét.

– Meglepődne, hányan kérnek képet.

Joy nem tudta, mit csináljon a felvétellel. De abban biztos volt, hogy nem tudna enélkül távozni. Nem akarta beletenni az apróval teli pénztárcájába, és éppen olyan nadrágot viselt, amelynek nem volt zsebe. Arra gondolt, hogy majd hazamegy, összegyűri, és kidobja.

De másnap is nála volt, amikor bejött a klinikára.

Beth úgy érezte, mintha egy mély medence aljáról úszna fel, és valahányszor már majdnem megpillantaná a nap sárga, remegő korongját, az mindig eltávolodik. Aztán hirtelen a zajos, nyüzsgő felszínre ért. Szédült, kiszáradt a szája, mire sikerült kinyitnia a szemét. Hol az ördögben volt?

A takaró alá csúsztatta a kezét a hasára, aztán lejjebb, az intimbetét fölé a fehérneműjére. Apránként felfogta, mi történt, és visszaemlékezett, hogy megkérdezték, terhes volt-e, ő pedig azt felelte, hogy nem. Nem volt lelkifurdalása, hiszen nem hazudott. De attól még vizeletmintát vettek, vérvizsgálatot csináltak, sőt ultrahanggal is megnézték a hasát, mintha nem hittek volna neki. Beth utolsó emléke az volt, hogy a plafonon a csúf fénycsöveket bámulja, aztán minden elsötétült.

Megpróbált beszélni, de alig tudta kinyögni a szavakat. A hangja egészen idegen volt.

– Apa? – nyöszörögte rekedten.

Aztán az apját látta, ahogy fölé hajol, megérinti a vállát, a karját.

– Itt vagyok, kicsim. – Rámosolygott, és Beth észrevette a szája körül a félelem mély ráncait, mint egy zárójelet. Eddig nem tűnt fel neki, hogy az apja homlokára barna májfoltokat rajzolt az idő. Mikor öregedett meg ennyire? És hogyhogy ő nem vette ezt észre?

– Hol vagyok?

Apja odébb simította a haját a lány arcából.

– Kórházban vagy. De minden rendben lesz, kicsim. Csak pihenj!

– Mi történt?

A férfi lesütötte a szemét.

– Nagyon erős… vérzésed volt. Vérátömlesztést kaptál. De bármi is ez, kicsim, melletted vagyok, és meg fogsz gyógyulni.

Beth azt kívánta, bárcsak tényleg így lehetne. Őrült gondolat, de szerette volna, ha azt mondja az orvos, hogy valami ritka, rettenetes rákbetegségben szenved. Még azt is könnyebben elviselné, mint hogy csalódást okozott az apjának.

A férfi félrenézett, megigazította a lányán a kórházi hálóinget.

– Ki ne látsszon, aminek nem kell – motyogta.

Beth valahol azt olvasta, hogy az inkvizíció áldozatainak ki kellett fizetniük saját büntetésük, fogvatartásuk költségeit. Ha meg akartak menekülni a haláltól, be kellett árulniuk másokat, akik nem hitték, hogy Jézus Krisztus maga az Úr. Semmit nem számított, ha ártatlanok voltak. Beth mély levegőt vett.

– Apa… – kezdte, de éppen ekkor lépett be egy nővér.

Egy gömbölyded nő volt, kerek arcú kis töltött galamb, fahéjillat áradt belőle. Beth halványan emlékezett az arcára, ahogy lenéz rá. Jayla vagyok, a nővér, és segíteni szeretnék neked. Hallasz engem?

– Na végre – szólalt meg Beth apja. – Biztosan nem normális dolog, hogy ennyire vérzik… onnan. Ugye rendbe jön a lányom?

Jayla Bethre, majd a férfira nézett.

– Beszélhetnék Bethtel négyszemközt?

A lány ekkor értette meg, hogy eljött számára az ítélet napja, eljött érte az inkvizíció. De az apjának fogalma sem volt minderről, így hát azt hitte, hogy Beth csak az ijedségtől dermedt meg, nem a sorsától retteg.

– Mindkettőnkkel beszélhet, a lányom még csak tizenhét éves. – Beth apja megfogta a lánya kezét. Mint aki a legrosszabb hír után is képes lenne erőt adni neki.

Vajon csak Beth képzelte úgy, vagy Jayla tekintete tényleg ellágyult… Mintha előre érezte volna, milyen hatással lesznek a szavai…

– Beth, megvannak a tesztek eredményei. Tudtad, hogy terhes voltál?

– Nem – suttogta a lány. Maga sem tudta, hogy hazudik-e, vagy csak maga előtt is tagadja, ami most vár rá.

Képtelen volt az apja szemébe nézni. A férfi felemelte a kezét, és ő egy feszült pillanatig azt hitte, talán mégsem volt igaza, és az apja mégis melléáll, mégis megbocsát neki. De ehelyett Beth apja csak megszorította, megdörzsölte az ezüstgyűrűt, amit a tizennegyedik születésnapjára adott a lányának. A gyűrűt, ami azt az ígéretet jelképezte, hogy Beth a nászéjszakájáig megőrzi tisztaságát.

– Tényleg…? Igaz ez…?

A nővér motyogott valamit, majd elsietett az elfüggönyözött ágy mellől. Beth alig vette észre. Máshol járt… egy sportpálya mellett, a lelátó alatt, a feje fölött csillagok sziporkáztak, és ő választ látott bennük a kérdésekre, amiket még feltenni is félt: Megtegyem? És ha ő…? Ez igazán…?

Igen. Igen. Igen.

Beth egyetlen éjszakára átélte, milyen az, ha imádja őt valaki. Az a fiú olyan hatással volt rá, hogy az minden képzeletet felülmúlt. A keze, az ajka, az ígéretei imák voltak, és Beth csupán egyetlen hibát követett el: hitt neki. Még azután is, amit tett vele, Beth újra meg újra átélte az emlékeiben azokat a pillanatokat, a lelkébe zárta őket, mint egy kagylóhéjba, amíg a karcoló homokszemből igazgyönggyé nem váltak benne.

Muszáj volt így látnia, mert ha nem volt különleges és varázslatos, ami történt közöttük, akkor még ostobábbnak tarthatta volna magát.

De az apja nem így látta. Beth azt hitte, semmi sem fájhat jobban, mint az, amikor rádöbbent, hogy a John Smith csak álnév, és hogy ő önként adott oda valamit, amit már soha nem kaphat vissza: nem csupán a szüzességét, hanem a büszkeségét is. De ez most még jobban fájt. Ahogy az apja ránézett, amint rádöbbent, hogy bemocskolták.

– Apa, kérlek – könyörgött a lány. – Nem tehetek róla…

A férfi belekapaszkodott ebbe a szalmaszálba.

– Ki tette ezt veled? Ki bántott?

Beth John ajkára gondolt, ahogy a combján kalandozik, aztán a két combja között…

– Senki nem bántott – suttogta.

Az apja ökölbe szorította a kezét.

– Megölöm! Megölöm, aki hozzád nyúlt! – a hangja éles volt és fagyos. – Ki tette?!

Beth egy pillanatra majdnem felnevetett. Hát elég nehéz lesz megtalálnod, gondolta. De ahelyett, hogy arra a bizonyos John Smithre haragudott volna, az apjára borította minden keserűségét.

– Ezért nem mertem elmondani neked. – Beth megrémült a saját hangjában csengő elszántságtól. – Ezért mentem el a klinikára. Mert tudtam, hogy te majd így reagálsz rá.

Beth haragja szélvihar volt. Körmét a tenyerébe vájta, valóságos hidrává változott. Az apja levágta egy fejét, ám ő kettőt növesztett helyette.

A lelke mélyén ráébredt, nem attól nőtt fel, hogy lefeküdt egy fiúval. Még csak nem is a terhességtől, vagy attól, ahogy megpróbált megszabadulni mindettől. Azért vált felnőtté, mert akkor is gyermekként kezelték, amikor már nem volt az. Az apja rámeredt.

– Nem is ismerlek – mondta halkan, azzal sarkon fordult, és kiment.

Janine tudta, hogy ha abortuszra érkező páciensnek akarja tettetni magát, akkor a saját közösségét is be kell csapnia. Allennel megbeszélték, hogy így biztonságosabb, és legalább még mielőtt belép a Központba, látja, hogy hatásos az álca. Ha a szőke parókával és a fejére húzott kapucnival átjut a többi magzatvédő aktivista között anélkül, hogy felismernék, akkor valószínűleg a klinika dolgozóit is be tudja csapni. És persze az is gyanús lenne, ha nem kiabálnának utána a tiltakozók ugyanúgy, ahogy minden páciens után szoktak.

Így hát egyedül Allen tudta, ki volt az a nő, aki aznap először sétált át a kerítésen túlra. Rápillantott, aztán elfordult, hogy valamit megbeszéljen egy másik aktivistával. A többiek pedig megpróbálták megszólítani. Janine tudta, hogy a Központ ezt zaklatásnak tekinti, de valójában csak jogos állampolgári beavatkozás volt: ha valaki azt látja, hogy gyilkosság készül, talán nem kötelessége megakadályozni azt?

– Jó reggelt! – mondta Ethel, és átnyújtott a kerítésen egy kis rózsaszínű csomagot. – Elfogad tőlem egy ajándékot?

Janine érezte, hogy hevesen ver a szíve. Nem mert megszólalni. Mi lesz, ha Ethel felismeri a hangját? Inkább szótlanul elvette a szeretetcsomagot.

– Nem kell megtennie! – kiáltott fel Ethel diadalmasan, és Janine tudta, minek örül. Ha sikerül átadni a csomagot egy nőnek, az azt jelenti, hogy az üzenet célba ért. – Mi segíteni szeretnénk.

Janine elfordult, majd becsöngetett. Egy pillanattal később kattant a Központ ajtaja, és beléphetett. Még vagy tíz nő ült a váróban: fiatalok és idősek, nyugodtak és idegesek, feketék és fehérek. A recepciós névtábláján ez állt: VONITA. Janine bemondta az álnevét, és látta, ahogy Vonita megkeresi és kipipálja a listáján Fionát. Aztán az órájára pillantott.

– Ön az utolsó – mondta. – Gyorsan megcsináljuk a laborvizsgálatot, az ultrahangot pedig majd a tanácsadás után, hogy ne vesztegessük az időt. Néhány percet legyen szíves itt maradni a tanácsadás után, rendben?

Janine nem felelt. Számított arra, hogy ideges lesz, hiszen ezzel a kémkedéssel igen nehéz feladatot vállalt. De poszttraumás stresszre nem számított. Hirtelen nem ezen a klinikán volt, nem ezt a recepciót látta maga előtt, hanem azt a másikat, régről, egy másik államból.

– Ezt igennek veszem – mosolygott Vonita. Megpaskolta Janine kezét. – Tudom, hogy ideges, de megígérem, hogy mindenben segíteni fogunk.

Bekísérték a vérvételre, hogy megállapítsák a vércsoportját, aztán vizeletmintát is vettek. Janine előrelátóan hozott magával vizeletet egy bébiételes üvegben. Allen szerezte egy ismerősének az állapotos ismerősétől, aki nem is kérdezte, mire kell. Janine a mosdóban a vizeletmintás edénykébe öntötte a mintát.

Amikor visszatért a váróba, Vonita éppen elkezdte a tanácsadást. Leült két nő közé, akik közül az egyik annyira lesütötte a szemét, hogy úgy tűnt, mintha aludna, a másik pedig szorgalmasan jegyzetelt egy spirálfüzetbe.

– A klinika tulajdonosa vagyok – kezdte Vonita. – Örülök, hogy megtaláltak minket. Most néhány percet beszélek, utána jön majd a doktor úr, és tájékoztatja a csoportot a részletekről. Ezután lehetőségük lesz vele négyszemközt is beszélni.

Vonita körbement, és mindenkinek adott egy mappát.

– Mindenki magkapta a papírokat? Akkor lássuk! A legfelső egy recept: Azitromicin, megelőzési céllal, hogy semmiféle fertőzést ne kapjanak el. Töltsék ki, és hozzák magukkal, amikor visszajönnek! – Körbepillantott, majd mindenkinek a szemébe nézett, hogy biztosan megértsék. – A recept alatti nyomtatványt töltjük ki először. Ilyenkor a páciens tudomásul veszi, hogy huszonnégy órának kell eltelnie a tájékoztatás és a procedúra között. Mississippi állam törvényei előírják, hogy a tájékoztató tanácsadás és a terhességmegszakítás között el kell telnie huszonnégy órának. A nyomtatvány jelzi, hogy két alkalommal jelennek meg itt, amiből a mai tanácsadás az első. Az iksszel jelzett részeket kitöltjük, ez a mai alkalomról szól. Kérem, vegyenek elő tollat, és kezdjük!

Janine vakon követte az utasításokat, kitalált egy hamis lakcímet a hamis neve mellé, odabiggyesztette a dátumot, majd az aláírást. A mellette ülő nő, aki eddig jegyzetelt, most feltette a kezét.

– Mit írjunk időpontnak?

– Dr. Ward ezt majd kitölti, amikor beszélnek vele. – Vonita felmutatott egy legyező alakba rendezett, színes brosúracsomagot. – Az egészségügyi minisztérium előírja, hogy ezeket át kell adnunk a pácienseinknek. Az elsőben a terhességmegszakítást kiváltó alternatívákról tájékoztatják önöket, például segélyekről egyedülálló anyák részére, anyaotthonokról, örökbefogadásról, valamint informáljuk önöket az állam összes egészségügyi intézményéről. A második brosúrában a magzat fejlődését követhetik végig a terhesség elejétől a szülésig. A harmadikban felsorolják az abortusz, valamint a szülés kockázatait is. Az utolsó füzetke a kedvencem: ez a fogamzásgátlásról szól. – Mindenki nevetett… Janine kivételével. – Ma kell végiggondolniuk, milyen fogamzásgátlási módszert alkalmaznak majd, miután innen távoznak.

Janine ezen meglepődött. Annyit tudott, hogy a klinika a gyermekgyilkosság központja, de arról fogalma sem volt, hogy megpróbálják megelőzni a nem kívánt terhességeket. Olyan erősen nyomta a ceruzáját a papírra, hogy letört a hegye.

– Most legyenek szívesek aláírni és dátummal ellátni a nyomtatványon azt a részt, ahol kijelentik, hogy megkapták a tájékoztató füzeteket! – Vonita hangja fáradtan csengett, mintha ezt a szöveget már százszor elmondta volna. – A nyomtatvány második részét akkor töltjük ki, amikor visszajönnek. Akkor ismét az aláírásukkal kell igazolniuk a döntésüket. Van esetleg bármi kérdés?

Néhányan megrázták a fejüket, a többiek csendben ültek.

– A Központban két módszerrel végzünk terhességmegszakítást – folytatta Vonita, Janine pedig előrehajolt a székén. – A műtéti eljárást az orvos végzi el, a gyógyszeres abortusz pedig akkor lehet megoldás, ha legfeljebb tízhetes a terhesség.

– Melyik a gyorsabb? – kérdezte egy nő.

– Nézze, mindjárt elmondok mindent – korholta finoman Vonita. – Ha a műtéti eljárást választja, akkor három vagy négy órát tölt majd a klinikán, bár maga a műtét ebből mindössze öt percet vesz igénybe. Utána fél órát pihennie kell, ezután pedig a nővértől szóban és írásban is megkapja a szükséges információt arról, hogyan tovább. Adunk egy vészhelyzetben hívható telefonszámot, valamint egy időpontot kontrollvizsgálatra. Ha a műtéti eljárást követően megjelennek ezen a kontrollvizsgálaton, akkor a terhességi teszt tizenöt dollár lesz, az orvosi vizsgálat díja pedig plusz harminc dollár. Azt javaslom, fontolják meg, és a műtét után három héttel menjenek el a háziorvosukhoz, a terhességi tesztet vásárolják meg a gyógyszertárban, és csinálják meg maguk, otthon. Az eredmény vagy egy halvány vonal lesz, vagy egyértelműen kizárható terhesség. Ezután visszatérhetnek a megszokott fogamzásgátlási módszerükhöz.

Egy fiatal nő, aki csilingelő gyöngyöket viselt a hajfonataiban, közbeszólt.

– Nagyon fog… fájni? – Erre mindenki hegyezni kezdte a fülét.

Igen, gondolta Janine. Érezte, hogy elméje legsötétebb bugyraiba zuhan, ahol saját abortuszának emléke élt. Igen, fájt, nagyon is. És nagyon váratlanul érkezett a fájdalom.

– Némi kellemetlenségre kell sajnos számítani – felelte Vonita. – Fontos, hogy végig figyeljen a légzésre. Ott lesz egy nővér is, hogy segítsen a procedúra során. Annyit mondhatok, hogy nem könnyű, de kibírható. – Vonita körbepillantott. – Tehát ami a gyógyszeres terhességmegszakítást illeti, a páciensek másfél órát töltenek a klinikán. Az orvos adja be az első tablettát, ami leállítja a magzat fejlődését, és a testben elindítja a vetélés előkészületeit. Ezután az orvos ad még négy tablettát, amit haza kell vinni. Huszonnégy órával azután, hogy az első tablettát bevették itt a Központban, bevehetik a másik négyet is. Egy kis rés megengedhető az időintervallumban, tehát ha pontosan huszonnégy órával az első tabletta után például munkahelyen vannak, akkor elég, ha a tablettákat majd hazaérve veszik be. Körülbelül három hétig véreznek majd; ennyi időbe telik, hogy a hormonok visszaálljanak a terhesség előtti állapotba. Ezután jöjjenek be a klinikára egy kontrollvizsgálatra!

– Maga melyik módszert javasolná?

– Csak a páciens döntheti el, hogy mit választ – felelte Vonita. – Ha legfeljebb tízhetes a terhesség, akkor választható a gyógyszeres abortusz, ezzel elkerüli a műtétet. De a műtét gyorsabb eljárás. Tényleg csak a páciensen múlik, melyik mellett dönt.

Janine-nek eszébe jutott az öccse, Ben. Ben egy bentlakásos intézményben él, van állása is: egy zöldségesnél csomagolja mindazt, amit a vásárlók megrendelnek. Egy szintén Down-szindrómás lánynak udvarol, minden pénteken vacsorázni mennek, és moziba járnak. Odavan a Stranger Things sorozatért, és minden este ugyanazt a fajta piskótát eszi vacsora után. Boldog.

De Janine boldognak mondhatja magát? Egész életét az ártatlan csecsemők megmentésének szentelte. Vajon valódi meggyőződésből, vagy csak bűntudatból? Körbepillantott, és elgondolkozott, hogy az itt megjelent nők közül hányan érzik majd úgy abortusz után, hogy megszabadultak egy tehertől, és hányan lesznek, akiknek innentől kezdve másról sem szól majd az életük, mint a bűntudatról. De nem szólt egy szót sem.

Erőt vett magán, és Vonitára figyelt.

– Tehát amikor befejezem a mai tanácsadást, a doktor úr következik. Beszél majd önökkel. Pontosan elmondja a műtéti és a gyógyszeres eljárás folyamatát. Ha van kérdésük, nyugodtan feltehetik. Ha magánjellegű a kérdés, akkor feltehetik később, amikor majd négyszemközt beszélnek vele. A magánbeszélgetésen a doktor úr mindent közöl önökkel, amit a törvény előír. Megnézi az ultrahangfelvételt, áttekinti a páciensek kórtörténeti előzményeit, és aláírja a papírokat. Ennek végeztével jöjjenek a recepcióhoz, hogy megbeszéljük az időpontot! Tájékoztatom önöket a költségekről, és arról is, hogy melyik orvosunk végzi majd a beavatkozást. – Vonita elrendezte az ölében a papírhalmazt. – Van kérdés?

Hogy bírja ezt?, kérdezte gondolatban Janine. Hogy képes erre a tanácsadásra, amikor tudja, hogy aki innen távozik, az egy teljesen másik nő lesz, mint aki idejött?

Janine végignézett a körülötte ülőkön. Hogy menthetném meg a gyermekeiket?

Valahogy el kellene mondanom nekik, hogy holnap megbánhatják a mai döntésüket.

Janine csendben maradt.

– Másnap már mehetek dolgozni? – kérdezte valaki.

– Igen – felelte Vonita. – Szüksége van orvosi igazolásra a mai nappal kapcsolatban?

– Nem, köszönöm.

Vonita bólintott. Körbepillantott.

– Reméljük, nem azért vannak itt, mert valaki kényszerítette önöket, hogy eljöjjenek hozzánk. El kell mondanunk, hogy ha nem akarják, semmiképpen nem kell a terhességmegszakítást választaniuk.

Janine lesütötte a szemét, visszafojtotta a lélegzetét.

Mi lenne, ha most felállna, és kijelentené, hogy hibás döntést hozott? Mi lenne, ha ahelyett, hogy álruhában ül itt, kiállna az elveiért, és elmondaná ezeknek a nőknek, hogy gondolniuk kell a még meg sem született gyermekeikre is? Mi lenne, ha kiállna a magzatok mellett?

De nem tette meg, és senki nem gondolta meg magát.

Izzy egy építkezés mellett beragadt a dugóba, úgyhogy fél órával később ért a Központhoz, mint ahogyan azt tervezte. Féloldalasan parkolt, felkapta a táskáját, bezárta a kocsit, és már futott is a Központ felé a keskeny utcán. Még a magzatvédő aktivisták tüntető csoportját sem hallotta, annyira kapkodott.

Amikor beengedték az épületbe, egy műtősruhát viselő férfi éppen beszélni kezdett egy csoport nőnek. A recepción ülő nő Izzyre pillantott, és felnevetett.

– Aranyoskám, vegyen egy mély levegőt! Miben segíthetek?

Izzy tényleg vett egy mély levegőt.

– Elnézést a késésért, nem így terveztem – mentegetőzött, aztán rájött, hogy ezt a mondatot elég sokféleképpen lehet értelmezni. És mind igaz is.

Louie ezt a Hármas Törvénynek nevezte. Amit elmondott a hölgyeknek, azt már nagyjából elmondta Miss Vonita is, aztán Louie hamarosan az egészet megismétli majd az egyéni beszélgetések alkalmával. De tudta, hogy ezek a nők most szinte le vannak sokkolva, és az információnak csak néhány morzsája jut el hozzájuk. Remélte, hogy mire harmadszor hallják, megmarad a lényeg.

Tizenegy nő gyűlt össze a csoportban: hét fekete, két fehér, két barna. Louie azért figyelte a Központba érkező nők etnikai hovatartozását, mert számára az abortusz politikai vonatkozásai igen sokban egyeztek a rasszizmus politikai vonatkozásaival. Afroamerikai férfiként igencsak át tudta érezni, milyen az, ha valakinek nincs önrendelkezési joga, nem rendelkezhet a saját teste fölött. Régen a fehérek a feketék gazdái voltak, ők rendelkeztek fölöttük. És most a fehér férfiak a nők fölött akartak rendelkezni.

– Az állam törvénye kötelez engem, hogy olyasmit mondjak önöknek, ami orvosilag nem igazolt – mondta Louie. – Kötelező elmondanom, hogy az abortusz növeli az emlőrák kockázatát, márpedig ez nem bizonyított tény. – Ilyenkor mindig az a páciens jutott eszébe, aki azért volt kénytelen az abortusz mellett dönteni, mert mellrákja volt, és a rák kezelése nem fért össze a terhességgel. Nekem biztosan nulla esélyem van arra, hogy mellrákot kapjak – mondta a nő. Merthogy nekem már most az van.

– Azt is kötelező kijelentenem, hogy az abortusz sérülést okozhat a belekben, húgyhólyagban, méhben, petevezetékekben, a petefészkekben, valamint hogy ha a méh nagymértékben sérül, akkor az a hiszterektómiát, azaz a méh eltávolítását vonja maga után. De tudják, mi ezzel a helyzet? Az, hogy a szülés is pontosan ugyanezekkel a kockázatokkal jár. Sőt, a szülés során gyakrabban fordulhat elő sérülés, mint a terhességmegszakítás esetén. Nos… van-e valakinek kérdése?

Egy nő tétován felemelte a kezét.

– Azt hallottam, hogy az orvosok késsel és ollóval darabolják fel a gyereket.

Louie ezt körülbelül minden második tanácsadáson hallotta. Legszívesebben azt javasolta volna a nőknek, akik az abortusz mellett döntöttek, hogy soha, de soha ne keressenek rá a Googleban semmi ezzel kapcsolatos témára. Megrázta a fejét.

– Szó sincs késről, ollóról vagy szikéről. – A gyerek szót is a lehető legtapintatosabban korrigálta. – Ha a páciens szeretné, akkor megtekintheti az eltávolított szöveteket. A maradványoktól tisztelettel és törvényes úton válunk meg.

A nő megnyugodva bólintott. Louie már nem először ámult el azon, hogy egy nő, aki ilyen ostobaságot elhitt, mégis elég bátor volt ahhoz, hogy időpontot kérjen.

Minden páciensnek a szemébe nézett. Mindet harcosnak látta. Nap mint nap a kitartásukra gondolt, a minden akadályt legyőző bátorságukra, a csendes méltóságra, ahogy a gondjaikat hordozták. Erősebbek voltak minden férfinál, akit Louie valaha ismert. És egészen biztosan erősebbek voltak, mint a férfi politikusok, akik annyira rettegtek tőlük, hogy képesek voltak a törvényeikkel gúzsba kötni a nőket. Louie megrázta a fejét. Ő jól tudta, hogy a nőket nem lehet gúzsba kötni. Aktív évei során megtanulta: ha egy nő nem akarja a terhességét, akkor semmi nincs a világon, ami az útjába állhat.

George lányának az ágyán egy plüsshomár feküdt. Piros volt, a fején kis fehér sapka díszelgett, akár egy Viktória korabeli csecsemőnek. A játékot még George nyerte Lilnek egy vásáron a templomkertben. Most ott ült a lánya szobájában, ahogy minden este, amikor még betakargatta és mesélt neki. Később persze Lil közölte vele, hogy köszöni szépen, de már tud olvasni. Hétéves volt akkor. George emlékezett arra, hogy Mike tiszteletessel milyen jót nevettek. De most ezt az egészet nem találta viccesnek. Visszatekintve ez volt az első lépés az úton, ahol végzetesen messzire került tőle a lánya.

Lil annyira szerette volna azt a homárt, hogy George több mint harminc dollárt dobott ki a mutatványosbódénál, mire a három baseball-labdát sikerült belehajigálnia a rozsdás vödrökbe. Az első nyereménye csak egy apró, ceruzaméretű játék kígyó volt. Átkozott mutatványosok, mindig csaltak a labdákkal. De Lil ott állt mellette, és George addig próbálkozott, amíg végül megkapta az áhított plüssjátékot. Most arra gondolt, milyen sokat jelenthetett a lánynak ez a kis tárgy, ha ennyi év után is megvan.

Talán ő ugyanúgy nem akarta elengedni a gyermekkorát, ahogyan az apja sem.

Amikor Lil kicsi volt, nyaranta minden vasárnap reggel elindultak George furgonjával, hogy rákot fogjanak. Lil összegömbölyödött az apja mellett a padon, a lábát lógázta, mert nem ért le a földre. Vidám lábacskák, gondolta mindig George. Ismertek egy kis patakot, ahová még az ötéves kislány is bemerészkedhetett. Kivették a hátsó ülésről a vödröt, lerúgták a cipőjüket, és besétáltak a vízbe. George megtanította Lilnek, hogyan találja meg a köveket, amelyek alatt a rákok rejtőznek. Ha túl gyorsan emelték meg a követ, felkavarodott a sár, és a rákok elmenekültek. De ha elég lassan, akkor meg tudták lepni őket. Óvatosan fogták meg a rákokat, vigyázva az ollókkal. Szerencsés napokon Lil segített az apjának, és finom levest főztek belőlük hagymával, citrommal és fokhagymával. Mellé krumplit ettek és vajas kukoricát, utána pedig jóllakottan, a vajtól még mindig maszatosan szundítottak egyet a délutáni napsütésben.

Lil egyszer felemelt egy rákot, amelynek a farka alatt kis piros peték sorakoztak.

– Apa, mi a baja ennek a ráknak? – kérdezte.

– Kicsinyei lesznek – magyarázta George. – Úgyhogy visszaengedjük a vízbe, hadd nevelgesse őket. Egy mamával nem szabad rosszul bánni, Lil. Neki a kicsinyei mellett a helye.

Lil egy pillanatra elcsendesedett.

– Apa, az én mamámmal ki bánt rosszul? – kérdezte végül.

George felkapta, és kisétált vele a patakból.

– Induljunk haza, mielőtt a többi rák meglóg a vödörből! – mondta. Azt ugyanis nem bírta kimondani, hogy én magam.

Most felállt, és megmarkolta a pisztolyát. A papír, amit Beth éjjeliszekrényén talált, lehullott a padlóra. Kifelé indulva George még rá is taposott, a sarka éppen a tetejére írt sort gyűrte össze. Gyógyszeres abortusz tájékoztatási és beleegyező nyilatkozat, Női Egészségközpont, Jackson. Ez állt rajta.

Reggel nyolc

Wren széles mozdulattal az apja elé tette a tányért: tükörtojás volt rajta, meg egy szelet dinnyébe szúrt, csöpögős gyertya.

– Boldog szülinapot! – énekelte, aztán még hozzátette: – Amúgy jó lenne nekem egy testvér. Elég nehéz egykeként kánonban énekelni.

– Kicsit elfogult vagy a saját zenei képességeiddel – morgott Hugh.

Wren felnevetett.

– Milyen morcos valaki!

– Valaki vén trottynak érzi magát.

Wren leült az apjával szemben.

– Simán letagadhatnál húsz évet.

– Ki szerint?

– Szerintem. – Wren felsóhajtott. – Látod? Nem figyeltél.

Hugh elvigyorodott, és bekapott egy falat tojást. Wrennek oda sem kellett néznie, hogy tudja, a tojás tökéletesre sikerült. Az apjától tanulta, hogyan kell jó tükörtojást sütni. Aki türelmetlen, az elrontja, mert ha túl gyorsan melegszik fel a serpenyő, akkor odaragad a tojás. Lassan, módszeresen kell csinálni. Wren meg sem tudta számolni, hányszor jött be Hugh a konyhába lejjebb venni a lángot a tűzhelyen, amikor reggelit készített. De el kellett ismernie, hogy az apja értett hozzá. Valóságos művészetté fejlesztette a tükörtojás készítését.

Wren összekulcsolta a kezét, és megtámasztotta az állát.

– Van valami, amit a mai napra tartogattam – mondta, mire Hugh azonnal felélénkült. Amióta Wren az eszét tudta, mindig tudományos tényeket, főleg csillagászati érdekességeket osztottak meg egymással, és apja annyira régóta tanítgatta őt, hogy már nem is emlékezett, volt-e egyáltalán olyan időszak, amikor nem ismerte fel a konstellációkat, például az Andromédát, a Kassziopeiát, a Perseust és a Pegasust. – A csillagászok felfedeztek egy hatalmas csillagot, ami először 1954-ben robbant fel… és utána 2014-ben másodjára is.

Hugh felvonta a szemöldökét.

– Kétszer?

Wren bólintott.

– Ez a szupernóva nem hajlandó meghalni. Ötszázmillió fényévre van tőlünk, a Nagy Medve közelében. A szupernóvák általában száz nap alatt elhalványulnak, ugye? Ez még ezer nap után is erős.

Hugh elmondta Wrennek, hogy a csillagoknak ugyanúgy szükségük van energiára, mint minden másnak, ami ég. Ha kezdett elfogyni a hidrogén, a csillag lehűlt, megváltozott a színe, vörös óriás lett, mint a Betelgeuse. De ez a csillag más volt, mint a többi.

– Csodálatos szülinapi érdekesség – vigyorgott Hugh. – Mik a terveid mára?

Wren vállat vont.

– Először ellenőrzöm, hogy minden rendben van-e a kábszergyáramban, aztán átutalok egy millát az offshore bankszámlámra, utána Beyoncéval ebédelek.

– Add át neki az üdvözletem! – mondta Hugh, és megette az utolsó falatot. – Tudtad, hogy nagyon kevesen tudnak tökéletes tojást sütni?

– Tudtam, mert legalább hetente kétszer elmondod. Mennem kell, vagy lekésem a buszt. – Megkerülte az asztalt, megpuszilta az apját. Érezte a frissen vasalt egyenruha és a fenyérmirtuszos arcszesz illatát. Arra gondolt, hogy ha egyszer véletlenül kómába esik, az orvosoknak csak ezt az illatot kell az orra alá tartaniuk, és biztosan felébred. Felállt, a konyhapult felé nyúlt a táskájáért, de mielőtt felvehette volna, Hugh elkapta a kezét.

– Valamit titkolsz, ugye? – kérdezte, majd összehúzta a szemét.

Wren összeszedte a bátorságát, és állta a tekintetét.

– Tessék?

– Ugyan már, Wren! Nyomozó vagyok.

A lány odébb lépett.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta.

Hugh mosolyogva ingatta a fejét.

– Na jó, nem próbálom meg elrontani a saját születésnapi meglepetésem.

Wren már éppen az utca végén lévő buszmegálló irányába tartott. Már félúton volt, mire végre fel mert lélegezni. Honnan tudta az apja?

Szó sem volt születésnapi meglepetésről. Wren a Központba készült fogamzásgátlóért. Karmikus összefüggésnek érezte, hogy éppen a szexuális egészségtan óráról lóg majd miatta. Eszébe jutott a beszélgetésük Ryannal: használjanak-e óvszert, az elég biztonságos-e, vagy inkább legyen a tabletta. Abban is megállapodtak, hogy Wren az apja tudta nélkül íratja majd fel a tablettát. Ryant sem lelkesítette ugyanis a gondolat, hogy Wren nyomozó apja, akinek szolgálati fegyvere is van, megtudja, hogy a lánya összejött vele.

Wren tudta, hogy vannak lányok, akik annyira cinikusak, hogy csak azért szexelnek, mert túl akarnak lenni az elsőn. Persze voltak olyanok is, akik szívből hitték, hogy egy életre együtt maradnak azzal a fiúval, aki elveszi a szüzességüket. Wren valahol a kettő között volt. Ő valaki olyannal akart először lefeküdni, akivel jókat tud nevetni, és nem ciki, ha nem sikerül, vagy ha furcsa az egész. De ennél többről is szó volt. Wren tudta, hogy a szüzességét csak egyszer veszítheti el. Annyi emléke volt, amely egy nem szabadon választott eseményhez kötődött: például ő volt az egyetlen az osztályban, aki anyák napjára a nagynénjének készített rajzot, vagy emlékszik, mennyire kínos volt közölni az apjával, hogy nem azért hívta fel az iskolaorvostól, mert influenzás lett, hanem azért, mert megjött a menzesze. Így hát mégiscsak jobb lenne, ha ehhez a majdani emlékéhez ő maga választhatná ki az eseményt. Ha készülhetne arra, hogy ez a lehető legtökéletesebb legyen.

Pöfögve megérkezett az iskolabusz, kinyitotta az ajtaját. Wren végigment az ülések között, el a menők, az okosok és a stréberek mellett, majd leült az üres sorba. A hűvös üveghez szorította az arcát. Amikor legközelebb iskolabuszra száll, már ő is szedi a tablettát. Elgondolkodott, vajon a buszon még hány lány ül, aki fogamzásgátlót szed. Azon tűnődött, kik szexeltek már, és hogy vajon ez mindenki életében akkora titok-e, mint az övében.

Egy nap majd elmondja az apjának, hogy már nem szűz. Mondjuk akkor, amikor már harmincéves, férjnél van, és gyermeket vár.

A busz eldöcögött az iskola felé, Wren pedig arra gondolt, talán ez mégiscsak születésnapi ajándék az apja számára. Hogy még egy kis ideig azt gondolhatja, Wren az ő kicsi lánya.

Hugh negyvenéves lett, és rohadtul öregnek érezte magát. Az asztalon nyugtatta a kezét, a tányér mellett, amin Wren hozta neki a reggelit. Az utolsó falatot is megette, és azon tűnődött, miért nincs valami éles választóvonal a tegnap és a ma között. Valami, ami jelezné, mennyire megöregedett. De semmi sem változott. Ugyanabban a kerületben teljesített szolgálatot, mint a rendőri pályája kezdetén. Még mindig egyedül nevelte a lányát. Az asztal egyik lába még mindig billegett, sehogyan sem sikerült megjavítania. Egyetlen újdonság volt: őszülni kezdett a borostája, ez pedig nem hiányzott túlságosan.

Úgy gondolta, ebben a korban kezdenek el azon morfondírozni a férfiak, hogy alkottak-e valami maradandót a világban. Ha ma meghalna, vajon mit mondanának a temetésén? Persze a munkájából adódóan hatással volt az emberek életére. És a világért sem cserélte volna el a Wrennel töltött pillanatokat. De nem volt zseni. Nem találta fel a környezetbarát üzemanyagot, sem az időutazást. Nem oldotta meg a világbékét. Arra gondolt, ha mindenki megtenne minden tőle telhetőt, akkor talán a jó irányba billenne a világ, talán egy picit egyensúlyba kerülne, de attól még a hétköznapok ugyanúgy… hétköznapiak maradnának.

És újabban a nyavalyás háta is fájt, főleg amikor egész nap rohangált.

Bár soha nem vallotta volna be, de attól tartott, hogy most van a csúcson, és élete hátralévő részében már lassan elindul az öregedés útján. Hogy már túl van minden jón, ami egy emberi életben megilleti az embert. Mi mást jelentene az öregedés, mint lassú botorkálást az elkerülhetetlen felé?

Hugh nem merülhetett túl mélyre ezekben a morbid gondolatokban, mert megszólalt a telefonja. A kijelzőn megjelent Bex. Hugh mosolyogva rázta meg a fejét.

– Boldog szülinapot… – énekelte Bex, amint felvette. – Boldog szülinapot…

Hugh hagyta, hadd fejezze be a hamis köszöntődalt.

– Azt hiszem, most már tudom, kitől örökölte Wren a csodás énekhangját – jegyezte meg élcesen.

– Most az egyszer úgy teszek, mintha ezt meg sem hallottam volna, elvégre születésnapod van – felelte a nővére. Hugh megvakarta a nyakát.

– Mondd, szerinted elmúlik?

– Micsoda?

– Az az érzés, hogy ez már a vég kezdete.

Bex felnevetett.

– Hugh, mit meg nem tennék, hogy újra negyvenéves legyek! Biztos úgy gondolod, hogy az én koromban az ember már fél lábbal a sírban van.

Bex tizennégy évvel volt idősebb nála, de Hugh soha nem gondolt a korkülönbségre.

– Te nem vagy öreg.

– Akkor te sem. Mit csinálsz ma? Ünnepelsz?

– Szolgálok és védek.

– Hát ez lehangoló. Valami különlegeset kellene csinálnod. Például elmehetnél salsázni. Vagy ejtőernyőzni.

– Na persze – morgott Hugh. – Ki van zárva.

– Hol bujkál a kalandvágyad?

– A munkahelyi kötelességeim háta mögött. Ma is csak olyan nap van, mint máskor.

– Talán mégsem – tűnődött Bex. – Talán a mai nap felejthetetlen lesz.

Hugh a mosogatóba tette a tányérját, és leöblítette, mint minden reggel. Aztán összeszedte a kulcsait és a szolgálati jelvényét.

– Talán – mondta.

* * *

Janine minden reggel imát mondott a gyermekért, akit nem hozott a világra. Tudta, hogy sokan nem értenék meg, és álszentnek tartanák. Talán az is volt. De úgy gondolta, valahogyan vezekelnie kell, és ennek ez volt a módja.

Bement a fürdőszobába, majd fogat mosott. Voltak abortuszpártiak, akik inkább a saját karjukat vágnák le, mint hogy megváltoztassák a véleményüket. De Janine megpróbálta érvekkel meggyőzni őket az álláspontjáról:

Kezdjük ezzel a mondattal: A magzat is ember. Most helyettesítsük be a magzat szót azzal, hogy pl. bevándorló; afroamerikai; transznemű nő; zsidó; muszlim.

Ahogy mások zsigerből igent mondanak arra, hogy a fentiek igenis emberek, úgy tartotta Janine a magzatot olyan személynek, akit egy humánus embernek igenis meg kell védelmeznie. Számtalan szervezet küzdött a rasszizmus, a szexizmus, a homofóbia ellen, a hajléktalanok meg a szellemi fogyatékosok jogaiért. Miért ne lehetne valaki, aki éppen a legapróbb emberekért küzd, és védi azokat, akik a leginkább védelemre szorulnak?

Janine jól tudta, hogy soha nem lesz képes mindenkit meggyőzni. De ha csak egyetlen terhes nő meggondolja magát, már az is valami, nem?

A parókáért nyúlt, amit előző este egy samponos flakonra tett. Lehajtotta a fejét, felvette, megigazította, majd belenézett a tükörbe.

Elvigyorodott. Igazán jól állt neki a szőke haj.

Olive az oldalán feküdt, és nézte, ahogy Peg alszik. Annyi mindent tett a feleségéért, ami Pegnek magától értetődő volt. Túl keserű lett az első bögre kávé? Olive megitta. Koszos volt a padló? Olive felporszívózott, amíg Peg futni ment reggel. Friss ágynemű minden vasárnap? Az sem magától került oda. Olive gondoskodott minderről, mert szerette Peget. De most mintha a jövőbe látott volna. Egy év múlva Peg kiköpi majd a kávét, térdig érő porban gázol, és mosatlan ágyneműben alszik.

Talán az ágyneműn még akkor is érzi Olive illatát.

Igazság szerint Olive már évek óta el sem tudta képzelni az életét Peg nélkül. És Pegnek most el kell képzelnie az életet nélküle.

Peg kinyitotta a szemét. Látta, hogy Olive figyeli, így odafészkelte magát a karjába.

– Mire gondolsz? – kérdezte halkan.

Olive érezte, hogy a titkolózás szinte fojtogatja, ez pedig nyomasztó, természetellenes érzés.

– Arra gondolok, mennyire hiányzol majd – mondta végül őszintén.

Peg mosolyogva lehunyta a szemét.

– Miért? Hová mész?

Olive válaszra nyitotta a száját, de nem tudott megszólalni. A napjai talán meg voltak számlálva, de a percei még nem. Magához húzta Peget.

– Az égvilágon sehová – felelte.

Joy általában nem emlékezett az álmaira. Biztos azért, mert a nevelőszülőknél mindig nagyon éberen kellett aludnia, hogy a többi gyerek ne vehessen el tőle semmit; se a könyveit, se az édességeit, se a testét. De néhány hónappal korábban – egy nappal azelőtt, hogy a terhességi tesztet csinálta – Joy azt álmodta, hogy van egy gyermeke, akit kék takaróba bugyolált.

Tegnap ugyanezt álmodta megint.

Az ébresztőóra hangjára riadt fel, ami szintén szokatlan volt, hiszen általában legalább öt perccel a riasztás előtt már felkelt. Ma nem késhet el. Gyorsan zuhanyozott, majd észrevette, hogy a borotvája eltört. Nem reggelizett, mert megmondták, hogy éhgyomorra jöjjön, és mivel tudta, hogy képtelen lesz hazavezetni a kocsiját, taxit hívott.

A taxis telerakta a Kia műszerfalát a gyermekei képeivel.

– Meleg lesz ma – mondta, ahogy elindultak. Joy magában szitkozódott. Nem akart a sofőrrel csevegni. Jobban örült volna egy néma taxisnak.

– Valószínűleg – felelte kényszeredetten.

A férfi belepillantott a tükörbe.

– A konferencia miatt jött a városba?

Joy elképzelte, miféle konferencia lehet ennyire fontos. Talán a boldogtalan terhes nők konferenciája? Tele lenne velük egy egész előadóterem? Előadhatják a kétségeiket, és beszélhetnének az ostoba döntéseikről? Vagy körbeülhetnek egy hangszigetelt szobában, ahol zokoghatnak, és hangosan szidhatják a férfiakat, a balsorsot meg az Istent?

Talán lenne egy téma meg egy motivációs tréner, aki meg tudná őket győzni, hogy másnap minden jobb lesz?

Ugyan már! Nem a terhes nőknek kellene oktatókonferenciát tartani. Hanem azoknak a tiltakozóknak, akik a pokol tüzével fenyegették Joyt és sorstársait.

– Szóval maga nem fogorvos? – kérdezte a sofőr.

– Tessék?

– A konferencia…

– Ja, értem – mondta Joy. – Nem, nem vagyok fogorvos.

Megadta a Központ címét, amikor taxit hívott, de most ki akart szállni. Gyalog akart menni tovább. Egyedül akart lenni.

– Kirakna itt? – kérdezte.

– Valami baj van? – A sofőr lassított, indexelt, és megállt.

– Nem, csak… mindegy. Itt jó lesz. Eltévesztettem a címet – hazudta Joy. Az sem érdekelte, hogy egy bedeszkázott ablakú videókölcsönző parkolójában álltak meg. – Csak egy sarokra van innen, ahová megyek.

– Oké.

Joy elindult. Érezte, hogy a fejére tűz a nap; olyan volt, mint egy áldás. Hallotta, ahogy a kocsi lassan jön mögötte, zörög a kerekek alatt az út szélén a salak.

Menj már! – gondolta. Jézusom, miért nem húzol már el?!

A Kia megállt mellette, a sofőr lehúzta az ablakot. Joy majdnem elsírta magát. Mi a fenéért kellett éppen ma kifognia egy lelkiismeretes taxist?

– Hölgyem, ezt a kocsiban felejtette – szólt ki a férfi.

Joy odalépett, és látta, hogy a sofőr kezében ott a kék takaró, amit kétszer is látott álmában. Pedig nem Joy hagyta a hátsó ülésen.

Döbbenten pislogott.

– Ez nem az enyém – mondta, és csak ment tovább.

Izzy nagyokat ásított vezetés közben. Utálta az éjszakai műszakot, nem is kellett gyakran vállalnia, mivel már elég régóta dolgozott a Baptista Kórház baleseti osztályán nővérként. De most önként cserélt a kolléganőjével, Jaylával, hiszen a következő két napot ki kellett vennie szabadnapnak.

Már másfél órája vezetett, és még hátravolt egy óra. Pontosan tudta, hogy hiába nézi meg a Google-on akárhányszor, attól még nem változik. De ennek ellenére nem jött el Oxfordból reggel hatkor, ahogy tervezte, hanem a műszak végeztével felment a szülészetre.

Senki nem szólt rá, hogy nem léphet be a csecsemőosztályra; az egyenruháján és a névtábláján lehetett látni, hogy itt dolgozik. Nagy meglepetésére azonban csak egyetlen újszülöttet talált. Egy kék takaróba bugyolált kisfiút. A névkártyán LEVON MONELLE állt. Pici kezével hadonászott, kitátotta a száját, Izzy figyelte, ahogy sírdogál és kapálózik, aztán mintha a gondviselés irányítaná, sikerült a szájába tennie az ujját, amit szopni kezdett.

Soha nem lehet túl korán önállóságra szokni.

Izzy megsimogatta a takaróba pólyált apróságot. Vajon hazugság az, hogy nem szólt Parkernek a terhességéről? Vagy rosszabb lenne úgy szakítani vele, ha előbb elmondaná?

Izzyt egész gyermekkorában a puszta racionalitás vette körül, így aztán képtelen is lett volna hinni a csodalényekben. Tündérek, unikornisok, valamint olyan férfiak nem léteztek, akiknek fontosabb volt Izzy jövője, mint a múltja. Megpróbálta magát elképzelni Parker világában: ahogy megtanul síelni, és a moziban ötven dollárt költ minden bűntudat nélkül a jegyre, pattogatott kukoricára és üdítőre. De ha ilyenné válik, az már nem a valódi Izzy. És Parker nem a valódi Izzybe szeretett bele?

Jobb lesz így. Parker soha nem tudja meg. Nem kell vele maradnia csak azért, mert valami furcsa lovagiasság így diktálja. Ha majd kis idő elteltével átgondolja, amikor már talál magához illő társat, akkor megérti, hogy Izzy az ő érdekében cselekedett. Mert aki világéletében mindig egyik napról a másikra élt, az képtelen a jövőről álmodozni.

Amikor Izzy kijött a kis szobából, odalépett a nővér asztalához.

– Hogyhogy nincs bent több újszülött?

A nővér úgy nézett rá, mint valami bolondra.

– Az anyukák mellett vannak, bent a szobákban.

Izzy nagyon ostobának érezte magát. Hát persze. Hol máshol lettek volna? Most vezetés közben Levon anyjára gondolt. Vajon muszáj volt végre kialudnia magát? Vagy beteg lett? Esetleg a kisbaba volt beteg?

Attól tartott, hogy a választ minden nő tudta volna, akibe csak egyetlen csepp anyai ösztön is szorul, ezért inkább meg sem kérdezte a szülészeti osztályos nővért. Ha megerősítésre várt a döntésével kapcsolatban, hát ezt annak tekinthette.

A telefonján a GPS jelezte, hogy két mérföld után jobbra kell fordulnia. Indexelt, majd figyelmesen követte az utasításokat, hiszen nem ismerte Jacksonban az utakat. Ha nincs dugó, még időben odaér a Központba az abortusz előtti tanácsadásra.

Rettenetesen korán kell felkelni Atlantában, hogy az ember reggel nyolcra Mississippibe érjen, de Louie szívesebben aludt a saját ágyában, mint egy szállodában. A hónap nagy részében állandóan repkedett Kentucky, Alabama, Texas, Mississippi és más államok között, ahol sorra zárták be az abortuszklinikákat. Ha néha sikerült a saját párnájára hajtania a fejét, az maga volt a mennyország.

Louie havonta négy alkalommal dolgozott Mississippiben, felváltva két másik kollégával, akik Chicagóból és Washingtonból utaztak oda. Tudta, hogy a déli államokban abortuszdoktorként dolgozni nagyobb kihívás, mint mondjuk a keleti parton. A legnagyobb különbség észak és dél között nem az időjárás, nem is a gasztronómia vagy az emberek, hanem a vallás. Itt szinte természetes volt, hogy mindenki hisz. Az embereket nem úgy kellett meggyőzni a szabad döntési jogukról, hogy a vallás ellen hoznak fel érveket, hanem éppen a vallás nevében.

Louie szerette a kiszámítható napirendet, és meg is próbált ragaszkodni ehhez. Név szerint ismerte már a légiutas-kísérőket, és mindig a kedvenc ülését foglalta le (6B). Feketekávét ivott, és otthonról hozott magának müzliszeletet meg egy joghurtot. A repülőn orvosi szaklapokat olvasott.

Aznap a Northwestern University kutatásáról olvasott, ahol felfedezték, hogy a megtermékenyítés pillanatában a cink villanást okoz. A fényjelenség annak köszönhető, hogy amikor a hímivarsejt behatol a petesejtbe, nagy mennyiségű kalcium szabadul fel, ami cinkkibocsátásra készteti a petesejtet. Amint a cink kilövell, fluoreszkáló molekulák kapcsolódnak hozzá, ez pedig fényjelenségként érzékelhető a mikroszkópos felvételeken.

Egereknél már megfigyeltek ilyesmit, de embereknél most először. Különös jelentőségű, hogy bizonyos petesejtek a fogantatáskor erősebb fényt bocsátottak ki a többinél, majd ezekből lettek az egészséges embriók. Ez a tanulmány igen fontos következtetésekre utal, mivel az in vitro megtermékenyítések esetében a megtermékenyített petesejtek 50%-a nem életképes, az orvosok pedig gyakran kénytelenek találgatni. A beültetésre legalkalmasabb, legéletképesebb embrió az, amelyik a fogantatás pillanatában a legfényesebb.

És mondá Isten: Legyen világosság! – suttogta Louie, miközben ámulva ingatta a fejét. Ezek az apró cinkrészecskék határozták meg, hogy egy petesejtből új genetikai entitás születik-e. Louie mélységesen fejet hajtott a tudomány előtt, ahogy a hite előtt is, miközben rendületlenül érezte, hogy a kettő megfér egymás mellett.

Rezidensként sok végstádiumos beteg mellett virrasztott, és igaz volt, hogy a haldoklók egy alagútról számoltak be, amelynek fény ragyogott a végén.

Logikus volt, hogy az élet és a halál is fényvillanással kezdődik.

Louie annyira belemerült a cikkbe, hogy meglepődött, amikor a repülő földet ért. Összeszedte az olvasmányait, és várta, hogy kikapcsolhassa a biztonsági övet. Aztán felállt, és levette a bőröndjét a felső tárolóból. Csak kézipoggyásszal utazott, és szükség esetére tartott néhány váltás ruhát Vonita irodájában.

Elköszönt Courtney-től, a légiutas-kísérőtől, és a terminálban balra fordult. Jól ismerte a repteret, tudta, mikor vannak sokan a biztonsági ellenőrzésnél, melyik kapunál talál Starbucks kávézót, és hol a férfimosdó. Pontosan tudta, mennyi időbe telik, amíg beülhet a bérelt kocsiba, és elérhet a Központba.

És mivel ilyen kiszámítható volt az időbeosztása, most is várta a szokásos fogadóbizottság.

Az egyik magzatvédő, aki mindig a klinika előtt tüntetett, soha nem mulasztotta el Louie érkezését a reptéren. A lépcsőnél várta, a csomagkiadó közelében, az egyetlen útvonalon, ahol meg lehetett közelíteni az autókölcsönzőket. Louie magában úgy hívta: Abortuszellenes Allen. Allennél kézzel írt transzparens volt, amin az állt: LOUIS WARD GYERMEKGYILKOS. Louie nem is tudta, mi idegesíti leginkább: az, hogy a férfi kivétel nélkül mindig itt van, vagy az, hogy rosszul írta le a nevét.

Allen most is ott szobrozott a transzparenssel. Louie soha nem szólította meg. Annál több esze volt. Ezúttal azonban a transzparensen helyesen írták a nevét. Louie lassított.

– Dr. Ward – mosolygott rá Allen. – Kényelmesen utazott?

Louie megállt.

– Maga Allen, ugye?

– Úgy van – felelte a férfi.

Louie az órájára pillantott.

– Mit szólna, ha ennénk valamit?

Negyedórával előbb érkezett, volt egy kis ideje. És a reptéren, a tömegben biztonságban érezte magát. Talán mégis lehetséges tisztelettel megvitatni a nézőpontjaikat. Anélkül, hogy mindebből durva nézeteltérés legyen.

Allen a hóna alá csapta a transzparenst, és visszamentek a lépcsőkhöz, ahol a McDonald’sban Louie meghívta a magzatvédőt egy kiadós reggelire és kávéra. Leült vele szemben, úgy, hogy a becsekkoló pultokhoz igyekvők szeme előtt legyenek.

– Megkérdezhetem, miért vár mindig? – kezdte.

Allen nyelt egyet, majd mosolyogni kezdett.

– Mert be akarom záratni a gyilkosságközpontot, ahol dolgozik – mondta olyan egyszerűen, mintha csak azt mondta volna, micsoda napsütéses októberünk van az idén.

– Gyilkosságközpont – ismételte Louie tűnődve. – Na és milyen hosszú börtönbüntetést adna a pácienseimnek?

– A bűnt kell gyűlölni, nem a bűnöst.

– Kivéve persze, ha én vagyok a bűnös, ugye? – tisztázta Louie. – Tehát, ha magán múlna, teljesen betiltatná az abortuszt?

– Az lenne az ideális.

– Még nemi erőszak vagy vérfertőzés esetén is?

Allan megvonta a vállát.

– Most komolyan, ez az esetek hány százalékát teszi ki?

– Nem felelt a kérdésemre – mondta Louie.

– Maga sem az enyémre – vágta rá Allen. – De még ha egy ilyen lehetetlenül ritka esetről van is szó, az sem jelenti azt, hogy maga nem követ el gyilkosságot.

Louie a sejtcsomóra gondolt, amit egy korai terhesség megszakításánál távolított el. A szövet nem érzett fájdalmat, nem voltak gondolatai, érzései. Louie számára potenciál volt, Allen számára személy. De ki érvelne úgy, hogy nincs különbség aközött, ha valaki kivág egy százéves tölgyet, vagy rálép egy makkra?

Allen bekapott egy falat tojást. Louie arra gondolt, hogy az is csak egy elvesztegetett petesejt. – Tudja, én életvédőnek tartom magam – mondta. – Csak éppen a nők életét védem. Magát inkább szüléspártinak nevezném.

– Én meg magát nevezném abortuszpártinak – felelte Allen.

– Senki nem kényszeríti a nőket terhességmegszakításra, hacsak ők maguk nem döntenek így. Ez a különbség aközött, hogy támogatjuk, vagy eltöröljük a szabad akaratot.

Allen hátradőlt.

– Nem hiszem, hogy mi ketten valaha is azonos állásponton leszünk ebben a kérdésben.

– Valószínűleg nem. De talán abban egyetérthetünk, hogy a törvényalkotásnak elfogulatlanul kellene tekintenie erre a kérdésre is.

Allen óvatosan bólintott.

– Nem hozhatunk törvényeket vallási alapon, amikor a vallás mindenkinek mást jelent. Marad tehát a tudomány. A reprodukcióról szóló tudományos tények bizony tények. A fogantatás, az fogantatás. Maga dönthet arról, hogy az Istennel való kapcsolatának tükrében ez mit jelent az ön számára… de a törvény az alapvető emberi jogokat képviseli a reprodukció kérdésében is, azaz nem szabadna, hogy többféle értelmezése lehessen. – Louie észrevette Allen zavart, értetlen arckifejezését. – Mondja, Allen, van magának lánya?

– Igen.

– Mennyi idős?

– Tizenkét éves.

– Mit tenne, ha a lánya most teherbe esne?

Allen elvörösödött.

– Maguk mindig ezzel érvelnek…

– Nem az a célom, hogy zavarba hozzam, csak arra kérem, hogy a dogmáját alkalmazza gondolatban a saját családjára.

– Beszélnék a lányommal. Elvinném a lelkészhez. És biztos vagyok abban, hogy helyes döntést hozna – válaszolta Allen.

– Nincs ellenvéleményem.

Allen pislogott.

– Nincs?

– Nincs. A vallásának az a dolga, hogy segítsen önnek, ha ön ebbe a helyzetbe kerül. De a törvényhozásnak az a dolga, hogy az embernek joga legyen döntést hozni. Ha ön valamire azt mondja, nem teheti meg, mivel tiltja a vallása, az helyénvaló. De ha ön azt mondja valamire, hogy én nem tehetem meg, mert az ön vallása tiltja, az már probléma. – Louie az órájára pillantott. – Hív a kötelesség.

– Tudja, egész szórakoztató a gondolat, hogy a szabad döntési jogot pártolók is megszülettek – mondta Allen.

Louie rávigyorgott, és összeszedte a szemetet az asztalukról.

– Köszönöm a társaságot és a beszélgetést.

Allen megfogta a transzparenst.

– Tudja, dr. Ward, ön eléggé megnehezíti, hogy utáljam magát.

– Éppen erről van szó, testvérem – felelte Louie. – Ez a lényeg.

Beth tényleg helyesen akarta csinálni. Elment a Központba. Mintha a Marson lett volna… Legalábbis olyan messzinek tűnt, és olyan drága volt a buszjegy. Ki kellett töltenie a nyomtatványt arról, hogy felül akarja bíráltatni a szülői beleegyezés szükségességét, és ezt visszaküldette abba a megyébe, ahová a szülővárosa is tartozott. Nem az ő hibája volt, hogy a bíró cserben hagyta, és nyaralni ment a feleségével. A bíróknak nem lenne szabad nyaralgatniuk, amikor emberéletek függnek az ítéletüktől.

Végül Beth kifutott az időből. A tablettái a tengerentúlról érkeztek, a használati utasítás kínaiul volt, de még megvoltak a papírok, amiket Beth a tanácsadáson kapott a Központban, és itt írtak a gyógyszeres abortuszról is. A klinikán a hölgy azt mondta a csoportnak, hogy csak a terhesség bizonyos hetéig szabad tablettával végezni a terhességmegszakítást. Erre jól emlékezett. Arra már nem igazán, hogy pontosan hányadik hétig, de abban biztos volt, hogy lekéste.

A mosdóban kétrét görnyedt a fájdalomtól. Először azt gondolta, valamit elhibázott, mert egyáltalán nem vérzett. Most viszont egyáltalán nem maradt abba: dőlt belőle a vér, és nagy, sötét csomók is távoztak, sűrű vérrögök, amelyek halálra rémítették. Le akart ülni a vécére, hogy lehúzhassa. Félt, hogy ha lenéz a lába közé, apró lábakat és kezeket lát majd, vagy egy parányi, szomorú arcot.

Érezte, hogy éles fájdalom hasít belé megint, mintha minden kiszakadna belőle, ami a hasában van. Összegörnyedt, és egészen az álláig felhúzta a térdét, hogy enyhítse a kínt, de így nem tudott ülve maradni. Lekászálódott a vécéről, az oldalára feküdt, nyöszörgött és izzadt. Mát alig kapott levegőt, éppen csak pihegett.

A lába közül kicsusszanó valami csupán akkora volt, mint egy ökölbe szorított kéz. Beth felkiáltott, amikor meglátta a linóleumon. Rózsaszín volt, befejezetlen, áttetsző bőrén sötét foltok jelezték a majdani szerveket, a szemeket. A két lába között kérdőjelként csavarodott a köldökzsinór.

Beth reszketve becsavarta egy kéztörlőbe (ez nem egy gyerek, ez nem egy gyerek, ez nem egy gyerek), majd a szemetes aljába rejtette zsebkendők, sminktörlők és csomagolópapírok alá, mintha ezzel a gondolataiból is száműzhetné.

Kezdett csillagokat látni, és arra gondolt, hogy talán haldoklik, de nem értette, mert abban biztos volt, hogy többé már nem juthat a mennyországba. Ha csak egy percre lehunyhatná a szemét, talán arra ébredne, hogy ez az egész meg sem történt.

Zörgést hallott, és egy pillanatig azt hitte, hogy a szemetesből jön. De a hang erősödött, és Beth rájött, hogy valaki a nevét kiabálja.

Válaszolni akart, de nem tudott. Teljesen kimerült.

Amikor felpattant az ajtó – hiszen az apja szétzúzta a zárat –, Beth az utolsó erejét szedte össze, hogy meg tudjon szólalni.

– Ne haragudj rám, apa! – suttogta, aztán elsötétült a világ.

George le sem állította a furgon motorját, szabálytalanul beparkolt a tűzoltóknak fenntartott helyen. Megkerülte a kocsit, karjába vette eszméletlen lányát, úgy cipelte a sürgősségi osztály önműködő ajtaján át. A lány vére átáztatta a takarót, amibe George bebugyolálta őt.

– Segítsenek rajta! – kiabálta kétségbeesetten, a kórházi személyzet pedig máris köré gyűlt.

A lányát kivették a kezéből, hordágyra tették, és elrohantak vele, George pedig követte őket. Egy nővér a vállára tette a kezét.

– Mr…?

– Goddard – felelte George. – A lányomat hoztam.

– Mi történt vele? – kérdezte a nővér.

– Nem tudom. Fogalmam sincs. – George nyelt egyet. – Így találtam meg a fürdőszobában. Vérzik… ott lent…

– A hüvelyéből?

George bólintott. Megpróbálta figyelni, mit csinálnak az orvosok, de nem látta, annyira sokan nyüzsögtek a lánya körül.

– Hogy hívják a lányát? – kérdezte a nővér.

Amikor George lánya még kicsi volt, és nem tudta kimondani a nevét, Lil Bitnek nevezte magát. Ez sokáig rajta is ragadt. Ahogy cseperedett, a becenév fele lemaradt. De csak az apja szólította Lilnek, mindenki más egy másik becenéven ismerte.

– Elizabeth Goddard – felelte George. – Bethnek szokták szólítani.

* * *

Bex előző éjjel egy műalkotásról álmodott, amit gondolatban már el is kezdett kidolgozni. Egy pixelekből összeállított, oldalt fekvő, összegömbölyödött magzatról. A fehér háttérben a szemlélőnek hátal fekvő magzat két karját, lábát, valamint a köldökzsinórját nem lehetett látni, de a profil optikai illúzióját igen. Közelebbről nézve felismerhető volt benne Bex arca.

Nem is lepte meg, hogy éppen aznap látta meg ezt a víziót. Előző nap fejezte be a legutóbbi megbízatását, ideje volt újat kezdeni.

Már felhívta Hugh-t, boldog születésnapot kívánt neki, aztán ivott egy csésze teát. A teste bizsergett a várakozástól, mint egy gyermeknek, aki karácsony hajnalán a napfelkeltét várja. A reggel minden percét ki akarta élvezni, hagyta, hogy muzsikáljon a lelkében a pillanat, mint egy rezgő húr.

A műtermében állt egy beépített szekrény, ahol Bex a festékeit, oldószereit és ecseteit tartotta. Volt a szekrényben egy apró, titkos gomb. Ha ezt megnyomták, egy rejtett rekesz tárult fel. Bex a házzal együtt tett szert rá, és fogalma sem volt, mire használhatták az előző tulajdonosok. Talán széf lehetett, vagy szerelmes levelek rejtekhelye. Bex egy cipősdobozt tartott benne, amit most elővett, és a munkaasztalára tett.

Egy parányi kék pamutsapka volt benne, és egy kórházi csecsemőkarszalag: MCELROY, FIÚ. És ott volt a csodálatos fénykép is. Bexnek mindig a hetvenes évek jutottak eszébe a fakuló rozsdabarna, sárga és zöldes árnyalatokról. A kép dátuma: 1978. A tizennégy éves Bex egy kórházi ágyon fekszik, és karjában tartja az újszülött Hugh-t.

Bex elvetethette volna a gyermekét, legális lett volna, de az anyja buzgó katolikus volt, és lebeszélte erről. Talált helyette egy titkos megoldást. Amikor Bex kijött a kórházból, már nem Hugh anyja volt, hanem a nővére. Édesapja egy másik államban talált állást, a család odaköltözött, és a mese valósággá vált. Néha már Bex is elfelejtette a tényleges igazságot. Amikor aztán a mama elhunyt, Bex elgondolkodott, hogy elmondja-e Hugh-nak, de attól félt, hogy a férfi megharagudna, és meggyűlölné őt. Nem mert kockáztatni.

Hugh így is a szeme előtt nőtt fel, és született saját gyermeke. Számít egyáltalán, milyen címkéket biggyesztünk a kapcsolatainkra?

Bexnek negyven éve tudatosan kellett odafigyelnie a gondolataira, de évente csak egyszer engedte meg magának, hogy a lelkiismeretével küszködjön: Hugh születésnapján. Akkor elővette a cipősdobozt, és elképzelte az élete párhuzamos valóságait. Egy ilyen világban Hugh anyja és Wren nagyanyja volt. Egy másikban újra szerelmes lett, férjhez ment, és gyermeke született, akit bármikor a karjába zárhatott. Egy harmadikban elvégezte a képzőművészeti főiskolát, nem maradt Mississippiben, hogy Hugh-t nevelje. Miután az apja meghalt és az anyja alkoholista lett, Firenzébe költözött, szobrász lett.

Bex nem az abortusz mellett döntött, mégis elveszített egy potenciális életet: a sajátját. De amikor gyászolta azt, ami nem lehetett az övé, mindig elterelte a gondolatait, és azokra az életekre koncentrált inkább, amiket a fia mentett meg: a bántalmazott feleségekre, az öngyilkosjelöltekre gondolt. A kamasz fiúra, akit tavaly Hugh mentett ki a jeges folyóból. És persze Wrenre.

Nem. Nem változtatott volna meg semmit. Legalábbis ezt mondta magának, amikor eltűnődött a kérdésen, és fojtogatták a válaszok.

Bex óvatosan visszatette a fotót a doboz aljára, és ráhelyezte a sapkát meg a karszalagot. Visszavitte a szekrénybe, majd a rejtekhelyre dugta a dobozt. Aztán rácsukta a rejtekajtót, és lezárta emlékei kriptáját.

Néha eltűnődött, hogy a halála után vajon megtalálja-e valaki a cipősdobozt. Talán éppen az, aki megveszi a házát. Elmerengett, hogy vajon kitalálnak-e valami történetet a tárgyakkal kapcsolatban, és ha igen, akkor az tragédia lesz vagy románc. Bex tudta, hogy mindkettő lehet egyszerre.

Becsukta a szekrényt, aztán elhúzta a függönyt a műteremben. A fapadlót elöntötte a napfény, arany cseppek áradtak szét a szobában. Az ég tiszta kék volt, olyan kék, mint Bex fiának a szeme. Ezért is kapta a nevét. Ez volt Bex egyetlen utalása kettőjükre. Bex már tizennégy évesen egy művész szemével látta a világot, árnyak és fények, árnyalatok játékaként.

Már akkor is az árnyalatokat figyelte.

Hugh. Majdnem hue. Ami azt jelenti: árnyalat.

Bex elmosolyodott, a festővászonért és a keretért nyúlt.

Ma érdemes megszületni – gondolta.

EPILÓGUS

Este hat

Senki nem maga választja a szüleit. Bár van, akinek szerencsés lapot oszt a sors.

Wren érezte, ahogy az apja átöleli. Tökéletes pillanat volt. Magába szívta a frissen vasalt egyenruha és a fenyérmirtuszos arcszesz illatát.

– Semmi baj – suttogta a férfi, és Wren érezte a leheletét a homlokán. – Nem lesz semmi baj.

Wren hitt neki. Mindig hitt neki. Hitt neki, amikor az apja bizonygatta, hogy nincs oka félni a sötétben, vagy amikor megtanította a csillagok alapján tájékozódni, hogy soha ne érezze magát elveszettnek. Hitt neki, amikor az apja cikkeket nyomtatott ki az internet veszélyeiről, a harcsahalászatról, és felragasztotta ezeket a fürdőszobai tükörre. Hitt neki, amikor az apja lenyelt egy pókot, hogy bebizonyítsa, ez nem is olyan ijesztő.

Hugh finoman eltolta magától a lányát, és egymásba kulcsolódó kezükre pillantott.

– Wren, indulj! – mondta.

Wren nem bírt elindulni. A lány, aki azért került ebbe a rettenetes helyzetbe, mert alig várta, hogy felnőjön, most semmit sem akart jobban, mint az apja ölében összekuporodni, és soha egy lépést sem tenni nélküle.

– Hagyd, hogy ezt elintézzem!

Wren bizonytalanul tett egy lépést a fehér sátor felé. A rendőrök intettek neki, de nem jöttek elé, nem vitték el.

Egyszer Jacksonban tornádó pusztított, és Wren emlékezett arra, ahogy az ég sárgára sápadt, a nyomás pedig ólomsúllyal nehezedett a világra. Pillanatokkal azelőtt, hogy lecsapott volna a vihar, a levegő olyan mozdulatlan volt, hogy Wren azt hitte, már nem is forog a föld, az idő pedig visszafelé halad. Most pontosan ugyanígy érezte. Amikor már félúton volt a parancsnoki sátor felé, visszafordult.

Hallotta, ahogy az apja George Goddard-ral beszél.

– Gondoljon a lányára!

– A lányom ezek után soha nem néz majd úgy rám, mint régen. Maga ezt nem érti.

– Akkor magyarázza el!

Wren a túszejtőre meredt, a férfi pedig meghúzta a ravaszt.

Wren apja sokszor elmesélte, hogy belőle a lánya születése hozta ki a szuperhőst. Az újszülött Wren a kórházban volt, a nővérek mindenféle vizsgálatot végeztek, mielőtt hazaengedték volna őket. A Guthrie-teszthez meg kellett szúrni a lábát, hogy néhány csepp vért a laborba küldjenek PKU-vizsgálatra.

Az ügyeletes nővér új volt, és amikor megszúrta Wren lábát, a kislány visítani kezdett. Nem jött ki elég vér, ezért ismét meg kellett szúrnia. Nyomkodta a pici lábat, hogy megjelenjenek végre a vércseppek. Wren már torkaszakadtából ordított.

Hugh felpattant, és kikapta a gyereket a nővér kezéből. Becsavarta egy takaróba, és kijelentette, hogy most azonnal hazamennek. A nővér tiltakozott, hiszen a törvény előírja a tesztet.

Én képviselem a kibaszott törvényt! – üvöltött rá az újdonsült apuka.

A kórházból azóta is ki van tiltva.

Wren tudta, hogy a szuperhősök nem mindig tökéletes röppályán érkeznek. Néha kétes ügyekbe keverednek. Néha kétségeik támadnak. Néha azon gondolkodnak, mi lett volna, ha… Néha gyilkolnak, hogy életet mentsenek.

Wrent bebugyolálták egy takaróba. Reszketett, pedig odakint még mindig hőség volt. Fájt az oldala, ahol meglökte egy kommandós. Vajon tényleg lelőtte volna a túszejtő? Senki nem tudta. Mert Hugh a pillanat törtrésze alatt felkapta a fegyverét a földről, és háromszor rálőtt George Goddard-ra.

Élő adásban.

Óriási felbolydulás támadt, Wren apját odébb terelték a kommandósok, a mentősök pedig beemelték a gyilkost a mentőkocsiba, hogy hivatalosan halottnak nyilvánítsák.

A gyilkos…

Wren döbbenten ébredt rá arra, hogy mindkét férfi embert ölt.

A rendőrségi furgon padján ült, amikor végre megjelent az apja. A keze be volt kötve. Goddard eltévedt lövése, amit Wrennek szánt, Hugh karját horzsolta.

Wren azért jött a klinikára, mert nem akart többé kislány lenni. De nem a szextől lesz valaki felnőtt. Hanem attól, hogy döntéseket kell hoznia. Néha rettenetesen nehéz döntéseket. A gyermekeknek megmondják a felnőttek, hogy mit tegyenek. Ám a felnőtteknek akkor is a saját döntésükre kell hagyatkozniuk, ha összeroppannak annak a súlya alatt.

Hugh követte a lánya tekintetét a Központ felé. A naplementében a narancssárga falak úgy festettek, mintha lángokban állnának.

– Mi lesz a klinikával? – kérdezte Wren.

– Nem tudom.

Wren dr. Wardra gondolt, Izzyre, Joyra és Janine-re. Meg persze szegény Vonitára. És a névtelen nőkre, akik előtte jártak a Központban, és azokra, akik másnap jönnek majd, és ha kell, átgázolnak a rendőrségi kordonon.

– Bex már vár minket – mondta Hugh. Kinyújtotta kezét, és lesegítette Wrent a furgonról, mintha még mindig kislány lenne. Wren látta, hogy összerezzen, úgy fáj a sérült karja.

Kisgyermekként Wren gyakran játszotta azt, hogy megfeszíti a karját, a lábát, és kihúzza magát.

Most nagyon nehéz vagyok – mondta, az apja pedig csak nevetett. – De én mindig elbírlak.

Az éjszakai égbolt tájain kék csillagok éledtek, és vörösek hanyatlottak. Élet és halál vette körül őket. Hugh és Wren megkerülték a Központ drótkerítését. A tiltakozó aktivisták egy hosszú feliratot akasztottak oda: EGY GYERMEK ÉLETE NEM DÖNTÉS KÉRDÉSE.

Wren reggel elment a felirat előtt, és meglepte, hogy még mindig érintetlenül a helyén van.

A Központtól pár lépésre megtorpant.

– Valami baj van? – kérdezte az apja.

– Pillanat.

Wren visszaszaladt a kerítéshez. Leszakította a feliratot, összegyűrt belőle egy darabot, és a földre hajította. Egy kis részét pedig visszaakasztotta a kerítésre.

DÖNTÉS.

Megszemlélte az eredményt. Mindjárt más, gondolta.

Amikor Wren évekkel később elmeséli ezt a történetet, talán már arra sem emlékszik, hogy a feliratot átalakította. Arra sem, hogy a Központ kerítése fém volt, vagy műanyag, és arra sem, hogy mennyire kicsi az a takarítószekrény, vagy hogy a nagynénje vére a padlóra, esetleg a szőnyegre ömlött. De azt soha nem fogja elfelejteni, hogy amikor az apjával elindult hazafelé, életében először ő fogta a férfi kezét, nem pedig fordítva.

A szerző megjegyzése

A Nemzeti Abortuszszövetség nyilvánosságra hozta az abortuszellenes aktivisták által elkövetett erőszakos bűncselekmények statisztikáját az Egyesült Államokra és Kanadára vonatkozóan. 1977 óta 17 gyilkossági kísérletet, 383 gyilkosságot, 153 fegyveres támadást, 42 robbantást, 173 gyújtogatást, 91 bombatámadási vagy gyújtogatási kísérletet, 619 bombatámadást, 1630 magánbirtok-háborítást, 1264 esetben elkövetett vandalizmust, 655 anthraxtámadást és három emberrablást regisztráltak.

Tizenegy ember halt bele az abortuszt végzők elleni támadásba: négy orvos, két kórházi alkalmazott, egy biztonsági őr, egy rendőr, egy ápoló és két további személy.

Az Egyesült Államok igazságügyi minisztériumának állítása szerint az abortuszellenes fanatikusok legalább akkora veszélyt jelentenek, mint a terroristák.

Mára nem csak az ilyen támadások jelentenek veszélyt az abortuszt végző klinikákra nézve. Az elmúlt öt évben több mint 280 törvénytervezetet nyújtottak be a politikusok, amelyek mind az abortusz elvégzésének szigorítását célozzák. 2016-ban a legfelsőbb bíróság elutasította azt a texasi törvénytervezetet, amely minden abortuszt végző klinikát kötelezett volna, hogy külön sebészeti részleget tartson fenn. A tervezet értelmében csak olyan orvos végezhetett volna művi terhességmegszakítást, aki a helyi kórháznak is dolgozója, így joga van oda beteget felvetetni, amennyiben komplikációra kerül sor. A legtöbb klinikának ez olyan súlyos anyagi terhet jelentene, hogy az intézmény kapuit kellene bezárnia. Ráadásul a legtöbb, hasonló klinikán abortuszt végző orvos másik tagállamból utazik a rendelőbe, így szinte kizárt, hogy bebocsátást nyerjen a helyi kórházba. Egyébként az abortuszon átesett nők mindössze 0,3%-a igényel komplikáció miatt kórházi ellátást. A vastagbéltükrözés, zsírleszívás, ondóvezeték elkötése, netán a szülés – amelyekhez ugyancsak nem szükséges külön sebészeti részleg fenntartása – sokkal nagyobb kockázattal jár.

2016-ban Indianában Mike Pence aláírta az abortusztörvényt, amelynek értelmében még akkor is tilos abortuszt végezni, ha orvosi vizsgálat során magzati rendellenességet állapítanak meg. A törvény arra kötelezte az orvosokat, hogy addig tartsák a magzatot az anyaméhben, amíg az magától, a természet rendje szerint meg nem hal. Ugyanez a törvény előírta, hogy az abortuszt követően az anya akarata ellenére is el kell temetni vagy hamvasztani a magzatot. A bíróság 2017-ben elutasította a törvényt.

Alabamában egy 2014-es törvény értelmében egy kiskorúnak a bíróságtól kellett engedélyt kérnie az abortuszra. Itt a magzatnak külön törvényes képviselője volt. Ugyanebbe a törvénybe foglalták, hogy a szülőnek vagy a törvényes képviselőnek joga van lemondani a beavatkozásról, vagy késleltetheti a folyamatot, így a lánynak már nem lesz ideje legálisan elvégeztetnie az abortuszt. A szövetségi bíróság 2017-ben elutasította a törvényt.

Arkansasban tudatni kell a nőkkel, hogy sárgatesthormonnal visszafordítható a gyógyszeres abortusz hatása. Hasonló rendelkezések születtek Arizonában, Coloradóban, Kaliforniában, Indianában, Idahóban, Észak-Karolinában és Georgiában is. Az Államokban igen erős lobbiszervezet az Életért Egyesület, amely azon munkálkodik, hogy betiltsák az abortusztablettát. Ugyanakkor nincsenek hivatalos tanulmányok, amelyek alátámasztanák, hogy a gyógyszeres abortuszt bármiféle módszerrel vissza lehetne fordítani.

2018 márciusában, miután a könyvet elküldtem a kiadónak, Phil Bryant, Mississippi kormányzója aláírta a magzatvédelmi törvényt, amely a terhesség 15. hete után tiltja az abortusz elvégzését Mississippiben. Ez a törvény egyike a legszigorúbb abortuszellenes törvényeknek az Egyesült Államokban. Ahogy a kormányzó nyilatkozta: Küldetésem, hogy Mississippi legyen a legbiztonságosabb hely a meg nem született gyermekek számára. A törvény alól kivételt képez a magzati rendellenesség, ugyanakkor a nemi erőszak miatt bekövetkezett terhesség vagy a vérfertőzés nem. Azoknak az orvosoknak, akik a terhesség 15. hete után végeznek abortuszt, részletes jelentésben kell indokolniuk a művi terhességmegszakítás elvégzésének okát. Ha törvényszegőnek bizonyulnak, veszélybe kerül az orvosi engedélyük. A Jackson Women’s Health Organization nevet viselő abortuszklinika – az úgynevezett Rózsaszín Ház – az egyetlen olyan klinika Mississippi államban, ahol a terhesség 16. hetéig végeznek abortuszt. Nincs orvosi vagy tudományos ok, amiért úgy gondolnák, változtatniuk kellene az eddigi gyakorlaton.

Téved, aki azt hiszi, hogy a terhességmegszakításra vonatkozó tiltások, vagy a Roe kontra Wade-ügy félremagyarázása véget vet az abortusznak. A gyakorlat egyáltalán nem ezt mutatja. Az ötvenes években több mint 1,2 millió abortuszt végeztek nem biztonságos körülmények között. A Guttmacher Intézet szerint 2000 és 2008 között annak ellenére csökkent az abortuszok száma, hogy legálissá tették annak elvégzését. Fontos azonban megnézni a pontos adatokat. A szegénységben élő nők által végeztetett abortuszok száma 18 százalékkal nőtt, ezzel szemben a jó anyagi körülmények között élő nők abortuszainak száma 24 százalékkal csökkent. Ez azt jelenti, hogy a szegényebb nők sok esetben akaratuk ellenére esnek teherbe. Tízből hét terhességmegszakítást végeztetett nő keresett évi 22 000 dollárnál is kevesebbet. 2004-ben a megkérdezett nők háromnegyede azt mondta, azért szakíttatták meg terhességüket, mert nem tudták volna vállalni a gyermekneveléssel járó anyagi terheket. Arra vonatkozóan egyáltalán nem készültek tanulmányok, hogy az esetleges társadalmi-gazdasági fellendülés csökkentené-e az abortuszok számát.

A könyv írásakor megkérdeztem néhány életvédő, magzatvédő aktivistát. Nem voltak vallási fanatikusok. Hétköznapi férfiak és nők, akiknek élveztem a társaságát, és akikről tudtam, hogy saját meggyőződésüket mondják. Elborzasztotta őket az erőszak, amellyel abortusz címén megsemmisítenek egy életet. Azt mondták, egyáltalán nem volt céljuk megakadályozni a nők önrendelkezési szabadságát, vagy megmondani bárkinek, hogy mit csináljon a testével. Csak azt szerették volna, hogy az abortusz mellett döntő nők ráébredjenek, az élet érték, döntésükkel kárt okoznak egy ártatlan lénynek.

Megkérdeztem 151 nőt, aki a terhességmegszakítást választotta. Közülük egyetlenegy volt, aki megbánta a döntését. Legtöbbjüknek mindennap eszébe jut az abortusz. Amikor megkérdeztem, ők mit üzennének az életvédőknek, a lehető legőszintébben válaszoltak. Mindannyian azt mondták: nem rossz ember, aki efféle döntésre kényszerül. Ahogy egyikük fogalmazott: Nincs szükségem arra, hogy az emberek megbélyegezzenek a döntésem miatt. Fáj ez nekem anélkül is.

Találkoztam a Rózsaszín Ház személyzetével. Volt szerencsém látni, ahogy dr. Willie Parker abortuszt végez a Nyugat-Alabamai Központban, Tuscaloosában. (Igen, a képzeletbeli dr. Ward nagyon hasonlít Willie-re.) Dr. Parker az egyik legelszántabb orvos, akivel valaha találkoztam, emellett hívő keresztény. Meggyőződésből döntött az abortusz elvégzése mellett. Számára a könyörület azt jelenti, hogy nem ítélkezik, hanem segíti azokat, akik hozzá fordulnak. Dr. Parker vezette be az általa csak verbális nyugtatónak nevezett módszert, amely az eljárás során alkalmazott megnyugtató kommunikáció. Nem az a cél, hogy bagatellizálja a történteket, inkább megpróbálja helyre tenni a páciens testében és lelkében azt, amit lehet. A doktor úr véleménye szerint nem szabad, hogy az abortuszon átesett nő életét örökre a rajta végzett műtét határozza meg. Nagyon ajánlom a Life’s Work: A Moral Argument for Choice című könyvet, amelyből igen sokat megtudhatnak a doktor úr életútjáról.

Birminghamben három páciens nagylelkűségének köszönhetően végigkísérhettem egy öthetes, egy nyolchetes, valamint egy tizenöt hetes terhesség megszakítását. Az első két terhesség esetében az eljárás nem tartott öt percél tovább. Láttam az embriókat, amelyek egyáltalán nem hasonlítottak egy halott babára. A tizenöt hetes terhesség megszakítása egy kicsit bonyolultabbnak bizonyult, körülbelül tíz percig tartott. A véres szövetdarabok között felismerhető volt néhány apró emberi szerv.

Dr. Parker szeret tisztán látni a munkája során. Tudja, hogy a magzat is egy élet, mégsem tekinti emberi lénynek. Ő inkább az erkölcsi felelősség szemszögéből közelít. Amíg a magzatvédők a magzat életének védelméért küzdenek, ki védi az anyák jogait?

A nőnek, aki a terhesség tizenötödik hetében végeztetett abortuszt, már volt három, négyévesnél fiatalabb gyermeke. Anyagi okokból nem tudta vállalni a negyediket. Nem akarta, hogy a már megszületett három gyermeke hiányt szenvedjen a negyedik érkezése miatt. Vajon a döntése gonosz, vagy felelősen gondolkodó anyát feltételez?

Nekem személy szerint nem volt abortuszom. Ám mindig úgy gondoltam, hogy mindenkit megillet a döntés joga. Aztán terhes lettem a harmadik gyermekemmel, és a hetedik héten elkezdtem vérezni. Szörnyű volt a gondolat, hogy elveszíthetem a gyermekemet, mert már akkor kisbabaként láttam magam előtt. Ha viszont másodéves egyetemista lettem volna, jó eséllyel az abortusz mellett döntök. Amilyen élesen elkülönítjük az életvédőket és az önrendelkezés-pártiakat, olyan fontos lenne minden egyes női sorsot és élethelyzetet külön vizsgálni.

A törvények vagy feketék, vagy fehérek. A női sorsok viszont ezerfélék.

Megoldhatjuk az abortuszvitát törvénykezés nélkül? Talán kezdjük azzal az alapfeltevéssel, hogy senki nem jószántából végeztet abortuszt. Az a legutolsó lépés. Ha azt feltételezzük, hogy az életpártiak tábora csökkenteni akarja az abortuszok számát, vagy be akarja tiltatni az eljárást, az önrendelkezés-pártiak pedig amellett érvelnek, hogy az anyának joga van dönteni a saját élete és a teste felől, talán a terhességet megelőző időszakot kellene vizsgálnunk: kezdve a fogamzásgátlástól. 2015-ben ezer szülő nőből 57 volt tinédzserkorú az Egyesült Államokban. Kanadában ez a szám 28. Franciaországban 25. Svájcban 8. A különbség oka, hogy az utóbb leírt országokban előítéletek nélkül támogatják a fogamzásgátlást. Az Egyesült Államokban viszont a családalapítást szorgalmazzák, holott az abortuszok számának csökkentését elsősorban a fogamzásgátlók használatával lehetne segíteni.

Ha a legtöbben anyagi okok miatt döntenek az abortusz mellett, érdemes lenne a fogamzásgátlás kérdését is átgondolni. Ha az életpártiak több adó fizetésével vagy önkéntes örökbefogadással csökkenthetnék az abortuszok számát, vajon megtennék? Ha az önrendelkezés-pártiak úgy gondolják, hogy a nőknek külső nyomás nélkül kellene döntést hozniuk, vajon feláldoznák-e saját jövedelmük egy részét, hogy a rossz anyagi helyzetben lévő nők megtarthassák a babát, amennyiben csak és kizárólag anyagi okok miatt szakíttatnák meg terhességüket?

Ennek kapcsán felmerül a kérdés: mi lenne, ha több anyagi támogatást kapnának a várandósok. A minimálbér emelése anyagi biztonságot jelentene az anyák számára, így lehetőségük lenne felnevelni a gyermeket. Ha az állam támogatná, hogy a gyermekek napközben megfelelő ellátását kaphassanak, az anyáknak kevésbé kellene félniük, hogy elveszítik munkahelyüket. Támogatott egészségügyi ellátás mellett az anyák nemcsak a szülést, hanem a gyermekkel kapcsolatos további egészségügyi kiadásokat is könnyebben vállalnák.

Számos olyan terület van még, amelyek segítségével csökkenthető lenne a terhességmegszakítások száma. A várandós anyát elbocsátó munkáltatót például büntetni kellene. Ingyenesen biztosított terhesgondozással ösztönözni lehetne a várandósokat, hogy kihordják gyermeküket, az ellátás költségét pedig az örökbe fogadó szülők állnák.

Őszintén szólva nem hiszem, hogy valaha is megegyezés születik a témában. Túl nagy a tét, és mindkét oldal képviselői keményen ragaszkodnak az álláspontjukhoz. Szent meggyőződésem viszont, hogy le kellene ülni beszélni, és ami ennél is fontosabb: meg kellene hallgatnunk a másikat. Valószínű, hogy nem tudunk majd teljes mértékben egyetérteni, de ettől még tisztelhetjük a másik nézőpontját, és találhatunk az érvelésében igazságot. Ha egymás becsmérlése helyett nyíltan és őszintén beszélgetnénk, talán nem az ellenséget, hanem a tökéletlen földi halandót látnánk a másikban. Elvégre mindannyian jót akarunk, csak mindenki a maga módján.

Jodi Picoult, 2018. március

Köszönetnyilvánítás

Számos egészségügyi dolgozó, szakértő és orvos osztotta meg velem tudását, a tapasztalatait a nők reproduktív egészségével kapcsolatban: Linda Gribesch, Jolie Johnston, Liz Janiak, Souci Rollins, Susan Yannow, Rebecca Thompson, valamint Margot Cullen szakorvos. David Toub szakorvosnak ezúton is külön köszönet, amiért hajlandó volt velem szombat éjjel, nadrágvasalás közben Skype-on értekezni egy életbe vágóan fontos kérdésről.

Köszönöm Paul és Erin Mangherának, hogy megmutatták az érem másik oldalát.

Köszönet Maureen McBrien-Benjaminnak és Jennifer Sargentnek a jogi segítségnyújtást.

Köszönöm John Grasselnek és Frank Morannek, hogy elmagyarázták, mi pontosan a túsztárgyaló szerepe.

Köszönöm Shannon Whyte nővérnek, valamint Sam Provenza és Josh Mancini szakorvosoknak, hogy megmutatták, miként használjam az érszorítót, és hogyan kössek be katétert, ha netán szakmát szeretnék váltani.

Köszönöm az őszinte és felemelő beszélgetést Samantha van Leernek, Kyle Tramonte-nek, Abigail Bairdnek, Frankie Ramosnak, Chelsea Boydnak, Steve Alspachnak, Ellen Sandsnek és Barb Kline-Schodernek. Hálás vagyok, hogy bepillantást engedtek az életükbe.

Köszönöm Laura Grossnak, Jane Picoultnak és Elyssa Samselnek, hogy elolvasták a vázlatot és a módosításokat.

Köszönöm Nic Stone-nak az ellenőrzést és a javaslatokat, nem utolsósorban pedig azt, hogy még az írói szakma nehézségeivel kapcsolatos zsörtölődéseimet is hajlandó volt végigolvasni.

Köszönettel tartozom a szakma kiválóságainak: Gina Centrellónak, Kara Welshnek, Kim Hoveynak, Debbie Aroffnak, Sanyu Dillonnak, Rachel Kindnak, Denise Croninnak, Scott Shannonnak, Matthew Schwartznak, Erin Kane-nek, Theresa Zorónak, Paolo Pepének, Christine Mykityshynnek, Stephanie Reddawaynek, Susan Corcorannak, valamint Jennifer Hersheynek. Ha nem álltatok volna mellettem, biztosan feladom.

Köszönet a Tuscaloosában található Nyugat-alabamai Központ és a Mississippiben található Jackson Women’s Health Organization Klinika dolgozóinak: Gloria Graynek, a mindig kedves és mosolygós Diane Dervisnek, „Miss Bettynek”, Tarának, Alesiának, Mamie-nak, Renatah-nak, Franciának, Tinának, Chadnek, Alfredának és Jessicának.

Hatalmas köszönet Willie Parker főorvosnak, aki tanít, inspirál, és mindig segít a rászorulóknak. Megtisztel, hogy a barátja lehetek, és örülök, hogy a nők ilyen nagyszerű orvost tudhatnak maguk mellett.

Hálás vagyok annak a 151 nőnek, akik meséltek nekem az abortuszukról: Joan Mogul Garritynek, Jolene Starknak, E. Johnsonnak, „M”-nek, Christine Benjaminnak, Megan Tilley-nek, Susannek (Egyesült Királyság), Laura Kelley-nek, Sarah S.-nek, Leanne Garifalesnek, Denának, Natasha Sinelnek, Emmának, Jennifer Felixnek, JLR-nek, Roberta Wasmernek, Ninának, Eileennek, Nancy Emersonnak, Laura Rooneynak, Heather C.-nek, Jennifer Klemmetsonnak, Alie-nek, Amanda Clarknak, Heidinek, Lorraine Dudleynak, Brooke-nak, Shirley Vastának, Lisa Larsonnak, Cynthia Brooksnak, Melissa M.-nek, Torinak, Kara Clarknak, Sonia Sharmának, Andrea Lutznak, Claire-nek, Alison M.-nek, Rae S.-nek, Megannek, Melissa Standernek, és azoknak is, akik nem akarták, hogy a nevük megjelenjen. Remélem, még sok hasonló történet lát napvilágot, és egyre kevesebb nő kéri majd a neve elhallgatását.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Tel.: 1-235-5030

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

Felelős kiadó: Szabó Tibor Benjámin

Felelős szerkesztő: Kal Pintér Mihály

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Laura Klynstra

Borítóképek: Shutterstock

Elektronikus könyv: Bíró Botond

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Megjelent 2018-ban, Budapesten.

ISBN 978-963-293-862-2

© Minden jog fenntartva!

Felhasznált betűtípus:

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

Címlap

Impresszum

Ajánlás

Mottó

Életszikra

Délután öt

Délután négy

Délután három

Délután kettő

Délután egy

Dél

Délelőtt 11

Reggel tíz

Reggel kilenc

Reggel nyolc

Epilógus – Este hat

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Kolofon