Rónaszegi Miklós

INDIÁN HERCEGNŐ

HÁROM REGÉNY

AZ INDIÁN HERCEGNŐ (1966)
INDIÁN HALÁL (1968)
AZ INDIÁN KIRÁLYFI (1970)

AZ INDIÁN HERCEGNŐ

EGY MEGLEPŐ FELFEDEZÉS

– Betűzöm; hogy könnyebben megértse.

A múzeum ősz hajú őre jó angol szokás szerint gyorsan kibetűzte a nevét. Úgy sem értettem, megmondtam hát a magam nevét, s most őrajta volt az udvarias mosolygás sora. Hamar összebarátkoztunk.

Tavaly esett ez a találkozás, amikor jó sorsom Angliába vezetett, ahol a híres-neves John Smith kapitánynak életét akartam tanulmányozni.

Smith kapitányról tudni való, hogy az első amerikai angol gyarmat megalapítója volt. Az első kormányzótanács tagjaként erős kézzel próbált rendet teremteni az aranyra éhes kalandorok között. Később egymaga kormányozta a telepet, és neki köszönhető, hogy az jó három esztendeig valóban fennállt. John Smith kalandjairól, viszontagságairól, nemkülönben lovagiasságáról már életében sok mendemonda járta.

Töméntelen könyvtárat végigbogarásztam, sok-sok régi könyvet végigolvastam, de még mindig akadt kutatnivalóm.

Megjegyzem, véletlenül csöppentem abba a dél-angliai városkába. Lekéstem a vonatot, majd az autóbuszt, sőt a motoros hajócskát is. Nem volt más választásom, mint hogy a csöndes kikötőben ténferegjek. Régen halászfalu volt ez a helység, ódon házacskái a régi időkre emlékeztetnek. Így fedeztem fel a móló közelében a múzeumot. Amolyan műkedvelő múzeum volt ez, szeszélyesen összehordott tengeri csigákkal, vitorlás, motoros hajók gyöngécskén festett képeivel, régi kosztümökbe öltöztetett bábukkal, ódon fegyverekkel, kardokkal, hajósok kacatjaival teletömve. Úgy tűnt nekem, a múzeum őre volt itt az igazgató meg a gyűjtő is egy személyben, mert nagy hozzáértéssel beszélt John Smithről, ismerte valamennyi forrásmunkámat, és amikor megtudta, hogy magyar vagyok, lelkesen felkiáltott: – John Smith Magyarországban is járt! Remélem, tudja!

Tudtam, persze hogy tudtam. De szerényen megjegyeztem, hogy regényem szempontjából ez nem is érdekes. Smith életének főműve: Jamestown. A kolónia első hónapjai érdekelnek tehát. A nehézségek. És a fordulat.

– Akkor hát valójában az indián hercegnőről akar írni? - kérdezte vendéglátóm.

– Ha ugyan hihetem, amit róla olvastam. Egy gyarmat léte nagy dolog. S nagy tettek nagy embereket kívánnak.

– Néha sok múlik a legkisebben is.

– Az indián hercegnő…

– Sok múlott rajta. És még valakin.

Ittunk a teából. Egyszerre csak felpattant az öregúr, és a vállamra tette a kezét.

– Ön rokonszenves nekem – mondta. – Mutatok hát valamit, bizonyára értékelni fogja. Nagy ritkaság, a British Museum is szívesen megvenné tőlem. Hm. Megmutatom, de ígérje meg, nem árulja el soha, hol látta. A nevemet megírhatja, de a város nevét soha.

„Hiszen ha értettem volna az ön nevét…” – mormogtam magam elé, és várakozóan néztem rá.

A terem végébe sietett, ahol nagy, sötétkék páncélszekrény állt. Kinyitotta, és kivett belőle egy régimódi ládikát, olyan volt, mint egy hajóláda. Az egész akkora volt csak, hogy kézben könnyen vihette az ember. Letette elém az asztalra, felnyitotta, és egy vitorlavászon csomagot vett ki belőle. Kibontotta a zsineget, és akkor előtűnt a nagy kincs: szürke mappa, benne fűzetlenül egymásra rakva szakadt szélű, sárga papiroslapok.

– Erről senki sem tud – mondta, és az izgalomtól elcsuklott a hangja. – Megírták már John Smith életrajzát, Jamestown történétét sokan, de erről még senki sem tud. Őnnek azonban megmutatom. Elolvashatja. Aztán írja meg Jamestown regényét a kedve szerint.

Ránéztem a mappára, és örömömben felkiáltottam. Hát ez az, ami még hiányzott: egy új, eddig még nem ismert emléke annak a régi világnak!

Pergamenekhez, töredező okmányokhoz szokott ujjaimmal gyöngéden felnyitottam a szürke mappát, és tüstént olvasni kezdtem az első oldalt:

__________

TOM SAVAGE
úrnak álmodozásai, utazásai és viselt dolgai a messzi Virginiában, úgy, ahogy azt mások okulására sokszor elbeszélte, és jó szokás szerint le is írta,
de nem akarván versenyre kelni a derék
JOHN SMITH KAPITÁNY
úrnak hírnevével, és nem akarván megbántani sok nagy becsületű nemes lovagot, soha ki nem nyomatta…
__________

ELSŐ FEJEZET

amelyben önmagáról, álmodozásairól és balsorsáról beszél, továbbá elmondja, milyen váratlan nagy szerencse érte

Tom Savage a nevem.

Utoljára mesélem ezt a történetet..

Nem szeretném, ha bolondnak vagy hazugnak tartanátok, amiért mást is mondok majd, mint ami írva van az én hajdani gazdámnak, John Smith kapitánynak Virginiáról szóló könyveiben. Manapság sokféle leírás lát napvilágot Virginiáról, de hát nekem azokhoz semmi közöm. Marakodjanak csak, akiknek érdeke bizonygatni, kinek és miben volt igaza odaát, az óceánon túl – én csak azt mondom majd, ami velem megtörtént, meg amit láttam és hallottam. Nem szépítek, és nem is rútítok semmin.

Ha kedvetek tartja, hallgassátok meg az én történetemet.

1606-ban szokatlanul enyhe tél volt. London felett sűrű, sötét felhők álltak, de sem hó, sem eső nem esett belőlük. Ellenben egész nap valami szokatlanul enyhe, tavasszagú szél fújt, mitől kipirultak az arcok, felcsillantak a szemek, és a magamfajta kis legénykének folyton-folyvást nevethetnékje támadt.

Tizenkét esztendős voltam. Semmi ember. Nyársforgató Sir Thomas Smith konyháján.

Tudjátok jól, kicsoda Sir Thomas Smith. London és talán egész Anglia leggazdagabb embere. Minisztereket, kancellárokat, főpapokat megelőzve a király után az első ember.

S tudjátok jól, miféle mesterség a nyársforgató mestersége! A hóhér után is a legutolsó ember az, aki, a konyhákon a nyársat forgatja. Semmirekellő bambák, tehetetlen hülyék forgatják a nyársat a világ minden konyháján. S aki éppen nem az volna, hát azzá teszi ez az ostoba és értelmetlen munka.

Hogyan lettem nyársforgatóvá? Nem emlékszem. Apátlan-anyátlan gyerek voltam, akit a konyhai szolgálat legalább az éhezéstől megmentett. De csak az éhezéstől mentett meg, mert máskülönben volt részem a nyomorúságból elegendő. Nyáron főttem, télen fáztam, és az ütlegekből is kijutott, mivelhogy minden idők óta a konyhai cselédség durva tréfáinak egyetlen céltáblája a nyársforgató.

Valami okból a szakács is haragudott rám, s ha a többiek csak mulatságból ütöttek nyakon, ő dühében pofozott, és még ma is sokszor visszatér álmaimban hatalmas, kövér alakja és kidülledt, iszonyatos szeme.

Féltem a szakácstól, és féltem ott mindenkitől. Talán az is volt a hibám, hogy életrevaló gyerek voltam, nem pedig féleszű. Olykor sikerült megszöknöm, csakhogy ritka alkalom volt az ilyen, mert az efféle nagy uraság, mint Sir Thomas Smith, nagy házat visz, és sok vendéget fogad, tehát hajnaltól napestig buzog az élet a konyháján.

Nem volt hát nekem más menedékem, mint az ábrándozás.

Ültem a tűz előtt, forgattam a nyársat, és közben elábrándoztam mindenféléről.

Hej, voltam én akkor minden! Győztes hadvezér, aki roppant várakat rombol, bátor kalózkapitány, aki egyremásra süllyeszti a kincses spanyol gályákat; voltam aranycsináló alkimista és udvaronc költő, voltam színész a szép szavú Shakespeare mester színházában, és voltam persze király is, itt Angliában vagy bárhol másutt, ahol szép korona jár a királysággal.

Legtöbbször azonban egyszerűen szerencsés flótás voltam, aki a világban vándorolván, hatalmas kincset talál egy ősi tölgy alatt. Ezt szerettem a legjobban. Százszor is elképzeltem magamat, amint tavaszi napsütésben zöldellő réten kóborlók és fáradtan megpihenek egy hatalmas, lombos fa alatt. És annyiszor elképzeltem ezt a rétet, annyiszor a tájat, hogy bizony akár csukott szemmel is odataláltam volna, ha tudom, merre kell elindulni.

De hát nem tudtam persze, azért tovább forgattam a nyársra tűzött csirkéket, és visszamerültem az álmodozások édes vizeibe. Ismét láttam magamat, ahogy letelepszem a fa alá, és fejemet már-már nekihajtanám, amikor észreveszek néhány furcsa jelet a repedezett kérgen. Nézem-nézem a jelet, bizony nem mond az semmit, de hát tudom én azt, hogyne tudnám, hogy valami kincsre utal. Fogom magam, ásót ragadok, és mire leszáll a nap, kifordítok a gyökerek közül egy nehéz, vaspántos ládát. Hej, de nehéz az a láda, meg korhadt is. Még a Rózsák harca idején rejtették el óvatos kezek. Nosza, nekiesem, és miközben a szemem is kidülled az erőlködésben, fölfeszítem végre, és akkor már két kézzel turkálhatok a töméntelen drágaságban. Hanem hogy mit kezdenék a kinccsel, nem tudtam meg soha. Hiszen addigra mindig fekiasztott álmodozásomból egy-egy kiadós pofon…

Mégis szerettem álmodozni. Az volt nekem egyetlen menedékem. Valami nagy csodára vártam folytonosan.

Azon a furcsa, langyos decemberi napon aztán az is megtörtént.

Már napok óta nagy izgalom, sürgés-forgás volt a konyhán. Híre jött, hogy nemesurunk, Sir Thomas Smith nagy vacsorát ad. Hamarosan az is kiderült, hogy nem egyszerű vacsora készül, hanem búcsúvacsora, amelyet a Királyi Virginia Társaság Londoni Tanácsa rendez a tengerentúlra induló expedíciója számára.

Emlékszem jól, kora hajnalban megrakott szekereken, minden lábasával, fazekával és kanalával együtt, kivonult a konyha a deptfordi kikötőbe.

Miért éppen oda? Mert amióta háromesztendős föld körüli útjáról hazatért Francis Drake kapitány, hajója, az Aranyszarvas el nem mozdult a deptfordi kikötő rakpartjától: ereklyehajó lett, s azóta az Aranyszarvason, tartja búcsúvacsoráját minden nagy útra készülő angol expedíció.

Tudja ezt minden gyerek, tudtam én is. És minden vár gyám az volt, hogy közelebbről is megcsodáljam az Aranyszarvast, amelyet természetesen. éjjel-nappal őrség vigyáz. Gondoltam, most itt az alkalom, és talán még fel is léphetek azokra a deszkákra, amelyek annyi híres csatát, annyi érdekes világot láttak.

- Hé, fiú! Gyerünk, gyerünk!

- Hej, Tom, mi lesz már?!

- Tűzhöz, gyerek! Hol az istennyilában vagy?!

Egy-egy gyors pofon még e szavakhoz, és az Aranyszarvas megcsodálásából nem lett semmi. Duzzogva kuporodtam a tűzhely mellé, és mivel nem sokat értettem a körülöttem való világból, addig-addig hallgattam a tengerentúli Eldorádótól szóló históriákat, az expedícióban részt vevő lovagok viselt dolgait és az emberevő vad bennszülöttek töméntelen kincseinek előszámlálását, hogy megint hatalmába kerített az álmodozások méla szomorúsága.

– Átkozott lustája!

Mire felocsúdtam volna, fél tucat ütleg zuhogott hátamra, fejemre. Csak úgy mennydörgött a szakács hangja:

– Már szaglik, már füstöl ez a finom csirke, de ez az átkozott… Ó, te szemét, széttaposlak! Megöllek! Nem veszi észre, nem figyel oda… Nesze, nesze, nesze!

Hatalmas, erős keze volt a szakácsnak, az ütései alatt csak úgy szédelegtem. A fejem tehetetlenül ide-oda billent, és miközben a konyhai cselédség szótlanul és ijedten nézte kínszenvedésem, kemény öklével az arcomba vágott, hogy hanyatt estem, és egy pillanatra talán az eszméletemet is elvesztettem.

A szidalmaknak és az ütéseknek ekkor sem szakadt vége. A durva ember estemben belém rúgott, majd fél kézzel felrántott a földről, és kilökött az ajtón. Őt lépcsőn gurultam lefelé. Még hallottam a saját fejem koppanását a rakpart macskakövein.

Aztán végképp elsötétedett előttem minden.

Nem tudom, meddig feküdtem ott. Gondolom, sokan el-mentek mellettem, de senkinek sem jutott eszébe, hogy lehajoljon hozzám, és letörölje véres arcomat.

Kürtök szavára nyitottam fel a szememet. Feltápászkodtam. Minden tagom fájt. Szédültem. A falnak támaszkodva, a téglákba kapaszkodva vánszorogtam el az épület sárkáig.

Ott csodálatos látvány tárult a szemem elé.

A rakparton fáklyás szolgák sorfala állt. A sorfal a kikötő bejáratánál kezdődött, és a vízen sötéten, magányosan magasodó ereklyehajóig vezetett.

A rakpart kőbikáihoz kötve, kecsesen és méltóságteljesen pihent a vízen az Aranyszarvas. Feketébe öltözött, magányos matrónához hasonlított, aki ifjúságának édea emlékein mereng.

Káprázó szemmel néztem a szolgákat. Kezükben fénylett a fáklya. Még világos volt az ég, s a félhomályos szürkületben, mint parányi csillagok, hunyorogtak, ugráltak a piciny lángok.

Néztem a fáklyák füzérét, és egyszerre csak reszkető félelem és iszonyú szomjúság tört rám. Mintha eszemet vesztettem volna, rohanni kezdtem.

– Jaj, anyám; anyám!… – kiabáltam kétségbeesetten, pedig hát nem is ismertem én az anyámat.

Nincs énrám szükség sehol, semmirekellő, utolsó ember vagyok én… – gondoltam. Ha a szakács itt megtalál, bizony kettévág a hússzelő bárddal.

– Fogd be a szád, kölyök! – sziszegett rám a kapuőr. Éppen akkor érkezett három díszes ruhájú lovag, azok előtt meghajolt a fáklyás sorfal, és úgy maradt mindaddig, míg fel nem értek az Aranyszarvasra.

Visszanéztem. A szép ereklyehajó sötét volt. Az erős szél miatt nem mertek világot gyújtani a fedélzetén.

– Lódulj! Mire vársz?!

Egy kéz megfogott, és kilökött a kapun. Nagyon megijedtem, s megint csak rohanni akartam. Neki a világnak!

– Hé, gyerek… fellököd a lovamat!

Zengő, erős hang kiáltott rám. És hozzá jó nevetés csattant.

Ahogy felnéztem, két lovast pillantottam meg.

Büszke tartású, vállas férfi volt az egyik. Állat dús körszakáll fedte, és ez idősebbnek mutatta valóságos koránál. Hatalmas mellkasán gyönyörű ezüstpáncél csillogott, sisakjának forgós tollat vidáman lobogtatta a szél.

Huszonnégy-huszonhat éves lehetett, a társa pedig, aki jóval szerényebb öltözéket viselt, talán húsz. Egészen fiatal ember volt, szakállt sem hordott, hát első pillanatban úgy tűnt, talán fia lehetne a mellvértesnek.

– Fogd a kantárt, fiú – szólt rám a fiatalabbik, és egy megkezdett beszélgetést folytatva mondta: – … csakhogy nem egyszeri kaland ez! Sok baj lesz az állandó teleppel.

– Ne legyen John Smith a nevem, ha sikerre nem visszük! – harsogta a mell vértes, azzal leugrott a lováról… és majdhogy fel nem bukott bennem, mert én a neve hallatára hangos kiáltással térdre vetettem magamat.

– Ó, nagyuram, ó, nemes lovag, kegyelem, kegyelem! És fuldokoltam a könnyeimtől.

Azok meg csak néztek rám. Értetlenül és bosszankodva.

– Mi bajod, te gyerek?

– Kegyelem, uram, kegyelem! Csak egy szót szóljon, csak egy szót tiszteletre méltó apjaurának… a szakács megöl, ha megtalál! Szökött cselédnek kötél a sorsa… jaj, tudom én… a kegyelmed apjaura… hatalmas, gazdag úr! Jaj-, jajaj!

Mordult egyet John Smith. Lehajolt hozzám, és felemelt térdeplő helyzetemből.

– Miket beszélsz? Ejha, téged jól elláttak! És mi a neved?

– Tom Savage, szolgalatjára! Tom Savage. És elégettem egy hosszú nyárs csirkét – reszketett a hangom.

Hallgatott egy ideig, és vizsgálódva nézett. Nagy szeme volt, furcsán nézett vele, lágyan is, szigorúan is egyszerre.

– Hm… – dörmögte, és hátraszólt a társának: – Mit szólsz hozzá?

– Hagyd el, ne törődj vele! Nyársforgató. Az efféle mind eszelős… Egy darabig bőg, aztán, visszamegy, és csinálja a dolgát.

– Így megverni egy gyereket. Mégiscsak istentelenség! – És beletúrt a hajamba.

Sokáig vizsgálgatta arcomat. Én meg, noha szepegtem még, és reszketettaz ajkam, álltam a tekintetét. Marcona ábrázata volt John Smith kapitánynak, isten legyen irgalmas ahhoz, akire ő megharagszik. A szeme azonban mégis simogatott, és ha még féltem is, hát valahogy még mindig jobban féltem a szakácstól.

– Mit szólnál hozzá? – fordult hirtelen a társához, amikor egy szolga elvezette a lovakat.

Az felnevetett, de úgy, hogy a hasát fogta nevettében.

– Még ilyet! Hiszen azt sem tudod, kicsoda-micsoda ez a kölyök!

– Éppen ekkora legénykére volna szükségem. Értetlenül néztem rájuk.

– Rendes ruhája sincs. Aztán meg ki tudja… Szinte eszelősen kezdtem hadarni ismét:

– Nem csináltam semmi mást! Semmi mást… csak azt az egy nyársra való csirkét… Ha kegyelmes apjaurának…

– Apámuramnak?! Hahaha!

A mellvértes elengedte a karomat, lekapta sisakját, majd megint visszatette a fejére. Nevetett. Nevetett a másik fiatalember is. Én meg nem tudtam, mi nevetnivaló van azon, amit mondtam. Mert ha hosszadalmas volt is, ha zavaros volt is, mégis végig tudtam gondolni, hogy John Smith kapitány szól az apjaurának, hogy szólna a szakácsnak, ne bántson engem.

– Az apámuram, hahaha… kidobott téged?

– A szakács, uram, a szakács. Merthogy én csak egy kis senki vagyok, és a kegyelmed apjaurát, bevallom, még soha nem láttam.

– Azt elhiszem, fiú, hahaha! – nevetett John Smith kapitány. Aztán vállamra tette a kezét. – Kell-e szolgálat?

Ezekre a szavakra olyan bambán néztem rájuk, hogy az valóban nevetséges volt. Szólni nem tudtam, hanem csak bólintottam.

– Akkor hát mától fogva apródommá fogadlak, és csakis én parancsolok neked. Most pedig menj vissza a konyhára…

– Ne… jaj, ne! – kiáltottam.

– Menj, ha mondom! Csak bátor embereket tűrök meg magam mellett. – És összevonta szemöldökét. – Menj vissza és mondd meg: „Mától fogva John Smith kapitány apródja vagyok. Ha valaki bántani merészel, vele gyűlik meg a baja!”

Gyengéden meglódított, maga előtt betuszkolt a kapun. A fáklyás szolgák sorfala mélyen meghajolt előttünk. Előttem is bizony, hiszen ott voltam. Ők ketten pedig egymás vállát csapkodták széles jókedvükben, és úgy hahotáztak, hogy zengett tőle a deptfordi rakpart.

– Az apád… mit szól hozzá az apád?

Szegény hányódó lélek, én meg csak támolyogtam, és elmondani sem tudom, mit éreztem akkor. A testem még fájt, még maszatos arcom a vértől, de valami már világosan megérteti velem: minden álmodozásnál, minden csalóka képnél nagyobb szerencse ért. Ettől szinte szárnyakat kaptam. Feledtem a rúgásokat és az ütéseket, sírtam és nevettem is egyszerre, miközben egy újabb nógatás után nekiiramodtam a konyha felé.

Nevetve nyitottam be.

Most is látom a szakács arcát. Kövér, hatalmas alakja ott állt a tűzhely előtt. Vérben forogtak rettentő, dülledt szemei, duzzadt szájából kilátszottak rossz fogai, ahogy felordított:

– Mit állsz ott, az istenfádat! A tűz égessen meg, hol csavarogtál?! Dologra, átkozott kölyke… majd megtanítalak, mi a rend!

Felkapott egy jókora hagymát, és hozzám vágta, csakhogy én ügyesen elkaptam, és boldogan, hetykén feleltem:

– Tudja meg kegyelmed, hogy mától fogva Sir Thomas Smith fiának apródja vagyok! Aki bántani merészel, annak vele gyűlik még a baja!

Végig sem mondhattam, amikor vad röhögés csattant fel a konyhán. Kukták, cselédek, lábatlankodó szolgák és kocsisok mind a hasukat fogták nevettükben, és a következő pillanatban hajigálni kezdték hozzám, ami csak a kezük ügyébe került. Közben nyihogtak és kukorékoltak vad jókedvükben, s gúnyosan mutogattak rám.

Engem megzavart, a szakácsot felingerelte ez a vidámság. Felkapott egy súlyos réz merőkanalat, és nekem rontott.

– Most véged, pimasz kölyke!

– Jaj!

Menekülni akartam, de a síkos kövön megcsúsztam, és térdre estem. Hirtelen mindenki elhallgatott, és mozdulatlanná dermedt. A szakács dühös képe pedig egyszerre csak alázatossá torzult.

– Ó, John Rolfe uram… persze…

A fejem felett egy kard hegye nyúlott előre.

Hát így tudtam meg új gazdám társának nevét. John Rolfe utánam jött, és bizony jókor, hogy az utolsó pillanatban megmentse életemet. Ahogy később a fáklyások sorfala között a hajó felé siettünk, nem szégyellem, megragadtam a kezét, és megcsókoltam.

– Uram – mondtam –, köszönöm, hogy megvédelmezett. Ha kegyelmed jó barátja az én nemes gazdámnak, ígérem, hogy kegyelmedet éppoly hűséggel fogom szolgálni, mint őt.

– Jól van, te gyerek – nevetett John Rolfe. – Szolgáld te csak a kapitányt. Jobban, mint az apjaurát, hahaha!

Széles, korlátos palló vezetett a fedélzetre. Azon csendben átlépegettem.

– A mindenit, de sötét van! Hát csak maradj itt valahol. Mindjárt hozok rendes ruhát. Ha már a kapitánynak ily bolond ötlete támadt… Így szólt John Rolfe, és a gazdám után sietett, aki már eltűnt a fedélzeti lejáróban.

Egyedül maradtam, mégsem éreztem magányosságot. Lekuporodtam egy kötélcsomóra, összehúztam magamon rongyaimat, és türelmesen vártam. Feltámadt a hideg szél, és itt a fedélzeten erősebben fújt, mint odalent a rakparti házak között. Néztem a fáklyasort, amely a pallótól a bejáratig húzódott. Valahányszor új vendég érkezett, a fáklyások meghajoltak előtte. Szép látvány volt. Mintha a szél himbálná a lángocskák gyöngyfüzérét.

Fáztam. A sebeim újra fájni kezdtek. Elálmosodtam. A szívem azonban tele volt boldogsággal.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben semmit sem ért egy beszélgetésből, mégis nagy öröm éri. Megtudja, hogy mi is az az elveszett gyarmat, és rémült pofát vág, talán maga sem tudja, miért

– Tegye bolonddá az öregapját!

– Ha mondom, hogy senkit sem ismerek!

– Amott jön John Martin kapitány. Őt sem ismeri?

– Már találkoztunk.

– No lám! Mégis itt állunk a hidegben, és kegyelmed fertályórája csak faggat.

– Nincs is hideg, kedves Gabriel Archer kapitány. Suttogó hangokra riadtam. Ketten álltak előttem, és a hajó korlátjára támaszkodva beszélgettek.

Furcsán beszélgettek. Félszavakat mondtak, a mondatok felét jelentőségteljesen elharapták, olykor hosszasan hümmögettek, és a fáklyák idevetődő gyönge fényében lopva méregették egymást. De hát aligha láthattak többet egymás szeme csillogásánál és hasított ujjasaik fehér selyembélésénél. Jómagam sem láttam sokkal többet belőlük. Az a Gabriel Archer szikár, hajlott hátú alak volt, nem túl magas, míg a társa kerek fejű, kerek testű, gyors beszédű ember.

– Tudja, kedves barátom – magyarázta Archarnek –, az élet mindig tartogat meglepetéseket. Hosszabb utak előtt jobban szeretem így megismerni az embereket.

– Hm. Akkor hát Martin kapitányban megbízhat, ő is szereti így megismerni az útitársait.

– Vagyona van-e? És adóssága?

– Hkm… Ő még a jóemlékezetű Francis Drake admirálissal együtt hajózott.

– Akkor hát befolyásos ember.

– Majd alkalomadtán szólok neki kegyelmedről, kedves John Ratcliffe.

– Megtisztel. Igazán nem is tudom…

– Lesz alkalma rá, hogy meghálálja.

Ismét elhallgattak, mert nagy zajjal többen érkeztek a hajóra. Egyesek hangosan szitkozódtak, mert a fáklyák világa után túlságosan sötétnek találták a hajó fedélzetét. Ők ketten fejüket vakargatták, és fázósan topogtak.

– Menjünk le, Mr. Ratcliffe. Rám fér egy pohár bor.

– Ne még! Fontos dolgot szeretnék mondani… Azaz kik is jöttek az imént?

– Ej, mintha nem ismerné őket! Az a nagyhangú Bartholomew Gosnold kapitány volt. Sir Thomasnak sógora. Többször járt már a tengerentúlon, és több felfedezés fűződik a nevéhez. Gazdag ember!

– Egyszóval ő biztos.

A hajó finoman hintázott a vízen. A szél elült, majd ismét feltámadt. Mozdulatlanul kuporogtam a kötélcsomón, és egyre azon fohászkodtam, nehogy éppen most kiáltson értem Smith kapitány. Ki tudja, mi baj származna abból, ha itt felfedeznének?!

– Azt mondta, biztos. Mi biztos?

– Hogy is mondjam? A mi barátságunk nem régi, tehát megkérdezhetem bátran: megbízhatom kegyelmedben?

Gabriel Archer kapitány felkapta a fejét.

– Szóval úgy értettem – folytatta Ratcliffe –, hogy Bartholomew Gosnold kapitány biztosan benne lesz a gyarmati kormánytanácsban.

– Erre kíváncsi? Hogy ki lesz benne? – nevetett Archer.

– Csendesebben! Jönnek.

Valóban, ismét hullámzani kezdett a fáklyasor odalent, ahogy a szolgák sorban meghajoltak.

– Vigyázzon!

– Mire vigyázzak? Mitől fél? Istenemre, úgy viselkedik, mintha nem is volna vízen járó ember!

– Pszt! Ügy érzem, valaki figyel.

Ezekre a szavakra akkorát dobbant a szívem, hogy azt hittem, meghallják. Ősszehúztam magamat, amennyire csak lehetett, s még a szememet is lehunytam, meg ne érezze merő tekintetemet a hátán,

– Nekem ebből elég! Lemegyek a hajóba. S engem hiába kérdez, ki kicsoda és miféle ember. Bánja a fene! Kegyelmed se mai gyerek. Ráadásul saját hajójával vesz részt ebben a marhaságban.

– Csak egy naszáddal. Húsztonnás naszád. Hitvány jószág – motyogta Ratcliffe.

Az új társaság fellépdelt a pallón, majd eltűnt a lejáróban, de Gabriel Archer mégsem ment velük.

– Ha már kimondtam, megmondom. Ez az expedíció hitvány cirkusz csupán.

– És a kincsekről szóló történetek?

– Igazak. Egész hegyek vannak odaát aranyból. Termésaranyból! Csakhogy nem nekünk kéne a fogunkat érte odahagyni! Haj, haj, huszonhat esztendeje! Nagyot fordult a világ azóta.

Mert éppen huszonhat esztendeje volt akkor, hogy a bátor emlékezetű Francis Drake admirális három évig tartó föld körüli útjáról hazavezérelte híres hajóját, az Aranyszarvast. Igen, igen, pontosan 1580-ban siklott a deptfordi kikötő rakpartjához a könnyű járású hajó.

Hihetetlenül kalandos út állt mögötte. Francis Drake admirális Plymouth kikötőjéből egész flottával indult útnak, hogy vállalva egy kockázatos utat a Magellán-szoroson keresztül, meglepetésszerűen rajtaüssön a spanyolok csendesóceánparti gyarmatain. A Magellán-szoros vad viharaiban sorra elvesztette a flotta minden hajóját. Mire megkerülte az amerikai szárazföldet, csak a vezérhajó, az Aranyszarvas maradt meg.

A kalandos csaták után pedig gondolt egyet Drake, és továbbhajózott nyugatra. Három esztendő alatt megkerülte a földet, és egyetlen hajójával olyan zsákmányt hozott haza, amilyet a világ még nem látott. Az Aranyszarvas méltó lett nevére. Mindenki, aki a flotta felállítására annak idején pénzt áldozott, 4100 százalék hasznot vágott zsebre.

– Látja, barátom – sziszegte Archer, miközben társa újabb kérdéseivel többször félbeszakította –, az volt az igazi… Drake, Frobisher, Hawkins meg a többiek azért harcoltak, hogy erőssé tegyék Angliát a tengereken. Ha angol zászló tűnt fel a láthatáron, a spanyol hajósok félelmükben önként megadták magukat. És ma? Hahaha! A spanyol ezüstflottákat hadi vitorlások falkája kíséri, az angolok pedig hol bizonytalan, koszos gyarmatokra pazarolják a pénzüket, hol meg hiába keresgélik északnyugaton az átjárást a Csendes-óceánba.

– Éppenséggel nincs igaza, kedves Archer kapitány! Vegyük csak Cristopher Newport kapitányt.

– Végre kegyelmed is ismer valakit!

– Ne gúnyolódjék! Szeretnék valami nagyon fontos dolgot mondani.

Elhallgatott.

– Mondhatom? – kérdezte nemsokára.

– Bánom is én! – felelte Archer ingerülten. – Úgy látszik, kegyelmed a fehér asztal mellett sokkal kellemesebb barát, mint itt.

– Ide hallgasson! Ha éppen tudni akarja, Christopher Newport lesz az admirális.

– Nevetséges! Ezzel akar lehengerelni? Newport kapitány éppen igen alkalmas volna arra, hogy a nagyszerű Drake örökébe lépjen. Eddig négy amerikai várost sarcolt meg, és húsz spanyol gályát süllyesztett el.

– Őfelségének két krokodilust és egy vaddisznót hozott a Nyugat-Indiákról.

John Ratcliffe olyan áhítattal mondta ezt, hogy szorult helyzetemben is majdnem elnevettem magamat. Igaz, sose láttam még sem krokodilust, sem vaddisznót, mégis nevetségesnek találtam, hogy Jakab királyunk többre tartsa e fenevadakat, mint a húsz spanyol gálya elsüllyesztését. Úgy látszott, Archer kapitány is ugyanezen a véleményen volt, mert meglepő leereszkedéssel hátba vágta társát.

– De nagy hólyag! Istenem, de nagy hólyag!

Ratcliffe nem sértődött meg, ehelyett engem ijesztgetett, mondván:

– A mindenségit, folyton az az érzésem, hogy figyelnek.

– Elmondja végre, mit akar?

– Christopher Newport kapitány nekem jó barátom.

– Ejha!

- Na ugye? Hát hallgasson meg végre türelmesen!

– Szívesen megtenném, de már késő. Nézze csak, kik jönnek ott!

A kikötő bejáratánál ismét felharsantak a kürtök. A fáklyasor egyszerre hajolt meg. Valaki hangosan beszélt, elhúzta a szavakat, mint aki szónokol, vagy köszönt valakit.

Most a hajó mélyéből halk kiáltást hallottam. Eddig is szűrődtek fel zajok. Vidám muzsika, vad nevetés, pohárkoccintgatás, sokféle beszéd zavaros hangjai.

Ez a kiáltás azonban engem hívott.

Mozdulatlanná dermedtem, de a hidegtől úgy reszkettem rongyaimban, hogy az bizony mozdulatlanságnak sehogy sem volt nevezhető. A nappali fura enyheség süvöltő hidegnek adta át a helyét, és én nagyon fáztam.

– Sir Thomas Smith érkezett meg – mondta Archer.

– Ó! – hebegte Ratcliffe.

Miért remegett alázatos szorongás Ratcliffe hangjában, nem tudom, ám ha rajtam a sor, én sem tudtam volna mást kinyögni. Sir Thomas Smith neve az akkori agyamban nem a Virginia Társasággal, hanem csakis a konyhával és sorsom hirtelen változásával volt kapcsolatban.

Még pár perc, és végleg eldől a sorsom. John Smith kapitány mindjárt apja elé áll, és azt mondja: „Atyám, volt kegyelmednek egy nyársforgató legénykéje. Adja nekem; apródommá teszem.”

Vajon mi lesz a felelet? – nyöszörögtem, reszkettem.

– Hallotta?

– Mit, kedves Ratcliffe kapitány?

– Valaki van itt a fedélzeten.

– Ne bolondozzék folyton! Gyorsan mondja el, mit akar, mert ha ideér Sir Thomas, feltétlenül lemegyek.

„Atyám, volt kegyelmednek egy nyársforgató legénykéje. Adja nekem, apródommá teszem.” Vajon mi lesz a felelet?

Eltakartam arcomat, és ujjaim közül figyeltem, hogyan közeledik Sir Thomas Smith, London és talán az egész világ leggazdagabb embere. Kövér, hatalmas alakját jól kivehettem, hiszen a fáklyás sorfal megbomlott körülötte, s utána nyomult a szolgák hada. Egész fényözönben vonult a hajó felé.

Sir Thomas nem ment, és nem lépkedett. Vonult. Vonulása mégsem katonás erőt, inkább valami puhány erőszakosságot mutatott.

Vajon mi lesz a felelet?

„Vidd…” – mondja majd egyszerűen?

„Még mit nem!” – feleli mogorván?

Eleredtek a könnyeim. A két leskelődő kapitánnyal már mit sem törődtem. Ráhajtottam fejemet a kötélcsomóra.

– Nos, Ratcliffe barátom? – Archer hangjában gúnyos sürgetés csengett.

– Lehet-e kegyelmedre számítani?

– Hasznom van-e belőle?

– Nagy a tét! Most már csak az a kérdés, kikre számíthatunk.

– Kikre?… Hm. Mondja meg végre, miben!

– Én már mondtam egy nevet. Cristopher Newport kapitányét.

– Én is mondtam. John Martinét. No meg a magamét.

Sir Thomas Smith ekkor ért fel az Aranyszarvas fedélzetére. Ő bezzeg nem szitkozódott, mert megvilágították előtte a lejáratot. Fény esett a két leskelődőre is, akik hangoskodó tisztelettel köszöntötték a lovagot, bizonygatván, hogy csakis őrá vártak.

A főárboc eltakart, sötétben maradtam. Ezért láthattam és hallhattam, amint Ratcliffe visszafogja Archert, és így szól hozzá:

– Mondja csak, az a John Smith, akivel odalent találkoztunk, rokona talán Sir Thomas Smithnek? A fia volna?

– A fia? – nevetett Gabriel Archer. – Sir Thomasnak nincs is fia! Sir Thomas Smith gazdag és hatalmas úr, az a John Smith pedig csak egy nagyszájú, buta paraszt.

Ha most azt hiszitek, hogy életem legmozgalmasabb napjának új meglepetésére egy világ omlott össze bennem - nagyon tévedtek. Ha azt hiszitek, hogy csalódottan és új félelmekkel telve bámultam magam elé – megint csak tévedtek.

Nem volt nálam boldogabb ember, amikor megtudtam, hogy John Smith kapitánynak semmi köze Sir Thomas Smithhez. Sőt megdühödtem, hogy nagyszájú, buta parasztnak nevezte az az ellenszenves, gunyoros Archer.

Mentem ám nagy bátran a hajó mélyébe.

A lépcső alján várt Smith kapitány. Egész öltözet ruhával várt.

– Siess! – mondta. – Azt akarom, hogy mögöttem állj a vacsoránál.

Magamra kapkodtam a ruhát. A cipő szorított egy kicsit, de nem törődtem vele. Amikor már felöltözve ott álltam előtte, vizes ruhát nyomott a kezembe, hogy törülném le véres és piszkos képemet.

– Kapitány uram – suttogtam közben –, nagy újságom van! Kihallgattam két embert a fedélzeten.

Mintha meg sem hallotta volna, ment az ebédlőterem felé. Én meg utána.

Hát ahogy beléptünk, szinte mellbe vágott a sűrű füst. Akkortájt jött divatba itt Angliában az indiánok csodatevő füve, a dohány. Emlékszem, olyan drága, különös valami volt, hogy nemcsak az árát kérték meg alaposan, hanem mindenféle mendemonda is járta felőle. Megtisztítja a vért, serkenti az agyat, és aki mélyet szippant belőle, az napokig nem kíván sem ételt, sem italt.

Mondogatták is a konyhán, hogy a szegények között kellene szétosztani a „herba nicotianát”: talán könnyebben bírnák az éhezést.

Annyi biztos, hogy azok a hosszú hajú, tollas kalapos, csipkébe-bársonyba-brokátba öltözött nemes lovagok, akik itt szítták, nem veszítették el tőle az étvágyukat.

Az Aranyszarvas hajdani ágyúfedélzetéről elhordták már mind a régi mozsarakat és csatakígyókat. Elhordták a lőszeres hordókat és a golyóbisokkal teli ládákat is. A gerendákat pedig bordóvörösre festették, és középre beállítottak egy óriási, sárkánylábas ebédlőasztalt.

Azon párolgóit és illatozott most a töméntelen pecsenye. Azon csillogott a sok kristálypohár. A drága damasztabroszra már ki-kilöttyent a nehéz vörös bor. Még meg sem érkezett Sir Thomas Smith, vendégei, a pipázó lovagok és nemesurak már alaposan belaktak a mindenféle finomságból.

– No, fiú – csapott a vállamra Smith kapitány –, tudod-e, hogy én ki vagyok?

– John Smith kapitány, az én gazdám. – És hozzátettem nagy büszkén: – Azóta tudom már azt is, hogy Sir Thomasnak nincs fia. Nagyon köszönöm mégis, amit értem tett, uram.

Akkorát nevetett, mintha részeg volna. Pedig nem volt részeg soha.

– Honnan tudod?

– Éppen az a két ember beszélte, kapitány uram, akik… Elakadtam. Féltem, hogy még utóbb kikottyantom, amit róla mondtak.

- Tudod-e, hova készül ez a sok derék nemesúr?

– Amerikába.

– De miért?

– Kincsekért. Meg valami gyarmat dolgában.

– Úgy ám! Megkeressük az elveszett gyarmatot. Úgy ám! Van, aki csak zsebkendőt veszít el, van, aki egy egész gyarmatot. Így mondom én is: az elveszett gyarmat. Pedig hát valójában nem veszett el, éppen csak nem sikerült megtartani.

Soha még ennél zavarosabb históriát! Ha meggondolom, akkor már egész London a virginiai varázslatról beszélt. Erdei manókról, rettentő boszorkányokról, emberevő indiánokról, mindenféle ördögi machinációról. Ha a virginiai gyarmat szóba került, mindenki rémülten forgatta a szemét.

Már huszonhat esztendővel ezelőtt, amikor még a bátor Drake portyázott a vizeken, felmerült valakiben gyarmatalapítás gondolata. Hiszen az angol hajósok – az angol kalózok, ha úgy tetszik – végigportyázták akkoriban Amerika partjait.

Ha Magellán délen megtalálta az utat a Csendes-óceánba, miért ne sikerülne északon is felfedezni egy ilyen átjárót?

Anglia azóta is az Északnyugati átjáró keresésének lázában ég.

Élt pedig a jóemlékezetű Erzsébet királynőnk udvarában egy tehetséges és bátor lovag. A nevét jól ismeritek. Sir Walter Raleigh. Az Észak-Amerikáról szóló első híradások után addig hízelgett a királynőnek, amíg engedélyt kapott egy amerikai telep alapítására.

Ily módon Raleigh már 1584-ben megkapta az engedélyt arra, hogy „felfedezzen és betelepítsen olyan elhagyott, barbár földeket, amelyeket még nem szállt meg keresztény herceg vagy keresztény nép”.

Ebben az engedélyben bizony benne reszket akkori félelmünk a pápista spanyoloktól. Nem csoda, hiszen akkoriban épült a spanyol kikötőkben Anglia megrohanására a híres Győzhetetlen Armada, amelyet – mint tudjuk – Francis Drake győzött le. No meg a vihar.

1584-ben Raleigh tehát kiküldte két hajósát, Philip Amadast és Arthur Barlow-t, akik gyarmatot ugyan még nem alapítottak, csupán két indiánt hoztak magukkal, no meg a felfedezett partszakasz – nevét.

Addig úgy tudtam, hogy Sir Walter Raleigh a „szűz” királynőnk iránti tiszteletből nevezte a felfedezett területet Virginiának.

Azon a búcsúvacsorán megtudtam az igazat. A part indián neve Vingandakoa, amit aztán Erzsébet királynő addig mondogatott, addig formálgatott, amíg ki nem sikeredett a száján saját maga dicsőségére ez a név: Virginia.

Annyi biztos, már a következő évben Sir Charles Grenville áthajózott az Újvilágba száz telepest, akik Sir Walter parancsa szerint egy bizonyos Ralp Lane vezetésével át is vészeltek ott egy telet. Hanem a tél, úgy látszik, nem volt ínyükre, mert kapva kaptak az alkalmon, amikor Sir Francis Drake egy portyaútján arra hajózott. Felkéredzkedtek a hajójára, és haza is jöttek rendben, ami még nem lett volna baj – csakhogy Sir Charles Grenville visszatért a telepre a Raleigh küldötte utánpótlással…

Visszatért, de a telepnek nyomát sem találta. Bizonyára vállat vont, és jó ideig hallgatott a dologról. A Drake által hazaszállított embereknek pedig Sir Walter bottal üthette a nyomát. Annyi biztos, hogy elterjedt a hír: a virginiai gyarmat körül valami nincs rendben.

Sir Charles Grenville mindenesetre hátrahagyott tizenöt embert, hogy a „hódítás jogát fenntartsák”.

Sir Walter Raleigh nem nyugodott, és már a következő esztendőben új expedíciót indított John White vezetésével. Százötven embert és néhány asszonyt hajózott át John White, akiknek feladata volt, hogy felkutassák a hátrahagyott tizenöt telepest, és új kolóniát alapítsanak a Chesapeake-öbölben. S az újabb meglepetés! A tizenöt telepesnek White emberei nyomát sem lelték. Úgy vélték, talán az indiánok ölték meg őket… A flotta parancsnoka azonban nem engedte őket máshol partra szállni, így hát a régi helyen építették fel az új telepet, ami nagy hiba volt, ha a babonának hinni lehet.

John White hazatért Angliába. Az odaát maradt telepesek azonban szavát vették, hogy az utánpótlást ő maga hozza majd. Lássa és ellenőrizze, hogy megkapnak-e mindent, amit itthon összeállítanak a részükre. John White a szavát is adta, a visszatérésre azonban évekig nem került sor. Angliánk már a háború lázában égett: 1588-ban megindult ellenünk a Nagy Armada, amelynek szétzúzásában John White is részt vett, akárcsak a többi derék angol kapitány. Csak 1591-ben jutott vissza Virginiába.

A telepeseket nem találta.

A gyarmat tehát megvolt – csak nyoma veszett. Elveszett. Legalábbis Raleigh ezzel hitegette a királynőt, amivel őfelségét megnyugtatta talán, ellenben a babonás mendemondáknak egész légióját kavarta fel.

– Az is meglehet – nevetett most egy bizonyos Percy hadnagy, aki a gazdám mellé került az asztalnál –, hogy a telepeseknek gyöngyéletük van odaát. Lehet, hogy barátságos indián törzsre bukkanván, töméntelen kincsre találtak, és most vígan élik világukat.

A körülöttük ülők buzgón bólogattak. Maga Sir Thomas Smith is, akinek a megjelentek üdvözlése után első dolga volt, hogy hatalmas szelet szarvaspecsenyét vegyen a tányérjára. Jócskán nekilátott az evésnek.

Smith kapitány az ürühúsból vett, mártással megöntözte, és elgondolkozva mondta:

– Lehet, hogy új Eldorádóra bukkantak az eltűnt emberek. De hát mi hasznát vennék ott a kincsnek? Azt mondják, az indiánok semmire sem becsülik az aranyukat.

– Az a fontos, hogy mi megbecsüljük – nevetett Wingfield. Kezével előkelő mozdulatot tett, mintha az egész társaságnak beszélne, noha csak a közelében ülők figyeltek rá. – Hányan vannak itt Angliában, akik nem tudnak élni az arannyal? Gondoljon az uzsorásokra, akiknek kopott köntöse, piszkos boltocskája mit sem szól a hatalmas kincsekről, amit rejtegetnek.

– Meg kell találnunk az elveszett gyarmatot – recsegte Sir Thomas Smith. – Be kell fejeznünk, amit Sir Walter elkezdett. A nemes lovag 1602-ben küldött utoljára hajókat az elveszett gyarmat felkutatására. A sikertelenség megharagította Jakab királyunk őfelségét. Hkm… persze más okok is közrejátszottak. Sir Walter Raleigh a Towerben raboskodik, és a hajdani királynői engedély visszaszállt a koronára.

Az asztal fénylett, pompázott és illatozott. A kifosztott tálak helyébe új ételhalmok gyűltek. Már fátyolosak voltak a szemek, és reszelősek a torkok.

Sir Thomas ünnepi beszédre emelkedett. Mindenki elhallgatott.

De mégsem. Volt, aki ezt a beszéd előtti feszült pillanatot használta ki arra, hogy a fülembe sziszegje:

– A ruhámat hordod, te rongyos?! Mars vissza a konyhára!

Magamforma fiú furakodott előre a tömegben, és megállt szemközt, az asztal másik oldalán, Christopher Newport kapitány háta mögött. Onnan nézett rám gyűlölködve Sir Thomas beszéde alatt.

– Holnap indul a flotta! – kiáltotta Sir Thomas Smith, mert ő is, mint a kövér emberek általában, kiabálva és erőszakosan beszélt. Olyan volt minden szava, mint a járása. Türelmetlen, ingerült, lekezelő. – Holnap indulnak az urak. Jegyezzék meg, hogy a hajójukon és a telepen katonai fegyelmet követelünk. Nincs vita: a flotta admirálisa Christopher Newport kapitány. Nem kalandozni mennek, hanem telepet alapítani. Őfelsége kemény kézzel sújt le azokra, akik háborút provokálnak Spanyolországgal! Nekünk nem a spanyolok hajóira, hanem az indiánok aranyára van szükségünk. Megértették?

Sir Thomas pár perccel előbb még más hangon beszélt. Akkor másképpen is néztek rá. Most olyan kifejezéstelen szemekbe tekinthetett, amelyek nem mondtak sem igent, sem nemet.

Eszembe jutott, miket mondott Archer kapitány odafeni a fedélzeten.

Körülnéztem, de nem tudtam felismerni, hiszen oly sok hozzá hasonló alak állt itt.

– Az urak megkapják majd a Londoni Tanács utasításait, most röviden mégis elmondom. Ha tehát Isten kegyelméből megérkeznek Virginia partjaihoz, hajózható folyóban keressenek biztos kikötőt. Minél mélyebben nyúlik a hajózható rész a szárazföldbe, annál jobb. Ha pedig két főága volna a folyónak, azt válasszák, amely leginkább hajlik – északnyugatra, mert így hamarabb elérhetik a másik tengert.

(Wingfield a gazdámhoz hajolt. S hallottam, ahogy mondja: „Figyeljen, kérem, ez az első feladat. Az Északnyugati átjáró keresése.”)

– Newport admirális – Sir Thomas szinte rákiabált a kapitányra –, ha megtalálták azt a folyót, ne siessenek mindjárt partra hurcolkodni. Az állandó ide-oda hurcolkodás töméntelen időveszteséggel jár. Az élelmük is meg a holmijuk is kárát vallja. Csónakokkal nem lehet baj nélkül megoldani az ilyesmit, és a Társaság fizet rá a dologra.

– Sir, nyugodjék meg – bólintott tisztelettel, de hidegen Newport. – Nem először szállok partra.

– Jól van, jól van. Hát csak úgy mondtam. Mert ha kiválasztják a helyet, amelyet egy ötventonnás hajó még könnyen elérhet, hát ott már partra szállhatnak. A folyó torkolatától legalább száz mérföldre legyenek. Ha messzebb, még jobb.

Most a gazdám hirtelen felemelte a kezét.

– Megbocsásson, Sir – mondta –, ha ilyen mélyen behatolunk, esetleg szem elől téveszt majd az utánpótlás.

– Máris az utánpótlás! – harsogta Sir Thomas. – Előbb maguk érjenek oda, barátom!

– Őröket kell hagyni a tengerparton.

– Hát persze! Ez is benne van az utasításban. Kedves John Smith kapitány, azt hiszi kegyelmed, hogy másnak nincs ilyen tapasztalata?

Hát jó. A gazdám elhallgatott, és elmerülten simogatta a szakállát. Csak később tudtam meg, hogy valahányszor a szakállát simogatja Smith kapitány, befelé nevet.

– Két óvó rendszabályt tartsanak be következetesen. Először: a kiválasztott folyó torkolatában építsenek kisebb házat húsz ember részére, akik az őrséget ellátják.

– Megbocsásson, Sir, tíz ember elegendő – szólt közbe a gazdám, és szabadkozó tekintettel nézett körül.

– Mit beszél, kérem! – csattogott Sir Thomas. – Ez már mégiscsak sok! Micsoda örökös rendbontás ez?! Ha én húsz embert mondtam, az utasításokban is annyi van. – Kövér kezével dühösen intett a titkárának, aki sebesen előkotort mindenféle mappák közül egy árkus papirost. Megnézte, és zavartan mutatta Sir Thomasnak. – Na, szóval tíz?… Ha tíz, tíz. Annyian maradjanak a folyó torkolatában, hogy könnyű csónakon hírt vihessenek a telepre bármely flotta közeledéséről. Másodszor: ne tűrjék el, hogy a bennszülöttek megtelepedjenek a kolónia és a tengerpart közötti szakaszon. Az efféle vadak szívesen átallnak az ellenséghez, akár francia, akár spanyol. Ez fontos, nagyon fontos uraim! No mármost, ha partra szálltak, hatvan embert osszanak háromfelé. Tízen maradjanak a kikötőben, húszan-huszonöten az élelemnek szolgáló raktárházakat építsék, ugyancsak ennyien erdőt irtsanak. Negyven ember két hónapig felfedező utakat tegyen Newport és Gosnold urak parancsnoksága alatt. Ha útjaik során hegyeket látnak, Gosnold kapitány húsz emberrel nekivág és felfedezi. Hat darab csákányt vigyen magával a csapat. Hátha ércekre lel…

(Sir Thomas reménykedve felsóhajtott, Wingfield pedig ismét a gazdámhoz hajolt: „Ez a második és legfontosabb feladat. Aranyat lelni! Hehehe!”)

– No hát, urak, nem akarok sokat beszélni. Az utasításokban még az is áll, hogy a felfedező csapat másik húsz tagja jeleket hagyjon maga után a folyón, és tartalék csónakot is vigyen magával, mint itthon a temzei bárkák. Annyit ne feledjenek: ha megtalálják a folyó forrását, nézzék meg, hátha a hegy másik oldalán is ered forrás, és az talán a másik oldalon a Kelet-indiai-tengerbe folyik. Továbbá: ok nélkül ne bántsák a bennszülötteket. Kereskedjenek velük, és vásárolják meg gabonájukat, mielőtt megértenék letelepedési szándékukat.

Őrizzék indián vezetőiket. Azon a földön nincs se ösvény, se út. Aki eltéved, a halál fia.

Viselkedjenek higgadtan, urak. Ne essenek neki minden szíré-szóra a vadaknak. Hozzászoknak a fegyverekhez. Embereink halálát, akármi okozta is, ne verjék dobra, mert a vadak rájönnek, hogy csak közönséges emberekkel van dolguk.

A település számára egy nagyobb tisztást keressenek. Az erdő jó búvóhely a vadaknak. Ami a telep helyét illeti, hát lapos, mocsaras területet ne válasszon, Newport admirális. Legjobb megfigyelni az indiánokat. Ha a vadak szép szál emberek, a vidék is egészséges… Csakis a parancsnokok, illetve a kereskedők vásárolhatnak. A hajósok és a katonák nem csereberélhetnek a vadakkal, mert elkapatják őket.

Végezetül, urak. Ha partra szállnak, első dolguk a raktárak felépítése legyen. Ezen dolgozzanak a mesterek akkor is, ha történetesen a jelenlevők személyes szolgálatában állnak. A város utcái legyenek szélesek, és a piactérre torkolljanak…”

– Megbocsásson, Sir… – Az én gazdám, úgy látszik, nem nyughatott ezen az estén. Felállt, körülnézett, majd egyenesen Sir Thomashoz intézte szavait: – Megbocsásson, Sir, mint tudni való, nemrégen érkeztem haza Angliába. Eddigi életem tele volt kalanddal, veszélyes megpróbáltatással. Ha mind elmondanám, talán hajnalig sem végeznénk. Annyit fogadjanak el, hogy minden kaland egy-egy tanulság is. Éppen egy ilyen tanulság késztet arra, hogy ne fogadjam el az utasítások szövegét teljes egészében. Úgy vélem, nem a raktárak építése az első. Először erődöt kell emelni!

Körülnézett. Én meg csodálattal bámultam rá. Ha nem is tűnt el torkomból a furcsa szorongás, Smith kapitány puszta látása is fellelkesített. Daliás alakja, dús szakálla, bátor barna szeme, zengő hangja valóban tiszteletet követelt.

Tapsot vártam és lelkes vivátozást. Az erődépítés kézenfekvő, okos tanács volt, és ez a sokféle jó tanács meg utasítás amúgy is szinte megpezsgette az ember vérét: gyerünk, gyerünk a kalandok elébe!

Mély csend volt.

A lovagok mereven a tányérjukra néztek.

– John Smith kapitány – mondta lassan Sir Thomas –, ha nem tudná, az utasításokat Jakab királyunk őfelsége aláírta és szentesítette. Ebből elég. Punktum! – Megbicsaklott a hangja, aztán megint hangosan szónokolt: - Hozzáteszem, uraim, a legfontosabbat: a telep kormányzásával hét embert bízott meg a Londoni Tanács. A hét ember neve egyelőre titok! Titok, amelyet a telep kormányzására vonatkozó egyéb okmányokkal együtt ez a ládikó rejt.

Sir Thomas ekkor felemelt az asztalról egy kicsi, ébenfekete rézveretes ládát. Felmutatta, és ünnepélyes mozdulattal átnyújtotta Newport admirálisnak.

– Őfelsége és a Társaság Tanácsa nem akarja, hogy bármiféle széthúzás miatt már az út alatt gáncs érje a telep kormányzóságának tagjait, a névsort titokban tartani parancsolja. A ládikó csak a partraszállás estéjén nyitható fel. Sértetlenségéért kegyelmed felel!

Izgatott mozgolódás támadt az asztal körül. Megcsosszantak a nehéz csizmák. Pusmogtak és nyakukat nyújtogatták a nemes lovagok. Vajon kiknek a nevét rejti a ládikó? Ó, az a titokzatos ládikó!

Faragott ébenfáján csillogtak a rézveretek. Ott hevert Newport kezében, és mintha hívogatott volna: „Gyertek, most kukkantsatok belém! Ez az utolsó alkalom. Mert mától kezdve fegyveres őrök vigyáznak reám.”

Sok minden függ attól, ki lesz az a hét ember odaát…

– Igaza volt – hallottam egy halk, óvatos hangot a hátam mögött –, ez a John Smith egy nagyszájú, buta paraszt…

– Ej, fene bánja! Fontosabb most a ládikó! Kegyelmed azt mondta odafent, hogy Newportnak jó barátja.

– No látja, erről akartam beszélni odafent. Ugyanis Wingfield…

A vállam felett óvatosan hátralestem. Hát ők azok! Ilyennek képzeltem őket valóban. Archer hosszú arcú, bágyadt szemű ember. Nem is az orra tövéből, hanem valahonnan a szeme sarkából húzódik két mély ránc a szája szögletéig. Az orra pedig, mint a csecsemőké, pisze.

Ratcliffe sem volt alacsonyabb nála, kerek feje, zömök alkata mégis alacsonyabbnak mutatta. S noha vonásai lágyabbak voltak, tekintete mosolygósabb, sűrű szemöldöke és keményen összeszorított, keskeny szája számító és kegyetlen természetről árulkodott.

John Smith kapitány hátrafordult. Poharára mutatott, amelyet gyorsan színültig töltöttem vörös borral.

Most mindenki felállt, és magasra emelte poharát. Az Aranyszarvason összegyűlt vendégsereg ivott az út sikerére. John Smith csillogó szemmel, nevetve fordult hozzám.

– Tölts még eggyel, fiú. És ne vágj olyan rémült pofát!

HARMADIK FEJEZET

amelyben keserű tapasztalatokat szerez a hajóról, a természetről és az emberekről egyaránt. Az első párbaj és Smith kapitány első története

Kifutottunk végre a nyílt óceánra.

1607 januárjának végét számláltuk már. S azt mondom, végre kifuthattunk a nyílt óceánra.

Oldalozó sorban három hajó hasította a kék hullámokat.

Elöl úszott Christopher Newport kapitány zászlóshajója, a száztonnás Sarah Constant. Mögötte Bartholomew Gosnold kapitány vezényletével a negyventonnás Goodspeed, végül e rövid sor végén egy kicsiny, mindössze húsztonnás naszád, amelynek kapitánya és tulajdonosa, John Ratcliffe az elindulás napján a hangzatos Discovery nevet adta.

Ismétlem, végre a nyílt vízen voltunk.

Mert ennél balszerencsésebb indulást még aligha látott a világ.

Azt a bizonyos búcsúvacsorát követő napon, 1606. december 20-án hiába úszott ki a három hajó Deptford kikötőjéből. Alig jutottunk a Temze torkolatánál Downes homokpadjaihoz, kemény ellenszél vágott az arcunkba, végigsüvöltött a kötelek között, megrángatta a vitorlákat, vészesen megdöntötte a hajókat, és csakhamar úgy felkorbácsolta a Csatorna vizét, hogy nem volt utunk többé se előre, se hátra. A három hajó kidobta vasmacskáit, és horgonyon várta a vész elmúltát.

Hat hétig vesztegeltünk Downes homokpadjainál.

Mit is mondhatnék arról a hat hétről? Nincs abban semmi érdekes, hogyha három hajó egy helyben vesztegel.

Először is megismertem gazdám úticsomagját, amelyről kezdetben azt képzeltem, hogy mindenféle csodákkal, drága ruhákkal teli láda. De bizony egymagám is könnyen elvonszoltam, ha kellett, mert abban jó prémes téli gúnyán, egy pár magas szárú csizmán, egy dupla csövű pisztolyon és néhány apróságon kívül alig volt valami, ha történetesen le nem vetette hozzá díszes mellvértjét. Márpedig attól csak ritkán vált meg; büszkén viselte, és sokszor elmesélte a történetét.

Aztán megismertem James Brumfieldot.

A behajózás napján történt, amikor örömmel hallottuk, hogy helyünk a zászlóshajón, a Sarah Constantán lesz. Newport kapitány maga osztotta el az embereket, és vigyázott arra, hogy az expedíció részvényeseiből, aztán a kereskedőkből, a katonákból és a kolónia részére felfogadott mesterekből minden hajóra azonos arányban jusson.

– Smith kapitány, üdvözlöm! – nyújtotta kezét a gazdámnak, amikor a fedélzetre léptünk.

– Örülök, hogy a hajóján lehetek, kapitány. Rendelkezzék velem. Hajóztam már, és nem is keveset.

– Igen, igen, hallottam – bólogatott Newport, és felemelte ujját. – Ha ugyan hihetek a szóbeszédnek. Mondja csak, valóban megtörtént mindaz, ami…

– Még több is! – nevetett erős hangján John Smith.

– Percy hadnagy mellé osztom. Alkalomadtán az első fedélzeten lesz a helye.

Alkalomadtán, vagyis csata idején. Mert olyankor a hátsó fedélzet a kapitány parancsnoksága alá kerül, az első fedélzeten pedig a kapitány első helyettese, a hadnagy az úr. Bizony, a hajón egyedül a hadnagynak nem parancsol senki más, csakis a kapitány. Ő még a hajómarsallnál és a hajókáplárnál is nagyobb úr, ami pedig nem kis dolog.

És mondjam-e, hogy akinek mindenki parancsol – az a hajósinas?

– Ki vagy?! – ordított rám a fedélzetmester.

– Tom Savage a nevem, parancsára! – kiáltottam.

– Nem látlak a listán! Hogy kerülsz ide?

– Newport kapitány parancsára!

– Az más. Melyik oldal vagy?

Ostobán hallgattam. Melyik oldal, melyik oldal? Isten tudja.

Körülnéztem, hogy melyik oldal vagyok.

– Ne cicázz, ne cicázz, büdös kölyök, az istenedet! – ordított a fedélzetmester. A többiek nevettek.

– Az én társam lesz! – kiáltotta valaki.

Ránéztem. Ugyanaz a fiú volt, aki a búcsúvacsorán megfenyegetett.

Most odalépett hozzám, és azt mondta:

– Látszik, hogy szárazföldi patkány vagy. Tudhatnád, hogy a kapitány parancsnoklóhelye a tatemelvény a hajó végén. Onnan mindent lát. Látja, hogy mi történik a hátsó fedélzeten, a középfedélzeten és a hajóorrban. Látja mindkét árboc megfigyelőkosarát is. Ha előrenéz, a hajó tengelyében jobb és bal oldalra oszthatja a fedélzetet. Mindkét oldalon egyformán van tennivaló. Ha a hajó manőverezik, a jobb oldali őrség a vitorláknak csak jobb oldalát kezeli, a bal oldali csak a balt. Ugyanaz a társaság nem futkározhat keresztbe a fedélzeten. Érted?

– Értem – bólintottam, és barátságosan a kezemet nyújtottam –, és köszönöm, hogy kisegítettél az imént. Az igazat megvallva, még most sem tudom, hogy a jobb vagy a bal oldali őrségben vagyok-e.

– Ostoba! A hajósinas nincs egyik oldalon sem. Az a kötelessége, hogy mindig ott legyen, ahol szükség van rá.

Hirtelen kimondtam:

– Ugye, tegnap csak ugrattál… – De tüstént meg is bántam.

Hiba volt, bizony, nagy hiba. . , Még most is látom erőszakos majomképét, amely hirtelen kipirult haragjában vagy talán sértett hiúságában. Nagyobb volt és idősebbnek is látszott nálam, most pedig még jobban kihúzta magát, és remegett a szája széle.

– Még nem mondtam, hogy James Brumfield a nevem. És ajánlom, hogy így is nevezz. Mindig a teljes nevemet mondd, mert én nem vagyok sem barátod, sem pajtásod. Ha a fedélzeten társamul is fogadtalak, ez annyit jelent, hogy én Newport kapitány apródja vagyok, és te az én szolgám.

Felkiáltottam:

– Én John Smith kapitány apródja vagyok!

– Marha! – sziszegte James Brumfield. – Nem vagy te senki és semmi, csak egy nyavalyás nyársforgató. A gazdád egyszerűen ellopott a konyháról. Egy szót szólok, és úgy vissza visznek, mint annak a rendje. Még a füledet is kilyukasztják, mint a szökött szolgákét.

Rémülten a fülemhez kaptam. A sírás fojtogatott.

– A ruhámat pedig vedd le!

– Nincs másik.

– Ma este szépen, tisztán visszaadod.

– És holnap? Holnap?

– Fogd be a pofád! Ej, csináld a dolgodat! – Váratlanul arcul csapott, és magamra hagyott.

Nem menteni utána, nem ütöttem vissza. Megdöbbenve és megrettenve álltam. Végigfolyt arcomon a könnyem.

– James Brumfield, James Brumfield… – suttogtam a nevét.

Tudtam én jól, hogy ugratni fognak, és viccelődnek velem. Megszoktam a konyhán, hogy én legyek mindenki bolondja. Mégis csalódtam. Hiszen ezen a hajón csak két fiú volt, ő meg én. S mi sem lettünk jó barátok.

Sok mindent megtanultam és megismertem.

Megtanultam bizony – a hat keserű hétnél jóval rövidebb idő alatt –, hogy könnyebb is, szebb is a vihart, a hajót meg a kalandokat meleg tűz mellett kuporogva elképzelni, mint valóságosan is átélni.

Megtanultam – úgy-ahogy – a hajósregulát. Jóllehet még ma sem tudom pontosan, ki kinek van alárendelve. Ma is csupán annyit tudok, hogy a kapitány a hajón maga az isten. Ügy, ahogy mondom, ő a mindenható és a mindentudó, az ő akarata mindenkor szent.

És hadd mondjam el, ha nem untatlak titeket e hosszú történettel, hogy a hajót én örökre megszerettem. Az én szememben a hajó csodálatos lény, és csodálatos világ. Parányi emberi világ. Van benne jó is, rossz is egyaránt. És van benne isten is, a kapitány személyében. Őnála csak egyetlen nagyobb úr van: maga a természet. S megtörténik nemegyszer, hogy a kapitány a természeten is győzedelmeskedik.

No jó, hát ezeket csak úgy mondom, mint a magam gondolatát. Az igazi hajósok nem tartják ám se különös lénynek, se pici emberi világnak a hajójukat.

Azért is nem lesz belőlem sohasem hajós.

Megtanultam, hogy kiféle-miféle a fedélzetmester meg a kötélmester. Láttam – bár ne láttam volna! – ítélkezni a hajómarsallt, és naponta hallottam a hajókáplár üvöltözését, ahogy fegyverforgatásra és fegyelemre oktatta embereit. Megtanultam, hogy a hajóorvosra nem osztanak soha semmiféle szolgálatot, baj esetén azonban köteles ellátni minden betegét. Az ám, de mi történik akkor, ha maga a hajóorvos betegszik meg? Nagy baj… de hát a hajón van másfajta kötelesség is.

Köteles mindenki mindenkin segíteni.

Csakhogy ez még korántsem barátság! Bizony, ezt is megtanultam én.

Hát végre kint futottunk a nyílt óceánon. Hátunk mögött hagytuk a Csatorna hánykolódó vizét, és egyenletes északi szélben, ragyogó napsütésben, felhőtlen ég alatt igyekeztünk legközelebbi célunk, a Kanári-szigetek felé.

Hej, micsoda boldogság volt látni a hatalmas fehér vásznakat, a szállongó sirályokat, a magasban százával és ezrével röpülő madárseregeket!

Emlékszem, egy napon – hétfői napon, mert így szól a szabály – a hátsó fedélzet alatt, a kormányállásba ereszkedtem, hogy kötelességem szerint gondosan megtisztítsam az iránytű díszes szekrénykéjének üvegfedelét.

A kormány rúdjánál fiatal hajóslegény állott. Rám kacsintott.

– No, kölyök – kérdezte –, hol a gazdád?

– A kapitány úr a kapitány úrral társalog… Meghökkentem magam is. Aztán nagyot nevettünk.

– Hogy a fenébe! No, nézd csak – beszélni is alig tudtam hirtelen jókedvemben –, most látom, hogy itt mennyi kapitány jött össze!

– Úgy ám – mondta a legény –, Newport kapitány, Kendall kapitány, Archer kapitány, Martin kapitány. Ki itt, ki ott szerezte a kapitányságot. Aztán hordják halálukig. A mindenit! A te gazdád hogyan lett kapitány?

– Hát én bizony nem tudom. Smith kapitány… izé…

– Azt mondják, saját magát nevezte ki kapitánynak… hehe… jó vicc, mi?

Elkomorodtam. El is szomorodtam.

– Nem hiszem… – motyogtam bizonytalanul. Elhallgatott. Azt hitte talán, valami titkot rejtegetek előtte. Azért még sokszor rám kacsintott, hogy hohó, hát tudja ő, amit tud!

– No megállj, Tom, itt jön a te igazi gazdád! – mondta hirtelen.

Éppen az olajfürdőjében finoman rezgő mágnestűben gyönyörködtem. Most lecsaptam a fedelét, és izgatottan fordultam hátra. James Brumfield állt mögöttem.

A hathetes veszteglés alatt szinte alig láttam. Az utóbbi hetekben pedig, mintha csak a tengerbe veszett volna, soha nem találkoztunk.

– Befejezted? – csattant a hangja.

Befejeztem, persze hogy befejeztem. Ámbár ha nem jön, talán még jó ideig elgyönyörködtem volna a szép műszerben. Mert hát mi a hajósinas jutalma az egész heti robotért? A hétfői nap, amikor kitisztíthatja végre az iránytű üvegfedelét, és amikor ez megtörtént, megkapja zsoldjáta fél kancsó sört. Ráadásul az árbockosár után a kormányállás a legérdekesebb hely a vitorlás hajón. Az árbockosárból ugyanis mindent látni – a kormányállásból pedig hátra lehet ám nézni az elhagyott útra, a hajó V betű formájában táguló nyomvonalára.

És odafentről ezt kiáltja a kapitány:

– Két fokkal jobbra!

Idelent a kormányos nekifeszül a kormány rúdjának. A szeme közben egyre az iránytűn.

– Yea, yea, Sir!

A hajó megdől kissé, és úgy megugrik, mint a sarkantyúzott paripa. Szép dolog a hajó kormányzása, annyi szent.

– Befejezted?

– Még nem – feleltem dacosan, és újra felnyitottam az iránytű fedelét. – Ez a te munkád is, nemcsak az enyém.

James Brumfield felrántotta a szemöldökét. – Na jó! – mondta. – Ha te elvégzed ezt helyettem, én is megteszek helyetted valamit. – Sarkon fordult, és faképnél hagyott. Vállat vontam.

A legény megkérdezte:

– Tudod-e, hogy miért nem láttuk hetekig?

Nem én. De nem is érdekel. Arra vagyok inkább kíváncsi, vajon van-e olyasmi, amit helyettem vállal.

– Megissza a sörödet.

Döbbenten hallgattam. Hat hete indultunk el London-ból, és még egyetlenegyszer sem ihattam meg a sörömet. A vihar alatt nem járt sör, legalábbis a hajósinasnak nem: Márpedig nekem kell az a sör! – mondtam magamban. Sör nélkül nem vagyok igazi hajós.

Rohantam a fedélzetre.

Az előárboc tövében ott állt James Brumfield, és két kancsóból nyakalt.

– Megállj, megállj… ó, te átkozott!

Átszaladtam a főfedélzeten, és két ugrással az előfedélzeten termettem. Szolgálaton kívüli és betegségből lábadozó hajósok süttették ott magukat a nappal. Röhögve biztatták James Brumfieldot, aki mindkét kancsót egyszerre tartotta a szájához, de a mutatvány csak nem akart sikerülni, mert inkább a nyakába, mint a szájába folyt a sör.

– A fene egyen meg!

Elvakult dühvei ugrottam hozzá, és kirántottam kezéből az egyik kancsót, – Hurrá, hurrá, kakasviadal! Ide, ide, fiúk, kakasviadal! A hajósnép szereti a látványosságot. S ha jobb nincs, hát két kölyök verekedése is megteszi.

Öldöklően hosszú ideig néztünk farkasszemet. James Brumfield mozdulatlanul meredt rám, mint a kígyó, amely áldozatát igézi. Állat előrefeszítve, ajkát keskenyre húzta; most igazán elszánt és kegyetlen volt az arca.

Ismertem én az ilyen arcokat. A londoni sikátorok útónálló suhancai ilyen képet vágnak, valahányszor a gyengébb kölykökön próbálgatják erejüket. Mozdulatlanul álltam. Egyetlen fegyverem a kancsó volt. Annak a fülét markolásztam izzadó kézzel.

– Vágd oda, vágd oda! No, mi lesz?! Hej! – ordítozott a nézősereg, akárha a Paris Garden medvehecceit figyelné.

Hallgattunk. James Brumfield keskeny szája gúnyos mosolyra fordult.

Merően figyeltem legkisebb moccanását is.

És mégis. Tisztán láttam fejünk felett a kék eget, és egy sirályt is megpillantottam, amint mókás bukfencet vetve kerülte ki társát. Hideg szél fújt, és én egyszerre csak megborzongtam…

Egy árnyék repült felém. Mint a villanás. Félrekaptam fejemet, és James Brumfield nehéz kancsója célját tévesztve zúgott el mellettem.

– Hurrá, hurrá! No, most te jössz!

James Brumfield mintha megrettent volna, íme, eldobta fegyverét, és most üres kézzel áll velem szemben.

De hát ne várjatok sokat attól, aki mindig csak a tűz mellett kuporogva szőtte álmait, és akinek egyetlen bátorsága az volt, hogy állta az ütéseket… ne várjátok tőle, hogy győztes bajnok legyen.

Féltem. Bevallom nektek, féltem.. Ej, mit tudjátok ti, miféle rettegés lett úrrá rajtam! Hát nem az ütésektől, nem a fájdalomtól féltem én: az a buta gondolat fészkelődött belém, vajon megüthetem-e a kapitány apródját.

Aki verekszik, ne gondolkozzék, ne. is töprengjen, és főleg ne féljen. Támadjon, és üssön, amíg bírja.

Tétova és ügyetlen mozdulattal rántottam magam elé a kancsót, de James Brumfield félrevágta. Aztán én ütöttem, de ütésem gyenge volt. Majd felemeltem a kancsót, hogy lesújtsak rá, de ő villámgyorsan belerúgott a lábamba, és ahogy önkéntelenül is előrehajoltam, hatalmas horogütéssel felvágta az állam.

Még hallottam, hogy bősz diadalüvöltésben tör ki az egész hajó.

Láttam a vitorlák és a kötelek elsuhanó árnyékát.

Derekamat belevágtam a korlátba.

Kétségbeesetten kaptam az árbocmerevítő kötélzet után, de kicsúszott ujjaim közül, és én nagy ívben, tehetetlenül átfordultam a korláton. Végiggurultam a hajó kiöblösödő oldalán, isten csodája, hogy össze nem törtem magam a kötéltartó kampókban és a kiugró párkányzatokban. Aztán belezuhantam a vízbe.

Metszőén hideg, sós habok öleltek körül.

Ó, bár ne tudnék úszni, bár ne dolgozna bennem az életösztön, bárcsak elmerülnék a szégyen tengerében!

Arra eszméltem, hogy felvettem fejemet a vízből.

Egy kar nyúlt derekam alá. James Brumfield karja. Igen, az övé. Alighogy leütött, tüstént utánam ugrott a vízbe.

Nem messze tőlünk, laffogó vitorlákkal állt a Sarah Constant.

– Hagyj! – kiáltottam rá.

– Ne marháskodj, hiszen vérzel! Ha bekap egy cápa, bizony isten dühös lesz az admirális!

– Legalább veled is elbánnak egyszer – prüszköltem.

– Velem? – ismételte. – Velem ugyan soha!

Attól félt talán, hogy belekapaszkodom, és magammal húzom a mélybe, mert óvatosan körbeúszott. Láttam, hogy a hajóról köteleket dobnak ki. Odaúsztam az egyikhez, és nehézkesen felkapaszkodtam a fedélzetre.

Newport admirális a hasát fogta nevettében.

– Hej, Smith kapitány, gratulálok, gratulálok! Micsoda apródja van kegyelmednek!

Csuromvizesen, együgyűen dideregve álltam a gazdám elé.

Rám nézett, és nevetett ő is.

– Menj, szárítkozz meg, mert megvesz az isten hidege! A tengerészek csalódottan vonogatták vállukat, és ócsárló megjegyzéseket kiáltoztak felém. Sajnálták a gyors véget ért mulatságot. Méltatlan ellenfélnek bizonyultam, és az ilyennek nem jár bocsánat.

– Lovagiasan viselkedtél – veregette Brumfield vállát Newport admirális. – Legyőzted Tomot, de nem a gyűlölet vezetett. Megmentetted az életét. Jól van, fiú, mindent megbocsátok.

Felkaptam a fejemet. Ugyan mit kell Brumfieldnak megbocsátani?

Fújt a szél, és sütött a nap. A ruhám gyorsan száradt. Addig is pucéran segédkeztem a szakácsnak. A konyhán éppen nem volt nagy a hőség, de hát az iménti keserű élmény még javában fűtötte a tagjaimat.

– Kérdeznék valamit… – próbálkoztam a szakácsnál.

– He?

- Ma már kétszer is hallottam valamit…

- Mi volna az?

– Mi baj volt Brumfield körül?

Stephen Galthropp, a szakács nem volt kövér ember. Sőt, mindenkinél soványabb. (Dehogyis hasonlítanak a hajószakácsok a főnemes urak kövér konyhamestereire!) Galthropp bánatos szemű, mogorva férfi volt, kapkodva beszélt és válaszolt – ha egyáltalán volt kedve válaszolni. Most rám nézett, és elhúzta a száját.

– Nagy marha vagy, ha azt se tudod! Hol élsz? Ámbár gondoltam én, hogy semmi sem igaz abból, amit az a nyavalyás összevissza mesél. Hát ha éppen tudni akarod, torkoskodott. Úgy ám, he! Belekóstolt az admirális ételébe. Aztán tüstént úgy elaludt, hogy három napig fel se ébredt. Szép kis színház volt itt! Persze csak titokban, nehogy az igazi bűnös megsejtsen valamit. Merthogy mindenfélét összevissza vallott a kölyök, a végén rá gyanakodott az admirális.

Meglepetésemben leereszkedtem egy ládára.

– Meg akarták mérgezni az admirálist, barátocskám! El akarták altatni. Hohó, persze a titkos iratok miatt! No de lesz még itt haddelhadd! Ismerem én Newportot, hej, de jól ismerem!

– És Brumfield – dadogtam –, ő mit vallott?

A szakács ismét rám nézett.

– He?

Nem válaszolt. Egy kézmozdulattal kizavart a konyhafülkéből. Még nyirkos volt a ruhám, amikor magamra kapkodtam. Aztán siettem a gazdámhoz. Volt dolgom még aznap elég. A sörömet ugyan nem ihattam meg, de az új munka már várt rám…

Smith kapitány mell vértjét kellett kifényesítenem, és ez olyan munka volt, amiben nem zavart meg senki. A fegyverzet tisztántartása minden katonaembernél szent dolog. A hajó fegyvertárát is naponta átsúroltatta átcsiszoltatta a káplár. Newport, Wingfield, Archer és a többiek pedig a leendő kolónia egy-egy lakosára, szolgalegényükre bízták fegyvereiket.

Hónom alá kaptam a mellvértet, kimásztam a hajó orrába, ott lekuporodtam, és buzgó munkába fogtam.

Sose láttam annál szebb mellvértet, mint amilyen John Smith kapitányé volt. Szó nincs rá, mennyi ciráda, minta, egymásba fonódó levél és kacskaringó díszítette. A közepét jókora. címerpajzs töltötte ki, a pajzs tetején két állatfigura állt, egy griffmadáré és egy kutyáé. Nem tudom, mit jelentett ez a két állatfigura, Smith kapitány sohasem mesélt róla. Ami azonban a címerben benne volt, arról már többet tudok. A címer maga négy részre oszlott. A bal felső mezőben három turbános fej díszelgett. A jobb mezőben három liliom, a bal alsóban három csomóban összefogott lándzsák, mígnem a jobb alsó mezőben megismétlődött a három turbános fej címere.

A címer alatt szalag tekergeti. Ez állt rajta: Vincere est vivere. Nem tudtam én latinul, honnan is tudtam volna? Ennek a felírásnak az értelmét tehát csak nagy sokára ismertem meg.

Nedves rongycsomóból jó nagy gombócot formáltam, belemártottam a cseréplisztbe, aztán nekiestem a három török fejnek, a kutyának meg a liliomoknak istenesen. Fertályórába se tellett, és már hanyatt eshetett a napsugár a címeren.

Kicsit szárítgattam, még egyszer leporoltam, és már vittem is Smith kapitánynak.

Félkaréjban ültek a hátsó fedélzeten. A gazdám hangját hallottam:

– Nem úgy van, urak! A fiú nem gyáva, csak gyakorlatlan. Én aztán igazán elmondhatom, hogy megéltem egyet-mást. Kivágtam magam sok nehéz helyzetből, mégis megtörtént számtalanszor, hogy a rövidebbet húztam!

Edward Maria Wingfield, előkelő és finom nemesúr, aki a legnagyobb vihar idején is mindennap tiszta csokrot kötött az inge nyakára, nem állta meg, hogy meg ne jegyezze: – Ó, ez újdonság, tisztelt Smith kapitány! Eddig mindig csak hőstetteiről hallottunk.

A gazdám elengedte a füle mellett.

– Azt hiszem, hogy az a tréfa, amit Brumfield Tommal elkövetett, semmiség. Megitta a sörét. Hát aztán! Annyi biztos, hogy Tom sörét nem isszák meg még egyszer! Igaz-e, fiú?

Nyeltem egyet. Rábólintottam. Égett az arcom.

– Jó pár esztendeje történt – kezdte John Smith kapitány –, hogy velem is megesett hasonló csúfság. Pedig hát belevaló, jókötésű fiú voltam mindig, és akkor már tapasztalt utazó. Az ám, mert ha meg nem botránkoztatom kegyelmeteket, én igencsak hamar búcsút mondtam a szülői háznak meg az iskolapadnak. Régi család, ősi nemesi család sarja vagyok, apám szabad bérlője volt Willoughby lordjának. Nem tagadom, büszke vagyok a gerendavázas régi házra és apám híresen szép lovaira. Mert azokat szerette. A lovakat. Úgy ám! Hej, micsoda két szép csikót vezettem én egyszer a lord kastélyába! Nagy szó volt, hogy apám rám bízta az ajándékot, mert máskülönben sokszor megszidott, mivelhogy a jószág folyton elbitangolt tőlem.

Büszke vagyok ma is az ősi házra, noha régen búcsút mondtam neki. Apám meghalt, anyám hamarosan férjhez ment, én meg sutba vágtam az iskolatáskát és vele legkedvesebb könyveimet – a lovaghistóriákat –, és nekivágtam a világnak, hogy valóra váltsam gyerekkori álmaimat.

Családunk régi ismerőséhez, szegről-végről rokonomhoz álltam. Mr. Sandall, a nagynevű kereskedő szívesen fogadott, de sajnos, nem küldött tüstént hajóra. Nekem pedig a húsom, a vérem, minden porcikám kalandra vágyott. Rövidesen faképnél hagytam, és 1599 nyarán a nálam négy évvel fiatalabb ifjú Willoughby lord társaságában, egy nevelő s két szolga kíséretében, két lóval és 60 fontnyi pénzzel nekivágtunk Európának. Az utazást három esztendőre terveztük…

Itt elakadt a gazdám hangja, megrebbent a szeme.

– Nagyon messziről kezdtem… – mondta. – Hát csak annyit, hogy hamarosan rájöttem, magam lábára kell állnom. Elhatároztam, hogy szerencsét próbálok a pogány ellen harcoló keresztény seregeknél. S mivel a háromesztendős utazás számomra hamar befejeződött, időközben jó leckéket vettem Polaloga mester lovasiskolájában. Úgy terveztem, átmegyek ismét Németalföldre, majd Franciaországon és Ausztrián keresztül sietek a Magyarországban harcoló keresztény seregekhez.

– Ez aztán az útiterv! – rikkantott Archer kapitány. – Csak az hibázik, hogy kegyelmed mindössze húszesztendős volt. Hahaha!…

– Mi csodálni való van ezen? Vagy nem hallott még kegyelmed ötesztendős érsekekről, tizenkét esztendős hadvezérekről?

– Hallottam, de azoknak nem bérlő volt az apjuk, hahaha!

Csend támadt. Feszült csend. Hunt tiszteletes, a hajó papja, felemelte a kezét.

– Édes fiaim, édes fiaim – kérlelte őket.

Talán az ősz pap kedvéért, talán mert sértő hangsúly mégsem volt Archer kapitány hangjában, a gazdám csak fújt egyet, nehéz, nagy kezével megmarkolta a hajókorlátott, és folytatta a történetét: – Ej, hát hol is tartottam? Ott, hogy Franciaországba mentem, ám alig szálltam meg az első fogadóban, megismerkedtem négy francia nemesúrral. Szívélyesek és jókedvűek voltak. Mamájukat két ló vitte, szolgáik is voltak, s ez önmagában bizalmat ébresztett irántuk. „Tartson velünk – mondták, amikor megtudták tőlem utam célját. – Mi is éppen oda igyekszünk, ahová kegyelmed. Ha szerencsénk van, és nem ér semmi baj az úton, hamarosan a herceg seregeinél lehetünk.”

No, hát a történet, legalábbis ez a történet, már nem tart sokáig, és az urak könnyen kitalálhatják, milyen véget ér. A négy francia nemeshez csatlakoztam, és örömmel láttam, hogy igen előkelő, tekintélyes és tapasztalt emberek. Málhámat, amely legfontosabb ruháimból, fegyvereimből és bizony tekintélyes anyai örökségemből állt (nehéz aranyak, amelyeket díszes bőrtarsolyban őriztem), elosztottuk a két lóra. „Túladhat a vezeték lován” – mondták, és ez jó tanácsnak látszott. Amúgy sem volt célunk sokáig lóháton utazni. „Béreljünk egy hajót Picardiáig” – hangzott a másik tanácsuk, és én, aki mihamarabb győztes csatákat akartam vívni a pogány ellen, és akit igencsak kellemesen érintett, hogy ilyen magas rangú személyiségekkel utazhatom együtt, erre is könnyen ráálltam.

Ezek után, ha volt is bennem némi óvatosság, csakhamar elaltattam. Hiszen ezek az urak nem kértek tőlem kölcsön, és számláikat is mindenkor rendben megfizették. A hajót is felfogadtuk, és baj nélkül jutottunk el Picardiáig.

Ott már jó cimborák lettünk. A kikötéssel azonban baj volt: az alacsony vízállás miatt csónakban kellett a partra evezni. Kettéosztottuk a málhát. A nagyobbik részt, köztük az én holmimat is, beleraktuk a csónakba, ahová beszálltak a cimboráim is. „Hej, Johnny – kiáltott vissza az egyik francia –, a csónakot tüstént visszaküldjük érted! Vigyázz a málhára! A fiúra is (szolgánkra), nehogy a vízbe potyogjon.” Integettem nekik, jól van, jól van… Aztán eltelt egy óra, és megint egy… A hajó csónakja csak alkonyatkor tért vissza. „Az istenért – kiáltottam a csónakosra –, hol a fenében voltál ilyen sokáig?”

Zavaros, részeg tekintettel nézett rám. „Még hogy én… hukk… uram… hát hol is voltam?… Alkalmasint egy kocsmában. Mert bort a kocsmán kívül csak a templomban adnak, ugyebár…”

„Nyavalyás, majd ellátom a bajodat! Azonnal segíts berakodni! Várnak a barátaim, és te itt lopod az időt!”

„Még hogy várják! – vihogott a csónakos. – Azt alig hiszem, hehehe! Mihelyt partra tettem őket, tüstént lovat vettek, és úgy elnyargaltak, hogy csak úgy porzott utánuk az út!”

A megdöbbenéstől szólni sem tudtam. Egy szempillantás alatt tisztában voltam mindennel. Tudtam, hogy mit találok, de a bizonyosságért mégis feltéptem málháikat. Értéktelen rongyokkal kitömött zsákok voltak, így hát pénzem, ruháim, mindenem odalett.

Ez volt, urak, az én első kalandam. És ha meggondolom, milyen tehetetlenül álltam akkor a hajó fedélzetén, ahhoz képest Tom igazán hősiesen viselkedett, és alaposan megbosszulta a rajta esett sérelmet.

– Tessék, uram – szólaltam meg a nagy csendben, amely gazdám szavait követte. – Tessék a vértje.

– Jól van, fiú! – Beletúrt nedves hajamba. – Megszáradtál már? Az ám, erről is van nekem egy történetem!

Az ifjú Percy hadnagy lelkesen felkiáltott:

– Akár reggelig is elhallgatnám a kegyelmed meséit!

– Hihihi… – vihogott előkelően Wingfield. Felszabadultan nevetett mindenki. Nevetett John Smith kapitány is.

Vállamra tette a kezét.

Olyan jólesett ez a mozdulata, mintha az apám lett volna. Igen, igen, apák-teszik így a fiuk vállára kezüket, ha társul és barátul fogadják őket.

Én nem ismertem sem apámat, sem anyámat…

Reszkető szorongás simult a torkomra. Könnyeztető, boldog szorongás.

– Te fiú – mondta csöndesen Smith kapitány –, akartál valamit mondani az Aranyszarvason. Hogy kihallgattál volna valaki… vagy valakiket. Miről is beszéltek azok?…

Miről is beszéltek?

Megmondhatom-e néked, bátor, vitéz kapitány? Most már megmondhatom-e? Hiszen maguk közé fogadtak, és ha belül talán mosolyognak is, külszínre áhítattal hallgatnak. Ha nem érezném kezedet a vállamon, akkor sem mondanám. Ha nem hinném azt, hogy apám helyett apám leszel, akkor is hallgatnék. Hát megmondhatja-e fiú az apjának, hogy mások… buta, nagyszájú parasztnak tartják?

Otthagytuk a társaságot, lassan lementünk a szállásunkra.

– Jó volna, ha emlékeznél – mondta hirtelen. – Mert a másik fiú azt állítja, nem Newport admirális ellen volt az a megétetés. Azt mondja, őt akarták megtréfálni. És rád gyanakszik. Megesküdött, hogy megbüntet a tréfáért.

Megragadtam a ruháját. Kétségbeesetten, mint azon az estén, amikor rám talált.

– Uram! Kapitány uram… én nem csináltam semmit!

– Elhiszem – mondta. – De vajon miről beszéltek azok, akiket kihallgattál?

Tétován ingattam a fejemet.

Most már igazán nem mondhatom el. Soha.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyből megtudhatjuk, hogy téved, aki ellenségének barátságát keresi. Vonatkozik ez a tanulság emberre és országokra egyaránt

Eléje álltam, és megfogtam a karját.

– James Brumfield, beszélni akarok veled, Az arcomba röhögött.

– Talán bizony meg akarod köszönni, hogy kimentettelek…

– Igen. Meg akarom köszönni. Ütésre készen felemelte öklét.

– Kezdheted – mondta.

– Ne marháskodj! Komolyan mondtam.

Annyira meglepődött, hogy leeresztette a karját, és bizalmatlanul nézett rám. Én meg félrehúztam, és lekuporodtunk a fedélzeti vizeshordó mögé.

– Köszönöm, hogy utánam ugrottal, James Brumfield – suttogtam. – Ami pedig a verekedést illeti… Hát istenem, legyőztél! Valakinek vesztenie kell, nem igaz?

Öntelten mosolygott.

– Tudom, hogy nem fogadsz el sem barátodnak, sem pajtásodnak – folytattam. – De hát látod, én nem akarok semmi rosszat. Jó volna, ha összetartanánk. Ezért szeretném végre megtudni, miért beszélsz rólam mindenfélét.

Összehúzta a szemét. Egészen keskenyre húzta, úgy nézett rám.

– Hülye! – Aztán felnevetett. – Te kis hülye! Azt is mondhattam volna, hogy te akartad mcgmérgezni az admirálist. Akkor pedig véged.

– De hiszen én… én semmit sem csináltam.

– Hát aztán? A gazdád elég sokat hazudozik összevissza, hogy gyanús legyen. Gyanús gazdának gyanús a szolgája.

Hallgattunk. Tehetetlenül gyűrögettem az arcomat.

– Ami azt illeti… hát ugyancsak sokat köszönhetsz nekem, te béka. Először is: még mindig az én ruhámat viseled.

– Megkérdeztem a gazdámat. Pénzért vette Newport admirálistól.

– Hát aztán? Én abból a pénzből nem kaptam, a ruha tehát továbbra is az enyém. Aztán megköszönheted, hogy megtanítottalak mindenre, ami kell. Amilyen mafla vagy. Aztán hálás lehetsz nekem ezért az utóbbiért is. Hogy nem köptelek be. Inkább magamra vállaltam…

– Miről beszélsz? Most mondom, hogy én semmit sem csináltam. Honnan veszed, hogy én voltam?

– Azt tudja az ember. Csak rád néz és tudja.

– Már megint ugratsz. Miért ugratsz? A fene egyen meg, hát mit vétettem ellened?!

Mintha meg se hallotta volna a sértést. Bizalmaskodva közel hajolt.

– Hálás lehetsz, én mondom. Bizony, jobb urad volnék én neked, mint ez a Smith kapitány. Na jó, még fiatal vagyok, pénzem sincs. De egy-két év múlva beszélhetünk róla. Jó gazdád leszek… Hanem ide hallgass! Valami nagy dolgot bíznék rád. De csak akkor, ha tudod a szádat tártani. Nagyon fontos. Sok minden függ tőle. Ha ügyesen csinálod, gazdagon megjutalmazlak. De hallgatnod kell ám! Ha kettévágnak, ha felakasztanak, akkor is!

Megrettenve hallgattam. Körülöttünk zajongott a hajó. Az emberek vidáman társalogtak, fel-alá sétálgattak a fedélzeten, vagy a korlátra könyökölve nézték a tengert.

– Tom… – Oly halkan beszélt, szinte sziszegett. – Nagyon nagy dologról van szó. Ha megteszed, a barátod leszek. Na jó, a hallgatás beleegyezés. De hallgatnod kell ám! – Hirtelen keményen csattant a hangja: – Értetted?!

Alig hallhatóan suttogtam:

– Igenis, James Brumfield…

Fület szakasztó fütty harsant. Aztán még több egymás után.

– Riadó! Mindenki a fedélzetre!

Micsoda bősz rohanás kezdődött! Az ember azt hihetne, teljes a zűrzavar. Pedig éppen hogy ez a rend, mikor mindenki a helyére igyekszik. A vitorlamester legényei a szarvkötelekhez állnak, hogy a kapitány parancsára szempillantás alatt manőverezhessen a hajó. A káplár kinyitja a fegyverraktárt, és mindenki, aki fegyvert bír, kap belőle. Az ágyúk legénysége ledübörög az ágyúfedélzetre, felcsapják a lőrének ablakait, töltik az ágyúkat, aztán egyetlen rántással, taszítással ablakhoz tolják a lövegeket. A kormányrúdhoz éppen hárman állnak, mert nem kis erő kell az oldalszéltől megdőlt hajó irányban tartásához. Ráadásul jó, ha a parancsot e nagy hangzavarban… hárman is hallják.

Az ágyúkon kívül még négy muskétás is volt a hajón. Kettő a parancsnoki emelvényen foglalt helyet, kettő az első fedélzeten. Elöl zsúfolódtak az íjászok is. – Itt álltam a gazdám oldalán én is.

John Smith kapitány díszes mellvértjében. Kezében a dupla csövű, drága pisztoly. Oldalán kardja. Fején harci sisak.

Az én kezemben egy másik pisztoly. A hajó arzenáljából hoztam – váltásnak. De hát bevallom, arra számítottam, hogy talán úgy hozza a sors, és harcolhatok is vele.

Ha kell, harcolok. Ha kell, megvédem a gazdámat.

Most, hogy mindenki a helyére került, hirtelen halotti csend támadt a hajón. Mindenki feszülten figyelte a tengert.

Ameddig csak a szem ellátott, a végtelen víz.

A sirályok még mindig követik a hajónkat. Pedig már réges-rég elhagytuk Normandia partjait. Már lent jártunk az Ibér-félsziget mentén.

A víz peremén feltűnik egy parányi folt. A közeledő hajó felső, sudárvitorlája.

Ekkor az árbockosárban kuporgó matróz felkiált:

– Spanyolok!

Odafentről messzebbre ellát. Amikor észrevette a vitorlákat, csak némán intett a kapitánynak, aki rögtön riadót rendelt. Most már felismerte a spanyol zászlókat.

– Spanyolok.

Csend. Newport komoran állt a parancsnoki emelvényen.

– Irány?

– Délnyugatról északkeletre. Négy nehéz gálya.

Most mindazok, akik azon a londoni búcsúvacsorán részt vettek, rövid tanácskozásra siettek az admirálishoz.

– Mindenképpen összetalálkozunk. A távolság még nagy, de ha a szemem nem csal, mozgásunk iránya és a sebességünk ugyanaz.

– Úgy vélem, uraim – emelte fel orrát Wingfield –, nincs, ok az aggodalomra. Mint tudjuk, Jakab királyunk őfelsége igen bölcs politikával békére kényszerítette a spanyolokat. Ha összetalálkozunk, a két flotta üdvözli majd egymást…

Mindannyian nyeltek egyet ezekre a szavakra, csak az én gazdámban nem fért meg a szó:

– Volt részem már békés üdvözlésekben, uram! Az Adrián! Hahaha! Puskaporszagú üdvözlések voltak azok!

John Martin vadul hadonászott.

– Drake támadott volna! Bizony isten! Hej, akkoriban nem húztuk az időt! Oldalba kaptuk a gályákat, aztán kard ki kard!

Newport a fejét rázta. Tudták jól, hogy miért. A Londoni Tanács határozott parancsa, hogy kerüljék az összeütközést a spanyolokkal.

– Szélbe álljunk! – mondta Smith kapitány. – Azt javaslom, azonnal álljunk meg. A spanyolok jobb kéz felől és messze előttünk vannak. Ha továbbhaladunk, könnyen azt hihetik, hogy támadni akarunk, és akkor kikerülhetetlen a harc. Ha ellenben megállunk, messze előttünk kell elvonulniuk. Őnkéntelenül is rábólintottak valamennyien.

– Igaza van kegyelmednek – fújt egyet Newport kapitány. – Mert ha ők támadnának, időben észrevehetjük az irányváltáson. És ráadásul szél ellen kellene manőverezniük, hogy ideérjenek.

Archernek szeme sem rebbent, amikor széles mozdulattal meghajolt Smith előtt.

– Úgy látszik, kegyelmed ért valamennyiünk közül legjobban a tengeri hadviseléshez.

Newport rövid, ingerült mozdulattal intett.

– Hat hétig vesztegeltünk a Csatornán, régen Amerikában kellene lennünk. Én még ezt a fél napot is sokallanám. Akár igaza van, akár nincs, mégis azt mondom hát: tovább! Elcsúszunk a spanyolok előtt.

Intett, hogy ki-ki térjen vissza a helyére. Csónak ment a másik két hajóhoz a paranccsal: tovább!

Erős, egyenletes északnyugati szél fújt. Ahogy néhány fokkal balra fordult a flotta, a majdnem teljes hátszélnek igazított vitorlák szinte megugrasztották a hajókat. A nagy megterheléstől mintha meghajoltak volna a nehéz árbocok. A Sarah Constant büszke orra egy ideig mélyen bókolva belevágott a hullámokba. Aztán visszanyerte egyensúlyát, a tenger vize vastag, csillogó sugárban zuhant le piros nyilakkal ékes orráról, megrázkódott a hatalmas építmény, és új, növekvő irammal rohant előre.

A libasorban haladó három hajó most egymás mellé került. Oly közel futottunk, hogy átkiálthattunk a másik fedélzetre. Hatalmas ordítozásba fogtak a legények, fegyverükkel hadonásztak, biztatták egymást: „Hej, Jack! Most légy legény! Hahó, Bili, ma nagykanállal eszünk!”

Azt hitték, harcra készül a flotta.

– Őrültség…

– Mit mond, kérem? – lépett George Percy hadnagy a gazdám mellé.

– Őrültség. Mert lehet, hogy elcsúszunk a spanyol gályák előtt, de addigra oly közel kerülünk a spanyol partokhoz…

– Megtagadja a parancsot?

– Hogy a fenébe?! Katona vagyok én, barátom, nekem ne prédikáljon! Ha harcra kerül a sor, majd meglátjuk, ki a legény a gáton!

– Mindenesetre jelenteni fogom Newport admirálisnak. John Smith beleköpött a vízbe.

A távolban már világosan kirajzolódott mind a négy hajó. Ilyen hatalmas vízi alkotmányokkal támadott Angliára annak idején a Győzhetetlen Armada.

A legnagyobb lehetett vagy ezertonnás vízi szörnyeteg, amelynek három ágyúsora egyetlen össztűzzel elsöpörhetett volna bennünket.

A legnagyobb hajótól mégsem kellett tartanunk. A másik három kísérő vitorlás annál veszélyesebb lehetett. A mieinknél nehezebb karavellák voltak, de nagyobb számú és nagyobb felületű vitorláikkal könnyen felvehették velünk a versenyt.

– Erre jönnek! – ordította az őrszem a magasból. – Erre fordultak.

A három karavella elszakadt a nagy hajótól, és az oldalszélben erősen megdőlve, felénk fordította orrát.

A Sarah Constantán kemény vezényszavak pattogtak:

– Jobb oldal, vissza!

– Bal, kiengedni! Állj, elég!

– Kormány!

– Yea, yea, Sir!

– Tovább, balra négy fokkal!

Mintha a három angol hajó versenyt futna a vízen. Jobbról Ratcliffe naszádja, a Discovery túrta a habot, balról a Goodspeed orrtőkéje alatt harsogott a tenger. Középen a mi háromárbocosunk, a Sarah Constant igyekezett lépést tartani társaival. És jobb oldalon, még messze előttünk a három spanyol karavella.

– Elsiklunk előttük. Pompás! – kiáltotta Newport admirális.

– Őrültség! – dörmögte John Smith. – Hátunkba kerülnek, így győzte le Drake is a spanyol armadát. A hátukba került.

– Jelenteni fogom az admirálisnak!

– Imádkozzék inkább, mert nemsokára melegünk lesz. Már nemcsak a vitorlákat, már nemcsak a hajókat, de a három spanyol hajó fedélzetén csoportosuló tengerészek alakját is kivehettük. Fegyverek csillogtak odaát, a füttyszót idáig hozta a szél.

Minden szem a spanyolokra meredt. Most már nem kiabált senki, most már mindenki csak azt figyelte, hogyan fogy köztünk és a spanyolok között a távolság. A tapasztalt hajósok is bevallották, nem lehet eldönteni, gyorsabbak vagy lassúbbak-e a mi hajóinknál. Általában – mondták – a spanyol gályák jóval lassúbbak az alacsony és keskeny építésű angol galjónoknál. De hát sok minden lehetséges. Hiszen ahány hajó, annyiféle. Ha ugyanolyan rajz. szerint építenek fel tíz hajót – az tízféle lesz. Sokszor egy párkányzaton, a palánkok összeillesztésén múlik a dolog. Őreg hajóknál pedig azon is, vajon az aljukra tapadt töméntelen tengeri moszat, fúrókagyló, kovásállat, és ki tudja, még mi minden mennyire fékezi futásukat.

Aztán megtörtént, amit John Smith megjósolt.

A karavelláknak eddig csak orrsudaruk látszott. Most lassan kivehető lett a bal oldali ágyúsor.

Most már egy irányban futottak velünk. Ha megtartják azt a vonalat, előbb-utóbb a hátunkba kerülnek.

Newport vállalta a harcot, s ugyanakkor feladta kedvező helyzetét.

A három karavella menthetetlenül a hátunkba kerül. Ezt már nem akadályozhatjuk meg. Időközben a három ütegsoros gálya is előrehaladt, és – ez nyilvánvaló voltnéhány óra múlva valósággal odaszorítanak bennünket a spanyol partokhoz.

Newport halottsápadtan állt a parancsnoki emelvényen.

Hang nem hallatszott. Mindenki a vízre meredt. A spanyol karavellákat – az ellenséges karavellákat – figyelte. Csak az én szemem járt körbe, egyik arcról a másikra rebbent a pillantásom, és bevallom, némi kárörömmel. Mert amennyire gyermeki eszemtől tellett, a gazdámnak szurkoltam én. És ha tudtam is, hogy veszélyes játékba fogtunk – talán már el is veszítettük –, mégis egyre csak azt kívántam, hogy John Smith kapitány szava valóra váljon.

Amióta tengerre szálltunk, ilyen csendesnek még nem láttam a vizet. Hullám nem emelkedett, csak apró fodrok borzolódtak rajta.

Senki se mozdulhatott a helyéről. Én sem. A szakács és az orvos járt körbe, és mindenkinek kiosztotta napi adagját: egy gallon sört.

– Kapitány úr – suttogtam.

Csak a szemöldökét emelte fel. Beszéljek.

– Nekem semmi közöm ahhoz a mérgezéshez. Bízzék bennem, kapitány úr!

Csak bólintott. Nem simogatta meg a fejemet, nem tette a vállamra ismét a kezét. De ez a bólintás most mindennél többet ért.

Egyszerre csak erős hang hallatszott:

– Feszítsd!

Newport magából kikelve, immár vérvörösre gyúlva ordított. Maga vezényelte a vitorlakezelő legénységet, akik vad erővel húzták a nagy keresztvitorlák szarvköteleit.

– Az utolsó lehetőség – szólalt meg mellettünk George Percy hadnagy.

– Az utolsó előtti – mondta Smith kapitány. – Mert a harcban győzhetünk is… Erről elfeledkezett?

Az eddig lazán engedett vitorlák most feszesen fogták a szelet. Valamit nőtt a sebességünk. Talán csak éreztük, tudtuk, hogy nőnie kell, mert hiszen mivel mérhettük volna az embertelen, idegtépő hajszában? Sem a szél zizegésén, sem a szétcsapódó hullámok monoton sustorgásán nem változott semmi. A távolság sem nőtt üldöző és üldözött között, hát csak hittük bizony, hogy nőtt a sebességünk.

Akaratlanul is a parthoz sodródtunk, és hogyha nem is pusztítja el a spanyol flotta a három angol hajót, bizonyára foglyul ejti; mire lezajlik a levélváltás, a magyarázkodás Jakab király és a spanyol uralkodó között, a virginiai gyarmatnak még a gondolata is odavész.

Nem volt más választásunk. Futottunk előlük. Tudtuk, hogy abban a pillanatban, mihelyt a régi irányba fordulunk, ők is oldalukat mutatják – és megkezdődik a tűzharc. Három három ellenében. Csak látszólagos az egyensúly. A spanyol vitorlások egyforma nagy háromárbocosok voltak, hasonlóak a mi zászlóshajónkhoz, a Sarah Constanthoz. S mit kezdhetünk mi a negyventonnás Goodspeeddal, a húsztonnás naszáddal?

– Most kellene felvennünk a harcot! Most azonnal! A naszádról közelharcba indulni!

– Igaza van, uram – bólintott megadással és némi tisztelettel a hangjában a fiatal hadnagy – , most még messze van a nagy gálya.

Newport hátracsapott kézzel, fel-alá járkált a parancsnoki emelvényen. Nem tudott határozni.

És ekkor valami történt. Valami, amire nem számított sem Newport kapitány, sem a gazdám, senki.

Elállt a szél… Késő délután volt már. Alkonyodott. A nap még nem érte el a láthatár szélét, de már felhők gyűltek eléje. Mélykék lett a víz színe. Vörös fények vilióztak az arcokon.

– A szél!

Egyszerre csattant a kiáltás mind a három hajón. S talán mind a haton is, mert a spanyolok vitorlái is laffogni kezdtek.

– A szél! A szél!

A széllel együtt órák óta tartó feszültségünk is engedett. Nem fújta le senki a riadót, mégis elhagytuk a helyünket. Az emberek hangosan tárgyalták, hogyan és miképpen fordulhat a helyzet. És ekkor újabb kiáltás:

– Szél!

– Vivát! – üvöltötte boldogan Newport admirális. – Itt a szél! A parti szél! Kormányos! Hé! Vitorlákat átváltani! Gyorsan! Gyorsan!

Nem kellett biztatni az embereket. A parti szél első gyenge fuvallatára szinte megpördült a hajónk. Ugyanúgy a Goodspeed és a Discovery is.

Sok múlt ezen a gyorsaságon. Mire a spanyolok felocsúdtak, mi ismét teljes hátszéllel futhattunk dél-délnyugati irányban. Láttuk, hogy a nagy gálya kidobja horgonyait. Hajnal előtt aligha éri el a hazai kikötőt.

Jó messzire elkerültük, mégsem állta meg, hogy sortűzzel ne búcsúztasson. Nagyot dörrent a díszsortűz, csak hát golyók is röppentek vele.

– Fene bánja! Csak lövöldözzön a sok marha spanyolja! Legfeljebb a halakat találják…- Newport ragyogott az örömtől. – Nos, mit szólnak, uraim?

Egy golyó azonban messzire repült. Olyan messzire, hogy Ratcliffe naszádjától alig néhány ölnyire csapódott a vízbe. Ratcliffe halálra váltán hadonászott, a homlokát ütögette, mutatván, hogy valakit esztelennek tart.

Persze bizonyára a spanyolokra értette.

– Urak! Ez sikerült! Minden úgy történt, ahogy számítottam. Veszélyes játék volt, mi tagadás, de végül nekem lett igazam.

Christopher Newport admirális késő éjszakáig zengte a saját maga dicséretét. S a nemesurak – mi mást is tehettek volna? – egyetértőén bólogattak. Akadt azonban, aki mégsem értett vele egyet. John Smith természetesen, aki azonban nem akadékoskodott.

És George Percy – mivelhogy nem tett jelentést.

Késő éjszaka volt. Lassan elhalt az utolsó énekszó is. Csak az őrség maradt ébren.

– Tom…

– Tessék.

– Ne feledd, amit ígértél. Megesküdtél. Meg bizony!

– Igenis, James Brumfield.

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben az expedíció veszélyes vizekre ér. A mór kalózok és angol barátjuk. A tengeri utazás boldog napjai és a nagy reményű álmodozások

A flotta elhaladt a spanyol félsziget mellett, anélkül, hogy újabb kalandja támadt volna.

Tüneményesen, szép idő járta. Mintha csak a természet engesztelni akarná az angol hajósokat a Csatornán átszenvedett hathetes viharért. A hajók enyhén megdőlve, nesztelenül suhantak a mélykék vízen. A napsugár már égetett, és a legények, akik oly silány öltözékben szenvedték át a fagyos fergeteget, most tobzódtak a napfényben, a melegben. A világ szürke egyhangúsága végképp odalett, a szép ragyogásban a színek is megszínesedtek, kékebb lett a kék, és fehérebb a fehér, a hajók szürkésbarna testén vidáman villogott a kék csíkozás és a vörös-fehér mintázat. Fenn a magasban, az árbocok csúcsán pedig, habfehér felhők gyűrűjében, hetykén csapkodott a szélben a Györgykeresztes angol zászló.

Színes a világ. Színeiben boldog a világ!

Időről időre vidám delfinek csapata köszöntötte a hajókat. A hajók két oldalán ugráltak, szökkentek ki a vízből, aztán át-meg átcsaptak az orrtőke alatt, máskor hátul, a nyomvonalban tűntek fel, akkora ugrásokkal követvén a hajót, hogy a kormányos már-már attól tartott, mikor pottyan a hátára e hatalmas vízi emlősök közül valamelyik.

És a szép tiszta időben nem vonakodott senki a szolgálattól sem. Aki csak tehette, felkapaszkodott a két árboc megfigyelőhelyére, és nem is ketten, de négyen-öten is ott kuporogtak naphosszat az árbockosárban. Nem tudtak betelni a víz és a tenger végtelenségével.

Csak onnan a magasból lehetett látni az afrikai partokat, az Atlasz hegység kékes vonalát.

Az admirális, mint minden hajós Kolumbusz híres útja óta, a jó szélben és a jó szerencsében is bízva úgy tervezte, hogy leúszik flottájával a Kanári-szigetekig. Igaz, a spanyol hajók és az arab kalózok útja és vadászterülete volt az Afrika menti tenger. De hát az angol hajósokat sem kellett félteni, hogyha egy kis kardforgatásról esett szó. A legénység most is türelmetlenül figyelt Afrika felé.

– A fene a büszke spanyoljába!

Bántotta önérzetüket, hogy a spanyol gályák elől nyilvánvalóan ki kellett térniük. Most már tudták mindannyian, hogy nem manővereztek, hanem egyszerűen szöktek a spanyolok elől azon az emlékezetes délutánon, amikor Newport óvatossága és a szabályokhoz ragaszkodása majdnem végzetessé vált.

– Admirális, tisztelettel kérjük…

– Halljam!

– Ha egy pogány mór teknő kerül elénk, azt már csak elkapjuk.

– Az apátok istenit!

Ez bizony nem volt se ígéret, se visszautasítás. De reménykedésre elegendő.

Newport admirálisnak kisebb gondja is nagyobb volt, mint hogy a pogány kalózokat várja. Nem kalózkodni, nem portyázni indultak útnak; ő a feladatát akkor teljesíti, ha baj és kockázat nélkül minél hamarabb partra teszi a virginiai gyarmat új telepeseit.

Ha most leúszik baj és kockázat nélkül a Kanári-szigetekig, onnan már gyerekjáték lesz átszelni az Atlanti-óceánt.

A passzátszelek átsegítik a nagy tengeren.

A passzát övét használta annak idején Kolumbusz Kristóf is, a genovai hajós, akinek az a szerencse jutott osztályrészül, hogy felfedezhette Európa számára az Újvilágot. És ki tudja, talán nem is felfedezte, inkább csak ajándékozta, mert az a körülmény, hogy éppen a Kanári-, illetve a Zöldfoki-szigetekig hajózott le annak idején, azt mutatja, hogy Kolumbusz ismerte a passzátöv természetét.

Annyi biztos, a glóbust elfelező Egyenlítő két oldalán csodálatos módon egész évben egy irányban fúj a szél.

Hát persze akadnak ott is viharos és szélcsendes napok. Maga Kolumbusz is belekerült egy szélcsendes zónába… de hát a passzát mégsem csalja meg soha a vízi embert.

– Admirális úr, engedelmével…

– Halljam!

– Ha egy pogány teknő…

– Elég legyen! Amit mondtam, megmondtam. Tudniillik a semmit. De hát ezen a fránya hajósnépen nem lehet kifogni. A nemesurak szeme is csillog. Valamit terveinek. A legnagyobb hangú közöttük ez a valahonnan-valamiképpen, ki tudja, honnan, ki tudja, miképpen elkeveredett John Smith kapitány. A prímet ő viszi közöttük, noha mindannyian mindig egyetértenek abban, hogy ez a Smith kapitány… hát…

John Smith kapitány öblös hangja, délceg termete valóban még most is tekintélyt parancsolt, noha legendásan szép, díszes mellvértje ezúttal nem volt rajta. Sőt, úgy látszik, John Smith kapitány a furábbnál is furább ember: míg azelőtt folyton harci díszben pompázott, itt, e melegebb égöv alatt jobban nekivetkőzik, mint akárhány hajóslegény. A londoni nemesurak ott főnek a napon Erzsébet korabeli magas kalapjukban, piros, kék, zöld bársony, hasított ujjú zekéjükben, bő bugyogójukat még ilyenkor is magukon tartják, hiába csurog a víz az orcájukon, mert hát a ruha nemcsak öltözék, hanem rang is, amiről sohasem szabad megfeledkezni. És lám csak, nem egyedül vannak, mert így tesznek a kereskedők is, akik csatos, nagy puritán kalapjukat két kézzel tartják, el ne vigye a szél, de le nem vennék a világ minden kincséért sem.

Egyetlenegy veszi csak le. Egy kereskedő, nemesember, felfedező, egy fiatalon özvegyen maradt férfi. John Rolfe uram, a Goodspeed utasa.

Leveszi a kalapját, és John Smith kapitánynak integet.

– Hej, Johnny!

– Hej!

John Smith a főfedélzeten áll. Félmeztelenül. Zömök, erős termetét nekiveti a főárbocnak, bozontos mellét nem először éri napsugár. Barna az, szinte fekete, öblös hangja végigfut a fedélzeten:

– Hát kalózkodni akarnátok?

– Úgy ám, Smith uram! – mondja az egyik hajós. – Mert mit ér a tenger jófajta csetepaté nélkül?

És úgy látszik, véletlenek mégis vannak a világon, mert ebben a minutumban felhangzott az árboc tetejéről is az őrszem kiáltása:

– Kalózok!

– Hé! – ordított Newport admirális. – Az ördög vinne el onnan! Honnan tudod, hogy kalózok? Honnan tudod, te marha?!

– Jelentem, vitorlát látok. A pogány partok felől!

– Akkor vitorlát kiálts, te átkozott, mert szétverem a fejedet!

Az őrszem valóban vitorlát látott. Az afrikai partok párás messzeségéből óriási latin vitorla bontakozik ki. Alatta parányi fekete pont.

– Dhau, dhau… a pogány mórok hajója.

Hát ez nem lehet más, csakis kalózhajó. Igaz, elég lassan közeledik.

– Az éjszakát várják az átkozott pogányok. Ismerjük a természetüket!

John Smith így vélekedett:

– Egyszerű halászbárka lesz az. Felismerem innen is.

A nemesurak végignéztek a félmeztelen kapitányon. Nagyon elgondolkozhattak, mert nagyokat hallgattak.

– Menjünk eléjük – javasolta John Martin. – Annak idején Drake nem hagyta volna futni a dögöket. És gondolja csak meg, a néger rabszolgáknak is jó áruk van odaát a spanyol telepeken.

Erre már csakugyan felfortyant az admirális. Zengett a veszekedéstől a Sarah Constant hátsó fedélzete:

– John Martin uram, kegyelmed ne hozakodjék elő folytonosan a nagy hírű Drake-kel! Tisztelem és becsülöm az emlékét. De ha nem tudná, magam is „tettem már egyet s mást a honért”. Az istállóját! Ha nem tudná, messze el fogjuk kerülni majd a spanyol gyarmatokat. Még csak az kell, hogy angol zászlót lássanak a pápisták! Elég nekem etetni ezt a népet – mutatott a tömött hajókra Newport –, nem akarok látni egy emberrel sem többet!

– A fekete arany… haj, haj! John Hawkins sem vetette meg annak idején. A hajófenékbe be lehetne gyömöszölni húsz-harminc négert. Ami megmarad, biztos pénz.

– Gabriel Archer uram, követelem, hogy hallgasson! Itt én parancsolok. És megparancsolom, hogy ne uszítson…

Newport is küszködött. Hát persze, látszott, kedve ellenére cselekszik most is. Nem vízen járó angol az, aki elmulaszt egy alkalmat is, hogy megtömje a zsebét.

Archer szeme sunyin villant.

– Admirális, nem uszítok… – És szinte kiáltotta: – De a legények már reménykednek, hogy…

Csend. A hajó elejéről sötét tekintetek figyelték az urak torzsalkodását.

– Ugyan ki biztatta fel őket?

Még nagyobb csend. Csak néztek valamennyien John Smith kapitányra, akinek égett az arca a dühtől. Felhorkant, mint a sebzett paripa.

A kardjához kapott.

– Hej, urak! – kiáltotta. – Az effajta pimasz nyelvelésnek hamar véget vetek, ha sokáig folytatni akarják!

– Pimasz? Kit nevez pimasznak az úr? Nemes lovagokat, sok csatát megért hajóskapitányokat? Azt hiszi, mindent elhiszünk, amit magáról híresztel és elmesél? A mindenségit, ha éppen kíváncsi az úr, én azt sem hiszem, hogy kapitány volna!… Egyet hiszek el: hogy egy koldus bérlőnek semmirekellő fia áll előttem!

A hosszúra sikerült mocskolódás után Archer a kardjához kapott.

Még egy pillanat, és a két ember egymásnak esik. De a harmadik, Newport rántott kardot leghamarabb.

– Megállj! – ordította magából kikelve. – Aki itt kardot emel a másikra, vasra veretem! Őrség, ide hozzám!

Még egy óra múlva is füstölgött az admirális mérge. Vörös volt a képe, a szemét forgatta, s amikor az őrszem azt jelentette, hogy a dhau feltűnő bátorsággal közeledik, sőt újabbakat is látni a távolban, csak legyintett.

– Az a jó – mondta. Egyszerre csak így kiáltott:

– Gabriel Archer, John Smith, John Martin urak, hozzám! – Amikor azok eléje álltak, kurtán-furcsán ennyit mondott: – Úgy látom, kegyelmetek nem férnek a bőrükbe. Tessék, itt az alkalom. Vízre tesszük a bárkát. Tíz embert magukhoz vesznek, kilesz a tizenhárom. Bánom is én! Menjenek, kaszabolják le a pogányokat, vagy ha úgy tetszik, egymást.

Azzal hátat fordított nekik. Archernek és Smithnek egymásra villant a szeme, s az nem sok jót ígért. A bárkát azért mégiscsak vízre tette a hajósnép, beszállt a tizenhárom ember, és mi tagadás, kókadt kedvvel indultak a dhau ellen.

Egyenesen neki.

Nem mehettem a gazdámmal. Hát csak annyit mondhatok, láttuk, amint bárkánk a messzeségben eléri a dhaut, hallottunk két lövést is, egy puskát meg egy pisztolyt. Aztán csend lett. A bárka egészen a bennszülött hajó mellé úszott: úgy látszik, foglyul ejtették a mieinket.

Wingfield riadt tekintettel bámult az admirálisra. A naszádról Ratcliffe értetlenül integetett. Newport kurtán legyintett: fogja be mindenki a száját, nincs kedve magyarázkodni, egye meg a fene az egészet!

Aztán hogy, hogy nem, a bárka egyszerre csak elszakadt a dhautól, felénk indult, a dhau 'pedig megfordult, és szépen hazafelé úszott.

A bárkából pedig már messziről rikkantgattak az emberek, és vivátoztak istenesen.

– Mi történt?

Hát csak annyi, hogy a dhaun valóban arab kalózok voltak. S valóban meg akarták támadni a flottánkat. Lőttek is a bárkára, Martin meg felelt rá. De abban a minutumban Smith kapitány elkezdett eszeveszetten kiáltozni és integetni a kalózoknak, és valami ismeretlen nyelven társalgott velük. Hát mit tesz isten, a mórok közül kiválik néhány fehérebb képű legény, kezüket nyújtják, beszélnek, örvendeznek. Felhúzzák Smith kapitányt a dhaura, a többiek meg látják ám, hogy nagy ölelkezés folyik, még boros flaska is előkerül. A dhau gazdája, a pogány kalóz pedig nagy tisztelettel hajlong Smith előtt, az meg őelőtte. Szent a béke, a bárka visszatérhet, a flotta továbbhaladhat… Newport faggatására Smith csak ennyit válaszolt: – Néhány erdélyi cimborámmal találkoztam. Bizony, szomorú az élet, hogy kalózokká kellett lenniük… hozzá még pogány kalózokká…

Ezen az estén nem énekelt senki. A hajó orrában kockázott csupán néhány sörissza, vén legény.

John Smith kapitány leheveredett melléjük, a két árboc között álló nagy csónak menedékében.

Nézte a csillagos eget, és nem a többieknek, csak magának mondta:

– Hiszik, vagy nem hiszik, magyarok voltak. Jó székely legények. Kapitányuk voltam a messzi Erdélyben. Isten tudja, hogy jutottak idáig… – Aztán mintegy önmagának felelt: – Hát hogyan? Ahogyan én.

Az éjszaka középén aztán suttogás ébresztett:

– Tom…

– Micsoda… tessék?

– Amit ígértél, ne feledd! És megesküdtél. Meg bizony.

– Igenis, James Brumfield.

Mit teszek én hétfői napokon? Kitisztítottam már az iránytű házikóját, megittam a sörömet, és a sörtől jókedvűen nekiláttam uram mellvértjét csiszolgatni. Közben nevettem a soros legényt, akinek a lúgozás nem éppen dicső feladata jutott a sorban. Mert hétfő a lúgozás napja is, s ezt felváltva végzik a hajósok. Aki sorra kerül, megragadja a lúgos vödröt, nagyot ordít a főárboc tövében: „Lúgozás! Lúgozás!” – és a többiek gúnyjaitól kísérve facipőjében végigkopog a hajón. A facipő arra való, hogy megvédje lábát a maró folyadéktól, és azért is kell kiáltania, hogy figyelmeztesse mezítlábas társait.

A lúgozó után sereg tréfa, gúnyos megjegyzés röppen, ő maga pedig – ki nevetve, ki meg káromkodva – kimászik a hajóorrba. A hajóorr messze kiugró, hegyes erkélye kitűnő búvóhely azoknak, akik pihenőben magukban akarják szemlélni a tengert. De nemcsak pihenőhely. Van ott egy kis menedék is, ahol a hajósember – a dolgát végzi.

Igen, igen, éppen a hajóorrban, a vitorlás legszebb és legbüszkébb részében. Egyszerűen azért, mert ez a hely ugrik ki legjobban a víz fölé, és mert a feltúrzó habok innen mossák le leghamarabb a szennyet.

Hetenként egyszer (vagy kikötés előtt) mégis tisztításra szorul a hajó orra. Ilyenkor lép munkába a lúgozó, és hosszú nyelű kefével tisztogatja a palánkokat meg a horgonyok láncait.

Azon a hétfői napon tehát elvonult a lúgozó a főárboc mellől, és bebújt a hajóorrba. A legénység az első fedélzetről nézte, és nagy röhögések közben biztatgatta.

Leültem a hátsó feljáró tövében egy ponyvára.

S ahogy tisztítottam a mellvértet, egyszerre csak ismét úgy hozta a sors, hogy kihallgattam egy társalgást. Tudtam, kik társalognak a fejem felett. George Kendall volt az egyik, az előkelő Wingfield a másik, és John Martin kapitány a harmadik.

Már az első szavukból tudtam, hogy a gazdámról beszélnek.

– Hát úgy látszik, mégis járt ott – mondta Wingfield.

– Nem hittem volna. Ismeri az összes sziget nevét meg az átjárókat.

Martin szavait Kendall pattogó beszéde követte:

– Hány éves? Huszonhat? És már bejárta a fél világot…

– Kegyelmed elhiszi? Hajósember sok helyen megfordul. Én magam sok utazást tehettem, na de…

– Valamelyik este Archer kapitány heccelődött vele. Hát csak úgy fejből elsorolt vagy ötven európai várost. De nem ám csak a nevüket! Hanem úgy, mint aki valóban járt azokon a helyeken.

Akkor már elhagytuk a Kanári-szigeteket. John Smith kapitánynak megint csak igaza lett. Azt mondta, csak egyszer járt ott, mégis úgy ismerte a nagy szigeteket, mint a tenyerét.

– Hm, szép időnk van – nyögte Wingfield.

– Reméljük, ilyen is marad. Most már azt hiszem, nem is volt rossz az a hathetes veszteglés. Az ember sosem tudja, mi mire jó.

Kendall felmordult:

– De azt csak látnia kell az embernek, hogy mi miért rossz?

Megállt a kezemben a cseréplisztes rongy. A szívem hirtelen a torkomba ugrott. Ha megkérdezik akkor, nem tudom elmondani, de sejtettem, éreztem, mire fordul itt a beszéd.

– Emlékszem Drake admirálisra – kezdte John Martin. - Az volt az ember a javából. Ha kellett, odaállt kötelet húzni a legényekkel, mindegyiket jó pajtásának tartotta, és akkora ivászatok voltak a hajóin, hogy még a halak is táncra perdültek körülöttük. Igaz, fegyelmet is tartott. Ha méregbe gurult, kikötés, akasztás, tőke alatti áthúzás, korbácsolás megesett nála nemegyszer.

John Martin elhallgatott. Én meg szinte szédültem a rettegéstől. Kikötés, akasztás, korbácsolás… hiszen lát eleget az ember ilyet Londonban is. Csak el kell sétálni a London Bridge southwarki oldalára. A Newgate ormán, éppen a kapubörtön felett láthat karóba tűzött fejeket. És csak el kell sétálni a tyburni dombra, ahol a nyilvános kivégzések történnek. Nincs szó elbeszélni, micsoda borzalmakat láthat az ember. De hát én csak egyszer néztem végig egy kivégzést. London oly nagy, oly sok benne az ember, és olyan messzinek tűnt akkor az a szerencsétlen, aki pár lépésnyire tőlünk vívódott a halállal.

Itt most minden olyan közeli volt. Olyan valóságos.

Tőke alatti áthúzás. Csak nem a hajó alatt?…

– Drake mégsem tűrte volna. Nekivetkőzik, és a legényseggel cimborái. Mintha csak a kegyeiket keresné.

– Azt mondom, urak – szólt fojtott hangon Wingfield – vigyázzunk. Az útnak még az elején vagyunk. Nehéz napok jönnek. Ő maga mondta, hogy a pogány kalózok kapitánya volt…

Hallgattak.

– Látták, ugye, hogy a Kanárin két láda citromot vásárolt?

– Vajon miért?

– Azt meséli, skorbut ellen jó orvosság. Mintha bizony a rossz víz és az üres gyomor ellen volna orvosság. Szerencsére Newport kapitány nem hajlott a szavára. A saját maga számára vehette csak.

– Ami kevés poggyászt hozott, elfér vele még két láda citrom, hehehe!

Elnevetgéltek egy darabig, majd átsétáltak a fedélzet másik oldalára. Később a hajó elejére hívtak, ahol James Brumfield már nagy munkában volt. Köteleket szedett szabályos rendbe, könnyen leperdülő tekercsekbe.

– Nézd, bálnaszigony – mondta, és átforrósodott a hangja. – Ismertem egy bálnavadászt. Az volt ám ember a javából!

Vállat vontam. Az imént hallott beszélgetésen járt az eszem, nem sokat törődtem a bálnaszigonnyal.

– A bálna óriási érték. Ha elejtenénk egyet, egyszeriben gazdagok lehetnénk. Mi ketten mennénk az elejtésére. Láttál te már engem dobni? Látod amott a Discoveryn Ratcliffe urat? Bizony isten eltalálnám innen a kalapját!

– Mivel?

– Mivel, mivel? Hát egy kővel. Vagy egy kézbe való vaskampóval. Hihi, hogy csodálkozna! És azt hinné, te tetted…

Így szólt, és kajánul villant a szeme. A tekintetén látszott, hallatlan virtusnak tartja, amiért engem is bemártott annak idején. Elszorult a torkom. Lám csak, valaki altatót vagy mérget kevert Newport ételébe. Az ilyesmi felett nem szoktak egyszerűen napirendre térni. És Newport hallgat. Sem vizsgálat, sem büntetés nem esett. Pedig már jócskán elhagytuk a Kanári-szigeteket is. Benne járunk az Atlanti-óceánban.

Mondom, James Brumfield a köteleket tekerte fel – nekem pedig, mint legtöbbször, most is a láncok jutottak. Nem volt ott az eszem, hát jó ideig elzörgettem-elcsörgettem őket, míg csak meg nem unta, és rám szólt:

– Pszt! Figyelj csak!

Bizony, így van ez a hajósinassal. Sok szava nincs, de legalább kedvére hallgathatja a nagyok beszédét. Nagy hangon társalogtak a hajóslegények:

– Elhiheted, mert jártam ott. Anyaszült meztelen járnak a férfiak is, a nők is. Szemérmetlen pogányok. Aztán olyanok ám, mint az állatok. Ha szólsz hozzájuk, csak néznek a nagy barom szemükkel.

– Hát mit csináljanak, ha nem tudnak angolul? Jópofa vagy te, hallod! Ha téged megszólít egy török, bizony isten te is nézel úgy, akár egy barom!

Majd megszakadtak a nevetéstől. Aki először megszólalt, nem sokat törődött az élcelődéssel, hanem tovább folytatta:

– Mondom, meztelenek, miként isten megteremtette őket, hanem a kezük, a nyakuk, de még a lábuk is tele van aranykarikákkal. Fejbe vágsz egy indiánt, és máris dőzsölhetsz halálodig.

– Csak addig, amíg meg nem főznek.

– Ahogy mondjátok. Mert éppen az én apámmal történt meg. A plymouthi híres tengerésznek, John Hawkinsnak volt ő a legénye. Afrikában partra szálltak, hogy összeszedjenek néhány feketét. Jó áruk volt azoknak odaát Cartagena táján. Mondta Archer uram is, emlékeztek rá, ugye?

Emlékeztek rá valamennyien. De ahogy körülnéztek a fedélzeten, mégsem Gabriel Archert, hanem az én gazdámat keresték a tekintetükkel.

– Pszt! Az admirális magához hívatta. Valaki azt mondta:

– Fura ember… sokat lódít.

– Nagy marha vagy te, Bili! – dörmögte a vörös képű ír, akivel, az első napon a hajóorrban találkoztam össze. – Mit bánod te, hogy lódít-e vagy sem? Ha valakire számíthatsz majd, az John Smith kapitány lesz. Ismerem a fajtáját. Mint ahogy ismerem én a többit is. Ismerem John Martin urat, meg a Goodspeed kapitányát, Bartholomew Gosnold urat. Csakhogy ismertem ám én a nagy Drake kapitányt is! Jobban, mint John Martin úr, mivelhogy én vele voltam a nevezetes föld körüji útján is… hm… hát csak annyit, hogy John Smith kapitány olyan, akárcsak Drake volt. Magunkfajta.

Mintha hájjal kenegettek volna, olyan jólesett a vén matróz dicsérete. Még az sem bántott, hogy látnom kellett magam előtt James Brumfield titokzatos, fanyar ábrázatát.

– Mesélj Drake-ről.

A vörös képű megrázta a fejét.

– Majd ha bolond volnék! – nevetett. – Még majd rólam is azt mondanád, hogy sokat lódítok.

A passzátszelek övében jártunk.

Akik még sohasem jártak erre, szinte megijedtek az állandóan fúvó erős széltől, amely itt uralkodik. Mégse higgye senki, hogy ott, a forró ég alatt örökös a ragyogó napsütés és a felhőtlen, kék ég. Március volt, még tartott az esős évszak. A láthatáron hatalmas felhőfüggönyök lebegtek, majd egyre növekedtek, végül fojtogató, forró öleléssel körülömlötték a hajókat, hogy se láttunk, se hallottunk a ködben. Naponta zuhogott az eső.

És nem akármilyen eső, amit máshol lát az ember. Meri nem is látszottak az esőcseppek vékony vonalkái, hanem mintha dézsából, egy mozdulattal öntötték volna nyakunk ba az égi hatalmak a töméntelen vizet.

Alig tisztult ki fejünk felett az ég, és sütött ránk a trópusi nap perzselő sugara, megindult a párolgás. Az elázott vitorlák, a fedélzeti ponyvák, az emberek teste és ruhája és a hajó minden porcikája gőzölgőit.

Mi csak éreztük magunkon a nyirkos, meleg párolgást. De tüstént láthattuk is, ha átpillantottunk a Goodspeedra vagy a kicsi Discoueryra. Mindkettő felett reszketett a levegő.

Nem hagyott békén a gondolat, hogy egyesek rossz néven veszik a gazdámtól, amiért a legénységgel cimborái.

Vajon miért hívatta magához Newport kapitány?

Napokig vártam az alkalomra, hogy négyszemközt maradhassak vele. Nem volt könnyű dolog, mert a nagy melegben mindig mindenki a fedélzeten szorongott, amely ennyi ember számára bizony elég kicsinynek bizonyult.

– Kapitány úr – súgtam.

– Mi baj van?

– Kapitány úr – hadartam alig hallhatóan. – Hallottam ám, hogy többen azt mondták, kegyelmed a legénységgel cimborái. És hogy vigyázni kell kegyelmedre.

Olyan halkan suttogtam, amennyire csak lehetett. Ő azonban észre sem vette. Mintha nem is valami kényes, titkos dologról volna szó, hanem csupán az időről vagy a napi munkámról beszélgetnénk, fennhangon válaszolt:

– Jól van, fiú! Ne törődj vele, akármit beszélnek! John Smithnek senki fia nem mondja meg, kikkel cimboráljon. Az ilyesmibe még az admirális sem szólhat bele…

Öblös, erős hangja volt John Smithnek, köznapi szava is harsánynak hangzott. Felkapták fejüket most is, akik a közelben álltak. Mit tesz isten, köztük volt bizony Edward Maria Wingfield is.

Megrettenve húzódtam félre.

Annyit megjegyeztem mégis, hogy megelőztek. Newport is megintette a gazdámat.

A világ dolgai olyanok, hogy kényünkre-kedvünkre mégsem alakíthatjuk őket.

A trópusi tenger ott hullámzott körülöttünk. Baj nélkül keltünk át az óceánon.

Kisebb viharokban mégis volt részünk elég.

Fel sem száradtunk, és máris utolért az újabb eső. És nemegyszer száraz viharba kerültünk.

Olyankor nagyon féltünk. A legbátrabbak is szótlanok lettek. És sokan térdre hullva imádkoztak. Igen, igen, a száraz vihartól féltünk valamennyien.

Ismeritek jól bizonyára a madarak és a vadállatok térmészetét. Megérzik a földrengést és a forgószelet meg a nagy viharokat. A madarak izgatott zajongással keresik fészküket, a szarvasok cél nélkül rohannak át a réteken, a róka vinnyog, és meglapulva oson. Aztán hirtelen elcsendesedik minden. Jön a vihar.

Ott a tenger közepén a halakon kívül mi voltunk csupán Isten élő teremtményei. Bizony mondom nektek, akarvaakaratlanul mi is elcsendesedtünk. Emlékszem jól az első viharra. Kiadós eső után szárítkoztunk éppen. A nap forrón sütött, és sugarai nyomán szinte percek alatt szállt fel a töméntelen pára.

Aztán észre sem vettük, és eltűnt a nap.

Valami földöntúli, tejfehér ragyogás töltött be mindent. Vékony ködréteg takarta a napot és az eget, és ez a könnyű felhőzet úgy ragyogott, hogy vakította a szemünket.

A dolgok mintha elvesztették volna formájukat. Nem volt semminek árnyéka.

És valami nyomasztó, részeg bódulat lett úrrá rajtunk.

Newport megparancsolta, vonják be az összes vitorlát, de akik felmásztak a keresztrudakra, hogy felcsavarják a nehéz ponyvákat, később nem emlékeztek rá, mit is csináltak voltaképpen.

Minden átlátszó lett. Minden légiesen könnyűnek tűnt. Mozdulni is alig tudtunk.

Elállt a szél. Majd máshonnan fújt különös erővel.

Mintha nem is saját magam lettem volna, hanem valaki más gondolkozna a fejemben: „Hát mégsem állandó itt a szél? Hát mégsem állandó?”

Az ég most elsötétült. És amerre csak néztünk, a látóhatár összeszorult, és vastag, fekete felhők függönye vett körül bennünket. A felhőkben félelmetes, ostor alakú villámok cikáztak. Mennydörgés azonban nem hallatszott, csak valami távoli, tompa dübörgés.

Bevont vitorlákkal álltunk az üvegsima vízen.

És akkor – váratlanul és félelmetes erővel – az addig nyugodt tenger szél nélkül és vihar nélkül hullámzani kezdett. Nem apró fodrok támadtak rajta, hanem házmagas hullámok emelkedtek, amelyek nem gördültek és nem jöttek sehonnan, hanem ott, a szemünk előtt támadtak a sima vízből.

Felforrt a tenger. Hát erre mondták valamikor a portugál hajósok, hogy az Egyenlítő táján felforr a tenger?

Félnapokig dobált a zajtalan, szabálytalan hullámzás. Éjszakánként bámulhattuk Szent Elmo tüzet az árbocok csúcsán.

Aztán voltak napsütéses, vidám napjaink, amikor ledobtünk magunkról mindent, és aki úszni tudott, a hajó körül lubickolt addig, amíg csak fel nem rikkant az árboc tetejéről az őrszem:

– Cápa! Cápa!

Volt ilyenkor ijedség, lóhalálában a kapaszkodás, aztán a szapora káromkodás, mivelhogy nem jött cápa, csak az őr bolondozott.

És voltak röhögős éjszakáink. Amikor repülőhalak útjába kerültünk, és a csodálatosan szép, kicsi állatok felszökkenvén a fedélzet magasságáig, az alvók nyakába estek. Soha annyit nem nevettem. Soha olyan ízletes halpecsenyét nem ettem.

Ám a nagy jókedvnek sokszor civakodás lett a vége. És ha szóltunk egymáshoz, oly hangosan beszéltünk…

Aztán egy napon megbotozták a szakácsot.

HATODIK FEJEZET

amelyben kiderül, miért botozták meg a szakácsot. A hajó mélyének titka. Izgalmas lopakodások. Mi csillog a távolban? Az ördög incselkedése az, bizonyosan

Nem tudom, hányadik napja úsztunk már a nagy óceánon. A hátsó fedélzeten – ahogy közeledtünk Amerika partjaihoz – szaporodtak a tervezgetések és velük a viták.

– Én amondó vagyok – ismételgette kedvenc gondolatát Wingfield –, hogy bármilyen legyen is majd a gyarmati tanács összetétele, ugyebár, feltétlenül meg kellene egyeznünk, uraim, egyvalamiben. Éspedig abban, hogy módszeresen és fáradhatatlanul felmérjük az arany lehető előfordulásait.

– Ne felejtsük el mégse, hogy nem rövid kirándulásra indultunk. Utánaérdeklődtem, azt mondják, azokon a partokon igen erősek a telek – mondta Smith kapitány.

John Martin nagyot húzott a borából, és hosszasan törülgette a bajuszát.

– Ezúttal hadd tudjak én valamit jobban. Én ugyan nem kérkedem azzal, hogy rabszolga voltam Konstantinápolyban, ugye…

– Hallja az úr, kegyelmed is beáll a csaholok közé?

– Kikre mondja, Smith uram, hogy csaholok, kikre mondja?

– Elég legyen! Csendet kérek! – Wingfield mindig ki tudta várni a percet, amikor magához ragadhatta a társalgás vezetését. Amióta csak elindult a flotta, úgy viselkedett mindig, mint gyűlésen az elnökök, s mivel mindig a kellő pillanatban intette le a hangoskodókat, hallgattak is rá. – Elég legyen a vitából, hiszen abban kell megegyeznünk, hogyan fogjuk majd igazgatni a gyarmatot.

Nem volt ebben semmi különös. Ha valakinek, hát éppen Smith kapitánynak nem tetszett ez a kijelentés.

– Már megbocsásson, hiszen nem tudhatjuk, hogy a Londoni Tanács kikre bízza a kolónia kormányzását. A titkos láda…

Gúnyos-dühös vasvillaszemek meredtek rá. Edward Maria Wingfield arcát gyűrögette, és nagy sokára megszólalt:

– Persze, persze, kedves John Smith kapitány. A titkos láda. Mégsem árt, ha beszélünk a dologról. Mert… ugyebár… hacsak körülnézünk kissé magunk között, körülbelül tudhatjuk, kik lesznek azon a listán. – Hatásos szünetet tartott, majd kivágta: – Úgy gondolom, hogy Christopher Newport kapitány feltétlenül, mint aki a flottának admirálisa, és feladata továbbra is az anyaországgal való összeköttetés.

– Úgy van – bólintott George Kendall –, de hozzátenném, hogy kegyelmed sem hiányzik bizonyosan.

Wingfield kegyesen bólintott, és mondott még egy nevet:

– Gabriel Archer kapitány régi jó embere a Társaságnak…

Archer folytatta:

– A Discovery kapitánya, John Ratcliffe barátunk. No igen… és Percy hadnagy.

Percy hadnagy zavarában elvörösödött.

– John Martin kapitány is… – nyögte. – John Martin boldogan húzta ki magát.

– Nem mondom, van egy kis múltam az ilyesmiben. Kegyelmed régi tengerjáró, Kendall kapitány uram. Ha valaki, hát kegyelmed biztosan…

– Köszönöm a bizalmukat, uraim – hajtotta meg magát George Kendall. – De ne feledkezzünk meg odaát a Goodspeed kapitányáról.

A társaság lelkesen helyeselt:

– Úgy bizony, Gosnold kapitány felesége Sir Thomas Smithnek, nagy patrónusunknak az unokahúga. A listán ő feltétlenül rajta lesz.

– Ily módon megérti, kedves John Smith kapitány – fordult meg Edward Maria Wingfield színpadias mozdulattal –, hogy a jelenlevő urak közül mindenki alkalmas arra, hogy a kormánytanács tagja legyen Virginiában. Ergo…

– Ergo, az urak elfelejtik – vágott a szavába John Smith –, hogy a tanácsnak mindössze hét tagja lesz, és nem tíz, ahogy itt egymás között szépen elosztogatták a helyeket. Ha így áll a dolog, még én is bekerülhetek abba a tanácsba, jóllehet itt senkinek sem jutottam az eszébe.

Egy napon szokatlan kiabálásra ébredt a hajó.

Newport iszonyatosan lehordta a fedélzetmestert. A főárboc keresztrúdjának hatalmas szíjbilincse valami módon kilazult. A keresztrúd lecsúszott a kipárnázott részről, és a csupasz fát verte a szél minden lökésére. Veszélyes dolog az ilyesmi, ha nem is marja ki egyik fa a másikat (ez is meglehet, de hát akkor már vak legyen az a kapitány és a fedélzetmester, aki nem veszi észre a hibát), a láthatatlan repedések ilyenkor támadnak, s aránylag kis erejű vihar is kettérepeszti az árbocot.

Aztán újabb ordítozás hallatszott. Két legény sózott hússal megrakott hordót rángatott a feljárón a fedélzetre. Letették a főárboc tövébe. A hordó hasadékain piszkosvörös lé szivárgott. A hajó egyszerre csak tele lett a romlott hús dögszagával.

Ekkor hallatszott a fedélzetmester füttye.

Imádkozásra és reggelire hívta az embereket.

Robert Hunt tiszteletes megjelent a hátsó fedélzeten. Kezében a közimádságok könyve, amelyet még a dicső emlékezetű Erzsébet királynő állított össze az anglikán egyház hívei számára. Térden állva elimádkoztuk a hajósok imádságát, aztán felálltunk, hogy meghallgassuk a rövid beszédet is. Newport azonban, aki az egész imádság alatt inkább a bajusza csücskét rágta, mintsem a szöveget mondta, hirtelen így szólt:

– Őszinte szívvel köszönjük az ájtatosságot, reverend. Most azonban arra kérem, fáradjon vissza kabinjába. Történt ugyanis valami, ami miatt a mai szentbeszédet a hajómarsall fogja tartani.

Hunt tiszteletes úr elszomorodott arccal vonult el. Felharsant a káplár füttyszava:

– Sorakozó!

A hajósinasokra nem vonatkozik ez a regula. Minden munkából kiveszik részüket, de akár dísszemle, akár parancsfelolvasás, akár fegyvergyakorlat van a hajón, ők abból kimaradnak.

Jobb is, ha úgy eltűnnek, mintha sosem lettek volna, mert ha a hajósinas gyerek módra lábatlankodni merészel ott, ahol ünnepélyes vagy súlyos dolgok történnek, legjobb esetben is félrerúgják, mint a rühes kutyát.

James Brumfield és jómagam tehát megálltunk az elsőfedélzeti lejárónál, éppen ott, ahol ma hajnalban a dögletes szagú húsos hordót cipelték ki a legények. Megálltunk, és vártuk, mi lesz a hajómarsall prédikációja.

A legénység a helyén maradt, úgy, mint mikor imádságra sorakozott, és feszes vigyázzállásban várt.

Newport kapitány, a fedélzetmester és a hajómarsall a főárboc elé léptek.

Most vettem csak észre, hogy a hajószakács külön áll a többitől. Kezét összekötözték, és két legény fogja közre.

Ismertem jól a hajószakácsot. Sokszor meghúzódtam a konyhán. Nem is tudom, miért, hiszen nem volt ő kedves ember, nem is volt beszédes, inkább szótlan és mogorva. Ha segíteni akartam, rendszerint elzavart.

Nem tudom, miért bújtam be sokszor a konyhára. Talán csak megszokásból.

Most ott állt a szakács két szálas legény között.

Beesett, sovány arca viaszsárga volt.

Riadt szemmel pislogott. Vékony alakja meggörnyedt, és egész testében reszketett, ahogy Newport admirális feléje fordult.

– Stephen Galthropp, kilépni! – kiáltotta Newport.

A két legény a főárboc elé lökdöste a szakácsot, aki térdre esett Newport előtt.

– Kegyelem, Sir!

– Stephen Galthropp, neked, a Sarah Constant háromárbocos galjón hajószakácsának kötelességed, hogy a hosszú útra tárolt élelmiszereket nap nap után gondosan átvizsgáld, a készletekről és azok fogyásáról jelentést tégy, és az esetleges romlásokat azonnal jelezd. Hajómarsall!

Most a hajómarsall lépett elő. Árkus papirost simított ki nagy igyekezettel, majd marcona ábrázattal és roppant fontoskodással, nagy hangon olvasni kezdett:

– Figyelem! Felolvasom Christopher Newport admirális büntetőparancsát. A mai napon Stephen Galthropp hajószakácsot, aki súlyos kötelességmulasztáson kapatott - amennyiben a felügyeletére bízott élelmiszerkészletekből egy teljes hordóra való birkahús sózását nem ellenőrizte, és annak megromlását észre nem vette –, a következő büntetésre ítélem…

Vacogott a fogam, és elzsibbadt az arcom, mintha részeg volnék. A szívem hangosan dobogott, hallottam mély, szapora dobbanásait. És elszorult a torkom.

Féltem.

Soha még annyira át nem éreztem mások szenvedését, mint akkor a megbotozásra ítélt szakács félelmét. Reszketett, és reszkettem én is. Lehajtottam a fejemet…

– Tom… – James Brumfield hirtelen megragadta a karomat.

– Hm?

– Megígérted…

– Igenis, James Brumfield.

– Gyere – súgta izgatottan.

Hirtelen eltűnt mellőlem. Beugrott a lejáróba. S én körül sem néztem, azonnal követtem. Követtem volna akár a pokolba is, csak hogy a fedélzeten ne maradjak.

Nesztelenül ereszkedtünk lefelé, és olyan gyorsan, hogy meg sem reccsent alattunk a meredek falépcső; ismertük a járást mindketten, könnyen tájékozódtunk a félhomályban is. Mert félhomály fogadott itt az ágyúfedélzeten, ahol csak annyi világosság derengett, amennyi a csapótáblák résein és elöl, a horgonylánc nyílásán át beszűrődött. Körös-körül a csapótáblák előtt, nehéz fatalpaikon példás rendben kikötve várakoztak sorukra a mozsarak. A fékezőkötelek mindkét oldalról a középoszlopokra voltak hurkolva, és a legnagyobb hullámzásban sem engedték félrecsúszni vagy egymásra zuhanni az öntöttvas kolosszusokat.

Nem a köteleken ugráltunk át. Tudtuk, hogy középen keskeny ösvény van közöttük. Ott rohantunk végig a hajótest mélyébe vezető másik lejáróig.

Odafent most hangzott fel először a botok zuhogása.

Felnyitottuk a csapóajtót.

– Siess!

Most már nem törődtünk a zajjal, amit csapunk. Szinte zuhantunk lefelé a sötétben.

Jártam már itt is. De akkor mécsvilágnál. Most a vaksötétben csak James Brumfield hívó hangja igazított.

Fojtogató meleg, nehéz, sűrű szag vett körül bennünket.

A hajók mélyének fertelmes szaga. Mert itt minden összekeveredett, és egységes, sajátságos levegővé változott: a romlott hús, a megrohadt káposzta, a szétfolyó, megposhadt sajt, a trópusi forróságban elevenen párázó bőrök és ponyvák és a kimúlt patkánynemzedékek soha elő nem kotorható dögeinek illata terjengett itt.

– Erre!

A lőszerraktár mellett rohantunk el.

– Nyitva lesz… nyitva hagytam… – motyogta előttem James Brumfield. Nem láttam semmit sem belőle, csak a hangját hallottam.

Ajtó nyikordult.

Közvetlenül a hajó tatja alatt lehettünk. Furcsa, süket csend vett körül bennünket. A hajó belsejének szokásos, zengő reccsenései itt mintha megszűntek volna, minden néma volt és ünnepélyes, amit csak ritkán tört meg rövid, de annál élesebb hangján a kormánylapát nyikorgása.

Nagyon messziről hallatszott Stephen Galthropp jajgatása.

Dőlt rólam a veríték.

– Segíts! – James Brumfield tüzet akart csiholni, de a tapló nedves volt, alig parázslóit. – Az isten verje meg!

Parányi lángocska villant fel. Ennyi is elég volt, hogy megtalálja, amit keresett.

Kezembe nyomta a gyertyát, és két kézzel markolt egy kis zsák üveggyöngybe.

– Hát ez… nem igazi gyöngy, te! Ez csak üveg! – kiáltottam rá fojtott hangon.

Vihogott.

– Bolond! Mit gondolsz, miért visszük? Az indiánok ezért aranyat adnak. Amennyit csak akarsz! Vigyél te is. Nesze.

Szabad kezembe nyomott egy kis marékra való üveggyöngyöt. Tétován fogtam egy darabig, aztán zsebem nem lévén, ingembe dugtam.

– Tartsd a szádat, ha megfeszítenek, akkor is! – súgta James Brumfield. – Jaj!… Felkiáltott, meglökte a karomat, és rohanni kezdett visszafelé az úton, ahonnan jöttünk.

Csak egy pillantást vethettem még a kicsiny fülkére, melyben a bennszülötteknek szánt mindenféle kacatot, csecsebecsét, üveggyöngyöt, szerszámot, miegymást gyűjtötték egybe. De ez az egyetlen pillantás is elég volt, hogy felfedezzek valamit.

A fülke egyik sarkában, két zsák között a földön megláttam – a titkos ladikot.

Jól megnéztem én a londoni búcsúvacsorán. Azonnal felismertem.

James Brumfield rohanó lába már messze dobogott.

Futottam utána.

– Hej, Jim! Hol az istenben kószálsz, fiú?! Hol a szigony? Megpróbálom magam is.

Mire a fedélzetre értünk, vége volt már Stephen Galthropp megbüntetésének. A megbotozott hajószakács ott feküdt a legénységi szállás előtt, egy ponyva árnyékában. Csupa vér a háta, és tele fekete foltokkal. A hajó orvosa matatott körülötte, mert más nemigen törődött vele.

A hajómarsall „prédikációja” után vidámabb mulatság kezdődött.

– Tom, hej, Tom! – hallottam én is a gazdám hangját.

– Hozd gyorsan a pisztolyomat!

Rohantam a pisztolyért. A gyöngyöket eldugtam kis motyóm mélyébe, de nem voltam sem holt, sem eleven a nagy felfedezéstől.

A titkos ládikó! A titkos ládikó!

Szóljak-e róla Smith kapitánynak? Vagy tegyek úgy, mint aki nem látott semmit?

– Tom, gyere gyorsan!

Mire visszamentem a fedélzetre, már javában állt a mulatság.

Newport nem sajnálta az időt. Most nem sajnálta. Szélbe állította a vitorlákat. Átszóltunk a másik két hajónak is.

Megállt a flotta, és a legénység darabonként kezdte vízbe dobálni a megromlott hússzeleteket.

Bedobtak kettőt-hármat. Aztán vártak.

Az árbockosárban kuporgó őrszem pedig úgy meresztette a szemét, hogy soha jobban.

– Jönnek már?

– Még nem, Sir.

Nagy fekete árnyék suhant át a hajó alatt.

– Cápa! Cápa! – üvöltötte száz torok.

– Hé, te barom, odafent! Hát nem látod, hát nem látod?

– A hajó alatt volt, Sir…

– Oda való vagy te is!

A hatalmas bestia egészen közel úszott a víz színéhez. Uszonya, mint a beretva, hasította a hullámokat. Kékesszürke háta, amelyet szabálytalan fekete foltok borítottak, megcsillant a napfényben. Aztán eltűnt megint. Csak az árbockosár őrszemei látták, hogyan merült a mélybe, és hogyan vetődik fel ismét a három hajó alkotta félkörben. A három hússzelet még ott úszott nem messze a Sarah Constant oldalától.

Felhabzott a víz.

Az állat a hátára fordult. Gonosz, merev szemével végignézett a hajókon, majd kitátotta lapos fejének alján nyíló száját, s egy szempillantás alatt eltüntette a három húsdarabot.

– Jönnek! – ordította az őrszem.

Fertályóra sem telt el azóta, hogy az első húst bedobták a vízbe, de a páratlanul jó orrú ragadozók mérföldekről megérezték a szagát. Egyszerre csak öten is ott forgolódtak, csapkodtak előttünk.

– Ide dobd, ide dobd! – kiabálta Newport.

Elragadta a vadászszenvedély. Átmászott a korláton, és leereszkedett a hajó oldalának legalsó párkányáig. Fél kézzel megkapaszkodott az árbocfeszítő kötelek legalsó csigáiban, másik kezében pedig hajításra készen tartotta a cápaszigonyt.

Most izgalmas pillanatok következtek.

– Ide dobd!

Odafentről egyenesen Newport elé dobták a vízre az újabb húsdarabot.

Mint a kilőtt nyilak, surrantak oda a cápák. És mert vad mohóságukban egyszerre. vetették magukat a csalétekre, a legügyesebb sem volt elég gyors ahhoz, hogy a másik ki ne kapja szájából legalább a felét. A fehérlő hasak és a kígyózó hátak őrült kavargása éppen az admirális lába előtt támadt.

Newport felemelte a szigonyt. Nagy erővel belevágta a bestiák közé.

Célozni, zsákmányt kiválasztani aligha tudott. Ha vaktában vágott is, biztosan talált.

Ekkor a hajó oldala hatalmasat dönaült. Az egyik állat farkával csapdosta.

– Hogy azt a…! – Newport hatalmasat káromkodott. Mert alighogy elhajította a szigonyt, és az egyik állat megdöngette a hajó oldalát, a másik olyan magasra szökkent, hogy farkával majdnem lesodorta őt a helyéről. Csuromvíz lett az admirális, ráadásul a szigonya eltűnt a mélyben, mintha sosem lett volna. Forrt a víz a nyomában, a szétterülő vér azt mutatta, hogy talált a fegyver, de leszakadt köteléről, és nem is került elő többé. Ki tudja, talán egyszerűen bekapta valamelyik az öt szörnyeteg közül, hiszen ezek a telhetetlen, falánk állatok minden ehetőt-ehetetlent behabzsolnak, ami eléjük kerül.

– Mit beszélsz, még hogy a szigonyt? Micsoda marhaság!

– Miért ne? Bekapta, kettétörte, bekapta. Nem azt mondom, hogy meghízik tőle. Éppen hogy beledöglik. De magával viszi.

– Hát az lehet. Könnyen lehet.

Ha odaveszett is a szigony, Newport örült, hogy ennyivel megúszta. Ha az a cápafarok eléri, abban a minutumban lesodorja a helyéről, és akkor az ég minden kegyelme sem menti meg attól, hogy a vadászból zsákmány ne legyen.

– Dögöljetek meg, ahol vagytok! – mondta a cápáknak, és tüntető nyugalommal visszamászott a fedélzetre. Beállt azok közé, akik puskával, pisztollyal lődözték a fenevadakat.

– Ott a szigonyos! – kiáltotta valaki, de hát nem lehetett azt már megállapítani, melyik vitte el a szigonyt. Az első lövések még a sűrűjébe találtak, és a sebesülten vergődő állatok vérének szagára újabb és újabb vendégek érkeztek.

Newport parancsára csínján bántak a vadaknak szánt hússal. Jó ideig hagyták, hadd keringjenek villámgyors mozdulataikkal körülöttük.

Hamarosan kialakult a verseny is, a szabálya is. A húsért verekedő cápák tömegébe nem szabad lőni, csak az úszó, keringő állatokat lehet megcélozni.

Meg kell adni, az angol hajókon kiváló lövészek voltak. De John Smith kapitány sem átallotta, hogy némi bizonyságát adja kalandos katonamúltjának.

A pillanatnak tört része alatt célzott csupán. Aztán gyors egymásutánban két dörrenés hangzott.

– Hahó, Smith kapitány! Két csővel könnyebb… A gazdám mosolyogva mutatott ki a vízre.

Ott, ahol lövedékei becsapódtak, nem egy, hanem két cápa csapkodta sebesülten a vizet.

Jó ideig eltartott a vadászat, az emberek nem unták volna, de egyszerre csak nem volt már mire vadászni. A cápák terültek-fordultak, aztán amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan el is tűntek. Mi lehetett az oka, senki sem tudta. Hirtelen csendesedett el a víz, oly hirtelen, hogy az utolsó lövés, célját nem találva, a sima vizet verte fel.

Mi meg csak néztünk egymásra bambán: hova az ördögbe tűntek a bestiák?

És ki nem fogytunk volna a találgatásból, ha a mozdulni nem tudó hajószakács keserűen meg nem jegyzi:

– Hova tűntek, kérdezitek? Hát nem tudjátok, hogy a cápa felfalja saját fajtáját is, ha sebesülten éri? A nagy lövöldözésben éppen annyi sebesült meg, ahány épen maradt, így minden épnek jutott egy zsákmány, s azzal eltakarodott. Eh… mit akartok, olyanok azok is, akár az emberek!

Engem is lenyűgözött a cápavadászat, és örültem gazdám sikerének. Két gondolat mégsem hagyott nyugton.

Mi lesz, ha kiderül a lopás? Értéktelen, hitvány gyöngyök lapulnak a harisnyámban, jól tudom. Akármelyik londoni vásáron néhány garasért kaphatom tucatját ezeknek a mogyoró vagy dió nagyságú üveggolyóknak. De hát ahogy közeledünk Amerika felé, a gyöngyök értéke egyre magasabbra szalad. Immár nem az mutatja értéküket, ami pénzt értük kiadtunk, hanem az az arany, amit értük kapni fogunk. Ki tudja, mennyi aranyat, élelmet, nemes prémeket hoznak majd a bennszülöttek, csak hogy megkaparinthassanak egyet ezekből a vacakokból…

Ily módon nemcsak az ő szemükben, hanem a mienkben is egyre értékesebb lesz a csalogatónak szánt szállítmány.

Ha észreveszik a lopást… ha csak egyet is megtalálnak nálam…

Eszembe jutott a megbotozott szakács jajgatása.

Ámde minden félelemnél, rossz lelkiismeretem minden lázongásánál erősebb volt a felfedezés izgalma.

A titkos ládikó! Hogyan kerül a Londoni Tanács titkos iratait tartalmazó ládikó a hajó mélyébe?

Az iratok őrzését Newport admirális igen bölcs módon oldotta meg. Minthogy a kapitányi lakosztály és az előkelő vendégek számára fenntartott kabin ugyanarra a parányi folyosóra nyílt, ezt a benyílót őriztette fegyveres katonával. Az iratokat tartalmazó, lepecsételt ladikot pedig ugyancsak bölcsen nem a saját szállásán tartotta, hanem Robert Hunt tiszteletes úr gondjaira bízta.

Christopher Newport úgy gondolkozott, hogy a héttagú virginiai kormányzótanács névsora igen-igen fontos okmány. A hajón utazó nemesurak közül majdnem mindegyik számíthat ilyen vagy olyan okból arra, hogy neve ott szerepel majd a listán, s akár hiúságból, akár hatalomvagy nyereségvágyból, de mindegyik valóban számít is erre a lehetőségre. Hogy ő maga, Christopher Newport kapitány, a virginiai flotta admirálisa rajta lesz azon a névsoron, abban egészen bizonyos volt. A Társaság nem akaszthat le minden szögről olyan kapitányt, akinek félelmetes híre van a spanyolok előtt, és aki vállalkozik rá, hogy baj nélkül átvezeti ezt a szárazföldi patkányhadat a tengeren. S ha mégsem? – gondolta magában. No hiszen, csak ne legyen benne a kormányzótanácsban! Úgy otthagyja az egész bandát, hogy hírét sem látják többé! Nem telik bele fél esztendő, ez a társaság is a többi virginiai telep sorsára jut.

Csak végig kellett néznie a hajó utasain, és a legbölcsebb megoldásnak azt találhatta, hogyha a titkos iratokat nem is annyira a fegyveres őrizetére, nem is a saját tekintélyére, hanem Isten szolgájának gondjaira bízza.

A jókora pecséttel lezárt, rézveretes ébenfa ládikó így került Robert Hunt tiszteletes kabinjába.

A tiszteletes nem csinált titkot abból, hogy ő vigyáz az iratokra. A ládikó ott állt kabinjának legtávolabbi, nehezen hozzáférhető pontján, egy sereg könyv társaságában – fekete bársonnyal letakarva.

A fekete bársonyon kicsiny feszület.

Igaz, voltak a hajón számosan, akik nagy hangon hirdették, hogy nem hisznek Isten létezésében. De hát ezek is csakúgy részt vettek a reggeli imádságon, mint a többiek, és nem akadt közöttük egy is, aki hozzá mert volna nyúlni a feszület alatt nyugvó ládikóhoz.

A ládikó azonban odalent van a hajó mélyében.

Tévedtem volna? Aligha. Mondom, jól megjegyeztem annak idején a formáját, nagyságát, veretéinek mintáját. Elég hosszú ideig tartott annak idején Sir Thomas Smith beszéde, azalatt én egyre csak a ladikot néztem.

Hogy került a kis láda az üveggyöngyök és mindenféle kacatok közé? Ott hevert a padlón, két zsák között.

Hátha nem jól láttam. Vissza kellene menni.

Hacsak tehettem, félrevonultan töprengtem a rézveretes ládikó titkán. Hogyan, miképpen juthatnék közelebb a megoldáshoz? Annyit megtettem – mert feltűnés nélkül megtehettem –, hogy felkerestem valami ürüggyel Róbert Hunt tiszteletes úr kabinját.

De vajon igazán a titkos láda van a bársony alatt?

– Reverend…

– Mi kell, fiacskám?

Szeretettel nézett rám, én meg vérvörösre gyűlt arccal hebegni kezdtem:

– Semmi… ó, semmi…

Nem volt más hátra, magamnak kellett rájönnöm a dolgok nyitjára. És az elkövetkező napokban oly lázasan törtem a fejemet, hogy töprengéseim közben teljesen elfeledkeztem az üveggyöngyökről, nem vettem észre James Brumfield gúnyos-cinkos pillantásait, elhanyagoltam munkámat, és hogy minél jobban elvonulhassak az emberek köréből, az előárboc kosarába is felmásztam.

S ez nagy szó volt valóban, mert máskor reszkettem a félelemtől, ha valamiért fel kellett kapaszodnom a merevítőkötélzet keresztfokain. Most vállaltam a félelmet és az ügyetlenségemből adódható veszélyt is: felkapaszkodtam a kötél fokain, átbújtam a kötélkorláton, aztán görcsösen átkarolva az árbocot, felhúzott térdekkel, mozdulatlanul kuporogtam sokáig. A főárboc állandó őrszeme sokszor átkiabált hozzám, és megkérdezte, nincs-e jobb dolgom annál, mint hogy a semmit nézzem. Ilyenkor meg se mozdultam, nem válaszoltam. A második-harmadik alkalommal pedig már békén hagytak. Amúgy is megfért egymással a hajón a percek alatt kirobbanó düh a teljes közönnyel.

Görcsösen kapaszkodtam gondolataimba, akárcsak kezemmel az árboc fájába, mégis jó volt, nyugalmas volt idefent. Körös-körül a végtelenné tágult, párás láthatár, alattam a nagyvitorla keményen domborodó, hatalmas, fehér négyszöge, és odalent a mélyben, a parányinak látszó fedélzeten a még kisebb emberek.

Kinek szóljak a felfedezésemről? Nem szólhatok senkinek. James Brumfieldnak a legkevésbé. Hiszen százszor megbántam már azt is, hogy erre a lopásra rávett. Miért nem ment egyedül? Miért kellettem oda én is?

Egyszerűen nem akarta egyedül vállalni a kockázatot? Vagy egy napon rám keni teljesen a lopást? Hogy én bújtottam fel? Vagy azt mondja majd, én rejtettem el a ladikot?

Megvan! James Brumfieldnak köze van a dologhoz. No lám! És az uraknak is! Mert nemhiába súgta Ratcliffe a búcsúvacsorán Archer fülébe, hogy arról a ládikóról akart ő beszélni a fedélzeten. És nemhiába sündörög Archer körül folyton-folyvást James Brumfield. Mintha nem is Newport admirálisnak, hanem Gabriel Archernek az apródja volna! És vajon miért jön át oly ritkán a zászlóshajóra John Ratcliffe, a Discovery kapitánya? Bartholomew Gosnold bezzeg nemcsak az esti jelentéstételre marad itt. Sokszor késő éjszakáig beszélget a többiekkel. Bartholomew Gosnoldnak mindenki jó barátja, John Ratcliffe pedig bújik, mint aki kerülni akarja a feltűnést! Talán éppen oka van rá?

Bizony bevallom, nehezen ment a következtetés. Sosem voltam én nagy értője a világnak. Engem legtöbbször úgy sodortak az események, mint ágat a folyó vize, s most, hogy végre cselekedni akartam, fogva tartott a görcsös tépelődés.

Az ám! Miért hagyják ki az én-gazdám nevét, valahányszor azt tervezgetik, kik lesznek a virginiai kormányzótanács tagjai? Már Gabriel Archer is ocsmányul nyilatkozott róla Londonban, és azóta is azon dolgozik itt mindenki, hogy John Smith kapitány hitelét rontsa.

Arra riadtam, hogy a lemenő nap vakítja szememet. Pár perc, és itt a trópusi éjszaka.

Lenéztem. Bartholomew Gosnold kapitány, a Goodspeed parancsnoka és John Ratcliffe, a Discovery kapitánya éppen most érkezett esti jelentéstételre. A két csónak majdnem egyszerre simult a Sarah Constanthoz. Ratcliffe-é a tat felől, Gosnoldé a főfedélzet irányából. Elhangzottak a szokásos kiáltások és üdvözlések, a két kapitány felkapaszkodott a fedélzetre.

És mintha csak előbbi gondolataimat igazolta volna, hirtelen James Brumfield termett elő valahonnan. Ratcliffe hozzá hajolt. Kérdezhetett valamit, mert a fiú tagadólag rázta a fejét. Ratcliffe bólintott, s mert Newport sietett az üdvözlésére, otthagyta James Brumfieldot.

Éreztem, hogy ma történni fog valami. És hogy elérkezett a cselekvés ideje.

Átlendültem a korláton, és szokatlan gyorsasággal kúsztam lefelé a hágcsókon. Mire leértem, James Brumfield nem volt sehol.

Abban a pillanatban megvilágosodott előttem minden.

Hirtelen olyan tiszán láttam a dolgokat, mintha csak valaki kioktatott volna: kiknek mivel mi a céljuk, és mit miért cselekszenek.

Rohantam a lejáróhoz.

– Hej, Tom! Mit keresel itt?!

A lépcső alján az ágyúmester dörrent rám.

– A… parancsára – hadartam.

– Az más. Na lódulj!

Végigrohantam az ágyúfedélzeten. Aztán tovább, a hajó mélyébe. Esküdni mertem volna, hogy James Brumfield alig pár lépéssel jár előttem, ökölbe szorított kézzel futottam, készen arra, hogy bármely pillanatban beleütközhetem. Készen arra, hogy megvívjak vele.

Aztán vaksötétbe kerültem. Az alsó raktárakba már nem hatolt le semmi fény.

Megálltam. Hallgatóztam.

Csend. Csupán a hajók mélyének szokásos neszezései.

Óvatosan haladtam. Arra számítottam, hogy a raktárfülkében meglepem. Közben dörömbölt bennem az újabb felismerés. A lopás napján azt mondogatta James Brumfield, hogy nyitva hagyta a raktárfülke ajtaját. Tehát nem először járt itt.

Az ajtó most is nyitva volt. Átléptem a küszöböt. Megálltam a sötétben.

– James Brumfield – suttogtam. Csend.

– Itt vagy? Felelj!

Csend. Süket, félelmetes csend.

Ekkor közvetlenül a fejem felett valami mocorgást hallottam, olyan zajokat, amelyet nem szűr meg sem ajtó, sem fal, hanem közvetlenül jönnek valahonnan. Felnéztem. Nem láttam semmit, de kezem már vadul kereste a kapaszkodót. És egy lépést kellett csak tennem, hogy megragadjam a létra fokát. Közvetlen út vezet tehát innen a magasba. Vajon hová?

Minden óvatosságról megfeledkezve kúsztam felfelé.

Egyszerre csak ott találtam magamat a kormányállásban, az iránytűszekrénykétől jobbra. Hányszor átlépegettem ezen a csapóajtón! Sosem tudtam, hogy hova vezet.

Elült a szél. A kormány rúdja kikötve állt. A kormányoslegény kilopakodott a főfedélzetre, hogy az urak beszédét fülelje.

Kimásztam, lehajtottam a csapóajtót, és vártam. Nem tudtam, mitévő legyek.

Megdermedtem a rémülettől. Most egy árnyék tűnt fel. Elosont előttem – oly közel, hogy arcomba vágódott ismerős szuszogása –, aztán átvetette magát a kormánytövön, és ügyes mozdulattal kilépett a hajó tatjának külső peremére.

James Brumfield volt.

Mire átvergődtem a kormányrúd alatt, és kiléptem én is a hajó oldalának peremére, ő már az ágyúfedélzet magasságában, a hajó oldalán lopakodhatott.

Arrafelé, amerre Ratcliffe csónakja volt kikötve.

Villámgyorsan kúsztam utána. S máig sem tudom, hogyan nem estem le, hiszen máskor oly bizonytalan és ügyetlen voltam.

Ekkor egy tompa dobbanás megállított.

Gyors elhatározással belevetettem magamat a vízbe. A hullám alig csobbant utánam, mert ebben aztán igazán mester voltam: a vízbeugrást, tempózást volt alkalmam megtanulni a Westminsterrel szemben a Temze vizében. Pár ölnyire elúsztam a Sarah Constanttöl, s amikor felütöttem a fejemet, első pillantásom a kormányállásra esett. James Brumfield éppen akkor ugrott be rajta.

A fedélzetről hangos szóváltás hallatszott.

Nem volt vesztegetni való időm.

A víz alá buktam ismét, és gyors tempókkal igyekeztem

Ratcliffe csónakja mellé. Jól sejtettem, nem ült benne senki, és mellette Gosnold csónakja is üres volt, jóllehet esti jelentéstétel idején a csónakmesterek megvárják a parancsnokot. Úgy látszik azonban, ma nagyobb dolgok történnek a Sarah Constantán.

Nem mertem beugrani a csónakba, mert a fedélzetről idevetődő fényben könnyen észrevettek volna. Óvatosan megragadtam tehát a palánk szélét, és lassan, a gyenge hullámzás lendületét is kihasználva, magam felé döntöttem.

Megvan! Egyetlen mozdulat volt, hogy hirtelen benyúltam, és felragadtam a csónak mélyében pihenő rongycsomót. S a rongycsomóban egy kemény, szögletes tárgyat.

Az ébenfa ladikot.

Berántottam magamhoz a vízbe, aztán amilyen gyorsan csak tudtam, visszaúsztam a hajó tatjához. És ha az események sodrásában eddig nem jutott eszembe, most különös hevességgel tört rám erőtlenségem tudata. A kicsiny láda meglepően nehéznek bizonyult, amikor egy lazára engedett és a víz színéig lelógó vitorlakötélbe megkapaszkodva, fél kézzel akartam felhúzódzkodni a Sarah Constant alsó peremére. Talán a nemes fa vagy a rézveretek súlya tette, talán a tartalom maga, de a csomag ellenállhatatlan erővel húzott vissza. Félútról, elkeseredetten csúsztam a hullámokba, és ez már korántsem volt olyan csendes moz dulat, mint az előbbi ugrás.

Perceken múlik minden! – kiabált bennem egy hang. - Csak perceken!

Elkeseredetten fogaim közé kaptam a rongycsomót, két kézzel belekapaszkodtam a kormánylapát tengelyébe, a víz alatt lábamat nekivetettem a moszatos-iszamos deszkának, aztán a bronzbilincseket létrafokok gyanánt használva, iszonyú erőfeszítéssel felkapaszkodtam a kormányállásba.

Kimerültén lihegtem. Ha balszerencsém visszavezeti helyére a kormányoslegényt – végem. A hátsó fedélzeten azonban olyan parázs veszekedés tombolt, hogy a kíváncsi legénység talán azt sem hallja meg, ha ágyút sütnek el a háta mögött.

Kezemmel tapasztottam be a számat, hogy ne hallják hangos zihálásom. A rongycsomót (James Brumfield takaróját) visszahajítottam a tengerbe, a víztől csepegő ládikóval pedig beosontam azon az ajtón, ahonnan imént láttam előbukkanni.

Néhány lépcsőfok. Egy ajtó, melyet halkan kinyitok.

A vér elhűlt bennem.

Oti álltam Christopher Newport admirális kabinja előtt. A folyosószerű benyílóban. Előttem, egy lépésnyire csupán, Robert Hunt tiszteles úr ajtaja.

Nagy ég! Sose hittem volna, hogy ez a harmadik ajtó, amelyben állok, lejárót takar! Az őr ott áll szokott, rendes helyén a benyíló előtt, a fedélzeti kijáratnál. Én megmögötte!

Nem tudtam, találok-e valakit odabent vagy sem. Egyet léptem és elszántan benyitottam Hunt tiszteletes úr kabinjába. Odabent sötét volt, csak a kicsiny ablakon át világított be a kelő hold fénye.

Lüktetett a halántékom, és zúgott a fülem a rettentő izgalomtól. Mégis egészen tisztán emlékszem azokra a percekre. Emlékszem, remegett a kezem, ahogy villámgyorsan lekaptam a feszületet a bársonykendőről, lerántottam a bársonyt a hamis ládikáról…

És emlékszem, reszkető félelmemben is volt rá eszem, hogy az én ládámat megtörüljem kissé az ágy takarójában, kicseréljem a másikkal, a bársonnyal letakarjam, és ugyanúgy visszahelyezzem rá a feszületet, ahogy volt.

– Ismétlem, John Ratcliffe kapitány – hallottam Newport hangját –, ismétlem: semmi oka az aggodalomra!

– Nem úgy van az, admirális! – pattogott szokatlan módon a kövér Ratcliffe. – Kegyelmedben természetesen meg bízom. Múltja és jelenlegi rangja… De úgy tudom, az urak közül egyesek nem szívesen hajlanak a Londoni Tanács döntésére…

– Hogyan hajlanának, ha nem is ismerik?!

– Na ugye?!! Nem is ismerik, de máris ellenkeznek…

– John Ratcliffe kapitány, ma már tizedszer mondom, a titkos iratokat tartalmazó ládikó sértetlenül a helyén van! Hozzá nem nyúlhat, tartalmát ki nem cserélheti senki.

– Én mindenesetre ragaszkodni fogok…

Felkaptam a másik ladikot. Egy ugrás, és máris a lejáróban voltam.

– Kapitány – üvöltötte Newport admirális –, ma már tizedszerre hozott ki a sodromból! Ha nem érti, hát lecsukatom, és a hajó fenekén gondolkozhat rajta! Az én kötelességem, hogy azokat az átkozott iratokat sértetlenül átszállítsam az óceánon, és ezt meg is teszem, történjék bármi! Az urak kötelessége pedig, hogy a láda felnyitása után az iratok szerint cselekedjenek! És ha kegyelmed ragaszkodik hozzá, hát kijelentem, hogy én is ragaszkodni fogok ezek után hozzá, hogy a ládikóban rejtett utasítások szó és betű szerint annak idején végrehajtassanak! És bármiképpen tervezgessék is az urak a leendő kormányzótanács összetételét, a tanácsba azok a személyek kerülnek, akiknek nevét a ládában megtaláljuk.

Most Robert Hunt tiszteletes szelíd, kissé remegő hangját lehetett hallani:

– Ha úgy kívánja, John Ratcliffe kapitány, megtekintheti a szobámban a ládát, és meggyőződhet róla, hogy a pecsétek sértetlenek.

– Ó, köszönöm, tisztelendő atyám, szava biztosíték… Hát akkor jó éjt, urak!

Mint az elejtett kő, zuhantam le a lépcsőn. Már csak annyi időm volt, hogy a hónom alatt szorongatott ladikot hatalmas ívben bevágjam a tengerbe. A dobás jól sikerült, mert könnyű volt ez a láda, nagyon is könnyű.

Azzal lekuporodtam a kormányrúd mellé.

– Hát te itt vagy? – szólt rám a kormányoslegény. – Haha, nem bírtad hallani, hogy szidják a gazdádat? Azt mondták, lazítja a legénységet. Csak tudnám, mivel! Meg hogy jobban akarja tudni a telep kormányzását, mint ők! Hahaha, hallod-e, az a bolond ficsúr, Wingfield úr, még azt is mondta róla, hogy legszívesebben királlyá koronáztatná magát az indiánok között. Mit szólsz hozzá?

Mit szóltam volna? Halkan hümmögtem. A vizet néztem hátrahajtott fejjel, és nyirkos kezemmel végigsimítottam verítékes homlokomat.

Másnap.

Figyelek.

James Brumfield visít, mintha nyúznák.

– Átkozott, pimasz kölyke! Nesze! Nesze! – üvölti Gabriel Archer kapitány, hogy csak úgy zeng a hajó.

– Mi történt?

– Csak annyi történt, admirális uram, hogy ez az átkozott kölyök… hát nesze, ez is a tiéd, ez is, ez is!

Archer adós marad a válasszal Newport admirálisnak. S az nem faggatja tovább. De én tudom, amit tudok. Hogy tegnap éjjel Archer leszólt a távozó Ratcliffe-nek a csónakba:

– Rendben?

Az meg káromkodott, és a végén csak ennyit mondott:

– Semmi.

Hát persze! Nem talált semmit a csónakban.

A hajnali tanulság annyi, hogy James Brumfieldot is meg lehet verni, még hogyha az admirális apród ja, akkor is.

A hajnali napsütés melengeti a hajókat.

Az árbockosárban felkiált az őrszem, és a nyílt vízre mutat.

Az azúrkék vízen fekete pont. A fekete ponton tükrösen, rezesen villan valami.

Newport admirális üggyel-bajjal előveszi ládájából drága távcsövét. Kihúzza, szeméhez illeszti. Aztán sarkon fordul, és feldúlva ront Robert Hunt tiszteletes szobájába.

Addig más távcsövek is előkerülnek, és a nemesurak hallgatagon vizsgálgatják a tengert.

Pár perc múlva Newport admirális újra a fedélzetre jön. Nyomában a rémült és értetlen Hunt tiszteletes úr.

– Az ördög incselkedése – motyogja –, az ördögé bizor nyara…

Newport a távcsövön keresztül hosszasan vizsgálja azt a rezesen csillogó fekete pontot. Az arca nyugodt, de egy tépelődő, gondterhelt vonás mélyül a szája szögletében.

Nekem reszket a lábam, és jó, hogy a korlátra hajolhatok, különben összeesnék.

Nem szól senki. Csend van a hajón, döbbenetes csend. Mereven nézik a tengert ott, ahol a távolban rezesen csillog egy fekete pont.

Hirtelen lövés zaja hallatszik. Nem tudni, vajon a Discoveryról vagy a Goodspeedról adták-e le a lövést.

Felfreccsen a víz, es a fekete pont eltűnik.

Rápillantok John Smith kapitányra, aki elmerülten simogatja a szakáilát. Én tudom jól, hogy az mit jelent.

– Hé, Jim! – kiált Archer kapitány James Brumfield után. – Hé, Jim, hej, de feldagadt a fejed, fiú! Nesze, itt van egy penny, ennyire mégsem akartam ellátni a bajodat , kölyök. A gazdám keze megáll. Már nem simogatja a szakállát. |

Komoran mered maga elé. |

Csak én nevetek felszabadultan, boldog örömmel. És szinte repülök. Hozom a teát John Smith kapitánynak.

HETEDIK FEJEZET

amelyben paradicsomi tájakon járva, poklokat él át, s végignézi egy bálna haláltusáját; valóság volt az, noha példázat is lehetett volna

Az utolsó napot nem felejtem el soha. Az átkelés utolsó napját. Azon a reggelen ismét felhangzottak a már ismerős mondatok:

– Őszinte szívvel köszönjük az ájtatosságot, reverend. Arra kérem, fáradjon vissza kabinjába. A mai szentbeszédet ugyanis a hajómarsall fogja megtartani.

Robert Hunt tiszteles sápadt, szomorú arccal csukta be az imádságos könyvet.

– Admirális – mondta csendesen –, figyelmeztetem a keresztényi türelemre. Krisztus urunk a keresztfán feloldozta volt a két latrot…

Newport admirális a szemét forgatta, és dühösen fújt.

– Krisztus urunk nem vezetett flottát az indiánok földjére… És ha jól tudom, reverend, ő volt, aki korbáccsal űzte ki a kufárokat… A fenyítés tehát nem volt idegen a Megváltótól sem. A kegyelmed hajlott korára való tekintettel… kérem, vonuljon vissza.

Akkor már szinte naponta folytak a fenyítések. Minden szabálytalanság volt, minden fegyelmezetlenség, minden-minden – lázadási kísérlet. Newport admirális mindannyiszor tombolt a dühtől. A levegő szinte robbanásig feszült a Sarah Constant fedélzetén.

Miért? – kérdeztem magamtól. Hiszen úgy tudtam én mindig, hogy a hajósnépnél jobb bajtárs nincsen. És most mégis. Egymásnak esnek azok, akik előző napon még vidáman daloltak együtt, és egy elejtett szó nyomán száz durvaság fakad…

Miért? – üvöltött bennem a kétségbeesés. Ott álltam a sor végén. A kezem összekötözve. Kétoldalt két katona markolja a vállam. A sor másik végén James Brumfield áll falfehér arccal. A keze összekötözve, és kétoldalt két katona markolja a vállát.

– James Brumfield és Thomas Savage hajósinasok-harsogja Newport admirális – a tegnapi napon napszállta után rajtakapattak, hogy a Királyi Virginia Társaság részéről a bennszülött indián királyoknak szánt gyöngyöket hitvány módon megdézsmálták. Bűnüket súlyosbítja, hogy ezek az ékszerek a Társaság zárt tulajdonába tartoztak, és királyi rendelet tiltotta hajósok, katonák és egyéb közrendűek kezébe juttatását. Elvetemültségüket és istentelen ravaszságukat bizonyítja, hogy tettük elkövetéséhez nem átallották a Sarah Constant zászlóshajó titkos raktárát feltörni. Marsall, folytassa!

Előlép a hajómarsall, a rettegett ítélkezőmester. Kisimítja az árkus papirost, de beszéde most rövidebb, mint máskor:

– Hogy pedig senki másnak eszébe ne jusson James Brumfield és Thomas Savage hajósinasok hitvány tettének követése, Christopher Newport admirális úr őket egyenként ötven korbácsütésre ítéli.

Döbbenetes csend. A hajó áll. A vitorlák laffognak a szélben, de mintha megsüketült volna a világ, ennek a zaját sem hallani. – Végrehajtani!

A két katona megragad, és a főárboc elé lök. Az egyik még belém is rúg, hogy térdre esem.

Az árboc másik oldalán James Brumfield görnyed. A képe eltorzul a félelemtől, szemét görcsösen behunyja, és könnyétől, orrától maszatos az arca.

Én már nem tudok sírni. Tegnap James Brumfieldot leleplezték, gyöngyeit elvették. Akkor ő bevádolt engem is; maga John Smith kapitány forgatta fel motyómat. Amikor a gyöngyök előkerültek, első felháborodásában kegyetlenül megpofozott.

Akkor sírtam. Most már nem tudok én sírni. Az árboc előtt térdelek, és száraz a szemem. A szívem riadtan kalapál.

– Végrehajtani!

De mégsem, íme, John Smith kapitány előlép a sorból. Vértje csillog, nehéz csizmája dobban. Odaáll Newport elé.

– Admirális uram, protestálok! – kiáltja. – Mert igaz ugyan, hogy e kölykök nagy bűnt követtek el. Bárki követné példájukat, halált is érdemelne!

Most közberikolt Gabriel Archer kapitány:

– Gyerekek még, admirális! Ezek még gyerekek!

– Elég a szóból! – üvölti Newport. – Ki mer ellentmondani az admirálisnak?

John Smith kapitány dobbant a lábával, és mennydörög:

– Én, uram, én! Az atyaúristennek is ellentmondok, ha kell! Ötven korbács már mégiscsak sok! Felébe is belehaltak felnőtt férfiak!

– Csönd! Ha még egy szót szól, vasra veretem! Ez lázadás! Az urak azt hiszik, mindenbe beleszólhatnak?!

– Verje vasra kegyelmed azokat, akik eddig beleszóltak a dolgába – és a kapitány szeme végigfut a legénységen meg a nemesurakon –, én most teszem először!

Szétvetett lábbal állnak egymás előtt. Ég az arcuk. Dühös vad mind a kettő. A legénység hallgat. A szemük Smith kapitányon. A nemesurak hallgatnak. A szemük Newport admirálison. A hajómarsall legénye tétován áll. Kezében a korbács.

– Kezdd Jimen – int neki Newport. – Ennek a másiknak kitalálunk valami mást a tisztelt kapitány úr kedvéért!

A korbács lecsap James Brumfieldra. Ott jajgat és üvölt előttem. Kegyelemért ordít, és gonosz lelke még most sem nyugszik. A nevemet üvölti, azt mondja, én biztattam a lopásra, ő nem is látta a titkos raktárát, én adtam neki a gyöngyökből. De nem hallgat rá senki, hátán csattog a korbács. Tíz… tizenkettő… és már patakokban folyik róla a vér.

– Ennek kitalálunk valami mást.

Volt már összekötözve a kezetek? Voltatok már tehetetlen bábjai mások akaratának? Éreztétek-e, hogy életetek, sorsotok felett nem ti rendelkeztek?

Hát nagy az én bűnöm, jól tudom, és szánom-bánom vétkemet. És tudom jól, a büntetést kiérdemeltem.

Hát mi ez a hajó? Egy kicsiny világ. És rajta annyi jó barát…

Az a legény, aki izzadt, komor arccal a kezemre kötélhurkot vet, a kormány mellől sokszor elbeszélget velem. Sokat diskurálunk, engedi, hogy segítsek neki, és egyszer hosszasan mesélt anyjáról, aki özvegyen él egy walesi falucskában.

A lábamat a vörös ír kötözi össze, ö nem beszédes embér, de torzonborz képe mögött jó lélek és tréfás kedv lakik. Most olyan az arca, mint a szobroké.

Ott fekszem a fedélzeten, kinyújtva, mint a vágásra szánt birka, és az iszonyú félelemtől kiáltani sem tudolc, csak reszket a testem, és vonaglik. Kezek ragadnak meg, felrántanak a földről, és most már minden olyan idegen, olyan rémületesen idegen… Ő, igen, láttam én már kivégzést a tyburni dombon, láttam élő emberek utolsó perceit. Pár lépésre tőlem hullott porba a fejük. Akkor minden oly messzinek tűnt…

Nem! Nem! Nem!

Megálljatok! Ébredjetek! Hát micsoda köd üli meg szemeteket, micsoda mágia zavarja meg agyatokat? Hát élő ember vagyok én is, húsból és vérből való élő ember, akihez szólni lehet, és akinek szavát megértitek. Aki együtt örül veletek a világ színeinek, együtt érez veletek, akit szeretni, megérteni és gyűlölni lehet, de megölni nem! Nem!

Kezek ragadnak meg, és máris ott függök az árboc keresztrúdján, a víz fölött, összekötözött csuklóimba éles fájdalom hasít, a testem kinyúlik, de csak hörgők, nem jajgatok. Nem tudok jajgatni, nincs szavam a kegyelemre, nem tudok üvölteni, kiáltani, mert áldozat vagyok, levágásra ítélt állat, és annak nincs szava.

Tudom, mi következik. Egy perc csupán, és a lábamról lógó kötelet áthúzzák majd a hajó alatt, és utána áthúznak engem is. Ha vissza tudnám tartani a lélegzetem… de már most is csak kapkodom a levegőt, és fulladozom. A hajó víz alatti része pedig tele van éles, hegyes kagylókkal, kovásállatkák alaktalan házaival, szögekkel és bronzkapcsokkal, amelyek majd felhasítják hasamat és hátamat, kitépik inaimat, és összetörik bordáimat.

Az utolsó percektől félek. A halál már megnyugvás lesz.

Hangokat hallok. Nagy-nagy zúgás mögül elhaló hangokat:

– Mit merészel?…

– Nem érdekel, hogy kegyelmetek mit gondolnak rólam! De annyi biztos, sötét machinációk folynak itt a hajón! Már a búcsúvacsorán sustorogtak egyesek.

– Hallgasson! Azonnal hallgasson!

– Néhány rohadt gyöngy miatt halálra szánnak egy gyereket, de admirális uram meg sem szólalt, amikor a másik két hajóról szétlőtték a ladikot.

– Miféle ladikot?

Newport tajtékzik a dühtől. Jól tudom. És látom gazdám haragra gyúlt arcát, ó, hát tud ő is sok mindenről, amit én nem láthattam, és nem hallhattam meg! És hallok egy kiáltást. Ő szólít:

– Mit hallottál az Aranyszarvason, mondd meg!

A fejem hátracsuklik. Meredt szemem két karomat látja. Két idegen kar. Hurokba szorított kezemet látja. Két idegen kéz. A kötél rátekeredik a keresztrúdra. Fölöttem az ég tiszta kékje.

És a magasban egy hatalmas, fehér madár. Mozdulatlanul lebeg.

A madarak királynője, egy albatrosz úszik a levegő kék tengerében.

Miért nem tudok kiröppenni önmagámból? Menekülj, lélek, a nyomorult testből! Surranj ki belőle, és ülj meg a vitorla tetején, mint a kicsiny sirály! Vagy repülj magasra, és feküdj két szárnyaddal az égre, mint az albatrosz! Onnan nézd e hitvány, élő test múlását, Onnan. Messziről…

Valami elsuhant a fejem fölött. Egy kiáltást hallottam. Aztán belezuhantam a vízbe. Zubogva, sustorogva ölelt magához a tenger. Vártam a halált, mégis elfojtottam a lélegzetemet, és figyeltem. Vártam, mikor rándul meg lábamon a kötél, és mikor csapódik oldalam a hajó fenékdeszkáihoz.

Pattanásig feszült minden idegszálam. Kinyitottam a szememet, és láttam a tiszta vízben a, rémülten surranó halakat. Lazán csüngött a kötél a lábamon. És váratlanul emelkedni kezdtem. Egy erőteljes mozdulat összekötözött kezemmel, és már a víz színén voltam.

A remény! Parányi kis remény!

Egy kar nyúlt álam, és felemelt. Mosolygó hajóslegény csuromvíz arca nézett az arcomba.

– Gyere már, no! Megesznek a cápák.

Hát van, aki mosolyog? Van, aki megszólal?

Csak tréfa volt? Kegyetlen tréfa az egész?

Newport admirálisnak esze ágában sem volt, hogy megtréfáljon. Hiszen félholtra korbácsoltatta James Brumfieldot is. Nekem a legkegyetlenebb hajósbüntetést szánta: a hajótőke alatti áthúzást. Azt mondják, aki azt túléli, annak már kismiska a halál.

John Smith kapitány mentett meg!

Előbb még szemére hányta Newport admirálisnak, hogy nem folytatott vizsgálatot James Brumfield ügyében, amikor az állítólag altatót kevert volna az ételébe.

Szemére hányta, hogy a titkos ladikot nem a saját szobájában őrizteti, hanem Hunt tiszteletesre bízta.

Megvádolta, hogy összejátszik azokkal, akik a titkos ládát vagy annak tartalmát ki akarják cseréim…

– A láda ép és sértetlen. Megnézheti bárki a tiszteles úr kabinjában!

– És az a másik? Miféle láda volt? És melyik az igazi?

– Vasra verni! – ordította magából kikelve Newport. – őrség! Vasra verni tüstént!

Előrohantak a fegyveresek. Gazdám kardot rántott, de nem azért, hogy védekezzék. Egy ugrással nálam termett, és elvágta kötelemet. Aztán kardját odanyújtotta Newportnak, és önként ment le a hajó börtönébe.

És még azon a napon felrikkantott az őrszem:

– Föld!

Eszeveszetten ordított, kézzel-lábbal hadonászott, majd leesett a helyéről. Az emberek mind a hajó elejére tódultak, és sóvár szemmel lesték a távolt.

– Föld, föld!

Lövés dördült. Köszönteni szokás a partokat. A másik két hajóról is örömteli ordítozás hallatszott:

– Föld, föld!

1607. március 24-én horgonyt vetettünk Kis-Dominica öblében. A hajókat száz és száz bennszülött csónak vette körül. A csónakokban vörösre pingált, meztelen emberek. Olyan félénkek voltak, mint a gyermekek, nem jöttek volna közelünkbe semmi pénzért. Csak kerülgették a hajókat, bámultak, és egymásnak kiáltoztak érthetetlen nyelvükön.

A hajósok csónakot engedtek le. Fegyvereseink kíséretében partra szálltak a kereskedők, és spanyolul kiáltoztak a bennszülötteknek, mondván:

– Nem vagyunk spanyolok! Mi nem vagyunk spanyolok!

Nem mentek ki a partra. A reggeli borzalmas élménytől még reszkettek lábaim, és napok múlva is, mint űzött vad, kapkodtam tekintetemet az emberek elől. John Smith kapitány a hajó börtönébe volt bezárva; ő nem láthatta a zöldellő szigeteket, a hajladozó pálmafákat, nem hallhatta a nevető, árut kínáló bennszülöttek kavargó, éles hangjait. Új élet költözött a legénységbe. Az eddig izzadt, fáradt tekintetek felcsillantak. Mindenkinél akadt valami csekély apróság, amitől megválhatott. Egy gomb, egy bojt vagy apró képecske óriási értékké lett hirtelen. Kosárszámra hozták a fedélzetre az ananászt, a kókuszt meg a friss halat.

– Tom, kóstold meg – mondta valaki.

Beleharaptam az ananász édes, illatos húsába. Boldogság szigete. Ez hát az Eldorado?

– Nyomorult népség – legyintett a hajószakács, amikor munkához látott, hogy az első friss halakat kisüsse. – Tudjátok, miért festik magukat vörösre? A moszkitók ellen. Aztán amilyen kicsi sziget ez, annyi benne a háborúság. Nézzétek azt a legényt ott. De büszkén viseli óriási íját! Bizony istenemre, nem szeretnék vele találkozni az őserdő mélyén! A nyílhegye mérgezett. Elég, ha megsebesít, egy óra múlva már kinyúlsz, mint a béka.

Ették a banánt, a héját a tengerbe hajigálták, olyan nagyúri, nemtörődöm módon, mintha minden napra jutna az effajta lakomából.

– Ismeritek Roger Crawleyt a Goodspeedról. Hát ő tud valamit a nyelvükön. Azt mondja, mindenkit elfognának, aki csak a partjukra lép. Olyan népség ám ez, amely megeszi az ellenségeit. Nem is emberek ezek, hanem állatok.

Kis-Dominica szigete, drága szép sziget! Liános erdőségeidet, pálmafás partjaidat, no lám csak, ez a félállat emberiség lakja. Mérgezett nyíllal harcolnak, és megeszik ellenségeiket. Aki a kezük közé kerül, megragadják, és kés alá taszítják. És az arcuk éppolyan merev, rettenetes arcmint a tietek volt.

– Nem vagyunk spanyolok! – hallottam a kiáltozást. – Békés angol kereskedők vagyunk.

– Ne zabáljatok, ne zabáljatok! – ordított a fedélzetmester. – Elcsapjátok a hasatokat, aztán mi lesz?

Felálltam. Végigtámolyogtam a hajón, amely az esztelen evés-ivás képét mutatta.

A kiéhezett, vérző ínyű emberek sírva rágcsálták a puha gyümölcsöket.

– Nesze, Tom, egyél!

Elteltem az ananásszal. Nem kívántam semmi mást. Úgy éreztem, az a pár falat is mindjárt kifordul a gyomromból.

Az embereket szinte megrészegítette a csodálatos, trópusi sziget. Bámulták, kimeredt, sóvárgó szemmel, és nem tudtak betelni vele. Soha olyan nehezen nem szakadt fel a horgony a víz fenekéről, mint ezen a napon.

– Sose búsuljatok, fiúk! – mondta Newport admirális. – A java még hátravan!

A rövid látogatásból nem maradt más emlék, csak a friss víz a hordókban s a töméntelen gyümölcshéj a fedélzeten.

A legénység integetett és ordítozott, nagy nevetve mindenféle huncutságot kiabált a bennszülött asszonyoknak, akik ott úszkáltak az öböl vizében. S noha angolul kiáltoztak, a bennszülött nők megérthették, mert éles hangon felnevetve visszaintegettek, pajkosán megfenyegették a hajósokat, tömpe, széles orrukat fintorgatták, és széles, csúnya szájuk bájos mosolyra húzódott.

Aztán eltűnt a távolban a kicsiny Dominica.

– Hej, fiúk, ez aztán az élet! Munkátlanul, teli hassal heverészni a napon. Ha kedved tartja, megtömöd a hasad mindenféle pompás gyümölcsökkel, ha kedved tartja, halászol, ha kedved tartja, hát udvarolsz azoknak a fekete szépségeknek, ha kedved tartja, sétálsz, ha kedved tartja, futsz…

– És ha kedved tartja, fel is akaszthatod magad!

– Hej, Tom, hívat az admirális! Te fogod helyettesíteni Jimet.

Newport úgy beszélt hozzám, mintha mi sem történt volna. Mintha John Smith kapitány nem a hajó mélyében sínylődne. Bort töltöttem a poharába, rendbe raktam ruháit és ágyát, felsegítettem kardját, páncélját, de nem szóltam egy szót sem. Tettem, amit mondott, de annyit sem mondtam: igenis, uram. Ő meg morgott, a bajuszát tépkedte, hangosan magyarázta, milyen szigeteket fogunk érinteni, és hogy hány napi hajóút áll még előttünk, amíg a Chesapeake-öbölbe érünk, amely utunk végcélja lesz. Beszélt és magyarázott, úgy tett, mintha mások is volnának a szobában, pedig csak én voltam egyedül.

Nevis szigetén hat napig maradtunk.

A második napon ezt mondtam az admirálisnak:

– Nekem azt mondták, az admirális úrtól kell engedélyt kérnem.

– Mire, te?

– Arra, hogy felkeressem a gazdámat…

Keményen a szemébe néztem. Ő meg elkapta a pillantását rólam.

A válaszára még várnom kellett, mert akkor sündörgött be az ajtón Edward Maria Wingfield és George Kendall.

– Admirális, tisztelettel kérdjük… hogy mondjam… meddig maradunk a szigeten…

– Úgy tervezem, uraim, hogy hat nap alatt kipihenhetjük fáradalmainkat. A betegek felgyógyulnak, étel-ital bőven van, a gyengélkedők is talpra állnak, és ami hiba a hajókon eshetett, azt is kijavítják az ácsok.

– Úgy igaz, úgy igaz! De szeretnénk figyelmeztetni kegyelmedet arra, hogy a legénységnek túlságosan is megtetszettek ezek a szigetek.

– Úgy hallottuk, többen Stephen Galthroppot, a hajószakácsot tartván vezérüknek, arra készülnek, hogy itt letelepedjenek.

Newport admirális felkötötte fodros fehér gallérját, amely az én kezem munkája nyomán frissen mosva és kikeményítve feküdt dobozában.

– Még mit nem?! Még hogy Galthropp? A nyiszlett szakács mint népvezér? Nem aggódom. Nem én, uram!

– Nono, várja ki admirális uram a végét! Mert Galthropp is tudja, mire képes, és mire nem. Úgy hallottuk, többek előtt kijelentette: „Hogyha John Smith kapitány lenne ezen a szigeten a király, bizony isten itt maradnék akár életem végéig!”

Newport felkapta a szemöldökét. Aztán rám nézett, és rekedten mondta:

– Hallod-e, fiú? Bemehetsz a gazdádhoz. És megmondhatod neki, hogy három akasztófát állítunk Nevis szigetén. Egyet neki, egyet a szakácsnak, egyet pedig neked, a fene enné meg ezt az egészet!

Mehettem a hírrel. Hát megint ilyen hírrel! Megmondjam-e vagy sem? De ekkor már elhatároztam, soha semmit sem fogok eltitkolni Smith kapitány előtt.

A hajóbörtön még a raktárnál is mélyebben, egészen a hajófenéken volt. Aki oda lejutott, a hajótőkén meg a keresztbordákon mászhatott keresztül, és lába vagy a holtsúlyként lehordott hatalmas köveken bicsaklott. meg, vagy pedig bokáig merült a beszivárgott fenékvízbe. Ez a hely jó tanyája volt a patkányoknak, amelyek háborítatlanul élték itt életüket, és vinnyogva futottak el az ember lába között. Kemény testű, kövér, hatalmas állatok voltak, cseppet sem vadak, hiszen jóllakhattak mindennap, s amikor már odafent az emberek éheztek, nekik még mindig jutott. Állandó, félelmetes sustorgás, néha egy-egy mély dobbanás hallatszott. Az orrtőke elől itt futottak el kétoldalt a hullámok a hajó palánkjain. Ősszevissza vertem a lábamat, úgy jutottam Smith kapitányhoz. Kezemben majdnem kialudt a mécses.

– Kapitány úr, kapitány úr! – lihegtem.

– Hát csak lejöttél, Tom – mondta, és megsimogatta a fejemet. – Már vártalak.

– Le akartam én jönni, kapitány úr! De nem engedtek. Most azt üzeni az admirális, hogy három akasztófát állíttat a szigeten, ahol most kikötöttünk. Egyet kegyelmednek, egyet a szakácsnak, és egyet nekem. De… én azt nem hiszem.

Hallgatott kissé, aztán mély, erős hangján felnevetett:

– Ne is hidd, fiú!

– Ugye, ravasz ember az admirális? Akárcsak a többi. Archer meg Ratcliffe.

– Róluk akartál te beszélni nekem?

Hirtelen olyan egyszerűvé lett minden. Mert az őszinteség egyszerűvé és elviselhetővé teszi a dolgokat.

– Kapitány úr! Azon az estén, amikor engem megszabadított kegyelmed…

– Felfogadtalak, fiú. Nem volt kitől megszabadítanom.

– Akkor kihallgattam Archer kapitánynak és Ratcliffe kapitánynak a beszélgetését. Ne vegye bűnül, de nem mertem soha megmondani, miről is beszéltek.

Hallgattunk. Kerestem a szavakat.

– Hát azt mondták kegyelmedről, hogy – már megbocsásson – nagyszájú, buta paraszt. Ezt mondták, és én soha nem mertem megmondani, mert én azt nem hiszem, és kegyelmed megsértődhetett volna. Nem akartam megbántani, nem, nem…

– Jól van, Tom. Derék fiú vagy. Látom, hogy ember leszel a talpadon… No jó, hát azt mondták! Bánom is én! Mondták azt a szemembe is, csak te nem hallottad. Hanem a ládikó… Az már komoly dolog. Figyelj csak ide! Tudod-e, miért nem szabad felbontani azt a ladikot?

– Kegyelmed mondta egyszer, kapitány úr – feleltem. – Ha már Londonban nyilvánosságra hoznák a virginiai kormányzótanács névsorát, mire a flotta áthajózik az óceánon, a hét emberből egy sem élne.

– Úgy van. Vagy egymást ölték volna meg, vagy rajtuk kívül állók akarták volna megszerezni a hatalmat, így azonban, jól figyelj, a gyilkosságok papíron történhetnek. Érted?

– Nem, uram – vallottam be, noha sejtettem a választ.

– Ha titkos a névsor, nem kell karddal, puskával vagy méreggel egymásnak esniük az egyes csoportoknak. Elég, ha az eredeti névsor helyére a sajátjukat teszik.

– Igen… igen – kiáltottam fel –, erre rájöttem ám én is!

– Mi történt tehát az elindulás után? Newport fegyveressel őrizteti a ladikot? Newport ragaszkodik a Londoni Tanács döntéséhez? Meg kell mérgezni vagy legalábbis elaltatni, amíg a ladikot a hamissal kicserélik… A te Jim barátod azonban ostoba módon pákosztoskodott, és elárulta a dolgot.

– James Brumfield? Lehet, hogy ő is tudott az altatóról?

– Lehet. De csakhamar kiderült, hogy Newport admirális sem idegenkedik az iratok kicserélésétől. Hogyan, miképpen egyeztek meg, nem tudom. Kiket írtak fel, azt sem. Annyi biztos, engem mindenképpen ki akartak zárni abból a tanácsból. S hogy miért? No, ezt már jól tudom! Mert hallgasd csak meg, amit mondok. Nem sok a különbség közöttünk, kicsi Tom. Én is korán árvaságra jutottam, olyan időben, amikor talán nagyobb szüksége van a fiatal embernek a szülői szeretetre, mint bármikor. Meséltem már, fiatal ember voltam, és a lord fiának kíséretében Németalföldre indultam. Fájó pillanatok voltak, amikor mint szegény, nincstelen árvát, végül is elzavartak maguktól. A pénz, amit otthonról kapnak, nem elég arra, hogy egy léhűtőt is eltartsanak belőle, így kerültem haza, így indultam ismét neki a világnak, hogy Magyarországban kössek ki. Hogyan dobtak a zarándokok a tengerbe, hogy lettem adriai kalózzá, hát erről már sokszor meséltem. Olyan gazdag voltam és olyan elegáns azokban az időkben, mint egy francia márki.

Azt hiszed, fejembe szállt akkor a dicsőség? Nem. Egy percig sem adtam fel a tervemet. Magyarországba megyek és a török ellen harcolok. Ami pénzem akkor volt, bankároknál hagytam. A magyar harcokból nem maradt más nekem, mint a dicsőség meg ez a mellvért, amit Báthori Zsigmond erdélyi fejedelem adott.

– A három török fej rajta? – kérdeztem.

– Három török vitéz feje, akiket bajvívásban legyőztem.

De győztem másképpen is. Csellel is egész török hadsereg felett Kanizsánál. És voltam jobban is halálra szánva, mint most.

Megragadtam a karját, úgy kérleltem:

– Meséljen nekem, kapitány úr! Meséljen a törökökről. Látja, odakint süt ám a nap, és mindenki egy csodaszép sziget meleg tavában fürdik. Én inkább itt sínylődnék kegyelmed mellett, csak a kalandjait mesélje tovább. Én elhiszem őket.

– Nem úgy, mint Archer kapitány, aki azt is kétségbe vonta, hogy kapitány volnék. De hát éppen a kanizsai győzelem után lettem kétszázötven lovasnak kapitánya.

– Meséljen – kérleltem –, meséljen, kapitány úr! Én a kalandos históriákat mindennél jobban szeretem!

Ezen aztán akkorát nevetett, hogy a könnye is kicsordult John Smith kapitánynak. A fejét rázta, hogy ő bizony nem mesél most nekem.

– Bolond vagy te mégis! Hát nem kaland neked a sorsod változása, nem kaland ez a hajóút, nem kaland, hogy majdnem halálra szántak, és nem kaland, hogy most itt vagy?

– Elmesélve bizony minden érdekesebb – sóhajtottam.

Nem sokáig maradhattam Smith kapitánynál. Annyit még elmondtam neki, hogyan is zajlott le a titkos ládikó kicserélése. Egészen izgatott lett a hallatára, lelkesen veregette a vállamat, ügyes, okos kis fickónak nevezett. Úgy van, úgy van – mondogatta közben –, Ratcliffe azért rendezte akkor azt a nagy jelenetet, hogy fedezze a cserét. S nemcsak fedezni akarta, hanem tanúk előtt is hallani Newport kijelentését: a ládikó sértetlen, s akiknek nevét a felnyitáskor benne találják, azok lesznek a kormányzótanács tagjai. Közben James Brumfield ügyesen kicserélte Hunt tiszteletes úr szobájában a ladikot a hamissal. Az eredetit pedig belehajította Ratcliffe csónakjába.

Ekkor léptem a színre én. Visszacseréltem a ladikot, és a hamisat a tengerbe hajítottam, amit aztán másnap reggel talán éppen Ratcliffe lőtt széjjel.

– Úgy van! – lelkesedett John Smith. – Ratcliffe nem találta először a ládát, akkor pofozta fel Archer Jimet. És lám csak, Newport nem faggatta, mi baja van vele. Amikor a ládát szétlőtték, Archer tüstént kedvesebb lett ahhoz az átkozott kölyökhöz.

– Most már mit mondjak Newport admirálisnak?

– Semmit. Mert tudod, van egy rossz sejtésem is… Megdöbbenve hallgattam.

– Hátha nem is egy, hanem több ládikó volt. Ezen a hajóúton úgy hallgattam, mint egy karthauzi szerzetes. Még ez a hallgatásom is hangos volt az ő fülüknek. Kicsit nyers ember vagyok én nekik… pedig hát magam kárán annyit már kitanultam, hogy fékezzem az indulataimat, amíg tisztába nem jöttem az ellenségeimmel. Ezek alattomos fickók. Egy-egy Jágó vagy III. Richárd valamennyi. Ismered, ugye, Shakespeare mester színdarabjait?… Aztán még mind abból a hatalomból él, amit a családja nyomán vagy a királyi udvarban szerzett. Na de érkezzünk csak meg Virginiába! Ahol mindenki a saját erejére lesz utalva! Ahol cselekedni kell!

Mondom, a flotta hat napig maradt Nevis szigeténél. Űj reményektől eltelve magam is a partra mentem, megfürödtem, kimostam gazdám holmiját a meleg vizű forrásokban.

Egyvalakit messze elkerültem. James Brumfield vérben forgó szemmel követte minden lépésemet. Rosszul állt a szénája: a korbács okozta sebek a nagy melegben elmérgesedtek, és hiába volt minden kenőcs, minden borogatás, állandó lázzal küszködött.

Nem sajnáltam, mert bevallom, féltem tőle. És akitől félünk, azt sohasem sajnáljuk.

A legénység lógó orral szállt ismét hajóra. Nem állt senki a parton, mégis mindenki integetett a szigetnek. Boldogság, béke szép szigete, viszontlátunk-e még valaha?

Még évek múlva is sokan felsóhajtottak:

– Látjátok, látjátok, ott kellett volna maradnunk mégis Nevis szigetén!

– Gyerünk, gyerünk – biztatták egymást az emberek, miközben vízre lökték a nehéz csónakokat –, gyerünk, mert elkaparintják orrunk elől az indiánok aranyát!

Hát az aranyról már egészen meg is feledkeztek. Most teli hassal, egészségesen megint csak az aranyról kezdtek ábrándozni.

– Az ám, fiúk, felmegyünk Virginiába, megkopasztjuk az indián legényeket, hogy is mondtatok, hol viselik az ékszereket? A fülükben? Hát akkor levágjuk a fülüket!

– A nyakukon vannak az aranykarikák!

– Akkor levágjuk a fejüket! Nincs más választás. Nekem arany kell, pajtás! Ha teli lesz a zsebem arannyal, visszajövök ide. Mert ugye, egymás nélkül a kettő mit sem ér? Itt heverni teli hassal, de üres zsebbel, vagy ott kínlódni üres hassal, de teli zsebbel, nem igaz?

– Igaz, igaz, csak evezz, az apád istenit! Nem látod, hogy az admirális mindjárt hozzád vágja dühében a vasmacskát?

Mondom, behajózott a legénység, és a hajók felhúzták horgonyaikat. Könnyen felszakadtak a puha, homokos talajból a nehéz vasmacskák karmai, nagy csodálkozására valamennyiünknek, mert azt hittük, az öböl mélye korallsziklákkal van tele. Nevis szigetét azonban nem vette körül olyan zárt korallgyűrű, mint a többi kisebb-nagyobb szigetet, az elindulás tehát nem okozott különösebb gondot.

– A spanyoloktól kevésbé félek, mint a zátonyoktól - vallotta be az admirális. – A spanyolok szokott útját itt derékszögben vágjuk át, kisebb az esély a találkozásra. Legfeljebb portyázó hajókkal találkozhatunk, és azoktól már akkor sem félek, ha többen vannak, mint mi. Hogy miért? Ha megmondom az embereknek, hogy ki-ki egyenlően részesül a zsákmányból, ezek most ízekre szednének akár egy egész hajóhadat.

A csendesülő szélben lassan haladt a flotta észak felé. Nevis szigetének pálmái még sokáig bólogattak utánunk a távolból.

– Nézzétek!

A kiáltás úgy két óra tájban hangzott fel, s szinte egyszerre mind a három hajón.

Messze előttünk, ahol a víz színe kivilágosodott, és fehér habcsíkok is mutatták a hullámtörés okát, három hatalmas vízi szörnyeteg rettentő viaskodása zajlott.

Először csak a bálna testét ismertük fel. Ott csapkodott, vergődött a hullámtörés szélén. Szemmel láthatóan rácsúszhatott egy víz alatti korallzátonyra, amelynek éles, tüskés rózsái és csillagai felsebezték hatalmas, barázdás testét. Az otromba állat, talán dühében, talán fájdalmában, egyre feljebb és feljebb dobta magát a félelmetes korallpadra, úgyhogy már nem is tudott elszabadulni róla.

Legalábbis azt hittük, ez az oka annak a kavargásnak, habzó-viharzó látványnak, amelyet a szerencsétlenül járt állat nyújtott. Őngyilkos bálna – ez volt első gondolatunk. Mert valamennyien hallottunk már – tengerészek és halászok elbeszéléseiben – az öngyilkos bálnákról, amelyek hol magányosan, hol meg csoportosan futnak ki a menedékes partokra, hogy ott hosszú órákon át tartó vergődés után végül kimúljanak. Ép ésszel el sem képzelhető, hogy az az állat, amelynek életeleme a víz, és amely oly otthonosan és páratlan ügyességgel mozog a hatalmas víz alatti szirtek és hegységek között, egyszerre csak útját tévesztve és ösztöneit elveszítve, mint tehetetlen és élettelen hajó, kivetődjék a partra.

Az ördög szállja meg ezeket az állatokat – mondták sokan. – A sátán, íme, nemcsak az ember életére tör, már az állatvilágból is szedi áldozatait. És azok, akiket az ördög praktikái mindig is foglalkoztattak, most egyre-másra siettek Hunt tiszteles úrhoz tanácsért: vajon a bálnák öngyilkossága bűn-e, hiszen a bálnának sem esze, sem lelke nincsen, következésképpen bűne sem lehet.

És a jóságos Róbert Hunt tiszteles úr, aki töméntelen könyvével, mosolygós prédikációival igazán sohasem törekedett a puritán prédikátorok és papok félelmetes-kínos tekintélyére, most is mosolyogva válaszolt.

– Édes fiaim – mondta –, annyi biztos, hogy a bálnának, amely ugyan hitünk szerint éppúgy Isten teremtménye, mint az ember, nincs sem lelke, sem pedig esze. Van azonban tüdeje, s ebben hasonlatos hozzánk. S mint minden élőlényt, őt is megtámadhatják betegségek, amelyek megzavarják természetes életét. Magam is láttam ilyen „öngyilkos bálnát”, és emlékszem, sokan kérdezgették, hogyan fulladhat meg szárazon a bálna, amely pedig a vízben is tüdővel és nem kopoltyúval lélegzik. Ez már nagyobb bökkenő. Ahogy én láttam, e szerencsétlen állatok tüdeje megpattan a szabad levegőn. Talán saját testük súlyától, amely a parton sokkal nagyobb erővel nyomja a belső részeket, mint a víz mélyén.

Lelkesen bólogattam a tiszteles úr szavaira, a többiek azonban elszontyolodva vonogatták vállukat. Hiába, ilyenek az emberek: szívesebben hallanak ördögi kísértésekről és borzasztó varázslatokról, mint a hihető igazságról.

A hajók nem álltak meg, hanem óvatos, lassú menetben, közel negyedmérföldnyire közelítették meg a vergődő bálnát.

Ékkor láttuk csak, hogy a világ legnagyobb emlőse nem az öngyilkos bálnák sorsára jutott. A kékesszürke test felsebzett hasoldalára vonagló, csapkodó kígyókarok szorultak rettentő öleléssel.

– Óriáspolip!

– A krák, a krák!

Csakhogy a mesebeli krák, amelyről azt tartja a tengerészbabona, hogy a vizeire jutott hajót óriási polipkarjaival átfogja, és mindenestül a mélybe rántja – bizonyára nagyobb. A mi bálnánk testére tapadó szörnyeteg, amely a jól ismert tenyérnyi polipocskákhoz képest valóban óriás volt, hajóinkra mégsem jelenthetett veszélyt.

Annál nagyobb gondot okozott a vízi óriásnak, amelynek nemcsak az undorító, puha testű állat tapadókarjai ellen kellett védekeznie, hanem – most már láttuk – egy másik ellenséggel is élethalálharcra volt kényszerítve.

A bálna egyik hatalmas erejű farokcsapása nyomán ugyanis ezüstösen csillogó haltest villant a magasban.

A farokcsapás húsz láb magasba hajította fel a másik ellenséget, egy jókora kardhalat.

A szívszorító, borzalmas viaskodást olyan közelről nézhettük végig, hogy a tengeren szétömlő vér hajóink alá folyott.

A bálna, amely legelőször mégiscsak felsebezhette magát a korallpad éles szikláin, valószínűleg sebesülten bukott a vízbe. Ekkor támadt rá a kardhal, a cápák után a tengerek egyik legmohóbb ragadozója. A sebesült bálna gyámoltalan jószág. Hiszen az irdatlan nagy, közel száz láb hosszú állatnak fogai sincsenek. A paránynál is kisebb vízilényekkel táplálkozik, amelyeket a tenger vizéből szűr ki. Nincs más védelmi eszköze, csak nagy tömege és vastag bőre. Ámde ha az a vastag bőr egyszer átszakad, és a vizek ragadozói megérzik a vér szagát – a bálna menthetetlen. Így hát a sebesültet bizonyára előbb a kardhal támadta meg, amely fűrészelő orrnyúlványával beledöfött, majd éles fogaival nagy darabokat kitépett áldozatának eleven húsából.

A bálna a mélybe menekült, ahol újabb ellenség tört reá.

Törzsét az óriáspolip karjai fonták körül, és felszaggatott oldalára rászorult a mérges, maró nedveket ökrendező száj.

A haláltusáját vívó bálnának – hogyha emberi ésszel gondolkozunk, és miért ne hihetnők, hogy a vadállatokban is él a tudatnak ennyi szikrája? – egyetlen útja maradt a menekülésre. A balszerencséjét okozó korallpad.

Valamennyien láthattuk: a bálna, hogy két hatalmas ellenségét lemorzsolhassa magáról, újra és újra nekirugaszkodott a korallzátonynak. Csakhogy a villámgyorsan forgolódó kardhal és a sokkarú polip ügyesen vagy szerencsésen kikerülte, hogy a hatalmas test odapréselje a kövekhez. A nagy erejű rohamok azonban új sebeket szagattak a barázdás testen.

Farkának egyetlen csapásával ekkor repítette magasba a bálna a kardhalat. És a falánk szörnyeteg nem is került elő megint. Szétzúzódott a korallgátakon, vagy ráfordult áldozata teste. A porondon most már csak a polip maradt, amely lágyan mozgó karjainak egy-egy villámgyors és kegyetlen mozdulatával tornászta magát mind közelebb a nyitott sebekhez.

Közel két óra hosszat tartott a borzalmas színjáték. A csatának nem lett győztese. Mert jóllehet a bálna feltornászta magát a zátonyra, hogy ott csöndesülő vonaglással elvérezzen, a rátapadt polip is megsérülhetett, mert megmaradt karjai váratlanul leszakadtak áldozatáról, és az idomtalan test belefordult a vízbe.

A tengerek vérszomjas tigrisei akkor már jó ideje a viadal színhelyén forgolódtak. A víz emelkedett, és most egész cápafalka esett a bálnának. Feltépett oldalában szinte eltűntek a kisebb-nagyobb szörnyetegek.

És amikor messziről vissza-visszanéztünk a gigászi küzdelem helyére, mérföldekről is láttuk, hogyan buzog és fortyog a víz azon a helyen.

Elhagytuk a paradicsomi szigetvilágot, és meredeken észak felé vágtunk. Mintha szerencsénket is hátrahagytuk volna.

Alig értünk abba a magasságba, ahol jó száz esztendővel ezelőtt a genovai Kolumbusz Kristóf meglelte valahol San Salvador szigetét, erős szélvihar tört ránk. Jóllehet az orkán kezdetben-délkeleti irányból, támadott, és ezért hatalmas sebességgel röpíthetett volna célunk, Virginia felé, Newport jobbnak látta, hogyha bevonatja minden vitorláját. S bizony jó tengerészre vallott ez az előrelátás, mert a szélvihar, amely derült időben futott végig a tengeren, hamarosan orkánná nőtt. Az eget felhők takarták el, és körös-körül is mélyfekete felhőrongyok ereszkedtek a víz színéig. Ez a felhőfüggöny mégis más volt, mint ami az óceán közepén oly gyakran körülfogott bennünket. Itt minden mozgott és kavargott, a felhők egymásba folytak, összecsavarodtak és szétterültek, kifehéredtek, majd elsötétedtek ismét, olyan képet nyújtva valóban, mintha éppen kísértetek ködalakjai viaskodnának egymással.

George Percy hadnagynak addig könyörögtem, amíg kieszközölte az admirálisnál, hogy legalább az ágyúfedélzetre hozzák fel a gazdámat, amit nagy kegyesen meg is engedett, de őrizetét megszigorította, és attól fogva én sem juthattam a közelébe.

Messze sodorta egymástól a három hajót a vihar. A Goodspeedot egy alkalommal egészen elveszítettük a szemünk elől; legjobban mégis Ratcliffe húsztonnás naszádja szenvedett a tizenegy napos őrült kavargásban. Első árboca kettétörött,, és kis híja, hogy a tengerbe nem sodorta néhány emberét. Ezért aztán, mihelyt megtehette, átjött a Sarah Constant fedélzetére.

– Admirális! – kezdte, és kövér, kerek arca csupa szenvedés volt. – Az Isten se akarja, hogy flottánk befusson a Chesapeake-öbölbe! Emlékezzék csak, vihar tört ránk, amikor elindultunk, és vihar fogad utunk végcéljánál is.

– Lárifári! – torkolta le Newport. – Akkora zabálás után, amit a szigeteken csaptunk, az emberek kétszer ilyen hosszú vihart is kibírnak. Árboca helyett majd állít újat. Megnyugtatom, kedves Ratcliffe kapitány, hogy ez a vihar, amit kaptunk, valószínűleg csak gyenge oldalhajtása annak a tornádónak, amely a Mexikói-öbölben tombol.

– Köszönöm szépen – nyögte Ratcliffe –, gyenge oldalhajtás.

Széles ívben himbált a hajó. Néha megremegett, és minden eresztékében csikorogva zuhant a hullámvölgy mélyébe.

Ott voltam a parancsnoki nagy kabinban, mivel James Brumfield még mindig nem tudott – vagy talán nem akart? – lábra állni.

Newport admirális váratlanul így szólt:

– Urak, Virginia közelében járunk. Most már nincs idő az újabb fontolgatásra. Amit mondtam, megmondtam. Így mondta: „újabb fontolgatásra”, és amikor a tizenegyedik napon sűrű köd, de nyugalmas nap köszöntött reánk, azonnal parancsot adott a Discoverynak és a közben előkerült Goodspeednak, hogy nyugati irányban elindulva, kíséreljék meghatározni helyzetünket.

A felszálló ködben, a megújuló viharokban három napot szántunk arra, hogy a távolban feltűnő lapos földnyelvet térképeinken is felismerjük.

Nem sikerült.

Ekkor újabb kemény szélroham támadta meg a hajókat.

Nem volt idő sem a vitorla bevonására, nem volt mód őrszemek állítására, akik figyeljék a viharban is felismerhető tenger alatti zátonyokat. Vakon és megfélemlítve száguldottunk előre. A tizenegy napos orkán alatt egyetlenegyszer sem éreztük ennyire kiszolgáltatva magunkat a természet hatalmas erőinek. Így telt az egész éjszaka. Az orrvitorla hatalmas csattanással kettérepedt, és elpattanó köteleivel messzire repült.

Hajnali öt óra tájban a hullámzás mintha enyhült volna.

És vele a szél is.

Derengő fény tört át a ködön. A nap fénye. Aztán egyszerre csak felszakadt a párafüggöny, és mi döbbent, örömteli csodálkozással láttuk, hogy a végtelen víztükröt bal oldalról lapályos, homokos part szegélyezi. Távolabb dombok emelkednek méregzöld, buja lombú fákkal.

Bámultuk az ismeretlen tájat. Más volt, mint a trópusi szigetek. Egészen más. Homok és kő. Dombok csak a távolban látszanak.

A napfény melengette arcunkat. És tudtuk, hogy melengeti a tájat is. Hidegebb világ ez, mint a paradicsomi szigetek, nekünk mégis kedvesebb, otthonosabb volt itt. Mintha az angliai partokra jutottunk volna…

Ekkor hatalmas térképeiből feltekintett Newport admirális, és felkiáltott:

– A Chesapeake-öböl!

NYOLCADIK FEJEZET

ebben elmondja, hogyan köszöntötték Virginiát, és ez hogyan fogadta őket. Úgy tűnik, egy kalandos szakasz lezárult, és kezdődik az új. De hát a hullám sem válik el a víztől soha

Utunk végcéljához érkeztünk, íme partra szálltunk Virginiában! Viharral, éhezéssel, gyűlölködéssel és várakozással, ezernyi viszontagsággal teli út állt mögöttünk. Lemondással teli út is bizonyosan, hiszen a Kis-Antillák vulkáni forrásokkal, meseszép bozótokkal és sárga fövénnyel ékes partjait fájó szívvel hagytuk oda valamennyien.

Leendő hazánk, Virginia barátságosan fogadott.

A kora hajnali napfény hirtelen felszippantotta a ködöt. Úgy felszippantotta, mintha sose lett volna, és akkor egyszeriben kitárult előttünk a tenger tágas öble. A beltengerrel is felérő Chesapeake-öböl.

Csillogott a víz, vakította a szemünket. Az illatos, kora tavaszi szél felkapta a hullámok taraját, és hűs permetként szórta reánk. Hideg volt az ég kékje, hűs a víz is. Beleborzongtunk.

Hunyorogva, fintorogva, mégis meghatottan és kíváncsi boldogsággal figyeltük a partot.

Alig hagytuk el jobb kéz felől a későbbi Henry-fok gyér fűvű, homokos vonalát, végeláthatatlan mocsári erdőség tűnt a szemünk elé.

A sudár cédrusok örökzöld lombja sötét színeivel felhőként borult a lombját bontogató fák és bokrok fölé.

A lapályos vízpart mögött csak a messze távolban kéklettek kisebb magaslatok. A nádas és a mocsári vadonság pompás virágaival csalogatott, és a sárgástól a kékesig ezernyi árnyalatban mutatkozó zöld színével gyönyörködtette szemünket.

A kapitányok bevonatták a vitorlák nagy részét. Most a három hajó oly nesztelenül és lassan siklott a szelíd hullámokon, mint három kísértet.

Aki csak tehette, az előfedélzetre húzódott, és a korlátra könyökölve, elmerülten bámulta a partokat.

– Szép… – suttogtam elfúló hangon.

– Az… – mondta valaki a. hátam mögött. – Szép és lakatlan.

Végigfutott szemem a tájon, és egyszerre csak valami megmagyarázhatatlan érzés lett úrrá rajtam. Soha azelőtt, még az Atlanti-óceán végtelen víztömegének közepén sem láttam hajónkat oly kicsinynek és magányosnak, mint ezekben az órákban. Igen, igen, leendő hazánk, Virginia barátságosan fogadott, de vadonjának rejtelmes sűrűjével, hosszan elnyúló partvonalával, titokzatosságával hatalmasabbnak és nyomasztóbbnak tűnt az óceánnál is.

Idegen világ, más világ. Saját törvényei szerint élő hatalmas földrész. Vajon meddig húzódik ez a part, vajon milyen mélyre terjed a szárazföld belseje, vajon mekkora ez a világ, amelynek birtokbavételére oly túlzó önbizalommal elszántuk magunkat?

Edward Maria Wingfield, a spanyolszakállas, finom nemesúr széttárta karját, és hangját remegtetve felkiáltott:

– Ah, mily gyönyör e tájra lépnem itt!…

A versből azonban nem lett semmi. Edward Maria Wingfield hiába fogadkozott az egész hajóút alatt – mert fogadkozott –, hogy a megérkezés napján pompás szonettben köszönti majd Virginiát, az elhatározás csak elhatározás maradt.

– Hála istennek! – dörmögte csendesen egy álmos szemű, mókás képű emberke, bizonyos Anasthasius Todkill. – Már azt hittem, dalra gyújt az uraság. Hihi, pedig mondhatta volna, hogy… na, várj csak, Tom, mit is mondhatott volna? Azt például: „Ah, mily gyönyör e tájra lépnem itt, hála az égnek, mely itten lépre vitt…”

Kirobbant belőlem a nevetés. Sajnáltam, hogy a gazdám nem lehet mellettem, mert biztosan ő is jót nevetett volna Anas Todkill tréfáján. Nem úgy, mint George Percy hadnagy, aki rosszallóan csóválta a fejét, és hátrakiáltott Newport admirálisnak:

– Engedelmével, illene köszönteni az Újvilágot! Newport azonban megtiltotta a lövöldözést. Még csak az kellene, hogy az ágyúdörgés elvadítsa a kedves táj paradicsomi egyszerűségű bennszülötteit! A Londoni Tanács utasításaiban is benne foglaltatik az erre vonatkozó intelem, s az angolok amúgy sem olyanok ám, mint a spanyol hódítók, akik puskával kezdik és karddal végzik a barátkozást.

– Csónakot!

Egy nagy folyó torkolatához értünk. Óvatosan haladtunk előre, mert a víz sodra itt magával ragadta a kidobott ónt, a zsinór tehát mélyebbnek mutatta a medret, mint valójában volt.

– Csónakot! Csónakot!

A három hajó horgonyt vetett, és vízre engedte csónakjait. A kapitányok harci díszbe öltöztek, felvették mellvértjüket, tollas forgós acélsisakjukat, előkerültek a zászlók, a kürtök és a fegyverek.

A partraszállás máskor sem kis dolog. Mint ahogy a horgonyvetés, a kikötés sem az. Rövid hajóséletemben megtanultam, milyen félve vigyázzák és hányszor gyakoroltatják ezt a kapitányok. Hazai kikötőbe kecsesen fusson be a hajó, a legények villámgyorsan és összehangoltan dolgozzanak, a szélbeállás a vitorlák felgöngyölítése és a horgony kivetése szinte egyetlen műveletnek hasson. Idegen kikötőbe bezzeg méltósággal és erejét fitogtatva ússzék be a vitorlás! Fedélzetén tökéletes legyen a rend és a tisztaság, s a hajóslegények mellett sisakos-mellvértes katonák is álljanak a fedélzeten. Ha úgy tetszik, még az ágyúk ablakát is felcsapják, és a kikötőkalauz, ha ideig-óráig átveszi a hajó irányítását, érzi és elmondhatja, hogy ezen a hajón csak egy kapitánynak engedelmeskedik az összetanult legénység.

A kikötés és a partraszállás így folyik idegen és ismeretlen földek partjainál is, azzal a különbséggel, hogy a vadak előtt nem szükséges a hajóművészetet fitogtatni… sokkal inkább a fegyverek erejét. Inkább ne bámulják meg a vízen pihenő hajót, de igenis nézzenek rettegve a partra lépő katonákra.

De hát most? Vajon mi a teendő?

Nem rövid látogatásra, virtuskodó csetepatéra érkeztünk. Száz-egynéhány embernek állandó lakóhelye, második hazája lesz ez a föld.

Virginia barátságos képpel, tavaszi színekkel fogadott minket.

S ez fellelkesítette a három hajó minden emberét.

Newport admirális máskor kifejezéstelen arcán széles mosoly ragyogott.

– Minden rendben, minden rendben – mondogatta. Gabriel Archer John Martinnal sugdosott, és különös, sértődött arca egészen kipirult az izgalomtól: a part különböző részeire mutatott, majd a folyó felső folyása felé intett. John Martin alig figyelt a szavára, saját embereire ügyelt, akik máris előhozták hatalmas bugyrait: azt mondták, ércfejtő csákányok és aranymosó tálak rejtőznek bennük.

Láttam a Goodspeed csónakjában a katonás mozgású Bartholomew Gosnold kapitányt és a Discovery kicsiny lélek vésztőjében a kövérkés Ratcliffe alakját, aki élénk gombszemét kissé ijedten, ám örömteli kíváncsisággal jártatta a parti fenyőkön.

Edward Maria Wingfield, ez a rátarti, finom nemesúr még mindig a versével bajlódott, és százszor is elmondta:

– Ah, mily gyönyör e tájra lépnem itt!…

Newport úgy rendelkezett, hogy harminc fegyveres kíséretében patra száll. A harminc fegyveresen kívül még Gosnold kapitány, Ratcliffe kapitány, továbbá Wingfield és Archer kíséri partra.

– Induljunk!

Nagy zajjal, lelkendezéssel ugrottak csónakokba. És már a vízen voltak valamennyien, de még mindig nem fogyták ki az örömből.

– Így képzeltem! Ilyennek képzeltem – bizonygatta Newport.

– Akár itt fel lehetne ütni a sátrakat! – kiabálta Archer.

– Ah, mily gyönyör e tájra lépnem itt!… – szavalta Wingfield reménytelen erőfeszítéssel.

A csónakok lassan távolodtak-a hajóktól. Csillogva-ragyogva, nagy trombitariogatás közben úsztak a vízen. Zengett a folyó.

Egy pillanatra összeszorult a szívem: ezek itt birtokukba veszik egész Amerikát, miközben az én gazdám bilincsbe verve hever a hajó mélyén.

Átkozott sors!

Vagy mégsem az? Mert hajlamos ám az ember földöntúli bölcsességet és intő jeleket kiolvasni az eseményekből. Ha akkor megkérdeznek, azt feleltem volna: Isten ujja van a dologban bizonyosan.

Mert íme, alighogy a nehéz csónakok felfutottak a menedékes partra, és alighogy kikászolódtak belőlük a nehéz páncélba öltözött katonák… és alighogy földbe szúrta a György-keresztes zászlót Newport admirális, jeléül annak, hogy királyunk nevében a földet birtokba veszi – tollas indián nyílvessző suhant át a levegőn, és koppanva hullott le az egyik katona sisakjáról.

Mi, akik a hajókon maradtunk, nem láttuk sem az első, sem a többi nyírvesszőt. Mi csak a nagy kavarodást láttuk, és a dühös kiáltozásokat hallottuk. Mintha kísértetek ellen küzdenének a partra lépők, oly értelmetlenül hadonásztak kardjaikkal, és mint megannyi Don Quijote, bökdösték a levegőt lándzsáikkal. A bozót mélye néma és mozdulatlan maradt, indiánoknak nyomát sem látták sehol… mégis száz és száz helyről, lombok sűrűjéből, fák odvából szinte megállás nélkül, kíméletlen némasággal suhantak elő a láthatatlan ellenség nyilai.

A trombiták visszavonulót fújtak.

Láttuk, amint tülekedve, egymást megelőzve rohant vissza a csónakokba a fényes harci nép.

Hallottuk, amint fáradt hangon pukkant az egyik muskéta. A nyilak a csónakokat is elérték. Szaporán kopogtak a palánkokon, és megcsendült csonthegyük a kézipajzsokon.

A katonák káromkodtak, és öklüket rázták a part felé. Newport felállt a csónakjában, és kezét a szívére tette, jelezve békés szándékát. A csónak azonban megbillent, ő hirtelen lehajolt, hogy megkapaszkodjék az ülésdeszkában… és szerencsére, mert egy nyílvessző éppen a feje felett röppent el.

Éles kiáltás hangzott. A nyílvessző az egyik evezősnek a torkát ütötte át.

A három csónak most már veszett iramban igyekezett vissza a hajókhoz.

Könnybe lábadt a szemünk, oly meredten, megrendült némaságban bámultuk az eseményeket. A kezünk belefájdult, úgy markoltuk az előfedélzet korlátját. Zúgott a fülünk, és lüktetett a halántékunk, miközben hol a láthatatlan ellenséget, hol pedig menekülő bajtársainkat vigyáztuk fürkésző tekintettel.

Ott álltam én is a többiek között, és hogyha megvolt is minden okom a kárörvendő nevetésre, amiért kihagyták gazdámat az első partralépés nagyszerűnek ígérkező perceiből, komoran és döbbent ijedelemmel néztem a nádasok felé.

Száz-egynéhány embernek jövendő hazája lesz ez a föld… bármiképpen alakuljon egymás közötti harcunk, a telep dolga van most veszélyben. Ha az első partralépés így végződött, mit várhatunk majd az elkövetkező hetekben és hónapokban? Akkor már nem lesznek velünk a hajók, már nem lesz módunk a hazatérésre… Meglehet, elveszünk majd mind egy szálig! Akárcsak Sir Walter Raleigh minden telepese.

– Átok van ezen a gyarmaton – suttogta mellettem Anas Todkill.

Forró leheletet éreztem. Egy hang reszketett a hátunk mögött.

– Megeszik az emberhúst. Vadállatok ezek… nem is emberek. - Az istenfáját, fel kellene perzselni itt mindent! Felégetni, felperzselni, letörölni a föld színéről!

Hátranéztem. James Brumfield állt a hátunk mögött, és tajtékzott a dühtől.

Mintha csak Brumíield szavait visszhangozta volna, fel-csattant John Martin kiáltása:

– Az ágyúkhoz!

Az ágyúk legénysége egymást taposva rohant a helyére. Pánikszerű gyorsasággal töltötték meg a falkonettákat, felcsapták a fatáblákat, és a Sarah Constant – amelyik a legközelebb állt a folyótorkolat jobb partjához – percek alatt tüzelésre készen várta a parancsot.

Amely nem hangzott el.

Helyette Newport admirális csónakjából csattant egy figyelmeztető lövés, aztán maga az admirális ordítva, hadonászva kapaszkodott fel a fedélzetre.

– Martin kapitány, megőrült?! Mi ez? Lázadás? Ránk irányították az ágyúkat! Igenis, ránk irányították! Egy percre hagytam el a hajómat, és máris lázadnak! Felelni fog! Ezért felelni fog!

Martin kapitány halottsápadtan vágta magát vigyázzba.

– A vádat visszautasítom! Az ágyúkat jogos önvédelemre készítettem elő! És most is azt tanácsolom, lőjünk a partra. Mutassuk meg nekik…

– A fene a jódolgába! Kegyelmed ad nekem tanácsot?! – Newport szeme körül nagy karikákba csapódtak a ráncok. – Mit gondol, Martin uram? Tudok én is annyit, mint a kegyelmed Drake admirálisa! Hát nem hallotta a Londoni Tanács utasítását? Lődözni akar?!

Dühében kirántotta kardját, és beledöfte a fedélzet deszkáiba.

– Azt hiszi, talán gyávaságból jöttem vissza? Azt hiszi, nem tudok elbánni akár háromszor ennyi ellenséggel? Hallja az úr, nekem ne parádézzon, ne „segítsen”! Majd meglátjuk, mire megy, ha mi már hazatérünk!

Fel-alá csattogott a fedélzeten, nagyokat fújt, és lángolt a képe. Nem törődött a többiekkel, akik a csónakban maradtak, és most rémülten, dühösen zajongva kapaszkodtak felfelé a hágcsón. Nagy hirtelen, ügyetlenül vitorlavászon batyut eszkábáltak össze, abban emelték fel a szerencsétlenül járt evezőslegényt. Már halálán volt, rémisztőén hörgött, és vastag patakban ömlött nyakából a vér.

Véres volt Gabriel Archer is. Mindkét kezét felsebezték a nyílvesszők, s noha sebei nem voltak mélyek, nem is fájdalmasak, mégis eszelős rémülettel rohangászott a főárboc körül.

– Mister Watton, ide hozzám! Parancsolom, azonnal jöjjön ide hozzám! Megmérgeztek! Ezek az átkozott vadak mérgezett nyílvesszőkkel lőnek! Ide hozzám, ha mondom, az istenfáját! Admirális, követelem, hogy azonnal vegyenek kezelésbe!

Archer nem sírt, de az arcán kétoldalt végigfutó mély ránc, férfiatlanul pisze orra és könnyzacskós szeme most – rémült rikácsolása közben – ordítozó kisgyermekre emlékeztetett. Newport nem válaszolt a kiabálásra, hanem csak végignézett rajta, aztán a haldokló legényre esett a pillantása, és – hát bizony becsületére legyen mondva – elfordult, mint aki azt mondja: „Kedvesebb nékem a hajóslegényem, mint te, nyavalyás! Várj a sorodra, ha beledöglesz is!”

Watton mester, a doktorunk mégis felállt, és megnézte Archer kézsebeit.

– Uram, nyugodjék meg, a sebekbén semmi nyoma a méregnek!

– Mi az, hogy semmi nyoma? Mi az, hogy semmi nyoma?! Ó, te hatökör, hát érzem a mérget!

– Uram, láttam már mérgezett sebet! Nem is egyet. Ez nem az.

– De a szívem felé halad… érzem, hogy a szívem felé halad a görcs!

Watton doktor vállat vont. James Brumfield segítségével bekötözte Archer kezét. Gyorsan és némán dolgozott. Nem zavarta, hogy körülötte, mint felbolydult méhkas, zajong a fedélzet, hogy mindenki a partraszállás kudarcát magyarázza és mentegeti, hogy a mérgelődő, fenekedő katonák hadonásznak és lökdösődnek körülötte.

Thomas Wattonnak „pogány” képe volt. Csak ritkán viselt kalapot, a tűző trópusi nap ellen sem védte fénylőén kopasz fejét. Szakállt sem növesztett, ellenben büszke volt hatalmas harcsabajuszára, amely angol létére is – John Smith uram véleménye szerint – egészen töröknek mutatta.

Most a feje búbjáig vörös volt az elfojtott dühtől, mire befejezte Archer kezének kötözését.

– Készen van, tisztelt uram… Nahát! Engedelmével még annyit mondanék, hogy fiatal legény voltam a spanyol armada támadása idején. Lord Howard nagyadmirális úr mégis engem hívott hajójára, az Ark Royalra, hogy lennék ott a seborvos. Hatökröt aligha ér ekkora megtiszteltetés…

Fújt egyet, aztán faképnél hagyta Archert. Sietett vissza a másik sebesülthöz. Az akkor már halott volt. Segíteni amúgy sem lehetett volna rajta: a nyilat keresztbe kapta, s az nemcsak a gégéjét roncsolta össze, hanem felszakította a nagy ütőeret is.

Virginia, új hazánk barátságos képpel, de gonosz indulattal fogadott.

A nagy zűrzavarban, veszekedésben – mert mérgükben és csalódottságukban egymásnak estek az emberek –, mondom, a nagy zűrzavarban fogtam magam, és lelopóztam gazdámhoz. Mint minden alkalommal, most is megrángattam kissé a lakatot a nehéz deszkaajtón, hátha véletlenül nyitva felejtették, csak nem tudunk róla. De hát zárva volt az, mint mindig.

– Kapitány úr, kapitány úr – suttogtam.

– Te vagy az, Tom? Mi újság?

– Nem jöhettem, kapitány úr! Most is csak szöktem ide. Mert nagy baj történt odafönt. Newport admirális partra szállt harmincöt emberrel, de az indiánok visszakergették. Egy halottunk is van. Archer kapitány úr mindkét kezén megsebesült. '

Elhallgattam. Vártam, hogy Smith kapitány vajon mit mond erre az újságra.

– Hol vagyunk? – kérdezte hirtelen.

– Egy nagy folyam torkolatában, kapitány úr – feleltem. »- Az admirális James folyónak nevezte királyunkról.

A börtönajtó mögül elgondolkozó hümmögés hallatszott. Meg akartam mutatni, milyen körültekintő, jó felfedező és tengerész vált belőlem, ezért hozzátettem:

– A folyam torkolatában horgonyoztunk le. Azt mondják, rossz helyen, mert itt nagy az apály és a dagály közötti különbség, és ha itt maradunk, nemcsak a vadakra kell majd ügyelnünk, hanem a tengert is vigyázhatjuk, nehogy az áradat letépje horgonyainkat… és… és…

– Mondd csak Tom, milyen a part? Sűrű a növényzet?

– Ó, kapitány úr, nagyon szép itt minden! Hatalmasak a fák, távolabb sűrű nádas, és a bozót egészen a vízpartig ér…

– A mindenségit!… Hát nem papoltam nekik eleget arról, hogy csakis olyan helyen szabad partra lépni, ahol a víztől jó messzire vannak a fák?! Nyíllövésnél messzebbre. Hogyha ellenség támad, ne támadhasson a sűrűből! Ezek már nyelni sem tudnak a büszkeségtől! Inkább belehalnak, de csak azért is az ellenkezőjét csinálják!

Odafentről zűrzavaros kiabálás, veszekedés hallatszott. A hajósok és a katonák nagy hangon tárgyalták a lezajlott eseményeket. Ki hogyan viselkedett a nyílzáporban, ki mit mondott, „megjósolta-e” vagy sem, és hogy mit kellene csinálni hasonló meglepetések ellen.

Most már túl voltak a közvetlen veszélyen. Már arra is jutott a dühükből, hogy egymást okolják a kudarcért.

– Tom? Itt vagy?

– Igenis, kapitány úr!

– John Rolfe barátommal nem beszéltél?

– Egyszer átjött a Goodspeedról, és akkor biztatóan intett nekem, de amikor Newport kapitánytól kilépett, bizony igencsak gondterheltnek láttam. Azt. hiszem, hogy éppen kapitány uram ügyében járt akkor nálunk, de az admirálissal nem értett szót.

– Gondolom…

– Azóta pedig nem találkoztunk. Én nem mehetek át…

– Hát persze.

– Nem tudom, mit terveznek kapitány úrral. De hogyha miattam…

– Miattad? Te szamár! Ó, te kis szamár! Azt hiszed, miattad csuktak le?

– Nem tudom, mit terveznek kegyelmeddel, kapitány úr.

– Majd elválik, ha a ladikot kinyitják…

– Az ám, a titkos ládikó! Úgy szólt a Londoni Tanács határozata, hogy mihelyt elérik a hajók Virginia partjait, a dobozt fel kell nyitni, és azontúl már a kinevezett kormányzótanács dönt mindenben.

– Figyelj, Tom! Ha leszáll az este, kiszabadítasz. A torkomba ugrott a szívem.

– Én?…

– Te, ha mondom. Vacsoraosztáskor előveszed a csomagomból a rövid tőrömet. Az ingedbe rejted, és a vacsorával együtt lehozod…

– És ha nem engednek?

Éreztem a hangján, hogy méregbe gurult. Még jobban féltem.

– Ej, hát csak nem kérsz rá engedélyt?! Egyszerűen lejössz. Nem szólsz senkinek, jössz. Ha az őrök nem engednének, azt mondod, Newport küldött. Nem rághatok mindent a szádba… ejnye! Na siess!

Rohantam fel a hajó mélyéből a világosságra. Nagy volt a zaj, hangos vitától zengett a hátsó fedélzet, éppúgy, mint a legénység szállása.

Ratcliffe átjött a Discoveryról, és kijelentette: véleménye szerint nem is kellene a telep kirakásával vesződni. Ha már eddig eljutottunk, hatoljunk felfelé a folyón, ameddig csak lehet. Ha itt valóban sok az arany a hegyekben, ahogyan hírlik, akkor a folyó vizéből is kimoshatunk elegendő kincset, nem kell a földet túrnunk. Aztán ott van a Londoni Tanács másik határozata: meg kell keresnünk az átjárót, amely a Csendes-óceánba vezet. Volna dolgunk elég…

A legénység meg a leendő telepesek ellenben azzal bujtogatták egymást, hogyan fognak majd bosszút állni a csúnya fogadtatásért.

Borzasztó történeteket meséltek, főképpen a spanyolok dolgairól, akik vérebeket uszítottak a bennszülöttekre, és ha mégis ellenállásra találtak, kíméletlenül lelődöztek csecsemőktől az aggastyánokig mindenkit.

– Itt is azt kéne csinálni! – kiabált Joe Read, egy Greenwichből idevetődött kovácsmester. – A legjobb volna rájuk gyújtani az erdőt.

– Az aligha sikerülne – mormogta az egyik katona. – Errefelé csupa mocsár minden, nedves a növényzet. Ráadásul tavasz van… hát ez nem jó.

Kutyát nem hoztunk magunkkal, ami sokak szerint igen nagy meggondolatlanság volt. Az itteni vademberek nem értik meg, hogy minden keresztény nációnál emberségesebb az angol, tehát addig támadnak majd, amíg meg nem mutatjuk nekik az erőnket.

– Ki kell irtani őket! Ki kell irtani! Rézbőrű zsiványok. Ki látott már olyat, hogy valakinek fekete vagy barna vagy vörös legyen a bőre? Nem is lehet az olyan rendes ember…

– Mit beszélsz? Mit beszélsz? – hörögte egyszeriben vörös hajú írünk. – Ki nem lehet rendes ember?

– A vadakra értettem, pajtás.

– Hát azért, mert… csak nézz bele a tükörbe!

Igaz, ami igaz, Joe Read, a kovács koromfekete képű ember volt.

– A munka tett ilyen feketévé, a mindenségedet! De nézd meg a mellem vagy a hátam! Fehér ember vagyok!

Szó szót követett, összevesztek. Rossz nap volt az, talán rossz csillagok jártak felettünk az égen. Igazság szerint mindenki szégyellte a vereséget, és aggódott a jövő miatt.

Alig találtam a helyemet. Sokféle gondolat kavargott bennem. Hol máris indulni akartam, hogy viszem a tőrét, pisztolyát uramnak, és magam szabadítom ki a fogságból; hol meg vitáztam vele: ugyan miért nem várja meg a döntést, és miért akar éppen most megszökni börtönéből?

Ha előbb még nem értettem, most már világossá lett előttem, miért szánta rá magát most a szökésre. Hát persze! Megérkeztünk Virginiába, itt van előttünk a hatalmas szárazföld… ugyan nem fogja megvárni, hogy kimondják rá a halált. A tengeren nem szökhetett meg. Hova is szökne? A kis szigeteket meg könnyen felkutatta volna utána az admirális.

Itt van az alkalom.

Ahogy kinéztem a tavaszi napsütésben zöldellő partra, egyszeriben barátságosabbnak tűnt szememben Virginia. A gazdám majd csak szót ért az indiánusokkal, még ha olyan vadak, akkor is. Vajon milyenek? Torzonborz, meztelen alakok, akik az erdők mélyén emberhúst rágva, vadul forgatják szemüket?

Nem láttam én akkor még egyetlen indiánt sem.

Lesiettem gazdám motyójához. Lázasan törtem a fejemet, vajon mi mindent vihetnénk magunkkal. A tőrét emlegette, de talán a pisztolyát is sikerül magammal vinnem. De bárhogy igyekeztem eltüntetni ingem alatt, a hatalmas, kétcsövű fegyver már messziről árulkodott volna céljaimról. A tőrt is nehezen sikerült úgy becsúsztatnom az ingem alá, hogy a nadrágom öve tartsa. Ha kihúztam kissé magamat, senki sem láthatta, mit rejtegetek.

Most már idáig eljutottam, váratlanul megszűnt minden szorongásom. Valami jóleső melegség járta át a szívemet. Hála és büszkeség kavargóit bennem, és a boldogságtól könnybe lábadt a szemem. No lám csak, végre tehetek valamit!

Hirtelen elakadt a lélegzetem.

Ujjaim a saját ruháim között matattak éppen, amikor váratlanul valami kemény, gömbölyű tárgy került a kezembe.

A vér a fejembe tolult, és lüktetett a halántékom. Egészen ráhajoltam a kis batyura, amelyben szegényes ruháim voltak. Egészen ráhajoltam, szinte ráfeküdtem, mert úgy éreztem, ezer szem figyel ebben a pillanatban…

Kezembe került egy itt felejtett üveggyöngy.

A legnagyobb és legszebb valamennyi között.

Amikor felfedezték a lopást, Brumfieldtól is, tőlem is azonnal visszavették az ellopott portékát. Nem számolták persze, nem is volt mit számolniuk. Halomban állt odalent a sok olcsó csecsebecse; Brumfield is találomra markolt akkor bele, hát visszatették, amit megtaláltak.

Ezt az egyet itt felejtették.

Körülnéztem. Senki sem volt a közelemben. Mégsem mertem elővenni, hogy akár egy percre is gyönyörködjem benne. Tudtam, hogy jókora dió nagyságú, áttetszőén kék üveggyöngyöt tartok a kezemben, de csak szorongattam kétségbeesetten, és nem mozdultam.

Átvillant az agyamon a legtermészetesebb gondolat: vissza kell adnom a gyöngyöt. Egyszer már átkozott, buta módon belekeveredtem egy lopásba. Isten a tanúm rá, hogy nem a gyöngyökért tettem, hanem James Brumfieldtól féltem. De hát ha ezt az egyetlen gyöngyöt megtalálják nálam, senki sem mossa le rólam az újabb lopás vádját. S maga John Smith kapitány mondta, hogy halált érdemelne az…

Csakhogy miért is ne lehetne enyém ez a gyöngy?! Megszenvedtem – meg is haltam érte. Az a borzalmas reggel felért egy halállal.

Úgy szorítottam a gyöngyöt, azt az átkozott kék gyöngyöt, hogy vizesre izzadt a tenyerem. Aztán erőt vettem magamon, és nagy hirtelen visszacsúsztattam tarisznyám mélyére egyetlen kincsemet.

Rohantam a fedélzetre.

– Hej, Tom, mi ütött beléd, hogy ilyen peckesen jársz?

Elfordultam, és dobogó szívvel siettem másfelé. Mintha nem is hallottam volna a kiáltást. Mert nem voltam én soha kövér gyerek, éppenséggel hogy zörgött minden csontom. Most mégis behúztam nem létező hasamat, csak hogy észre ne vegyék, mit rejtegetek övemben az ingem alatt.

Éppen ezt vette észre valaki.

Dobogó szívvel, izgatottan vártam a vacsoraosztást.

Ha minden simán megy, Smith kapitány az esti imádság alatt szökik meg a Sarah Constantról…

De hát nem ment simán semmi.

Mint mindig, most is James Brumfield döntötte halomra minden tervemet.

Sötét lesz már, mire elérkezik a vacsora ideje.

Még sötétebb lesz, amikor Hunt tiszteletes imára szólítja a gyülekezetet.

Szél nem volt. Hideg lett.

Talán fagy is majd az éjszaka.

Egyszerre csak dideregni kezdtem. Talán mert túlságosan is hamar hagytuk el a trópusi tengereket, és nem volt még időm hozzászokni – vagy éppen visszaszokni – a hűvösebb levegőhöz. Londonban sokszor még a téli latyakban is mezítláb futottam, és tavaszidőtől fogva egy szál ingnél sosem volt több a testemen.

Vagy más miatt reszketek?

Nem félek, nem félek! John Smith kapitány mellett nincs is mitől félnem! A hajón megmentette az életemet. A lázadás vádját is vállalta értem. Hiszen aki a hajó kapitányának ellentmond, azt azonnal kivégezhetik. Ő mégis ellentmondott Newportnak.

– Héé! Te! Te ottan! – ordított rám a káplár. A hosszú hajóút alatt sem tanulta meg a nevemet. Igaz, én sem az övét. – Ide hozzám!

– Parancsára!

– Mi van az övedben, fiú?! – forgatta a szemét, és vészjósló képet vágott.

– Az… az én övemben… – dadogtam halálra váltán.

– Hát kinek szóltam, ha nem hozzád, az apád istenit! Azt hiszed, nincs jobb dolgom, mint a magadfajta taknyosokra ügyelni?! Elő azt a tőrt, barátocskám, mert így is, úgy is kapsz egy pofont!

Senki se figyelt ránk. Ott álltunk a fedélzeti lejárónál, mert oda húzódtam már jó előre, hogy el ne szalasszam a percet, amikor a vacsorát leviszik a gazdámnak.

– A gazdám tőre, káplár úr. Az indiánok miatt vettem magamhoz.

Harciasságom hallatára megenyhült, a pofon elmaradt.

– Add csak ide, mert még lenyeled! Így omlott össze egyetlen perc alatt az egész napi tervezgetésem. Lángoló arccal, megsemmisülten húzódtam félre.

Ó, hát csak ennyi az egész? Add ide a tőrt! És én odaadom?

Mit szól majd Smith kapitány, ha várja jöttömet, és én nem megyek, ha várja a fegyverét, és nem hozza senki?

Hangot hallottam:

– Kis hülye! Elfelejtetted már, hogy én parancsolok neked?

James Brumfield áll mögöttem.

– Kis hülye! – ismételte, és előreszegezte az állat, éppen úgy, mint amikor megvert. – Ezentúl én parancsolok neked. És csakis én. Az admirális ma estére összehívta a nemesurakat, hogy ítélkezzenek a gazdád felett. Nem sok reménye lehet, mondhatom.

Nem fordultam hátra.

– Ide nézz, ha neked beszélek! Most pedig gyere, felszolgáljuk a bort az admirális kabinjában, miközben kimondják az ítéletet a gazdádra.

Az övére csapott. Tüntetően tette, hogy odanézzek. James Brumfield övén ott fityegett – John Smith kapitány tőre.

– Jöjj utánam!

– Igenis, James Brumfield.

Nehéz csizmáikban, vasba öltözötten, komoran és szótlanul ültek asztalhoz a flotta nemesurai Newport admirális nagy kabinjában.

Az admirális előtt ott állt az asztalon az ébenfa ládikó.

Bort ittak az urak, és ez hamar a fejűkbe szállt. Úgy csapták az asztalhoz a nehéz kancsókat, hogy csak úgy csattant.

– Na, kezdjük!

Newport azonban hallgatott. Tudta, hogy itt a hajókon még ő az egyetlen hatalom. Még ő az úr. Amíg az a láda fel nem nyílik, ő parancsol.

– Urak – mondta a kínos hallgatás után –, megérkeztünk Virginiába.

– Meg… a fene ott egye meg! – dörrent John Martin hangja. – Végig kéne ágyúzni a partot, kifüstölni a sok rusnya férget!

– Majd arra is sor kerül. Most másról kell döntenünk.

– Döntenünk? – emelte fel álmatag pilláit a sunyi képű Archer kapitány. – Már megbocsásson, admirális uram, de a döntés egyedül a kegyelmed dolga.

– Tévednek az urak – mondta Newport –, ha – azt hiszik, hogy ma Smith kapitány dolgában jöttünk össze. Annak idején majd határozhatnak felőle, hogyha kedvük tartja…

– Már megbocsásson, admirális – kotyogott közbe Ratcliffe, és csipkés kendőjével törölgette kopasz feje búbját –, hogyan dönthetnénk mi John Smith kapitány felől, amikor ő kegyelmed ellen lázadt? Az admirális jogköre, ha jól tudom…

– Rosszul tudja. John Smith kapitányt már a Kanári-szigetek előtt lecsukhattam volna. Hihetetlen meséivel túl nagy népszerűségre tett szert. A kalózokkal való találkozás pedig éppen hogy gyanús. Mit lehet várni az ilyen embertől? Csakis azt, amiről kegyelmetek beszéltek nekem: hogy egyszerűen magához akar ragadni minden hatalmat, így van?

Senki nem felelt. Megcsosszantak a nehéz csizmák.

A nagy kapitányi kabin imbolyogni kezdett. A Sarah Constant lassan felemelkedett, és halk reccsenéssel tudatta, hogy itt a dagály.

– Feleljenek az urak! Mondták, vagy nem mondták? Mint mindig, most is Edward Maria Wingfield mentette meg a helyzetet.

– Nem értem kegyelmedet, admirális. Miért ez a harciasság? Akármit is mondtak az itt jelenlevő urak, utóvégre az nem mentegeti, de nem is súlyosbítja Smith kapitány bűnét. Azt ugyanis, hogy lázadást kísérelt meg a hajón, ugyebár…

Newport area vérpiros volt. Őklével rávágott az ébenfa ládikóra.

– Gondolkoztam én a dolgon! És semmi kedvem vásárra vinni a bőrömet a kegyelmetek kénye-kedvére! És ha éppen tudni akarják, John Smith kapitányt is egyszerűen szabadon engedem. Értették?

Lihegett és fújtatott Newport admirális. Úgy nézett végig a nemesurakon, mintha nyársra akarná szúrni őket a tekintetével. Azok pedig csalódottan és döbbent képpel meredtek maguk elé.

– Volt, amikor másképpen beszélt kegyelmed – sziszegte George Kendall.

– Visszautasítom! Szavamat adtam, hogy a ládikó titkát megőrzőm. Hát állom is a szavamat. Ne higgyék ám, hogy amolyan tengerjáró sült paraszt vagyok én! Ha én most megbüntetem John Smith kapitányt, mielőtt a ladikot felnyitnánk… Hohó, megtörténhet ám, hogy az ő neve is a listán lesz! Akkor mi lesz? Csak annyi, hogy Christopher Newport admirális bűnös merénylettel már jó előre a kormányzótanács egyik tagjának életére tört! Igaz-e?

Egészen felvidult, hogy ezt kimondta. Két kezével rátenyerelt az asztalra, és diadalmasan nézett körül.

A kezek újra a borospoharak után nyúltak. Valaki tüntetőén hümmögött, mások a nagy kabin mennyezetét nézték, ahol ugyan semmi néznivaló nem volt, mert Newport admirális mogorva és magának való ember lévén, nem díszítette semmivel tengeri otthonát..

Newport rátétté kezét az ébenfa ládikóra.

– Eljött, uraim, a nagy pillanat! – mondta. – A Londoni Tanács határozata értelmében a megérkezés napjának estéjén fel kell nyitnunk a ladikot. Ettől fogva a telep dolgában azok intézkednek majd, akiket a Londoni Tanács kijelölt. A határozat így szól, és én ehhez tartom magamat.

(Akárcsak a búcsúvacsorán, James Brumfield most is az asztal másik oldalán állt. Ránéztem, de ő nem vette észre pillantásomat. Előbb még bizonytalanul az övéhez nyúlt, ahol Smith kapitány tőre függött, de a keze megállt, és mintha csak megigézték volna, dermedten bámulta az ébenfa ladikot.)

Most hirtelen súlyos, néma csend ülte meg a nagy kabint. Mintha a hajó folytonos reccsenései is elhalkultak volna. Newport az övéből díszes veretű kulcsocskát vont – elő… aztán hirtelen meggondolta magát, körülnézett az összegyűlteken, és jelentőségteljes pillantással Edward Maria Wingfield elé tolta a ladikot.

– Mielőtt hozzákezdenék, vizsgálják meg a pecséteket, uraim! Sértetlenek!

(Hát én tudtam, mi volt az oka annak a döbbenetes, ostoba hallgatásnak, amely Newport szavai nyomán támadt. Hát igaza volt John Smithnek: ezek itt már az út alatt sorra megölték volna egymást… de így vártak. Mert vigyázni kell. Nem tudni, kinek a kezébe kerül majd a hatalom. Newport nem is csinál titkot ebből az óvatosságból. Maga mondta…)

– Hm… – sóhajtott Wingfield, és finom fehér bőre, amelyet még a trópusi nap sem barnított meg, lassan kipirult.

(Torokfojtogatóan izgalmas pillanatok voltak valóban. És csak látni kellett volna, hogy kidülledt a szeme Ratcliffe-nek, hogy eltorzult az arca Archernek, hogyan pirult tovább Wingfield, hogyan rágta a szája szélét Kendall, hogyan ivott és megint ivott John Martin, és hogyan igyekeztek mégis közömbös képet vágni. És sohasem láttam még ilyen rémültnek James Brumfieldot. Egészen előrehajolt, úgy bámulta a ladikot.)

Wingfield megpöckölte újjával a fedelet.

– A pecsétek persze sértetlenek, admirális. De vajon a láda… ugyanaz, amelyet Londonban kaptunk?

Ekkora pimaszságra Newport se számított.

– Micsoda?! Micsoda?! – ismételgette rekedten.

– Az ám – kiáltotta Archer kapitány –, a ládikót kicserélhette bárki! Talán éppen John Smith kapitány, ugyebár, akire már jó ideje várunk! Hol a csudában marad ilyen sokáig?

Ügy tettek, mint akikben most rémlik fel a sose gondolt gondolat: hátha kicserélte valaki a ládikót. Ratcliffe egyre azt motyogta:

– Valami úszott a vízben egyszer, emlékeznek, valami úszott a vízben…

– Az az én gyanúm, hogy ha az urak a fejük tetejére állnak, a ládikó akkor is az eredeti. Kár volt lödözni azon a reggelen!

– Hogy érti ezt?

– Értem, ahogy értem!

– Ez gyanúsítás!

– Fogja be a száját!

– Márpedig én is azt mondom!

– Kegyelmed is befogja a száját! Az istenfáját! Mondtam, amit megmondtam! Más ládikó nem lévén, ez az eredeti, ezt bontjuk fel, és akinek a neve benne lesz, azt a gyarmati kormányzótanács tagjaként elismerjük!

Mit lehetett tenni, rábólintottak mindahányan. Közben forrt bennük a düh és a kétségbeesés, mert telve voltak most már bizonytalansággal, hátha a ládikóval valóban nincs rendjén valami. És ez alól nem volt kivétel senki, mert akár eredeti a ládikó, akár nem, akadnak majd néhányan, akiknek vagy így, vagy úgy, nem lesz ínyükre a dolog.

– Kezdhetem? – fújt Newport. De mégsem kezdte, mert egyszeriben kitört a vihar, kegyetlen zajjal zörgött-csörgöit a nagy kabin, mindenki ököllel verte a vasmellényét: követelték, hogy az admirális tüstént ítélkezzék John Smith kapitány felett. Ez volt az utolsó próbálkozásuk, és az előkelő Wingfieldet még sohasem láttam ilyen határozottnak.

– Admirális, itt valamennyien nemesek vagyunk, régi családok sarjai. Kegyelmed gúnyt ne űzzön mibelőlünk, mert maga látja kárát!

– Engem ne oktasson, ne oktasson, annyit mondok! És ne is fenyegessen, azt ajánlom! Velem őfelsége a király is kellő tisztelettel beszél, míg sok rongy udvaroncát szóra sem méltatja.

– Ez már sok! – üvöltöttek most a többiek, és úgy tűnt, egyetlen haraggal támadnak mindjárt az admirálisra. Newport maga is megbánhatta szavait, mert sejtette, hogy sokan magukra értik.

(Láttam James Brumfield arcát. Hol Newportra vetett alázatos tekintetet, hol pedig Archerre, majd Raícliffe-re rebbent a szeme, hogy aztán bizonytalanul és rettentő gyanúval az ébenfa ladikot nézze megigézve.)

A hangzavar egy pillanatra alábbhagyott. Newport megkérdezte:

– Döntsék el, ki felett akarnak ítélkezni. Smith kapitány felett… vagy énfelettem?

Wingfield legyintett.

– Ami a kalózokkal való találkozási illeti, az már nem is gyanús. Veszélyes. Vajon ki tudja, mit beszélt Smith azokkal a trar.sszilvánusokkal a maguk barbár nyelvén? Lehet, hogy már holnap nyakunkon lesznek a kalózok… Erre gondoltak-e, uraim? Smith kapitánynak nagy része volt a Galthropp-féle összeesküvésben…

(Összeesküvés. Az egy hordóra való megromlott húsból már összeesküvés lett? És senki sincs, aki ellentmondana.)

Wingfield körülnézett, aztán valóban nagyúri gesztussal „megadta a császárnak, ami a császáré”, vagyis engedett, hogy Newport is engedhessen:

– Kegyelmed azt mondta, admirális, hogy Smith kapitányt szabadon engedi. Ha így tesz, a leendő kormányzótanács gondjára bízná amúgy is a bűnöst. Úgy vélem, bontsuk fel a ladikot, fogadjuk el a kormányzótanács névsorát, és azon nyomban küldjünk a rabért is, hogy együttesen, ugyebár, tisztelt admirális uram, ugyebár, együttesen ítélkezzünk róla.

Ez már más beszéd volt. S mintha Newport is így akarta volna, meg sem várta, hogy rábólintsanak a többiek, előragadta kését, felpattintgatta a nehéz pecséteket a ládikó nyílásáról, aztán díszes kulcsocskát vont elő az övéből, és az izgatott, nagy csendességben egyetlen gyors mozdulattal felpattintotta a rézveretes, titokzatos fedelet…

A fedél rézcsuklóit zöld rozsda vonta be, felsírt a fedél, ahogy felnyitották.

És összehajolt minden fej. Közös barátságban, bizonytalan, várakozó cinkosságban.

A ládikó belseje ólomlemezekkel volt bélelve. (Ezért volt hát oly rettentő nehéz!) Az ólom a nedvességtől védte volna, de a tengervíz mégis belefolyhatott, mert az irattekercset védő vastag vitorlavásznon vastagon állt a penész.

– Üljenek vissza – mondta az izgalomtól rekedten Newport. – Elállják a fényt.

(És láttam, hogyan fehéredik el James Brumfield arca. És hogyan néz egymásra rettentő szemmel Gabriel Archer kapitány és John Ratcliffe kapitány. És láttam ám, hogyan biggyeszti száját Wingfield, és egyetlen szemvillanásával hogyan inti nyugalomra Bartholomew Gosnoldot.)

Newport admirális elvágta a vitorlavászon zsinórját, kibontotta a csomagot.

Ott feküdt szemünk előtt néhány papirostekercs, rajttik jókora pecsétek. A titkos ládikó, íme, felnyílt. A nagy pillanat elérkezett.

Newportnak reszketett a keze, amint felemelte a legnagyobb pecsét okmányát.

– Uraim – kezdte bizonytalan, de elfúló hangon –, mai ülésünket királyunk őfelsége üzenetével kell kezdenem.

– Hát… – mondta Wingfield – éppenséggel…

– Hát akkor majd azzal fejezzük be. Méltó befejezés lesz, ha kegyelmetek is úgy gondolják.

Úgy gondolták, persze hogy úgy gondolták mindannyian. Newport tehát a következő irathoz nyúlt.

– Az alapító oklevél.

– Ej…

– Ez itt a Londoni Tanács üzenete.

– Jó, jó…

– Azok a bizonyos intelmek és tanácsok, amelyeket már a búcsúvacsorári is felolvasott Sir Thomas Smith, így hát most aligha kell elismételnünk. Tehát itt van a névsor…

Most egyszerre csak mindenki visszasüppedt a helyére. ”Lehajtotta a fejét, és szólni sem mert. Mert olyanok voltak ezek a percek, mint az ítélet percei, ítélet volt valóban, mert nemcsak a Londoni Tanács ítélkezett itt arról, kit mire tart a jelenlevők közül – saját maguk is ítélkeztek most. A lesütött szemek bűntudatot, meghiúsult ravasz terveket, hiú várakozást és irigy dühöt takartak.

– A szöveget mellőzöm, uraim… azazhogy mégsem. Mert… öö…

– Kezdje már, az istenért! – A kövér Ratcliffe nyöszörgött az izgalomtól.

– Csak annyit – mordult fel Newport –, hogy a Tanács döntése értelmében az itt felolvasott nevek részben őfelsége kegyelmes intézkedése, részben a Tanács akarata értelmében különleges hatalommal felruházott személyek lesznek. Bárminemű vita támad az itt felsorolt hét tanácstag között – annak eldöntése csakis a Londoni Tanácsra tartozik. Bárminemű bűnösséggel vádolják egymást, az ítéletet csakis a saját maguk alkotta bíróság hozhatja meg…

George Kendall közbevágott:

– Jó, jó, mindent elfogadunk, minden úgy lesz! A neveket olvassa, admirális, mert nem sokra jutunk. Lassan éjfélre jár, márpedig a névsort az első estén kell elfogadnunk!

– Kezdem – bólintott Newport, és az arcán valami különös, gúnyos mosolygás lett úrrá –, kézbe a poharakat, urak! Jó Angliánk első amerikai gyarmatának nagy hatalmú kormányzótanácsába a következő urakat nevezték ki: Edward Maria Wingfield!

– Vivát! – A kiáltásba beleremegett a Sarah Constant. Wingfield gyermekes örömmel, mégis előkelő tartózkodással emelte koccintásra a poharát.

– Christopher Newport, a flotta admirálisa!

Megéljenezték Newportot is, aki a saját nevét büszkén tagolva mondta. Aztán Bartholomew Gosnold következett, aki örömében felugrott a helyéről, és mindenkivel kezet fogott.

– Három már lement – nyögte Ratcliffe, de nem volt oka az aggodalomra. Newport következőnek az ő nevét kiáltotta, és a kövér képű, ravaszdi kapitány immár negyedszerre itta fenékig a poharát.

Most már kisebbek voltak az éljen hangjai. A sok bor beléjük fojtotta a szót, és véres, dülledt szemmel bámultak egymásra. Akiket már felolvasott az admirális, azok úgy ültek helyükön, mintha a világ legtermészetesebb dolga esett volna velük, mintha ők már mindent előre tudtak volna, és most kegyes, biztató pillantásokat küldtek a többiek felé.

– George Kendall!

– Vivát!

Még kettő. Newport egyre nagyobb szüneteket tartott az egyes nevek között. És mert látta, hogyan forrósodik a levegő, időnként felemelte ujját, és a Londoni Tanács határozatára intette a jelenlevőket: a névsor körül vitának helye nincs.

– John Martin!

John Martin kalózképe széles nevetésre húzódott. Nem is várta a koccintást, nem is várta a vivátot, egy hajtásra kiitta a poharát, aztán szinte önmagának mondta:

– Kell az arany Londonnak. Márpedig aranyat csak én tudok szerezni! Majd meglátják kegyelmetek is! Aranyváros lesz itt…

Martin kapitány nem tudta folytatni álmodozásait. Gabriel Archer felugrott és bekötözött kezével hadonászott.

– Tiltakozom! Tiltakozom! – kiabálta. – Nincs rá biztosíték, hogy a ládikó eredeti volt! Lássuk őfelsége aláírását, lássuk a bizonyítékot! Túlságosan gyorsan mennek itt a dolgok. Nem hallottuk sem a tiszteletes úr nevét, sem George Percy hadnagyét, sem Gosnold kapitány öccsét… ugye…

Érthető volt Archer kapitány rettentő izgatottsága. Almatag szeme lázas fényben csillogott. Vöröslő orra tövéből a két ránc most oly feketén húzódott a szája szögletéig,hogy úgy tűnt a lámpa világánál, sírásra görbül az ajka.

– Mi a biztosíték, hogy eredeti a ládikó?! – kiáltotta. Archer szavaira Newport csak legyintett. Két ujja közé fogta az okmányt, és unott, csalódott mozdulattal ledobta az asztalra, mint sokan a kártyalapot szokták.

– Biztosítékot kér kegyelmed. Nyugodjék meg, a ládikó az eredeti. Az utolsó név ugyanis… John Smith kapitányé!

Ha forgószél kapja fel a hajót, ha villám csap bele, akkor sem támad ekkora riadalom, mint John Smith kapitány neve hallatára. Egyszerre tízen is az okmány után kaptak, majd széttépték dühükben, Hunt tiszteletesnek kellett erővel visszavennie tőlük.

S akinek nevét felolvasták, és akikét nem, hirtelen eggyé forrtak a közös felháborodásban.

– Tiltakozunk! Nem fogadjuk el! Követeljük, hogy vasra verve vigye vissza Londonba! Ez csak tévedés lehet… Nem eredeti az okmány. Hamisítás… Vasra verve kell tartani Smith kapitányt!

Ebben a pillanatban sztentori hang hallatszott kintről. Kivágódott a nagy kabinterem ajtaja, és mintha szélvihar robbant volna be, megjelent John Smith kapitány.

Zilált, szakálla nyíratlan, bőréből, ingéből még áradt a hajó mélyének nehéz szaga. De a jobbjában kard villogott már, és baljában híres pisztolya feketéllett.

– Megjöttem, urak – bömbölte, és hirtelen mozdulattal kardja hegyére döfte a nevezetes okmányt. – Előbb a nevemet hallottam, úgy ám! Hát siettem, hogy le ne maradjak a vivátozásról. De hallottam ám azt is, hogy nem szívesen fogadnának maguk közé. Hát csak annyit mondok, urak, hogy ha kard van a kezemben, nem könnyű velem elbánni. És most nem adom ám ki a kezemből! Hé, ide figyeljetek!… John Smith kapitány neve rajta van ezen a papiroson, ez ellen nincs apelláta! Ám ha úgy tetszik, választhatjuk újra a tanácsot…

És John Smith kapitány az elképedéstől megdermedt emberek szeme láttára a gyertyák lángjához közelítette kardja hegyén a névsort. Még egy mozdulat, és belekap a láng.

– Admirális, az imént két katonáját megsebeztem, attól véres a kardom. Ezért már inkább járna vasraverés…

A bortól kábultan, a félelemtől mozdulatlanul, mint akiket varázslat ért, dühös tehetetlenséggel bámulták a kard hegyét. Az okmány széle lassan füstölögni kezdett.

– Isten hozta, Smith kapitány! Üljön le közénk! – mondta Newport admirális, és elfújta a fellobbant papirost.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben barátokra, sőt csodálókra lel, és ez kissé zavarba ejti. Joe Read kioktatást tart az „enyém-tied” fogalmáról, Newport pedig többször is kijelenti, hogy elege van az egészből

Ettől kezdve az én gazdám csillaga egyre magasabban ragyogott.

Igaz, hogy amilyen magasra jutott fel, olyan mély lett a mélység is alatta.

Ettől kezdve John Smith kapitánytól féltek, mint a tűztől. Érezték, hogy nem bírnak vele.

Ezért aztán jobban gyűlölték, mint valaha.

Csak az én életem nem változott semmit. Oktalanul féltem, mindentől riadoztam, kicsiny dolgoknak mindig nagy jelentőséget tulajdonítottam. Emlékszem, hetekig azon töprengtem, vajon miféle elégtételt követel majd Newport kapitány, amiért a gazdám az ő engedelme nélkül kitört a börtönéből, s ráadásul két emberét megsebezte… És nem fért a fejembe sehogy sem, hogy ehelyett egyszerűen napirendre tér a dolgok felett.

Az meg lelkem mélyéig felkavart, hogyan tudta James Brumfield olyan magától értetődően visszaadni Smith kapitánynak a tőrt, és szó sem esett róla, hogyan is került az hozzá.

A vénasszonyos Ratcliffe is így tett. Odalépett Smith kapitányhoz, megszorította a kezét, és azt mondta:

– Tudtam. Sejtettem.

– Ugyan mit. kedves uram?

– Hogy… izé… hogy kegyelmed és Sir Thomas Smith… ugyebár…

– Hát… – húzta el a szót a gazdám.

– Smith az egyik, Smith a másik! Hát nem?

– Hajaj, de mennyire! – És John Smith kapitány akkorát nevetett, hogy mindenki feléje fordult. S mert ott álltam a közelében, cinkosán rám kacsintott. – Hát persze!

Ratcliffe-et megzavarta a nevetés. Nyilvánvaló, hogy Smith kapitány gúnyolódik rajta. Vajon azért, mert valóban rokona Sir Thomas Smithnek, vagy azért, mert nincs közé hozzá?

De hát nem is erről akarok én mesélni.

Inkább arról, hogy a telepre öt fiú került.

Akármilyen furcsa, nem ismertük egymást. A behajózás zűrzavarában, a tüsténkedő fegyelmezés közben nem jutott időnk rá, hogy átránduljunk a másik hajókra. Aztán már sem a Kanári-szigeteken, sem a Kis-Antillákon nem kerülhettünk egyszerre partra.

Most végre négyen összetalálkoztunk. Megörültünk egymásnak.

– Sam a nevem, Ratcliffe kapitány apródja vagyok - mondta egy vigyori képű legényke, aki külsejében is igencsak hasonlított a gazdájára, mert alacsony volt és kövér. – Láttuk ám egymást! Tudjátok-e, hol? Hát a búcsúvacsorán.

– A fene se tudta, ki kicsoda ottan. Még ma is fáj a karom, annyi bort öntögettem ott. Egyébként Andy a nevem. Ez meg itt Nat, a pajtásom. Mindketten Gosnold kapitány hajóján szolgáltunk.

Ők ketten is, akárcsak Sam, vidám fickóknak látszottak. Andy fontoskodó és bőbeszédű gyerek volt. Olyan sovány és hosszú fejű, hogy kész nevetség volt ránézni is; a pajtása, Nat, ellenben hallgatag, lomha járású fiú, aki folytonfolyvast a körmét rágta.

– Hát te? – fordultak hozzám. – Newport admirális apródja vagy?

– Tom a nevem – mondtam. – Az én gazdám John Smith kapitány.

Elcsodálkoztak, és nagy tisztelettel bámulgattak rám.

– Az híres ember. Igaz, hogy kardjával kettévágta az asztalt, csak hogy felvegyék a kormányzótanácsba? „

– Butaság – ráztam a fejemet. – Ti is tudjátok, hogy már megvolt a névsor. Smith kapitány nevét maga Newport admirális olvasta fel.

– Igaz, hogy mesterlövész?

– Van egy dupla csövű pisztolya. Akit azzal megcéloz, annak máris harangozhatnak.

– Láttuk. Amikor a cápákat meglőtte! Azt láttuk! – lelkendeztek, és én olyan boldogan zsebeltem be a dicséreteket, mintha csak nekem szóltak volna. – Kutya szerencséd van – tették hozzá. – Hanem az admirálisnak ki az apródja?

Körülnéztem. A parton nagy volt a sürgés-forgás. Negyvenmérföldnyire hajóztunk fel a James folyón, hogy ezt a kicsiny földnyelvet végre kiválasszuk a partraszállás céljaira.

A mocsárerdő kellős közepén biztonságosnak és egészségesnek is látszott ez a füves, nagy tisztás. Megálltunk hát előtte, a hajókat a part menti fákhoz kötöztük, és megkezdődött a partraszállás. Most már teljes joggal Edward Maria Wingfield, a kormányzótanács elnöke rendelkezett (ugyan kit is választhattak volna elnökül, ha nem Wingfieldet?), és parancsa szerint kora hajnalban trombitaharsogás közben lépett partra a telep és a hajók minden népe. Hunt tiszteletes a reggeli istentiszteletet már a part menti tisztáson mondta el, és csak azután következett a szorgos és serénykedő munka.

A sátrakat, a felszerelést és az élelmet Wingfield maga vette át leltár szerint. Mellette Mr. Studley állt, egy richmondi kereskedő, akire majd a beszerzés és az ellátás kemény gondja hárul.

– Látjátok azt a fiút Wingfield úr másik oldalán? Aki a papirosokat fogja, hogy el ne vigye őket a szél. Ő az admirális apródja. James Brumfield a neve.

– Hej, hej! – üvöltötte a három gyerkőc. Sam jókorát füttyentett is. – Hej, Jim, gyere ide!

De hiába.

– Nem szereti, ha így hívjátok – mondtam, és hirtelen elpirultam. – James Brumfieldot mondjatok. A teljes nevén nevezzétek.

A hasukat fogták, úgy röhögtek.

– Ezt a marhát! – kiabáltak összevissza. – Még hogy James Brumfield!-Te talán úgy hívod?

Lehajtottam a fejemet, és alig hallhatón válaszoltam:

– Megkért rá… hát miért ne?

– Őt hajítottad a vízbe? Jól elláttad a baját. Na hallod, aki John Smith kapitány apródja! Hohó, barátom, az ilyesmi kötelez!

Sóbálvánnyá meredtem.

– Hogy én őt… a vízbe?

Nem vették észre, hogy elcsuklott a hangom. James Brumfieldot szólongatták, ám az úgy tett, mintha nem hallotta volna. Mr. Studley végül ránk dörrentett, hogy menjünk a fenébe, ne zavarjuk az átvételt; így hát elváltunk, ki-ki visszatrappolt a hajójára, és elhoztuk gazdáink személyes holmiját. Sam buzgón integetett odaátról, és mindenféle fintort vágott, én meg visszanevettem rá, mert nyugalmas és biztató érzés volt tudni, hogy magamkorú jó barátokra leltem.

S miközben a gazdám és a magam motyóját összeszedtem, elhatároztam, hogy újdonsült barátaimmal nagy szövetségre lépek: elpanaszlom majd nekik, milyen gonosz és ravasz lélek lakozik James Brumfieldban… Négyen vagyunk most már, majd csak elbánunk vele.

James Brumfield most már bizonyosan tudhatta, hogy én voltam, aki a ladikot visszacserélte. Mégsem mert bosszút állni rajtam. S mintha egyéb fenyegetéseiről is elfeledkezett volna. Második fordulóra saját ruháimat vittem, már ami volt, meg a kis tarisznyát, amelyet úgy tartottam, hogy közben a nagy üveggolyót szorongattam benne.

Hohó, hát ez most már végképp az enyém! Dehogy adom vissza, dehogyis szólok róla másoknak!

A nagy tisztáson már állt néhány sátor. A kormányzótanács sátrai. Ezeket verték fel legelőször, méghozzá úgy, hogy nagy kört alkossanak. Wingfield bölcsen úgy gondolkodott, hogy ha már most kialakítják a leendő város képét, később nem kell tervezgetéssel bíbelődni, hanem egyszerűen a sátrak helyén emelik fel a házakat is. A nagy kör tehát a leendő városnak, a királyunkról Jamestownnak (Jakabvárosnak) elnevezett település piactere lesz. Wingfield sátra helyén, ha jól hallottam, a gyarmati kormányzó palotája áll majd; Ratcliffe a maga és utódai számára törvénykezési tisztségeket kívánt volna biztosítani, amit mindenki értetlenül és vállvonogatva fogadott, mert ugyan mi köze lehet ennek a csupa háj, nagy tokájú, nevetséges hajóskapitánynak – az igazsághoz?

Wingfield sietett a raktárkészletek átvételével, mert azonnal ki akarta küldeni a felderítő expedíciót, amelyről az utasítások is szóltak.

– Szövetséget kell kötnünk az indiánokkal. Megvásároljuk tőlük ezt az egész partszakaszt. Meg kell keresnünk a királyukat!

John Martin ellenben aranymosó és arany fejtő szerszámával járt fel és alá. Percenként engedélyt kért, hogy néhány emberével elindulhasson bizonyos távoli dombok felé.

John Ratcliffe és Gabriel Archer között egy ideje megváltozott a viszony. A kövér kapitány mindenféle iratokba mélyedt, és ha tehette, szívélyesen rámosolygott John Smith kapitányra, míg Gabriel Archer tüntetőén hátat fordított neki, és folyvást George Kendall társaságát kereste.

Newport fel-alá járkált a parton, a fejét csóválta és köpködött. El nem tudtam képzelni, miért köpköd annyit. Dühös lehetett, mert összeszólalkozott Wingfieldael, kijelentvén, hogy ő a hajók legénységét nem engedi sem sátrat verni, sem erdőt irtani. Van azoknak elég munkájuk: javítsák a vitorlákat, cseréljék ki a kötélzet egy részét, és hozzák helyre a Sarah Constant kisebb-nagyobb hibáit. Egy-két nap múlva amúgy is felfedező útra megy negyven emberrel, úgy, ahogy az utasítások kimondják. Aztán pedig szedi a sátorfáját – jobban mondva vitorlát bont és indul haza. Neki elege volt…

Valahányszor kimondta ezt a mondatot: „Nekem elegem volt…” – az én gazdám kivételével mindenki felszisszent az urak közül.

Az ám, az én gazdámnak, John Smith kapitánynak vajon mik voltak a tervei?

Hát bizony eléggé földhözragadt térvei voltak. Csóválta is a fejét Wingfield, amikor meghallotta.

– Erőőod? – húzta el a szót. – Igazán hóbortos ötletei Vannak kegyelmednek. Erőd? Már most? Hol talál itt alkalmas követ? Vagy talán fából akar erődöt építeni?

– Úgy, ahogy mondja, elnök úr! Fából.

Ekkor már többen is nevettek. Mert azt talán mondanom sem kell, hogy a frissen megválasztott kormányzótanács tagjai nemigen távolodtak messzire egymástól. Ott lebzseltek mindig Wingfield közelében, és árgus szemmel, figyelő füllel vigyáztak: egymást vigyázták, hiszen az a bizonyos névsor még nem minden. Az idő múlik, változhatnak az erőviszonyok, az ajándékba kapott hatalmat meg is kell ám tartani.

– Ugyan kérem, fából?! Hol látott kegyelmed faerődöt? Smith kapitány lelkesen magyarázott:

– Sem Angliában, sem Franciaországban, de még Itáliában sem láttam. Csakhogy van ám más ország is a világon! A Magyar Alföld várai jórészt földvárak… de ez még úgy-ahogy ismerős talán. Hanem amikor rabszolgaként a Krímbe kerültem, és onnan Ukrajnán keresztül hazaszöktem, láttam elég földvárat, uraim. S ha számítanak a segítségemre, felépítünk itt is olyan erődöt, amelyet még a spanyolok sem vesznek be, nemhogy az indiánok! Ratcliffe elmerülten motyogta:

– Érdekes, érdekes.

– Az volna csak érdekes, tisztelt John Smith kapitány, hogyha végre összefüggően elmesélné nekünk eddigi kalandjainak történetét. – George Kendall hangja gúnyosan csengett. – Eddig csak részleteket hallottam csodálatos életéből, ugyebár, akár most is nagyon szívesen meghallgatnám az egészet. Már csak azért is, hogy végre tudjam… hm… hogy kivel is hozott össze a jó szerencse.

Ez bizony csúnya szúrás volt, a többieknek fenn is akadt a szemük. Nekem pedig ökölbe szorult a kezem, mert úgy sejtettem, ismét kezdődik gazdám ellen az áskálódás. És vajon miért?

– Nagyon szívesen – mordult fel Smith kapitány –, hanem azért adjon isten annyi munkát nekünk, hogy ne legyen időnk a mesélgetésre! – Nagy mérgesen rácsapott a díszes mellvértjére. – Én megmondtam. Erődöt kellene építeni! Vagy ha azt nem, legalább egy nehéz cölöpkerítést. De mihamarabb!

Igaza lett. Még aznap igaza lett.

Hát nem is mondtam meg, hogy ekkor már volt találkozásunk a bennszülöttekkel. Az emlékezetes nyílzápor után nagy óvatosan hajóztunk egyre feljebb a James folyón. Egy napon öt indiánt láttunk a parton, amint íjaikra támaszkodva figyeltek bennünket. Newport bárkába parancsolta embereit – most már nem nagyon tülekedtek az elsőségért –, partra szállt, hogyan, hogyan nem, szót értett a bennszülöttekkel, akik meghívták az egyik közeli faluba.

Barátságos törzs faluja lehetett az a helység, mert tánccal és lakomával fogadták az angolokat (legalábbis James Brumfield beszámolójában tánc, lakoma és ünnepség szerepelt), és a nagy vendéglátás több napig elhúzódott.

Az őrszemek éles füttyszóval riadót jeleztek.

Abban a pillanatban, amikor Smith kapitány ezt mondta: „… nehéz cölöpkerítést kellene építeni. De mihamarabb!” – minden szem az erdő felé fordult, ahol a sűrű bozótból indián harcosok léptek elő. Vagy százan lehettek, és egyszerre özönlöttek elő, mit sem törődve az óvatossággal.

Lándzsáikkal és íjaikkal hadonászva, vidám kiáltozás közben, nevetgélve közeledtek. Színes csoportot alkottak, mert a jórészt derékig meztelen férfiak testét mindenféle fekete és sárga minták díszítették. Láttam pirosra pingált testeket is, de a kacskaringók és csíkok jelentését sokáig nem értettem. Ma is csak annyit tudok, hogy ha harcra készülnek az indiánok, másképpen festik be bőrüket, mint ha békés, vidám ünnepet ülnének. George Percy hadnagy a sípjába fújt. – Fegyverbe! Ez a sípszó megzavarta a közeledőket. A csapat megállt.

Hatalmas termetű indián vált ki a tömegből, ő volt az egyetlen, aki tekintélyes és díszes ruhát viselt. Vállát fehér őzbőr átalvető takarta, amelyet tarka mintás bőrdíszítés szegélyezett. Hollófekete haját a feje tetején kicsi kontyba tekerte, és ezen a kontyon súrt át néhány színes madártollat, talán dísz, talán hatalmának jelképe gyanánt.

– A pisztolyomat – súgta Smith kapitány.

A bennszülöttek színes csoportja – csupa férfi, csupa harcos – izgatottan tárgyalt valamiről. A kifestett ábrázatok összehajoltak. Főnökük szaporán mutogatott táborunk felé, majd a hajókra. Lehet, hogy éppen Newport admirálist keresték, akivel az elmúlt napokban találkozhattak. Lehet, hogy éppen ezek az emberek látták vendégül az angolokat.

– Rájuk ismertek? – kérdezte George Percy a katonáit, mert ő maga sem volt biztos a dolgában.

– A fene tudja a sok pogány pofát megkülönböztetni! – morogta az egyik vitéz.

Csendben várakoztunk tehát. A telep minden embere körénk gyülekezett. Megállt a munka, és mindössze egy-egy szót ejtve, izgatott várakozással telt az idő.

Az indiánok csapatából kivált két harcos. Előbbre léptek, és egy jól megtermett szarvas tetemét helyezték a földre.

Éppen előttem állt John Rolfe. Csatos puritán kalapja alatt megtörölte izzadó homlokát, és így szólt Smith kapitányhoz:

– Talán kereskedni jöttek? Ámbár egy szarvassal nem sokra megyünk.

– Ugyan, Johnny! Ajándék gyanánt hozták. Egészen biztosan.

Kendall jó hangosan odakiáltott Wingfieldnek:

– Elnök úr, vigyázzon! Ha most nem puskázunk beléjük, oda a tekintélyünk!

– Ugyan kérem, ezek békés szándékkal vannak! – kiáltotta Smith kapitány.

Az indiánok letették a vadat a fűre. Most előlépett a törzsfőnökjik, és hosszú beszédbe kezdett. Mit mondott, mit nem, máig sem tudom. De arra emlékszem, hogy az enyhe tavaszi napsütésben egyszerre csak megforrósodott a levegő a James folyó partján. Riadt és dühös bizonytalanság lett úrrá a táboron.

Száz fegyveres indián – nem kis dolog.

És éppen az imént mondta Smith kapitány, hogy legalább cölöpkerítést kellene emelni.

A törzsfőnök – mert feltehetően az volt – ingerülten fordult harcosaihoz. Szavaira hangos kiabálás támadt, amelynek csak haragos intése vetett véget. Ekkor kivált a sorból tíz harcos. Felsorakoztak a törzsfőnök mellett, és egy parancsszóra egyik a másik után tüntetőén a földre tette fegyverét. Példájukat hamarosan követték a többiek is. Mígnem valamennyien fegyvertelenül álltak előttünk, és ismét várakozóan, mosolygó arccal néztek ránk.

Mi meg csak bámultuk őket – mozdulatlanul.

A törzsfőnök óvatosan előbbre lépett. Mutatta, hogy mi is tegyük le a fegyvereinket.

– Meg ne tegye, elnök úr! – sziszegte Archer. – Alattomos vadállatok ezek. Ismerem a fajtájukat.

– Mit akar még? Letették a fegyvereiket…

– Smith kapitány, kegyelmeddel most nem vitázom!

– Úgy van, úgy van! – ismételte gyorsan Wingfield. – A felelősség most énrajtam áll…

Felszegte a fejét, majd előrelépett és meghajolt. Kezét a szívére téve jelezte, hogy a mi szándékaink is békések.

Az indián a fejét rázta. Fegyvereinkre mutatott. Tegyük le azokat.

Wingfield pedig, mintha nem értené, egyre csak hajlongott és integetett, hogy jöjjenek közelebb, szívesen látott vendégeink lesznek. Ám sokáig hiába hajlongott, mert a jövevények óvatoskodva elhallgattak, és sokáig szúrós tekintettel néztek bennünket. Volt valami ebben a néma vizsgálódásban, ami egyszerre csak félelemmel töltött el bennünket. Valamennyiünkben felrémlett az első hajnal nyílzápora… és hiába vettek részt többen is egy barátságos törzs lakomáján pár napja, ebben a némaságban annyi megbotránkozás és ellenséges indulat rejlett, hogy önkéntelenül is egy lépést hátráltunk valamennyien, mint aki viadalban a támadást várja.

A vadak ekkor felkapták fegyvereiket, a szarvast, és vezetőjük élén megindultak táborunk felé.

Mindaz, ami ezután történt, percek alatt játszódott le, Az indián csapat, amely tüntető merészséggel, izgatott beszélgetés közben érkezett táborunkhoz, nem mutatott semmiféle ellenséges szándékot; ijesztő színeivel, fegyvereivel és legfőképpen tömegével mégis felingerelte embereinket.

Tömegével, mondom, mert hiszen az egész angol tábor nem számlált később százöt embernél többet – és ezek az indiánok is legalább százan voltak.

A törzsfőnök Wingfield lába elé tétette a szarvast. Ünnepélyesen meghajolt, és hosszú szónoklatba kezdett.

Harcosai azonban nem várták meg a beszéd végét, hanem szétszéledtek a már felépült sátrak között. Leplezetlen kíváncsisággal nézelődtek körül, megtapogatták csomagjainkat és sátraink anyagát, megemelgették, majd visszatették helyükre üstjeinkét és fazekainkat.

– Vigyázzunk, emberek, vigyázzunk! – kiáltotta fojtott hangon George Percy hadnagy.

Szükség volt erre a figyelmeztetésre vagy sem? Annyi biztos, hogy a végsőkig felzaklatta a robbanni készülő kedélyeket.

Az egyik sátor mellett – éppen az ácsok sátra volt – kézbe való, jófajta szekerce csillogott.

Az indiánok közül valaki kézbe vette. Felemelte, mutatta társának, szakértő módon élét vizsgálgatta, és… elfelejtette visszatenni a helyére.

– Átkozott tolvaj pogány a! – bődült el Joe Read, a kovács, és kiugorva a sorból, az indiánhoz szökkent.

Villámgyors mozdulat, és a szekerce ismét angol kézben.

– Az istenedet, te vörös pofájú bitang! Majd megtanítlak én, hogy a másét ne vedd el!

Joe Read olyan vad dühvel rántotta vissza a szekeréét, hogy az indiánnak végigsebezte a karját.

– Hó! Hejjej! – A bennszülött fájdalmas kiáltása riadót jelentett. Társai dühös ordítással tömörültek össze. A többiek a tábor közepén nagy kört alkottak. Nyílvesszők kerültek íjaik húrjára, marokra kapták tomahaukjaikat, és úgy látszott, mindenre elszántan várják a támadást.

Ámbár a mi szemünkben úgy látszott akkor, hogy sikerült csellel a tábor közepére jutván, szörnyű mészárlásra készülnek.

A törzsfőnök abbahagyta beszédét. Visszaugrott testőrei közé, és magához hívta a csapatot.

Ekkor már valamennyiünk kezében kard villogott. De hát látni való volt, hogy a kardoktól ezek ugyan meg nem ijednek.

Ha eddig meghökkent csendesség kísérte a hirtelen látogatást, ha eddig sok szó nem esett, mert a barátságtalan hallgatás mély ellenszenvet és nem kevés félelmet is kifejezett – az a feszült némaság, amely most támadt, telepünk további sorsa felől nem sok jót ígért.

Szemben állt a két csapat. Az ismeretlen indián látogatók és a felbőszült angolok csapata.

„Alattomos tolvaj banda” – lüktettek agyunkban Archer szavai.

A törzsfőnök éles parancsszavára a vadak felvonták íjaikat. Mindegyik célba vett egy-egy angolt – de lőni nem mertek.

Ha George Percy hadnagy csak egy másodpercet is késik, kitör a harc.

Nem hangzott parancsszó, sem füttyjel. A hadnagy némán intett muskétásainak, akik eddig a telepesek között szétszórva tétlenkedtek. Most örültek, hogy végre kedvükre való feladatuk támadt – meglepő gyorsasággal és fegyelemmel hajtották végre a parancsot.

Zörögve csattogva léptek elő. Ledöfték maguk elé nehéz villájukat, rátámasztották a súlyos muskétákat. Egy perc, és golyóra töltve meredtek a vadakra a fekete puskacsövek.

A vadak csodálkozása az első percekben nagyobb volt félelmüknél. Szinte megbabonázva nézték, mit művelnek a szakállas vasasok. Amikor azonban füstölögni kezdtek a kanócok, egyszeriben észhez tértek, és felszabaduló nevetésünk közben egymást taposva rohantak ki a táborból. Volt annyi eszük, hogy az ajándékba hozott szarvast felkapják Wingfield orra elől, és magukkal cipeljék.

S azzal már ugyan nem sokat törődtünk, hogy vezetőjük visszafordul, és öklét rázza felénk, örültünk, hogy megszabadultunk tőlük. Előkerült Newport is a hajókról, és úgy tett, mint aki semmit sem vett észre a parton történtekből.

– Nos, elnök úr – lépett elő Smith kapitány –, még mindig feleslegesnek tartja a palánképítést?

Wingfield, a mindig előkelő és finom Wingfield széles és durva mozdulattal legyintett.

– Csak nem fogom az embereket felesleges dolgokkal lekötni! Kíméljen meg az ötleteitől, kapitány!

– Az indiánok még visszajöhetnék.

– Ne féljen! – gúnyolódott Wingfield. – Nem kell bevárnia őket. Rendelkezésem szerint a Londoni Tanács által tervezett felderítő útra kegyelmed kíséri majd Newport admirálist.

– A megbízást örömmel elfogadom – hajolt meg Smith kapitány. – Ami a palánkot illeti…

– Ne fontoskodjék, kérem! Láttam már vadembert nem is egyszer. Ezek most úgy megrémültek, hogy kötéllel sem lehetne visszahúzni őket. Palánkot, erődöt meg majd akkor építünk, hogyha kissé egyenesbe jöttünk. És főleg ha hozzá való követ találtunk. Ostobaság volna most ezzel vesződni.

– Elnök úr…

– Ejnye, kérem! Elég legyen! Hát nem állja meg, hogy ne fontoskodjék?!

TIZEDIK FEJEZET

amelyben nagy ellenségével viaskodik ismét, ha nem is tettlegesen; milyen jó, hogy megfogadta a kapitány tanácsát. Az indiántámadás. Találkozás a folyóparton

Mi négyen sem maradtunk el a felnőttek mögött, összevesztünk alaposan. Először Sammel vesztem össze, ki vigyori képpel állt elém.

– Hihi, jól megmondták Smith kapitánynak!

– Ahelyett, hogy hallgatnának rá – mordultam fel.

– Hát kicsoda ő, hogy mindig őrá hallgassanak?

– Mi az, hogy mindig? Tudod te, mit beszélsz?

Sam igazán kisfiú volt még, jóval fiatalabb nálam. Kerek arca elkomorodott és az orrát szívta nagy buzgalmában.

– Persze hogy tudom… Smith kapitány örökösen parancsolgatna. Az admirális azért csukatta le, mert lázadást szított. Azt mondják, király akart lenni a gyarmaton. Aztán még elnök sem lett belőle…

Hát ezért vesztem össze Sammel. Bárhogyan is magyaráztam a dolgokat, nem értette meg. Csak hajtogatta a maga igazát, amit innen-onnan ellesett. A végén pedig ilyenéket mondott:

– Ha senki se tartja semmire Smith kapitányt, akkor miért vagy olyan nagyra vele?

– Ki mondte, hogy nem tartják semmire?

– Te mondtad. Azt mondtad, hogy bármit tanácsolt, mindent másképp csináltak.

– Ezt mondtam, de ez nem azt jelenti.

– Hát mit jelent?

Mit jelent? Mit jelent? Majd szétpukkadtam a méregtől, ahogy Sam bárgyú képébe néztem. Ő meg egyre csak hajtogatta:

– Mindent kitalál, csak hogy parancsolgasson. Ez a favár hülye ötlet.

– Hülye vagy te magad! – kiáltottam rá, és faképnél hagytam.

Ámde alig léptem kettőt, Natbe ütköztem, aki hű barátjával együtt éppen azon vitázott: visszajönnek-e az indiánok vagy sem? Mihelyt észre vettek, elém siettek.

– Fogadtunk – mondták –, te is beszállhatsz. Én azt tartom, hogy nagyon megijedtek a puskáktól. Nat pedig azt állítja, hogy csak cselből futottak el, és talán még ma éjjel visszatérnek.

Vállat vontam.

– Az is lehet, hogy azért jönnek vissza, mert nagyon megijedtek.

– Persze örülnél, ha visszajönnének, csak hogy nektek legyen igazatok!

– Na tessék – dúltam-fúltam –, még majd azt mondjátok, hogy Smith kapitány hívta ide a vadakat!

– Ha éppen tudni akarod, azt mondják, kár elküldeni felfedező útra. De hát Newport admirális ragaszkodik hozzá.

Valóban így volt. Newport, talán hogy kiengesztelje gazdámat a rabságért, ragaszkodott a társaságához. Másrészt arra számított, hogy amíg távol lesznek, talán megnyugszanak a kedélyek John Smith kapitány jelölése körül. Mert mondanom sem kell, hogy a kimaradtak közül bárki többre tartotta magát, semmint eltűrje, hogy egy „nyomorult bérlő fia” megelőzze. Akik pedig vele együtt a kormányzótanács tagjai lettek, dúltak-fúltak, amiért meghiúsult merényletük a titkos ládikóval.

Nem lesz könnyű dolga a kormányzótanácsban – ezt én is láttam. John Rolfe meg így tüzelt:

– Hallod-e, okosabb volna, ha lemondanál. Álljunk össze mi ketten… többre visszük.

– Ugyan, Johnny! – rázta fejét a kapitány. – Nem hatalom nekem a kormányzóság, hanem menedékem.

– Wingfield nem is csinál belőle titkot, hogy látni sem akar. Nyíltan gúnyolódik rajtad. Te pedig, az én robbanó kedélyű barátom, nyugodtan tűröd.

– Várd ki a végét – nevetett a kapitány.

A fiatal, jóképű John Rolfe tarkójára tolta széles karimájú, nagy csatos puritán kalapját, és a fejét csóválva mondta:

– Nem tetszik nekem itt, John. Megmondom, máris bánom, hogy eljöttem. Te is bánhatod, hogy annyi pénzt öltél ebbe a vállalkozásba. Gyarmat… szép, szép. Ha ketten csinálnánk, meg is maradna, bizony isten. De ezek…

– Ne felejtsd el, cimbora, mit ígértünk egymásnak. Hogy sikerre visszük a telep dolgát.

– A ladikot felnyitották, de a tanács még nem esküdött fel. Mi lesz, ha távollétedben teszi le az esküt a kormányzótanács? ”

– Aligha. Newport is felesküvésre vár. Rolfe egy pillanatig elmerülten gondolkozott. Aztán lopva körülnézett, és halkan így szólt:

– John, nem hagylak egyedül. Az az érzésem, nemcsak azért küldenek Newporttal, hogy itt ne lássanak. Hanem hogy soha viszont ne lássanak…

Smith kapitány hümmögött. Morgós, mérges medvének látszott ilyenkor. Bozontos hajából, bozontos szakállából csak a szeme villogott ilyenkor. Rolfe gyanújára nem válaszolt semmit. Baráti szorításra némán nyújtotta a kezét.

S már nevettek. Jó barátok voltak ők ketten, bizony mondom, jó barátok. Nagy szó volt ez odaát, azon az átkozott gyarmaton. Kevés barátság született ott, még kevesebb maradt meg. Bátran örülhettek hát, akiknek szíve és szándéka egymásra talált, mert hát aranynál is többet ér a mai világban egy jó barát.

Úgy elkeseredtem, amiért összevesztem Atidyvel, Sammel és Nattel, hogy elmondani sem tudom.

Elkeseredésem kétségbeeséssé változott, amikor John Smith kapitány magához intett, és így szólt hozzám:

– Tom, holnap indul a bárka.

– Igenis, uram. Rögtön összeszedem a holmit.

– Gyere csak vissza!

Megtorpantam, visszafordultam, és tüstént láttam a kapitányom szemén, hogy valami nemszeretem dolgot akar mondani. Még mielőtt megszólalhatott volna, riadtan hadarni kezdtem:

– Kapitány úr, kapitány úr… én azon az estén le akartam ám menni. A tőrt is vittem volna. De James Brumfield meglesett, és elvétette a tőrt. A káplár úr vette el tőlem, tessék megkérdezni tőle… aztán meg az admirális úr hívott, és… istenem, hát sosem tudok már semmit tenni kegyelmedért?!…

Éppen úgy, mit azon az estén a deptfordi rakparton, Smith kapitány megint csak beletúrt a hajamba, barátságosan és atyáskodva meglegyintette a kobakomat, aztán így szólt:

– Ide hallgass, Tom! Ha tenni akarsz, hát tégy. Maradj itthon, tartsd nyitva a szemed és füled, és vigyázz minden holmimra.

– Kapitány úr… inkább kóborolnék éjnek idején egymagamban az ismeretlen erdő mélyén…

Vállamra tette a kezét. S alig hallhatóan mondta:

– Fel a fejjel, Tom! És ne hagyd magad beugratni semmibe!

Az expedícióról sokat mondani nem tudok. Hogy történt, mint történt, csak hallomásból értesültem róla. Ez az utazás amúgy sem volt ínyére senkinek. Newport is csupán azért ragaszkodott hozzá, mert benne találtatott a Londoni Tanács penzumai között, hát végrehajtotta, hogy legyen miről jelentést tennie, ha majd hazatér.

Mihelyt partra tette a telepeseket, negyven emberrel kéthónapos felfedező útra kellett indulnia. A felfedező út célja többek között az volt, hogy felderítse a szálláshelyül választott folyó forrásvidékét, utat keressen a Csendes-óceánba, és legfőképpen, hogy aranyat keressenek, sok-sok aranyat.

– Ne feledkezzenek meg az előző gyarmatosok felkutatásáról! – integetett a távozó bárka után Wingfield.

Newport karba font kézzel állt, nem felelt, és vissza se nézett. Smith kapitány visszaintegetett, de csakis nekem integetett, ami igencsak nevetséges lehetett: Wingfield szónokol, de a kutya se törődik vele.

Azaz mégis, John Martin kapitány, aki Gosnold helyett kezébe vette itt az aranykutatás és aranyszerzés nem könnyű munkáját, készségesen lengette karját.

– Természetesen, elnök úr! Hogyne, elnök úr! Minden meglesz!

A nagy bárka tehát, negyven emberrel a fedélzetén, felhajózott a James folyón. Útjuk első napján indián csónakkal találkoztak. A nyolc bennszülött közül az egyik igen értelmes és készséges embernek mutatkozott. Különösen Smith kapitánnyal értett szót, mert mindketten hajlamosak voltak arra, hogy egymás nyelvét eltanulják. Ez az indián lett az egyhetes utazás alatt vezetőjük, tanácsosuk és szálláscsinálójuk. Munkáját becsülettel végezte, mert amerre csak jártak, mindenhol békességgel és lakomával fogadták az angolokat.

A bárka feljutott a James folyón majdnem a vízesésig, ahol már nagy hegyek és hatalmas erdőségek vannak. Onnan már csak gyalogszerrel haladhattak volna tovább, de Newport inkább visszafordult, mert nem akarta megosztani kis csapatát. Annál könnyebb szívvel tehette, mert időközben megtudták a barátságos falvakban, hogy a vízesésen túl még hetekig utazhatnak anélkül, hogy a folyó forrásvidékét elérnék. Megtudták azt is, hogy se közel, se távol nincs másik tenger, és noha gondosan kérdezősködtek, tudomásul kellett venniük, hogy se híre, se hamva Sir Walter Raleigh eltűnt gyarmatosainak.

Tudomásul kellett venniük még valamit: hogy aranyat csak a törzsfőnök nyakában vagy fülében látnak, vékony karika vagy lánc formájában, de bizony a James folyóból nem lehet kézzel meríteni az aranyport, és a dombok sziklái között sem ragyog a napfényben az aranyerezet.

Newport tehát vállat vont, mondván, folytassa csak a munkát a virginiai telep, ő megtette a magáét, a kéthónapi itt-tartózkodásából legfeljebb még egy kis kirándulásra futja. Áprilisban futottunk be a Chesapéake-öbölbe, s ő bizony június végén szépen hazavitorlázik. Két hónap, az két hónap, neki elege volt…

Újabb látogatások, lakomázások és kölcsönös szívélyeskedések közepette lassan visszacsorgott a James folyón a bárka, mígnem az utazás hatodik napján indián vezetőjük kijelentette, hogy tovább sem ő, sem társai nem maradhatnak az angolokkal. Bejelentése meglepte Newportot, de az akadozó magyarázkodás eredménye csak az lett: kísérőiknek, sürgős dolguk akadt, s elmennek.

Meg sem várták az engedélyt, széles mosollyal búcsút intettek, aztán gyorsan beugráltak csónakjukba, és veszett irammal partra eveztek, hogy ott percek alatt eltűnjenek az erdő sűrűjében.

– Mit szól ehhez, Smith kapitány? – kérdezte Newport.

– Csak annyit, hogy siessünk haza, admirális.

–

Ne higgyétek, hogy ismét James Brumfieldra akarok panaszkodni, ámbár megtehetném, mert alighogy eltűnt szemünk elől a bárka, elém állt, és így szólt:

– Hívd össze a többieket.

Ránéztem.

– Nem hívom – mondtam, és nagyot nyeltem. – Semmi közöm hozzád.

– Majd meglátjuk, te kis nyavalyás! Tudod, mivel jár a parancs megtagadása?

– Halál a büntetés… ha bárki a telepesek közül nem teljesíti a kormányzóelnök parancsát. Csakhogy te nem vagy elnök! Az én gazdám John Smith kapitány, és csakis neki engedelmeskedem.

Hátba vágott teljes erejéből, de mielőtt visszaüthettem volna, elfutott. Dúlva-fúlva loholtam utána, aztán meggondoltam magam. Erős és kegyetlen fiú, ha megint összeakaszkodunk, megint csak elbánik velem. Egyedül semmire sem jutok.

Hanem a többiek. Sam, Nat és Andy. Itt az ideje, hogy beszéljek velük.

A tábor a tegnapi izgalmas emlékű indián látogatás óta mindössze annyit változott, hogy nőtt a sátrak száma, a sátrak között kis utcák alakultak ki, amelyek sugarasan mind egy helyről, a „főtérről” ágaztak széjjel. A kovács is felütötte műhelyét, ő volt az egyetlen, aki máris tele volt munkával, s már dolgozott is, noha egyelőre a Sarah Constant tönkrement árbocbilincseit, láncait és kisebb-nagyobb vas alkatrészeit orvosolta. A tímár azonban már az új világ felé sandított, szerszámait rendezgette, és cserzőkádjait készítette elő a várva várt vadbőrök számára. Volt itt persze szabó is meg földműves is, a közrendűek közül a sokmesterségűek jöttek át leginkább, de most egyik sem dolgozott a szakmájában, még az ácsok sem, pedig közülük négyen is szerepeltek a listán.

– Hé, te! – ordított rám egy katona. – Mit keresel itt?

– A… többieket – feleltem, de nem értettem a kérdést.

– Lógsz, mi?! Nem megmondta az elnök úr, hogy mind az öt fiú a konyhán dolgozzék délebédig?! Éppen hogy az elnök úr apródja vezette őket!

– Az elnök úré? – tátottam el a számat. Tudtam, Wingfieldnek van egy szolgája, de hát az idősebb, sovány ember. Apródja nem volt.

Rohantam a konyhára. A nagy sátor alatt már vígan lobogott a tűz, és főtt az Angliából hozott birkahús. Sam a tüzet élesztette, a másik kettő hatalmas kondérban vizet hozott a folyóról;

– Brumfield hol van? – kérdeztem.

– Elment a fenébe – fújt Sam. – Amióta Wingfield úr apródja lett, nem bír magával. Azt hiszem, meg kéne egyszer ruháznunk alaposan, mért én ugyan panaszkodtam rá Ratcliffe kapitány uramnál, de az lekent egy pofont, és azt mondta, van elég baja úgyis, intézzük el a dolgot magunk között.

– Hát ez nagyszerű! – kiáltottam.

– Kaptad volna te a pofont! – pukkadozott Sam.

– Nem arra értem. Hanem a megruházásra. Mert én is éppen azt tervezem.

Töviről hegyire elmondtam őszintén mindent a fiúknak. Megaláztatásaimat, az első verekedés igaz történetét, a gyöngylopást és a büntetést. Elmondtam nekik azt is, úgy látom én, hogy James Brumfield ravasz, számító fajta, alattomos és hazug. Olyan ember lesz belőle, aki mindig a hatalmasok körül sürög-forog, és mások hatalmát a sajátjának hiszi. Más orvosság nincs ellene, fogjunk össze, és lássuk el a baját alaposan.

– Úgy van! Ha együtt csináljuk, nagy bajunk nem eshet, mert azért csak kell valaki, aki a gazdáink csizmáját kitisztítsa.

– Jól beszélsz, Nat! – lelkesedtem. – Akkor hát megcsináljuk.

– Meg… meg…

– Itt a kezem, pajtások, csapjatok bele! Fogadjuk meg egymásnak, hogy jóban-rosszban összetartunk.

Kinyújtott kezem azonban üres maradt. Sam tréfásan felütötte.

– Ne hülyéskedjünk! Jó, hogy nem a bibliára akarsz megesküdni. Megruházzuk Jimet, és kész…

Gondolhatjátok, hogy a leszámolásból nem lett semmi. A kormányzótanács ebédjén együtt szolgáltunk fel, de a három kis kölyök már ott úgy került engem, mintha leprás volnék. James Brumfield faarccal tette a dolgát, és meglestem, hogy új gazdájának, Edward Maria Wingfieldnek olykor-olykor tisztelettel mond valamit. Hol egészségére kívánta az ételt, hol azt kérdezte, milyen bort hozzon – egyszóval sündörgött, készségeskedett szokása szerint.

Nekem nem volt itthon a gazdám, hát hol Archernek, hol Kendallnak vagy a többieknek szolgáltam fel. Egyszer még az a bolond ötletem is támadt, hogy utánozzam Brumfieldot: amikor Ratcliffe kapitány elé tettem a teli poharat, egészségére kívántam az italt, azzal a hátsó, ravaszdi gondolattal, hogy hát jó lesz vele jóban lenni, hiszen mostanában barátsággal közeledik Smith kapitányhoz. De hát én ebben is, mint oly sok mindenben, ügyetlen voltam.

– Mi… mit akarsz? – mordult rám Ratcliffe. Ijedten hallgattam.

– Na, nyögd már ki, ha akarsz valamit!

– Egészségére kívántam a bort, uram. Ratcliffe rám nézett. Máskor vidám, kerek képe kemény, gyanakvó kifejezést öltött. Hirtelen felkapta a poharát, és az orrom alá tolta.

– Igyál belőle!

– Igenis! – Beleittam a borába, közben éreztem, hogyan gyűl lángvörösne az arcom.

Ratcliffe letette a poharát, Samért kiáltott, aki másik pohárba más bort töltött neki. Még hallottam, ahogy odaszól Kendallnak:

– Ezektől minden kitelik!

Ebéd után már hiába intettem Natnek, és hiába szóltam Samnek. A vállukat vonogatták, amikor James Brumfieldra tereltem a szót. Később játszani hívtam őket, de hamarosan eltűntek mellőlem, mint a kámfor, s egymagamban bikázhattam a folyóparti kavicsokkal.

Magamra maradtam hát ismét, mint már annyiszor. Most nem volt sem keserűség, sem félelem bennem, inkább valami méla szomorúság. Éjszaka egyedül feküdtem a sátrunkban, sokáig nyitott szemmel hallgattam a mocsári erdőség ismeretlen, olykor ijesztő hangjait. De nem féltem, s azt hiszem, lassanként nem féltem én már semmitől. Magam is elcsodálkoztam azon, hogy így lassan érlelődik az emberben egy másfajta lélek.

Akkor még nem tudtam, hogy előbb-utóbb minden ember így leszámol önmagával.

S akkor még nem tudtam, hogy százszor is azt hiszi: nem fél. És százszor is csalatkozik.

Később az sem bántott, hogy oly őszintén elmeséltem mindent a három kisfiúnak. Tudom, azért hagytak faképnél, mert ők is megvetik a nyársforgatókat, mert gúnyolódnak az árvákon, és mert ők is, mint minden gyenge lélek, a hatalomhoz húznak.

Persze, gyerekek voltunk valamennyien – hát megfértünk azért napközben egymással. A konyhán segédkeztem legtöbbet, otthon éreztem magamat a szakács mellett, s jólesett, hogy Galthropp uram (mert ő lett a telep szakácsa) nem egyedül rám hagyja a nyárs forgatását. Hiába nézett rám Nat olyan tekintettel, hogy „te csináld, te nyársforgató voltál amúgy is” – bizony fel kellett váltania engem, és forgatta ő is a nyársat szorgalmasan, miközben a körmét rágta fáradhatatlanul.

Talán a harmadik vagy negyedik napon történhetett, hogy James Brumfield belépett a sátrunkba, és így szólt:

– Tom, ide hallgass, tudom, hogy utálsz, és én is utállak…

Hallgattam. Rá se néztem.

– Megfogadtam, hogy egyszer még megöllek… Felkaptam egy kést az asztalról, és védekezőén magam elé tartottam.

– Na gyere!… Azt hiszed, még mindig félek tőled? Megölhetsz, de te sem viszed el szárazon!

Ocsmány képe széles mosolyra fordult.

– Kis hülye! Most nem erről van szó. A gazdád ellen vizsgálat folyik. Megvívni később is ráérünk, de az más… Vizsgálat folyik. Érted? Azzal vádolják, hogy kicserélte a ládikót.

Most rajtam volt a gúnyolódás sora.

– Te csak tudod, hogy ki nyúlt hozzá… Nem?

– Te is tudod… – felelte, és merően a szemembe nézett.

Hallgattunk.

– Mit akarsz? – kérdeztem halkan. Vállat vont.

– Semmit. Én szóltam. Ne mondd, hogy lovagiatlan vagyok. Ha Smith kapitány hazajön, nyomban lefogják. Most már elnöki parancsra… A te helyedben elébe mennék és értesíteném. Ne érje váratlanul a dolog.

Egyszeriben elszorult a torkom.

– Te örülnél annak a legjobban.

– Tévedsz – vigyorgott, és felemelte az ujját. – Nekem a kapitányai semmi bajom. Sőt… Te viszont még mindig az én ruhámat viseled.

Sarkon fordult, és magamra hagyott. Én pedig lekuporodtam a földre, és sokáig merev tekintettel bámultam magam elé. Az arcom égett, a halántékom lüktetett, és éreztem, hogy egész testemben remegek az izgalomtól. Mit is tegyek, és mire gondoljak? Világos, hogy James Brumfield most az egyszer nem hazudik. Hiszen nincs jobb alkalom, mint a mostani, hogy a kormányzótanács itthon maradt tagjai leszámoljanak a gazdámmal.

Azt mondta James Brumfield, hogy nincs az én gazdámmal semmi baja. Jól ismerem: arra számít, hátha ismét kivágja magát a bajból John Smith kapitány, sőt talán hatalma is lesz a tanácsban… no persze, akkor megvan Brumfield érdeme, hogy ő volt, aki a bajban figyelmeztette.

Vagyis hát hihetek ellenségem szavának.

Felugrottam, és ijedt kézzel kezdtem csomagolni. Elszántam magamat arra arra, hogy napokig úton kell lennem. Mi lesz, hogy lesz, nem törődtem vele, csak egy cél lebegett előttem: elébe megyek John Smith kapitánynak, és figyelmeztetem.

És ekkor akadt kezembe a gyöngy. A nagy kék üveggyöngy, amelyet batyum mélyére rejtettem.

Óvatosan előhúztam rongyaim alól, és a sátor nyílásán beeső reggeli fényben jó darabig gyönyörködtem benne.

Azt mondom, gyönyörködtem benne, mert azokban a percekben az ég megnyugtató tiszta kékje nevetett rám az olcsó üveggolyó fénylő, csillogó gömbjéből. Az áttetsző, finom kék üveget nem rontotta meg semmi szennyeződés, áttört rajta a napsugár, és amikor belenéztem, felnagyítva láttam benne tenyerem bőrét.

Az üveggyöngy… a gyöngylopás …

Mit is mondott Smith kapitány: „Ne hagyd magad beugratni semmibe!”

Alighogy ezt gondoltam, zsebre vágtam a gyöngyöt, és elszántan visszaraktam helyére minden holmimat.

Azon a napon Wingfield vadászatra küldött néhány embert, akik azonban üres kézzel jöttek haza. Mindössze egyetlen mókust lőttek, azt mondták, más vadat nem láttak. Nem is mertek messzire kóborolni, a közelből pedig még a vízimadarakat is elűzte a tábori zaj.

Nem maradt más hátra, megint csak a hazai birkahús került az asztalra, no meg néhány hal, amelyet Ratcliffe türelmes hajóslegényei horgásztak a folyóból.

Ebéd közben Brumfield észrevétlenül meglökte a karomat.

– Alkonyatkor indulj – súgta. – Ez az utolsó alkalom.

Éjszaka ütemes léptekre és kemény parancsszavakra ébredtem. A menetelő katonák megálltak a sátor előtt. Hallottam az acél éles hangját, ahogy a parancsnokló Wingfield kihúzta kardját. Aztán szétcsapták sátrunk bejáratát, és egy fáklyás nyomában Wingfield, Kendall és Ratcliffe lépett be.

– Ha nincs itt, az máris bizonyíték – ez volt Kendall utolsó szava, amikor észrevett. – Hát te?

Felugrottam a lapos deszkaágyról, amelyet gazdám távollétében bitoroltam, és dideregve álltam eléjük.

– Mi az isten, te itt vagy?! – nyögte Ratcliffe is.

– Azt mondták… látták elmenni… Az istenfáját! – Kendall dühösen káromkodva lépett felém, azt hittem, keresztül akar gázolni rajtam.

– Nem mentél a gazdád után, fiú? – topogott Wingfield, és kihúzott kardját visszacsúsztatta a tokba.

– Nem küldött senki, uram – feleltem.

– És a láda… hova dugtad, mi?

– Nem dugtam el. Láthatja kegyelmed, ott van. – A sátor sarkába mutattam, Smith kapitány utazóládájára.

Most Ratcliffe-en volt a sor, hogy káromkodjék.

– Szökni akartál, mi?!

– Aludtam, uram, miért szöknék meg?

– Ne hazudj, ne hazudj! A kapitány után akartál szökni. Széttártam a kezem.

– Nem mondta senki, hogy menjek.

Ösztönöm azt súgta, jobb, ha úgy teszek, mintha semmiről sem tudnék. És úgy látszik, valóban ez volt a helyes, mert a három nemesúr értetlenkedve és dühösen nézett rám. Körbejárták a kicsiny sátrat, feltúrtak mindent, ámbár nem volt ott sok feltúrnivaló.

Szótlanul néztem őket. Közben nevetett a lelkem. No lám csak, túljártam az eszeden, James Brumfield! Most az egyszer túljártam…

– Mit mondjunk majd? – sziszegte Wingfield, és Kendall káromkodott hozzá:

– Csak tudnám, ki volt az a…

Dúlva-fúlva kifordultak a sátorból, én pedig magamra maradtam diadalommal. Az ám, mit mondanak majd; ha Smith kapitány hazatér? Mivel mentegetik magukat, amiért betörtek a sátrába?

Visszafeküdtem helyemre, de ne higgyétek, hogy nyugodtan elaludtam. Egy ideig még fel-felnevettem örömömben, amiért nem hagytam magam „beugratni semmibe”, majd előkaptam egyetlen kincsemet, a kék gyöngyöt, és a sötétben sokáig szorongattam nyirkos tenyeremben.

Elaludni mégsem tudtam.

Később mozdulatlanul feküdtem, és nyitott szemmel bámultam a sátor sötétjébe… Figyeltem. Ahogy múltak az órák, és közeledett a pirkadat, úgy csöndesedtek el a természet hangjai. Az ismeretlen állathangok elenyésztek, a nádasok békakoncertje is hosszú időre elhallgatott. Az őrök is elaludhattak, mert nem hallottam többé közelítő és távolodó lépteiket, pedig ez a kis zaj is messzire elhallatszik éjnek idején.

Hajnal előtti csendegség ülte meg a világot.

Ebben a pillanatban halk, óvatos léptek neszét hallottam a sátorponyván át.

James Brumfield – villant át az agyamon, és máris felugrottam helyemről. Egyetlen mozdulattal a sátornyílás elé húztam gazdám ládáját. Hadd essen át rajta a merénylő, ha belép! Aztán majd meglátjuk, mi lesz.

Vártam.

A lépések már egészen közel jutottak. Brumfield megállt odakint, és bizonyára azon gondolkodott, hogyan is végezzen velem.

Lassan, hogy semmi zajt ne üssek, felkeltem. Magamra kaptam zekémet és nadrágomat, és felkötöttem derékszíjamat. Ráakasztottam tokostul gazdám nagy vadászkését.

Nem féltem. Egy csöppnyi izgalom sem volt bennem, de éreztem, hogy megfeszült minden idegszálam. Füleltem.

Valami egészen gyengéden nekisúrlódott a sátorponyvának. Az óvatos léptek ott neszeztek közvetlen közelemben.

Most az erdő széléről hangos bagolyhuhogás hallatszott. Kétszer egymás után.

Kavics csörrent odakint. Minthogyha valaki mezítláb futna végig a tábor utcáin.

Értetlenül vártam egy darabig, aztán elhúztam a ládát, és óvatosan kilestem a sátornyíláson. Már pirkadt. Még nem szökkentek égre jjeleten a nap vörös sugarai, de már világos volt az ég, és halk zúgással zizegni kezdett a hűvös szél a fák lombjain.

Ebben a percben riadó, éles füttyszó hasította át a csendet. Rögtön utána borzalmas halálsikoly.

A némaság még visszatér.

Az éj nyugalma még uralkodik. A kábulat nem adja át a helyét…

Aztán fergeteges, bőszült üvöltés harsant körös-körül.

Ezer vad, idegen, vijjógó kiáltástól zúgott, zengett a levegő. Az indiánok szívet dermesztő harci ordítása betöltötte a földet és a levegőt. S már abban a percben talpon volt a tábor. A sátrak ajtaja kicsapódott, az álmukból felriasztott emberek rémült és dühös ordítással robbantak elő. Futás közben meztelen mellükre kapták fel a vértet, kardjukkal hadonásztak, íjaikat, puskáikat készítették, parancsszavak röpködtek, dühös káromkodás hangzott.

A tábor másik felén már folyt a csata. Az indián csatakiáltás nem halkult egy percre sem. Vörösre mázolt meztelen alakok rohantak végig a táboron, és szörnyű birokra keltek a vasas katonákkal. Nyilak röppentek, dárdák süvítettek, a tollas sisakokon, a kerek pajzsokon hatalmasan csattogtak a tomahaukok.

Egy erős kéz csapott le rám, és hajamnál fogva kirántott a sátorból. Éreztem, hogy támadóm másik keze ütésre emelkedik, de abban a pillanatban vaktában és teljes erővel előredöftem késemmel. Mozdulatomra hörgő jajldáltás volt a válasz, a kéz elengedte hajamat… és akkor már benne voltam a harc forgatagában. Harcoló, verítékes testek löktek tovább, és én döftem, vagdalkoztam a vadak között, nem törődve azzal, kit hol érek, és nem vigyázva magamra sem. „A hajókhoz, a hajókhoz!” – hangzott a kiáltás valahonnan. Puskák pukkantak, de a kemény harc nem hagyott alább. Az indiánok hajnali támadása nem vesztett erejéből.

Láttam Kendallt, egy fának vetve hátát, amint két karddal fogadta támadóit; láttam Wingfieldet éppen abban a pillanatban, amikor egy indián kése célját tévesztve félig levágta szakáiiát; végigrohantam a sátrak között a hajók felé, s az utolsó pillanatban ugrottam félre a vérző arcú Gosnold elől, aki indiánnak nézett, és felém hajította dárdáját; szisszenve röppentek át a levegőn a tollas indián nyílvesszők, és belevágódtak sátrainkba.

A verekedés, az eszeveszett csata a folyó felé húzódott. Az indiánok átnyomultak a tábor területén, és valamennyiünket a folyó fele szorítottak.

Most már nem kerültem szembe senkivel, de véres késemre tisztelettel pillantottak a telepesek, és olykor felém sújtott egy-egy indián tomahauk, minthogyha igazi ellenfél volnék.

Egyszerre csak eldördült a Sarah Constant ágyúja!

A dörrenéstől megreszketett a levegő, és a mély robajlás végigzúgott a vízen.

– Az indián harcosok karja megállt a levegőben. A szikár, sötétbarna testek megdermedtek a félelemtől. A hadiszínekkél kifestett meztelen alakok hosszú pillanatokig ijedten bámultak reánk, aztán hangos, felhorkanó kiáltás hallatszott, és hajnali támadóink mintha lassú hátrálásba kezdenének.

– Utánuk! – süvöltötte Kendall. – Szétverni az átkozott bandát!

Az egész tábor egyszerre nekilódult. A kétségbeesett emberek vad dühvei vetették magukat az indiánokra. Új csata kezdődött, amelyet csak a hajóágyú újabb dörrenése szakasztott meg. Ekkor már futott az indián csapat, és ahogy a sátrak közül kijutván, beugráltak a reggeli fényekben pompázó bozótba, akkor láttuk, mily sokan is voltak.

A nekibátorodott emberek esztelen haraggal, minden óvatosságról megfeledkezve rohantak a menekülő vadak után. Most mintha egy ember akár tíz indiánnal is felvehetné a harcot – s valóban így lehetett, mert amazok ezren is lehettek.

Mire körülnéztem, szinte kiürült a tábor. Már az erdő mélyéből hallatszott a vad ordítozás…

Még mindig magam előtt tartottam a kést, amelyet egy élő ember vére festett pirosra. Mereven tartottam és messze is magamtól, mert irtóztam tőle. Közben folyton James Brumfield félelemtől eltorzult arca, halálra vált képe lebegett előttem. Utoljára úgy láttam, hosszú olasz tőr volt a kezében, veszélyes szerszám, ő mégis menekült vele. A hajóra futott, bizonyára Wingfield parancsával, hogy süssék el az ágyút. Őrültem Brumfield rémületének. Csendesen nevettem rajta.

Tudtam, hogy csúnyán viselkedtem, hiszen a sebesülteken kellene segítenem. Az indiánok harc közben hátravitték sebesültjeiket, még arra is volt gondjuk, hogy néhány halottjukat magukkal ragadják; úgy tűnt tehát, hogy csak közülünk akadt sebesült. Azok most ott jajgattak a sátrak tövében, és várták, hogy társaik visszatérjenek az üldözésből.

Mégsem mentem, hogy segítsek Watton doktornak.

A késem hegyét néztem. Más vért nem bírnék most látni.

Mintha álomkóros volnék, botorkáltam tovább a hajók felé.

Aztán rogyadozó léptekkel megfordultam, és átvágtam a kicsiny földnyelv másik oldalára. Ott megmosom a késemet – gondoltam magamban. És mintha egy hang hozzátette volna: ha meglátom Smith kapitányt, majd integetek neki.

Ö, igen, Smith kapitány… Wingfield harc közben ezt ordította oda Ratcliffe-nek:

– Megkövetem. Bizony isten megkövetem! És felépítjük az erődöt!

– Mondtam kegyelmednek. Én megmondtam! – sziszegte akkor Ratcliffe.

De hát az indiánok megfutottak. S vajon emlékszik-e majd Wingfield arra, mit ígért a bajban? A vízpart ezen a helyen száraz, majdnem köves volt. Lehajoltam, és bemártottam késemet a James folyó vizébe. Aztán néhányszor beledöftem a parti homokba, hogy megszáradjon, és le is csiszolódjék.

Az éjszaka sokféle élménye, a hosszú virrasztás és a hajnali ijedtség nyomán tompa, zsibbadt kábultság vett rajtam erőt. Nem voltam álmos, és nem is kívántam a pihenést, mégis úgy éreztem, körülöttem minden valószínűtlenül légies és könnyű, míg tagjaimra ólmos erő nehezedik. Ittam a vízből, és megmostam az arcomat.

Nem néztem a tábor felé, ahonnan most hangoskodó, diadalittas nevetések hangzottak.

Most kellene Smith kapitány elé sietnem! – vágott belém hirtelen a gondolat..

Most még telve vannak önváddal, hogy nem hallgattak rá. Ha most figyelmeztetem a kapitányt, visszatérése diadalmenet lesz.

Bámultam a vízbe, a sima, tükörfényes vízbe. A reggeli verőfényben tisztán és élesen fürödtek benne a tárgyak képei: a fák és a bokrok lombja, távolabb a vitorlás hajók.

Ó, te szamár, te ostoba fajankó, hát mire is akarod figyelmeztetni a gazdádat? Éppen ma éjjel derült ki, hogy az újabb vádaskodás és gyanakvás is James Brumfield műve volt… Téged fenyegetett veszély, nem a kapitányt, mire akarod hát figyelmeztetni?…

Megint eszembe jutott James Brumfield félelemtől eltorzult arca. Hogy félt, uramisten, hogy félt!

Néztem a vizet, és mosolyogtam. Agyamban nehezen bomlottak ki a gondolatok, s ahogy rájöttem: nincs miért és nincs hova mennem, ugyanaz a szomorúság lett a társam ismét, mint ami pár nappal előbb tört reám.

Felálltam. Mélyet sóhajtottam, és megfordultam, hogy visszamenjek a táborba.

S ekkor hátrahőköltem a meglepetéstől.

Egy indián leányka állt előttem.

Akkora volt, mint én. S talán hasonló korúak is lehettünk, jóllehet alakja és magabiztossága idősebbnek mutatta. Könnyű, karcsú alakján hófehér őzbőr ing feszült, amely térden alul hosszú, hasított rojtokban végződött. Pirosfekete mintázatú volt ingének szegélye, és hasonló szögletes ábrák díszítették lábszárvédőjét. Díszes-színes volt lábán a könnyű mokasszin, és díszesen faragott, vidám színű volt kezében a hajlított indián buzogány, a tomahauk is.

Úgy elbámultam rajta, hogy kuncogva felnevetett.

Végigmustrált engem ő is alaposan, de hát szegényes ruhámon és elnyűtt cipőmön bizony nem sok néznivalója akadt. Mégis azt hiszem, ruházatomat fejedelminek tarthatta a sajátjához képest. Egyszerűen azért, mert más volt, mint az övé.

Most láttam csak, hogy milyen szép. Hollófekete haját díszes homlokpánt szorította le, amelybe hátul néhány színes tollacskát dugott. Hajának két tömött varkocsa elöl, a mellén pihent, és csillogó fekete keretként övezte finom vonalú, bájos arcát, amelyet még a harcias piros, festett csíkok sem tudtak elcsúfítani.

Legszebb mégis a szeme volt. Szokatlanul nagy, fekete szeme, amelyből oly erővel sugárzott a vidám, felnőttes értelem, hogy később mindig megértettem minden pillantását, anélkül, hogy gondolatait szavakba foglalta volna.

És meglepett szájának nőies, évődő mosolya, ez a figyelő-mélázó mosoly, amely talán zavarba hozott volna, ha pár évvel idősebb vagyok.

Négy-öt lépésre állt tőlem. Most kinyújtotta karját, azzal a szögletes, merev mozdulattal, amellyel az indiánok hívják barátaikat. Hozzá léptem. Finom, meleg ujjaival megragadta kezemet, és parányi fejbólintással hívott maga után.

Rábólintottam szinte öntudatlanul, és megigézve követtem ezt a csodálatos kis teremtést. Mintha rám szakadt volna végül is az álom: nem gondoltam többé semmire és senkire. Sem a táborra, sem John Smith kapitányra.

Kézen fogva vezetett. Könnyű, nesztelen léptekkel sietett előttem, időnként visszanézett, és biztatóan mosolygott. Valamit mondott. Nem értettem. Mindketten a fejünket ráztuk.

Ismét felnevetett. Vad, kisfiús nevetéssel, szép szeméhez, bájos arcához oly furcsán illő fátyolos hangján.

Észre sem vettem, már mélyen benn jártunk az erdőben, és legnagyobb csodálkozásomra az áthatolhatatlannak hitt bozót szinte magától nyílt meg előttünk, és önként kínálta ismeretlen, titkos ösvényeit. Ezer színben ragyogott az erdő mélye. A napsugarak áttörték a zizzenő lombokat, és megcsillantak a mocsári ciprusok tövében a nagy pocsolyákon. Égővörös, sárga és kék virágok sűrűjében gázoltunk, és kidőlt, zöld mohás fatörzseken ugrottunk át.

Kijutottunk a fák közül, ismét a folyó partján voltunk, egy parányi tisztáson, amely csodálatosképpen megmaradt, noha körös-körül és feljebb a James folyó mindkét partján egészen a vízig húzódott a sűrűség.

Lehunyta szemét, és mélyet sóhajtott.

Elengedte a kezem, és mókás fintorgással, várakozóan nézet rám, mint aki beszélgetni szeretne, de nem tudja, hogyan is kezdje.

Felfelé mutatott,, a folyó felső folyása felé, és mondott valamit. Nem értettem, a fejemet ingattam, mire ő ismét felnevetett.

Aztán hirtelen a mellemre bökött ujjával, mintha kérdezné: hogy hívnak?

– Tom Savage… Tom Savage – mondtam.

Bólintott, és készségesen megismételte a nevemet, de csak valami érthetetlen, erőltetett csipogásféle hangok törtek fel belőle.

– Tom Savage – tagoltam megint, és úgy nevettünk mindketten, hogy a könnyünk is kicsordult jókedvünkben.

Hátravetettem homlokomból a hajamat, és nem törődve azzal, érti-e vagy sem, így beszéltem hozzá:

– De kedves kis pofa vagy te!… Nahát! Aztán téged hogy hívnak, és vajon mit akarsz tőlem?

Szaporán bólogatott, hogy érti, érti, hogyne értené. Fejéhez kapott, végigtapogatta arcát, a karjait, lábára mutatott, jelezvén, hogy akiről most beszélni fog, az mind ő maga lesz.

Kedves, különös hangján csak ennyit mondott:

- Pokahontasz.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

ebben halottnak hiszik; az erőd felépül, vagyis rendbe jönnek a dolgok, hogy még jobban elmérgesedjenek. Mr. Studley fázik, és ezt a doktor riadtan konstatálja

John Smith kapitány sejtése nem csalt. Rosszat sejtett, és az a rossz bekövetkezett. Az a nyolc indián valamiféle jelekből megtudhatta, hogy támadás készül Jamestown ellen – jobbnak látták tehát, ha gyorsan odébbállnak, még mielőtt Newport admirális megtorlásul lefogja őket.

A bárka utasai hiába siettek – vitorlával, evezővel egyaránt segítve a folyó sodrását –, a veszett hajsza ellenére is csak a támadás másnapján érkeztek a táborba. Ott még minden a feje tetején állt, a sátrak ponyváin még ott fityegtek a beleakadt indián nyílvesszők, a tábor utcácskáin szerteszét hevertek az elhajított vagy kettétört indián dárdák és tomahaukok. A meglepetésszerű hajnali támadás mély nyomokat hagyott az emberekben: nem merték elhagyni a tábort, sőt a táborban sem érezték magukat biztonságban. Nem mertek a sátraikba bújni, mert a gyönge ponyvák sötétjében védtelenebbnek érezték magukat, mint a szabad ég alatt. Aztán a szabadban sem mertek tartózkodni, és valamennyien a hajókon aludtak.

Smith kapitány csöppet sem türtőztette magát. Wingfield szemébe nevetett, amikor megtudta, mitől olyan kurta a szakálla. Mert hiába próbálta kiegyengetni a borbély Wingfield képének másik oldalát, a szakáll továbbra is felemás maradt – és hihetünk az elnök későbbi sopánkodásának, hogy inkább vágták volna le a csatában fél kezét, mint a fél szakállát.

Ha a szakállnyisszantást is sebesülésnek számítjuk, akkor az otthon maradt kormányzósága tagok mind a négyen megsebesültek; rajtuk kívül még tíz könnyebb-súlyosabb sebesültje maradt a hajnali riadalomnak. És két halott. Az egyik az az őr volt, aki az utolsó percben fújt riadót, és ezzel megakadályozta, hogy az indiánok néma csendben végezzenek mindenkivel. A másik halott én magam voltam, akit halottnak hittek, mivelhogy egész napi keresés után se kerültem elő.

Azt mondják, amikor Smith kapitány meghallotta eltűnésemet, tüstént elment a kedve a nevetéstől. Olyan sötét és komor lett az arca, amilyennek csak később, a legborzalmasabb hónapokban látták. Sokáig nézett így maga elé, miközben az örökké készségeskedők alaposan felnagyították parányi hőstettemet, és már arról beszéltek, hogy egyik indiánt a másik után küldtem a másvilágra késemmel. Bizonyára őszintén mondták, amit mondtak, hiszen abban a hajnali zűrzavarban minden mozdulat és minden villanás kétszeresre, sőt tízszeresre nőtt. Csupán az rontotta le ezt az őszinte lelkesedést, hogy éppen James Brumfield zengte leghangosabban a dicséretemet.

Smith kapitány ezekre a dicséretekre csak ennyit mondott:

– Szegény gyerek. Az indiánok ölték meg… de ti okoztátok a halálát.

Ezen aztán valamennyien megsértődtek, még Newport admirális maga is, noha az egyhetes expedíció alatt összemelegedett a gazdámmal. Kiderült ugyanis, hogy Smith kapitánynak valami nagyszerű hajlandósága és képessége van a bennszülött nyelvek megtanulására. S ha Newport eddig bizalmatlanul fogadta John Smith kapitány sokféle kalandozásának hírét, most megbizonyosodhatott: csakis sokféle idegen ajkú nép között járván fejleszthette ki ezt a nagyszerű nyelvtanulási képességet.

Newport régi tengeri medve volt, szerette gyakorlati oldaláról nézni a dolgokat. Nem sokáig tépelődött, hamarosan békejobbot nyújtott Smith kapitánynak. Nem volt ez valami látványos kibékülés, egyszerűen szívélyesebb volt iránta, hallgatott a szavára – mi kell még több?

Egyszóval kétszer haltam én meg. Először a hajón, az árbocrúdra felakasztva – a magam számára. Aztán meg a csata után – a tábor számára.

És még azt mondják, hogy egy halála van az embernek.

Legjobban persze Wingfield és Kendall sértődött meg; talán bántotta őket az a hebehurgya házkutatás, amit a sátrunkban tartottak, éppen a támadás éjszakáján. Arról bezzeg mélyen hallgattak, de már nem állták meg, hogy fel ne vessék a gondolatot: hátha éppen a gazdám elé siettem.

– Miért jött volna elém? – mordult fel Smith kapitány. – Nem küldte senki, és én sem kértem meg rá.

– Valami oka csak lehetett…

– Biztosan tudják kegyelmetek, vagy megint csak az eszük szalad összevissza?

– Már kikérem magamnak! Ha a kormányzótanács elnökével beszél, válogassa meg a szavait!

– Nem szoktam megválogatni, tisztelt elnök úr. Egyszerűen nem értek hozzá.

– Meglátszik.

– Hogy rajtam mi látszik, mi nem, azzal kegyelmetek ne sokat törődjenek. Arra legyen gondjuk inkább, mi látszik ezen a táboron. A jó tanácsra vajmi keveset hallgatnak.

Wingfield már visszanyerte volna előkelő és hűvös modorát, mondván:

– A kegyelmed jó tanácsaiból vajmi kevés hasznunk volt eddig.

Csakhogy Smith kapitány visszavágott:

– Mert soha nem fogadták meg őket. Itt az ideje, hogy észhez térjenek az urak! Ha továbbra is városalapítást játszunk, és faerődöt nem építünk, az eltűnt gyarmatok sorsára jutunk mi is.

És jófajta érvként ott díszelgett legtöbbjük arcán-karján egy jókora kötés.

– Faerőd… faerőd… – Úgy néztek egymásra, mintha bizony sose láttak volna olyat. Aztán mégis nekiláttak. Legtöbbjüket az bőszítette fel, hogy Newport is a gazdámat támogatta. Hát jó, legyen! Smith kapitány szabad kezet kap, hogy saját tervei szerint erődöt építsen a tábor mellett. Az erőd megbízhatóságáért teljes felelősséggel tartozik. Hát tessék, csinálja! Majd csak beletörik a bicskája. S ezt majdnem szó szerint így mondta Edward Maria Wingfield.

Az erődépítés gondolatát fanyalogva fogadták. Mert ki látott már olyat, hogy nemes és közrendű egyformán nekiálljon a fadöntéshez, a cölöpveréshez és mindenfajta pórias munkához?

– Kegyelmed ránk szabadítja ezt a senkiházit! – károgták Wingfield fülébe. – Kár volt engedni az indulatának: komolyan veszi az erődépítést, és most úgy rendelkezik, mintha ő volna az elnök.

– Ilyesmivel fecséreljük az időt…

– A fene enné meg! Ha erős az őrség, a sátrak is jó védelmet adnak. A meglepetést kell elkerülnünk, és akkor egyetlen puskalövéssel elűzhetjük a vadakat.

– Az admirális nemsokára hazatér, de egy csipet arany nem sok, annyit sem visz haza.

– Egy percig sem várok, elnök uram! Még ma felkészülök, és holnap néhány derék emberemmel nekivágok a hegyeknek – heveskedett John Martin, aki részt vett a felderítő utazásban. – Ha feljegyzéseim nem csalnak, óriási lelőhelyre bukkanok…

Ám alig fejezte be a mondatot, indián nyílvessző suhant el az orra előtt, és remegve állt bele a kidöntött fába. Attól kezdve, valahányszor kivágtak egy fát, előbb mindig a bokrok közé puskáztak.

Mégsem múlt el nap, hogy ki ne röppent volna egy-egy nyílvessző a sűrűségből. Néha nem is egy, hanem egész tucat.

Nagyon tévedtek, ha azt hitték, hogy egyetlen ágyúlövéssel elkergetik támadóikat. Továbbra is körülfogta őket a félelmetesen titokzatos és könyörtelenül kitartó ellenség.

Tele volt az erdő indiánnal.

Május 15-ére mégis felépült az erőd.

Ahogy Smith kapitány mondta: felépült, mint a parancsolat.

S ahogy én Smith kapitányt ismerem, talán maga Wingfield is bevert egy-két szöget a fába, hogy haladjon a munka.

Mert hogy a kapitány maga is döntötte a fákat, verte a cölöpöket, hordta a földet, intézkedett és dolgozott egyszerre – az természetes. A kormányzótanács tagjairól mindezt nem állítanám ilyen bizonyosan. Úgy lehet, ha ők nincsenek, az erőd hamarabb készül el.

Erőd? Itt az óhazában a nagy szakállú várépítő főkapitányok bizony elborzadnának, ha arra a várra néznének. Első formájában még háromszöget mutatott az alaprajza, három sarkán három holdbástyával. A fala nem más, mint vaskos cölöpök sora, amelyeket belül földhányás tartott, kívül pedig nagy darabon kopárrá tett terület óvott a lopakodó indiánoktól. A cölöpök oly magasak voltak, hogy a kinyújtott kezű ember felugorva sem érhette el kihegyezett tetejüket. A három bástyát belül teljesen feltöltötték földdel, ily módon e mesterséges magaslatokról három ágyúval tűz alatt tarthatták az erőd mindhárom falának előterét.

A cölöpfalon belül magas tetejű, gerendavázas, vályogfalú, otromba házak tanúskodtak arról, hogy építőik sehogy sem értették meg, miféle nádazást, miféle falazást tanult Smith kapitány kalandos élete során a messzi Magyarországban. Ám ezek a házak így is tekintélyesebbek és erősebbek voltak, mint színes, ingatag sátraink, s hogyha az ügyetlenül kevert sárfalból ki is meredeztek a nádtörek szárai, ezek a házak önmagukban is védelmet nyújtottak volna bármilyen indián támadás ellen.

A súlyos, hatalmas cölöpkerítést pedig még ágyú sem rombolta volna össze egykönnyen.

Már befejezéshez közeledett az erőd építése. Jórészt állt a nehéz cölöpkerítés, egy-két ház is felépült már (az élelemraktárak), két bástyáról már ágyú vigyázta az építőket… Nagy volt a sürgés-forgás. Smith kapitány őrült iramot követelt: az emberekről vastag patakban csurgott a veríték, ingujjra vetkőzve vonszolták, vitték a nehéz szálfákat, az ácsok megállás nélkül bántották, faragták a cölöpöket, az erdő visszhangzott a fejszecsattogástól, néha egy-egy lövés dörrent, és hallatszott a kidőlő fák tompa dobbanása.

Hajnalhasadástól késő estig folyt a munka, és Smith kapitánynak még arra is volt gondja, hogy az embereket felváltva foglalkoztassa: a favágás és a cölöpverés nehéz munkáját mindig más és más csoport végezte, és akik letették a fejszét vagy a döngölő kötelét, azok átmentek a tábor másik végére falat tapasztani, földet hordani; amikor pedig ebben a munkában is végképp kimerültek, páncélt öltöttek, puskát ragadtak, és néhány órára az őrséget látták el.

Ily módon mindenki mindenféle munkából egyenlő arányban vette ki részét, kivéve persze a kormányzótanács tagjait, Hunt tiszteletes urat és még néhány előkelő nemesurat, akik csak tessék-lássék dolgozgattak, főképpen irányították a többieket.

Wingfield felfújta magát, és egy szó nem sok, annyit sem beszélt. Hallgatagon járt fel és alá, s messze elkerülte Smith kapitányt.

George Percy hadnagy igencsak meglepődött, amikor több munka szakadt rá, mint akárki másra. Smith kapitány megkérte, hogy a telep minden lakosát hadirendbe állítsa, képezze ki fegyverforgatásra: ne csak néhány katonára legyen bízva a telep biztonsága.

Percy hadnagy estére jócskán berekedt, mivel az egymást váltó csoportok közben pihenésre alig jutott ideje.

Június 9-én történt. A kormányzótanács felesküvését megelőző napon.

A félig felhúzott cölöpfal végén a munkások tömegétől hirtelen elvált öt ember. Rövid nyelű csákány az övükre akasztva, különben üres kézzel vágtak neki az erdőnek. Az ácsok csodálkozva néztek utánuk, a szálfahordók azonban letették terhüket, és kérdezősködve kiáltottak feléjük.

Az öt ember a vállát vonogatta. Egyszerre csak csatlakozott hozzájuk John Martin kapitány, és a kis csoport élére állva, gyors léptekkel igyekezett… azazhogy csak igyekezett volna az erdő mélye felé, hogyha váratlanul eléjük nem áll John Smith kapitány.

A két ember farkasszemet nézett.

Smith kapitány nem kérdezett semmit, Martin mégis felelt:

– Az elnök úr engedélyével…

– Nem lehet. Kérem kegyelmedet, forduljon vissza, és menjenek munkára az emberek is. Amíg az erőd fel nem épül, semmiféle kirándulásról nem lehet szó.

– Úgy? Kirándulásnak nevezi a Londoni Tanács parancsának végrehajtását? Semmibe veszi az elnök úr szavát?

– A rossz példa ragadós lesz. Amíg az erőd fel nem épül, senki sem lehet munka nélkül.

– Ez mindennél fontosabb munka, őfelsége a király is lelkünkre kötötte, hogy aranyat hozzunk.

Persze John Martin kapitány, mint már annyiszor – és mint majd még annyiszor –, most is aranykutató útra indult. A bárkából kisebb dombokat látott, úgy remélte, ott nyomára lel majd a sárga fémnek.

– Kérem, ne bontsa meg katonai fegyelmünket! Martin elvörösödött.

– Rendbontónak nevez? Kicsoda az úr, hogy nekem, John Martin kapitánynak, a nagy Drake admirális legkedvesebb barátjának prédikál a katonai fegyelemről?! Menjen a dolgára, amíg szépen beszélek!

– Vissza! Megállapodtunk, hogy a tábort nem hagyja el senki! – kiáltotta Smith kapitány.

– A király nevében! Félre az útból! – harsogta John Martin.

– Egy tapodtat sem tovább!

Martin kardot rántott, Smith ugyanúgy. Az elmúlt napok feszültsége egyszerre kirobbant. A büszke nemesurak önérzetén esett sérelmet csak karddal lehetett orvosolni.

– Ne legyen John Martin a nevem, hogyha akármilyen senkiházi az utamba állhat!

– Felszólítom, hogy ne bontsa meg a tábor fegyelmét.

– Rendbontó vagyok, te pimasz?!

Martin előrevágott a kardjával. Félelmetes hírű verekedő volt, s azt mondták, vívásban talán egész Angliában nem akadt párja. Hatalmas erejű csapásait villámgyorsan osztogatta most is, hadivértbe öltözötten rontott az ingujjra vetkőzött Smith kapitányra.

A pengék összecsaptak.

Az acélok sikkantására egyszeriben leállt a munka. Hatalmas félkörben vették körül a küzdőket a telepesek. Wingfield az egyik bástyáról figyelte őket, és nem lépett közbe. Pedig tilos volt a párbaj…

Martin átkozódott, ocsmány szavakkal becsmérelte Smith kapitányt, elmondta hazugnak, nagyszájúnak, ostobának, senkiházinak, aki nem fér a bőrébe, aki azt hiszi, ha valamely kis feladattal megbízzák a sokat tapasztaltak és bölcsebbek, máris uraskodhat. És miközben rekedten üvöltve fogadkozott, hogy örökre elveszi a kedvét Smith kapitánynak attól, hogy beleszóljon a telep életébe – Smith sorra-rendre kivédte hatalmas vágásait, és a szemébe tűző napfény ellenére sem hátrált egy lépést sem.

Aztán hirtelen-váratlan valami megcsillant a levegőben.

Csillogva-pörögve röpült a magasba, majd visszazuhant, és belefúródott a nedves földbe.

John Smith egyetlen mesteri vágassál kiütötte a kardot John Martin kezéből. Olyan váratlan volt ez a vágás, hogy sokan még úgy látták, mintha Smith vesztette volna el a kardját. Hiszen Martin éppen döfött, Smith elhajolt, aztán egy mozdulat… és a vén tengeri medve kardja tíz lépésre tőlük remegve állt a földben.

Hosszú pillanatokig tartó néma csönd.

Martin hamuszürkére vált arccal mered ellenfelére, Smith leengedi kardját.

– Ezt még megkeserülöd! – sziszegi Martin.

Smith kapitány elfordul. Az emberek felé kiált: ~ Folytassa mindenki a munkát! – És int annak az ötnek is, hogy menjenek dolgukra.

Az aranykutató expedíció így dugába dőlt.

De hát mondom, ép ésszel elképzelhetetlen, hogy az indián támadások fenyegető közelségében, félig kész erődépítési munka idején valaki egyszerűen kapja magát, és aranyért menjen a közeli tájakra.

Ej, mit is mondok? Elképzelhetetlen? Hát ami azután történt, vajon micsoda? Másnap elkészült az erőd cölöpfala – és felesküdött a kormányzótanács.

Azt mondják, olyan viharos eskütétel még nem esett a történelemben. Ez volt az utolsó kísérlet, hogy megmásítsák a Londoni Tanács határozatát. Az a névsor csak nem fért a bögyükbe.

Newport admirális ugyancsak a kormányzótanács tagja volt, felesküdött ő is – de azt hiszem, örült, amikor végre vitorlát bonthatott, hogy hazatérjen. Küldetésének teljes mértékben eleget tett: épen és sértetlenül átszállította a telep minden tagját az óceánon. Kéthónapos itt-tartózkodása alatt táborhelyet keresett, és egy nagyobb felfedező utat tett. Ennyi elég – és neki is „elege volt”. A hajóládában töméntelen posta gyűlt össze: levelek az otthon maradottaknak. Aztán a személyes beszámolók: ki-ki a maga főúri patrónusához címezve levelét. A Londoni Tanács nem maradt ki a címzettek sorából: legalább tízen írták le az eseményeket – legalább tízféleképpen.

Hadd főjön a londoni urak feje!

Június 21-én délben az erőd udvarán, a szabad ég alatt felállították a hatalmas, gyalulatlan asztalokat, és óriási búcsúebéddel tisztelték meg még utoljára Newport admirálist és a Sarah Constant legénységét. Este Newport adott búcsúvacsorát a kormányzótanács tiszteletére, amelyen az admirális ígéretet tett, hogy fél esztendő múlva visszatér, az élelem-utánpótlással és az újabb telepesekkel a fedélzetén.

- Adja isten, hogy addig is sikerrel és baj nélkül munkálkodjanak! – mondotta. – Hanem aztán jó volna, hogyha fél esztendő múltával már némi aranyat tudnának felhalmozni az urak. A Csendes-óceánról se feledkezzenek meg… és az elveszett telepesek felkutatásáról.

– Mindennek sorát ejtjük. Csak előbb rendbe jöjjenek a dolgok! – bólintott Smith kapitány.

– Remélem, addigra rendbe jönnek… – sóhajtott Newport admirális, de maga sem hitte, hogy itt Jamestownban valaha is rendbe jöhetnek a dolgok.

Másnap vitorlát bontott a két hajó, a Sarah Constant és a Goodspeed. Gosnold a testvérére bízta hajójának parancsnokságát, Ratcliffe azonban visszatartotta bárkáját, a Discoveryt, azzal a céllal, hogy vele a Chesapeake-öblöt teljesen felkutathassák.

Az apály és a dagály hatása Virginiában jól érezhető. Az apály jöttével a két hajó szinte kisodródott a James folyó torkolatából.

Még egy búcsúlövés a hajókról, még egy az erődből.

Az emberek egymásra néztek. Hirtelen rájuk szakadt az egyedüllét, és apró sejtések, szorongó gondolatok ébredtek bennük. Egy ideig tétován jártak-keltek, nem szólt senki semmit. Végül Wingfield törte meg a csendet, és megint csak azt mondta, ami ezekben a percekben leginkább helyénvaló volt:

– Most már minden csak mirajtunk múlik! Rábólintottak. A fürge szemű Studley, a raktáros és beszerző óvatosan hozzátette:

– Mirajtunk. Annál is inkább, elnök úr, mert az élelmünk mindössze három-négy hónapra elegendő.

A raktárházak felé mutatott, amelyben szép rendben már ott sorakoztak a ládák és a hordók. A sózott marha és birkahús, a bab és a borsó meg a töméntelen káposzta.

– Majd szerzünk az indiánoktól – legyintett Smith kapitány. – Ha aranyuk nincs is, búzájuk van. Vízben főve nem is rossz étel ez az indián búza. Talán még lisztet is lehet őrölni belőle.

– Kásának jó lesz biztosan. – Studley a tenyerében rázogatott néhány szem kukoricát. – De engedjék meg az urak, hogy lepihenjek kissé. Fázom.

Watton doktor felkapta a fejét.

– Fázik? Ebben a melegben?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben elmeséli életének legboldogabb napját; mesél további kalandos sorsáról, fogságáról és végül arról, hogyan tanulta meg egy indián szó jelentését

Hiszen fáztam ám én is, csak éppen más okból, mint Mr. Studley.

Rongyokban lógott testemen a ruha. Csontomig hatolt a barlang nyirkos hidege. Éreztem, hogy valami féreg mászik a lábamon végig. Féltem tőle, és undorodtam is, mert parányi karmaival belemart a bőrömbe, de nem láthattam, mert vaksötétség vett körül. Szerettem volna agyoncsapni azt a férget, vagy legalábbis lesöpörni a testemről, de összekötözött kézzel az ilyesmi aligha sikerül…

Nem tudom, hány nap telt el azóta, hogy a James folyó partján kézen fogott a bájos Pokahontasz. Nem számoltam a napokat, mert a sokféle, változó esemény közepette erről egészen megfeledkeztem. A barlang szigorú sötétjében pedig végképp letettem arról, hogy az idő múlását érzékelhessem.

Úgy számítottam mégis, hogy június közepét írhatják az angol naptárak. Így mondtam akkor már önmagámnak is. Ilyen idegenül: az angol naptárak.

Talán éppen azokban a napokban indult haza Newport admirális. S talán éppen azon a napon figyelte megrettenve doktorunk, hány óránként rohanja meg Mr. Studleyt a hidegrázás.

Hideg és nyirkos kőlapon kuporogtam egy barlang sötétjében, kezemen-lábamon szíjbilincs feszült. Lehorgasztottam fejemet. A fáradtság és a félelem elől a röppenő álomban kerestem menedéket.

Mi lesz a sorsom? Nem tudtam. Az indiánok csak harcosokat kötnek kínzócölöphöz, és engem még bizonyára gyereknek számítanak – így reménykedtem, ámbár az élethez sok reményem mégsem lehetett. Vajon hol van Pokahontasz, és vajon mi történt vele? A másik kérdésem ez volt, s ez talán jobban izgatott, mint az első. Megpróbáltam összerakni az elmúlt napok eseményeinek mozaikjait, de csak zűrzavaros képek, ismeretlen, érthetetlen hangok zavara, a megrettenések villogó látomásai, sosem látott tájak, ismeretlen emberek és érthetetlen események emlékeit idézhettem fel. S hogyha ma már bölcsebben is látok sok mindent, ami akkor történt velem, a legtisztábban mégis az erdei bolyongásra emlékezem…

Olyan volt az, mint egy valóra vált, gyönyörű szép álom.

Miután Pokahontasz megmondta a nevét, úgy mentünk tovább, mint két jó barát. Nem engedte el a kezemet, és sokszor rám mosolygott, így vonszolt maga után, s mondhatom, alig tudtam követni, hiszen ahol az ő kis bőrpapucskái be sem nedvesedtek, ott én térdig merültem az ártéri pocsolyába, s ahol ő egyetlen könnyed szökkenéssel ugrotta át a vízmosások árkát, vagy a kidőlt fatörzseket; ott én percekig bukdácsoltam és szuszogtam.

Kinevetett. Hát persze hogy kinevetett! Néha az volt az érzésem, csakis azért húz maga után, hogy nevetségessé tegyen. Olyankor elfutott a méreg, szidtam is, de nem szívből:

– Ó, te indián boszorka, hova a csudába viszel? Ej, te, hát meddig megyünk még, mindjárt dél lesz! Vissza kell mennem…

Mondtam, mondtam, de a szívem mélyén azt kívántam, bárcsak a világ végéig Pokahontasszal mehetnék.

Ma is csak azt mondom, kis boszorkány volt valóban. Szinte megigézett. Mert egyszerre csak úgy néztem rá, mintha régtől fogva ismerném, mintha a testvérem volna. S amikor déltájban megpihentünk egy dombocska tövében, már úgy néztem a virginiai fákra és bozótra is, mintha ott születtem volna.

Pokahontasz mondott valamit, bizonyára azt, hogy maradjak helyemen, és meg ne szökjem, amíg távol lesz, aztán eltűnt a fák között. Kis idő múlva megjelent, és elém tette zsákmányát: útilapu óriás levelébe göngyölve töméntelen szamócát. Megéheztem, megszomjaztam, a szamóca jólesett, jót lakomáztunk hát mind a ketten. Akkor Pokahontasz a késemre mutatott. Kérte.

– Jól van, kis Pokahontasz, odaadom, de add vissza, el ne lopd!

Láttam rajta, hogy küszködik, felállt, a kést nézegette, forgatta. Többször rám pillantott, mintha készülne valamire. Ha elszalad vele – gondoltam magamban –, hát hagyom, hadd vigye. Vagy talán meg akar támadni? Az sem lehetetlen…

Váratlanul visszaadta a kést. Azt mondta:

– Nettopau.

– Nem értem, kicsi Pokahontasz, nem értem. De hogyha neked nettopau, hát legyen nettopau.

Erre olyan boldog lett, alig lehetett bírni vele. Hahotázva körülugrált, a nyakamba borult, megölelt, megcsókolta az arcomat, és szavaiban többször felfedeztem ezt a szót: nettopau.

Kerestem, vajon mit jelenthet. A késemre mutattam.

– Nettopau?

A fejét rázta, hogy nem.

– Pameszauk, pameszauk – ismételgette, és ő is a késre mutatott. Aztán felkapott egy botot, arra meg azt mondta – Tomahauk.

Szorgalmasan utána mondtam, sőt a késnek és a buzogánynak angol nevét is megmondtam, gondolván, ha én tanulok tőle, hadd tanuljon ő is a mi nyelvünkön. Jó játék volt ez, és úgy megörültünk neki, hogy amikor ismét továbbmentünk, versengve tanítgattuk egymást, ki-ki a másikat a maga nyelvére. Kapkodva mutogattunk égre, földre, fűre, fára, egymás ruhájára, és egy-egy szót untalanul ismételtünk.

A nagy játék, vidám nevetgélés közben dehogyis néztem én, merre is megyünk!

Hamarosan azt is megtudtam, hogyan kérdez az indián. Legalábbis azon az indián nyelven, amelyet Pokahontasz beszélt.

– Kéké toravinksz jauva? Hogy hívod ezt? – kérdeztem, és lábam alatt a fűre mutattam..

– Attaszkusz – felelte. S rögtön mutatta sörtével díszített mintás papucsát. – Mokasszin.

Mire a dél jócskán elmúlt, egész sereg szót tudtunk mind a ketten. Észre sem vettük, már folyékonyán beszéltünk egymással, ami ugyancsak könnyen lehetett, mert ami szót éppen nem tudtunk, hát kitaláltuk, és amit kitalálni sem tudtunk, azt elképzeltük. Persze sok mindent nem értettem meg sehogy sem. Megkérdeztem például Pokahontaszt, hol lakik, vagyis hát miféle törzs tagja.

– Pauhetán – felelte, de amikor apja felől tudakozódtam, arra is csak azt felelte: – Pauhetán.

Ma már tudom persze, hogy Pauhetán, a nagy törzsfőnök, felvette népének nevét. De azt is tudom, hogy nem apja, hanem nagybátyja volt a kedves Pokahontasznak, amit csak akkor értenétek meg, ha tudnátok, hogy az indiánok olykor anyjuk után származtatják a gyermekeket, és nem apjuk szerint, mint a fehér emberek.

A pauhetán szó pedig annyit jelent: „a vízesés alatt lakók”.

Egyelőre azonban még messze voltunk a pauhetánok falvától. Hatalmas, sűrű bozóttal teli tölgyerdőn vágtunk keresztül. Pokahontasz nem sokat tétovázott, nem keresett ritkásabb, könnyen járható helyeket, hanem egyenesen nekiindult az erdő sűrűjének. Legalábbis az én szemben úgy tűnt, hogy a legsűrűbb vadonnak vág neki, minden felszerelés, kés vagy fejsze nélkül. És mekkora volt a csodálkozásom, amikor az összehajló ágak könnyen szétnyíltak előttünk, és miközben beszélgetve, nevetgélve sétáltunk tovább, észre sem vettem, hogy egyszer sem kellett félrehajtanom fejemet, egyszer sem kellett ágat törnöm, s bármely növényt halálra szánnom, hogy továbbjussak.

Valami felismerhetetlen, csak az ő számára látható ösvényen vezetett. Az indiánok, akiknek otthona az erdő és az egész természet, évről évre figyelik a bokrok és a fák növekedését, elhelyezkedését. Jól tudják, mikor és merre kell fordulniuk, hogy megtalálják a sűrűségben szinte véletlenül adódó hézagokat. Pokahontasz úgy lépegetett a legsűrűbb bozótosban is, mintha vágott sétányon menne.

Most ezt akarta megmutatni. Erdei tudományát. Most nem nevetett, hanem büszkén tekintett reám. Én meg elismerően bólogattam.

– Az előbb kúsztunk-másztunk, csak hogy kinevess. Most meg sétálunk – mondtam (vagy inkább csak mutogattam). – Ej, de nagy kópé vagy te!

Ismét felnevetett, bájosán vad hangján, s bólintott.

– Pokahontasz. – És a homlokára mutatott. Ebből végképp megérthettem, hogy a pokahontasz dévajkodó, tréfálkozó valakit jelent.

Az indiánok rendszerint jellemző tulajdonságaik alapján nevezik el gyermekeiket legalább addig, amíg fel nem nőnek. Akkor új nevet kapnak: maguk választják, vagy a törzs adja nekik. S meglehet, hogy életük során még többször is változtatják a nevüket: hol egy álom, hol egy hőstett emlékére.

Jobbra, ahol az erdő egy patak partjáig húzódott, váratlanul nagy csapat madár rebbent fel.

Megálltunk.

- Vigyázz! Hallgass!

Sokáig mozdulatlanul, visszafojtott lélegzettel figyeltem a keringő madarakat. Hamarosan észrevettem azonban, hogy Pokahontasz érdeklődését nem a madarak röpte keltette fel. Tekintete a vízparti bokrokon pihent.

– Paszpahigok – suttogta, és gúnyosan lebiggyesztette ajkát. – Mkó, a medve is csöndesebben jár-kel az erdőben, mint ők. Azért is nem tudtak meglepni titeket. Nézd, felzavarják a madarakat, pedig nem tudhatják, mikor találkoznak a ti harcosaitokkal.

Szám elé kaptam a kezemet, ki ne törjön belőlem a hangos nevetés.

– A mi harcosaink? Ö, te kis Pokahontasz, hát láthatod, hogyan járunk mi az erdőben!

– A harcosok is?

– Azok is. Megcsóválta a fejét.

– Akkor mégis a paszpahigoknak van igazuk.

– Nem értem. Mit mondasz?

– A paszpahigoknak van igazuk – magyarázott-mutogatott komolyan. S úgy vettem észre, mintha valami parányi szomorúság csillant volna a szemében. A távolba tekintett. Hosszú pilláit félig leengedte, úgy figyelt. Beszédes ajka hosszú időre néma maradt. S ahogy így csendben álltunk, oldalról tekintve reá, megint csak elcsodálkozhattam vonásainak finom szépségén és arányos voltán. Úgy belefeledkeztem Pokahontasz szépségébe, hogy észre sem vettem, amikor megszólalt:

– Gyere. Már elmentek.

Továbbvonszolt, és most nekivágtunk egy hatalmas tisztásnak, amely enyhén emelkedett északnyugat felé. A távolban újabb erdőség kéklett, de addig jókora, egyenletes síkság térdig érő, puha füvében kellett gázolnunk. Síkság volt ez, mégsem puszta. Kisebb-nagyobb facsoportok, aprócska ligetek sűrűn követték egymást. Pokahontasz, mintha minden óvatosságról megfeledkezett volna, hangosabban beszélt, mint eddig. Nem törődött azzal sem, hogy orrunk előtt felrebbentek a vadpulykák, s amikor az egyik bozótosból kiugrott és elinalt egy szép virginiai szarvas, jókedvében még utána is kiáltott.

A nap már délutánba hajlott. A szamócára még-jobban megéheztem, és most bolondul követelte jussát a gyomrom.

– Állj meg, Pokahontasz. Isten áldjon, vissza kell mennem.

– Nem engedlek!

– Ne bolondozz, kicsi Pokahontasz! Nézd a napot. Már későre jár.

– Velem kell jönnöd.

– Hova megyünk?… Így is nagy bajom lesz, ha nem érek vissza.

Ajka körül az évödő, sokat jelentő mosolyával nézett rám. Miért is jöttem el vele ilyen messzire, ha egyszeriben mégis visszakívánkozom? Hát igaz, ami igaz, úgy jöttem vele eddig, mint akinek semmi kedve a táborba visszatérni… úgy jöttem eddig, mint ahogy az ember álmában indul hihetetlen sétákra.

A vállamat vonogattam.

– Isten áldjon, Pokahontasz!

– Nem, nem.

– Engedj már!

– Gyere tovább!

– Engedj, ha mondom! Menjünk vissza. Majd beszélek Smith kapitánnyal, hogy szabadon bejárhass a táborba.

– Nem, nem.

– Majd a többiekkel együtt megyünk vadászni. Viszünk puskát is. Tudod, mi a puska?

Húzott tovább, s a fejét rázta, hogy nem érti, mit mondok. Szép sötét szemében indulatos fények lobogtak. Megmarkolta a csuklómat, s mintha bilincs volna, oly erősen fogta. Gyengéd ujjaiban meglepő erő volt.

– Ej, hát nem értesz a szóból?! – kiáltottam, mert elfutott a méreg. Ámde nyomban el is párolgóit, mert olyan ember vagyok én, hogy a világ minden kincséért sem ütnék meg leányt. Megvetettem inkább a lábamat, és csak nevettem, hogyan győzködik velem. Akármilyen erős is volt, elbántam volna vele könnyen, ha akarok.

– Most szépen hazamegyek, Pokahontasz – mondtam, és nevetve lefejtettem ujjait a csuklómról.

Vad fény cikázott a tekintetében. Felnevetett ő is. Hirtelen hátraugrott, öt-hat lépésre eltávolodott tőlem, és onnan kiáltotta:

– Jó! Menj! Menj már, siess! Utteke, utteke!

Sarkon fordultam. De alig tettem pár lépést, s alighogy felemeltem a fejemet, hogy szétnézzek a tájon, hirtelen belém vágott a felismerés.

Hű, a mindenit! Ezt jól megcsináltam! Amerre csak nézek, az ismeretlen vadonság körülöttem. Erdők, tisztások, facsoportok, a talaj lankáinak változó s mégis egyforma képe, amelyek, mint a tenger hullámai, körülvettek. Tapasztalt ember kell ide is, akárcsak a tengerre, aki tudja, hogy merre van a merre… Néztem a nyomunkat. A magas fű alig tört meg talpunk alatt, az elhajló szálakat a szél is felsegítette. El tudnék jutni az erdőig – gondoltam magamban –, hanem aztán vége a tudományomnak. Ha térdig nőne a szakállam, akkor sem találnám meg a táborba vezető utat. Mondtam már, nem is úton jöttünk, ide-oda csavarogtunk-forgolódtunk a sűrűben. Egyedül sosem találok vissza.

– Pokahontasz!

Megenyhült hangon fordultam hozzá:

– Pokahontasz!

S elöntötte homlokomat a verejték, mert nem láttam sehol. Úgy eltűnt, mintha sose lett volna.

– Pokahontasz! Kicsi Pokahontasz, merre vagy?

Ma sem tudom, hogyan csinálta. Egyszerűen eltűnt, pedig nem volt a közelünkben sem fa, sem bokor, amely mögé elbújhatott volna. Lehet, hogy csak lehasalt a magas fűbe, és én ostoba, nem találtam rá sehogy sem, hiába forgolódtam, hiába kerestem. Előbb még tréfára vettem a dolgot, később mérgesen kutattam utána, végül őszinte ijedelemmel kiáltoztam a nevét, de hangomra csak egy kakukk felelt valamelyik távoli fáról.

– Pokahontasz!… Hová tűntél, Pokahontasz?

Sokáig nem tudtam, mitévő legyek. Szomorúan álldogáltam, és abban reménykedtem, hogy kis barátnőm mégiscsak megszán, és majd váratlanul mellém ugrik. Most már bizony jólesett volna, ha különös-kedves hangján kinevet. Most már bezzeg szívesen vettem volna, hogy kézen fogva vezessen el Pauhetán falvába.

Ijedtségemmel együtt nőtt a keserűségem, mert Pokahontasz csak nem jelent meg, és én – életemben sajnos nem először – ismét egészen egyedül maradtam.

Felnéztem az égre. A nap már a délutánt járta. A tenger felől nőtt a szürkeség.

Mélyet sóhajtottam, és megindultam a patak felé. Vissza. Fűbeli nyomunkat hamarosan elvesztettem, s akkor türelmetlenül futásnak eredtem, hogy mielőbb elérjem az erdő szélét. Az erdőbe nem megyek be – gondoltam –, de a patak talán elvezet a James folyóig, ha ugyan abba torkollik és nem valami más folyóba. Csak az erdőt láttam magara előtt, ahogy átrohantam a füves, bozótos tisztáson. Bizony magam is úgy csörtettem, mint Mkó, a medve, mert nem néztem, hova lépek, nem kerestem a könnyebb utat, hanem erőmhöz mérten törtem, gázoltam mindenen. A patakhoz persze könnyen eljutottam, éppen arra a helyre értem, ahonnan Pokahontasz a paszpahigokat figyelte…

A magasban felriadt csérek rikácsoltak, s mire abba hagyták harcias lecsapásaikat, elterült a tájon az alkonyat. Szemközt az erdő már éjszakát ígért, s körülöttem az éjszakára készülő vadonság ezernyi zaja támadt: békák kuruttyoltak, kvakkogtak, madarak csipogtak, cserregtek, a nádas mélyéből néha ijedt füttyentgetés, bugyborékolás hangzott, majd egy megszorult állat sivalkodása. Fejem körül sűrű rajokban cinnegtek a szúnyogok.

Ismerős hangok, ismerős képek. A táborban minden este átkozódtunk a töméntelen szúnyog miatt, de elalvás előtt hallgathattuk is a nádas hangjait.

Most mégis minden másképpen hatott.

Az ismerős hangok idegennek tűntek.

A közelgő éjszaka félelmetesnek.

Még nem volt itt a sötét. Még láttam magam körül mindent.

Most már szinte zengett a nád a békák hangjától. És egyre hangosodtak az ijesztő bömbölések, sivítások, morgások, kattogások.

Nem tudtam eldönteni, vajon felmásszam-e a fa ágai közé, vagy a földön töltsem az éjszakát. Odafent kígyó tekeredhet rám, vadmacska ugorhat reám, ámbár mindez – és még ennél több is – utolérhet idelenn. Mi tagadás, nem az éjszakától féltem, hanem az éjszaka ismeretlen veszélyeitől. Londonban bármely kerítés tövében megalhat az ember… a poroszlókon, no meg a férgeken kívül mástól aligha kell tartania.

Szánalmasan gyengének és ostobának éreztem magam. Kínzó éhségem még tovább növelte gyengeségemet és félelmemet.

Nem tudom, mennyi idő telt el azóta, hogy a patak partjára érve lekuporodtam egy fa tövébe. Nagyon sokáig mozdulni sem mertem, úgy figyeltem a nádas árnyait és zajait.

És akkor váratlanul óriási árnyak ugrottak fel körülöttem. Erős kezek megragadtak, és felkaptak a földről. Karomat hátracsavarták, szíjakkal megkötözték, valaki hátára kapott, és máris rohantak velem, mint pokolbeli ördögök az elátkozott lelkekkel.

Nem álmodtam. Mindez valóban megtörtént velem. Megragadtak és vállukra kaptak ismeretlen támadóim, és futottak velem árkon-bokron át. Ijesztő némaságban történt az egész. Én sem kiáltottam, nem is szóltam, mert a rémület belém fojtotta a szót. Csak felnyögtem néha, mert kényelmetlen helyzetben a szíjak kegyetlenül belehasítottak karomba és derekamba.

Lombok csapódtak fejemhez. Egy tüske végighorzsolta arcomat, s éreztem, hogy a vér körülfolyj a szememet.

Aztán elrablóim egyszerre csak élesen felkiáltottak. Mély torokhangon gyors párbeszéd kezdődött. Fáklyák fényét láttam. A fényben kéregviskók árnyékát.

Ledobtak egy oszlop tövébe. Szíjaimat részben megoldozták, de kezemen és lábamon rajta maradt a kötelék. Fektémben láttam, hogy ijesztő vörösre festett arcok hajolnak fölém. Valaki szólt hozzám, meglökött, megismételte a kérdést, de nem értettem. A számat tátogattam, mutatván, hogy éhes vagyok. Ekkor felültettek, feloldozták kezemet, és enni adtak. Gyorsan magamra mutattam, és szegényes szókincsemből kiválasztottam azt a szót, amivel talán némi irgalomra számíthattam.

– Meruvancsesz – mondtam, vagyis hogy fiú vagyok, nem felnőtt harcos.

Horgas orrú, fogatlan vén banya vigyorgott rám, és gyengéden meglegyintette a fejemet.

Vizet is adtak, s hogy éhemmel-szomjammal ijedtségem is lassan eltűnt, bizakodva és kíváncsian nézegettem széjjel. Biztosra vettem, hogy a paszpahigok fogtak el.

A zajongás egyre nőtt körülöttem. S noha nem bántottak, sőt látszólag ügyet sem vetettek rám, újból elkapott a rettegés. Hiszen a hajóút alatt s még odahaza, Angliában is annyi rémtörténetet hallottam az emberevő bennszülöttekről, hogy nem csoda, ha némi aggodalommal lestem: mikor hozzák elő a kondért, amelyben majd puhára fövök.

Ehelyett váratlanul felrántottak a földről, és néhány harcos egy nagy, sötét hodályba vezetett, amelyet füstös fáklyafény világított meg.

– Appemetak – hallottam a tiszteletteljes suttogást, és megláttam a név gazdáját. Villogó szemű, kövér asszony ült a ház mélyén egy földre terített medvebőrön. Faggyútól fényes fekete haja indián módra két fonatban a vállán pihent. Fején nem volt semmi tolldísz, de a két hajfonatot egész sereg madártoll hosszabbította meg, a nyakán kagylókból, hódkarmokból fűzött többszörös lánc díszlett. Az arca, akárcsak a harcosoké, vörös és fekete csíkokkal volt ékes, melyek végigfutottak fedetlen, kövér karján is.

Orrában parányi rézkarika csillogott, és ezek a karikák díszes ruháján is feltűntek.

Futó pillantást vetettem a ház belsejére, de a sűrű füsthodályban alig láttam valamit. A nagy, teremnek is beillő épületben tőlem jobbra aggastyánok csoportja kuporgott a földön, balra harcosok álltak, és szótlanul méregettek.

Kerestem a törzs főnökét, mert sehogy sem akartam megbékélni a gondolattal, hogy az indiánoknak női főnökük is lehet. Márpedig Appemetak az volt, törzsének főnöke, az idő tájban a virginiai partokon a legnagyobb tiszteletnek örvendő asszony.

Miért tisztellek, miért nem, nem tudom. Kövér, nagy kezű, nagy lábú, vidám némber volt, aki ha megszólalt, hörbölve-morogva ejtette a szavakat, nem is beszélt, inkább csak szuszogott és horkant, olykor pedig éles nevetéssel tarkította beszédét.

Valamit kérdezett tőlem. Dühösnek látszott.

Nem értettem, megismételtem hát az egyetlen szót, amit eddig használtam. Fiú vagyok, gyerek. Nem pedig harcos.

Ekkor a némán hallgató fegyveresek csoportjából élőugrott egy fiatal legény, melléről indulatosan lerántott valami kötésféle rongyot, és az alatta rejtőző sebet vad kiabálással mutogatta mindenkinek. Az elszörnyedés moraja támadt körülöttem, éppen csak Appemetak törzsfőnökasszony nem szörnyülködött.

Rám nevetett, sőt rám is kacsintott.

Rákiáltoft a harcosra, aki vérben forgó szemmel, hallgatagon húzódott társai mögé.

Jóval később tudtam csak megfejteni az események értelmét. Appemetak azt kérdezte akkor tőlem:

– Miért kémkedsz utánunk? Harcosaim hadiösvényre léptek, megfogadták, hogy elpusztítják a szakállas fehér idegenek vászonházait, akik a Nagy Víz felől jöttek. Téged elfogtunk, és most megölünk.

Mégiscsak vannak az életben szerencsés pillanatok. Mert ekkor mondtam én:

– Gyerek vagyok, nem harcos – amit egyébként nem kellett volna bizonygatnom, mert mindenki láthatta rajtam.

A fiatal harcos azonban nem hagyta annyiban a dolgot.

– Hazudik! – kiáltozta. – Hazudik, mert ma reggel fegyver volt a kezében! Nézzétek, ekkora szúrást ejtett rajtam! Aki így forgatja a fegyvert, az már nem gyerek!

– Hihi… – vihogott Appemetak – annál rosszabb neked, Fürge Szarvas! Ezentúl úgy hívunk majd: Akit Egy Gyerek Is Megszúr.

Egyre csak azon törtem a fejemet, hogyan mondhatnám meg, hogy nem vagyok én ellenség, hanem jó barát. De nem emlékeztem, hogy ezt a szót megtanultam volna Pokahontasztól.

Appemetak végül kurtán legyintett. Mondott valamit. Kísérőim megragadták karomat, és kituszkoltak a házból. Azt hittem, kivégzésre visznek, és őszintén megijedtem. Nyöszörögtem, sírtam, toporzékoltam, végül megvetettem a lábamat, de hát ez nem sokat ért, mert ismét felkaptak, úgy vittek végig a falun.

Itt már eltűnt az utolsó fáklyafény is, csak a csillagok sziporkáztak a fejünk felett.

Egyszerre csak ledobtak a földre. És behajítottak egy vaksötét lyukon. Ősszekötözve, tehetetlenül gurultam egy darabig. A fejemet bevágtam egy kőbe, és elájultam.

Amikor magamhoz tértem, gyenge fényt láttam a fejem felett. A kicsiny barlang nyílását annyira eltakarták a lombok, hogy a világosság alig jutott el hozzám. Lassanként mégis kivettem, hová is kerültem. De hát nem sok köszönet volt benne. A kicsiny, nyirkos barlang inkább veremnek szolgálhatott. Különös savanyú szag terjengett körülöttem, amelyről csak jóval később tudtam meg, hogy a rohadt burgonya szaga.

Itt teltek hát napjaim. Időről időre egy hallgatag öregasszony jelent meg, aki ételt hozott. Nem oldozta fel kezemet, hanem türelmesen megetetett, ámbár nem sok munkája akadt, mert folyton-folyvást abban a hitben éltem, hogy az indiánok emberevők, akik most hizlalásra fogtak engem, mint valami malacot – ezért alig-alig vettem magamhoz ételt.

Nem számoltam a napokat. Lassan összezsugorodott körülöttem a világ, s már nem is gondoltam a halálra, inkább féltem és undorodtam a férgektől, amelyek végigmásztak rajtam, és kegyetlenül martak. Valahányszor végiggondoltam életemet, mindig csak az óceáni útig jutottam, amikor Newport admirális át akart vontatni a hajó alatt.

S ki tudja, talán meg is tette, talán meg is haltam, és mindaz, ami azóta történt, csak álom a halálban. S a táborra, Smith kapitányra se gondoltam. Legtöbbet Pokahontasz járt az eszemben, órák hosszat álmodoztam róla, még verset is költöttem, amelyben az éjszaka volt szemének sötétje, és a szél zúgása hangjának zengése, de ilyenkor mindig eleredt szememből a könny. Bevallom: sírtam. Nem szégyellem ma sem.

S bevallom őszintén, a Pokahontaszról szőtt gondolataim mindig egy rettentő képpel zárultak: elképzeltem a kis indián leánykát, amint táborunkba megy, talán éppen engem keres, és James Brumfieldba botlik. Az átkozott gazfickó pedig elfogja, megkötözi, és még kérkedik is vele, hogy elvesztésemért cserébe ő is foglyot ejtett.

És még majd meg is dicsérik. Nem akad majd senki, aki felképelje, senki, aki Pokahontasz segítségére siessen…

Valahányszor erre gondoltam, dühös keserűséggel ismét sírva fakadtam.

Téptem, marcangoltam kötelékeimet, de hiába.

Aztán megnyugodtam, ettem is valamicskét, ha hoztak enni, és magamba roskadva, gondolattalanul kuporogtam börtönömben. Ha elfutott a nap a barlang elől, vaksötétség borult rám. Olyankor lehunytam a szememet, mert megnyugtatóbb a lehunyt szemek sötétje, mint a valóságos.

Nem számoltam a napokat. Nem törődtem semmivel.

Egy ízben ütemes dobolást, vad kurjongatást, sípok és csörgők félelmetes muzsikáját hallottam. Hangok közeledtek börtönömhöz, és én vártam, mikor vonszolnak el, hogy kegyetlen módon feláldozzanak pogány isteneiknek.

Nem félek én a haláltól, mert meghaltam én már egyszer – mondogattam magamban, mégis megijedtem, és szánalmas helyzetemben odalapultam a barlang nyirkos sziklafalához, mintha csak a föld mélyében akarnék menedéket keresni a vég elől. Aztán elcsendesedett minden. Nem jöttek értem. Megint teltek a napok, és nem történt semmi. Nyugodtabban ettem, mert lassanként nőtt bennem a remény, hátha keresésemre indul és megszabadít gazdám, John Smith kapitány.

Sokszor elnyomott az álom. Fáradt, álomtalan álom.

– Szsz… ssz…

Halk sziszegés ébresztett egy éjszaka. Először azt hittem, kígyó sziszeg a barlang valamelyik sarkában, és mozdulatlanul, hallgatagon vártam, amíg elmúlik a haragja. De a sziszegés megismétlődött, most már ritmikusan, ahogyan kígyó sohasem sziszeg.

– Ki vagy? – suttogtam. Csend lett.

– Ki vagy? – kérdeztem ismét.

Angolul mondtam, de indián nyelven érkezett rá a válasz.

– Nettopau…

És egy kis árnyék surrant hozzám. Egy határozott kéz elvágta kötelékeimet. Végigdörzsölte karomat, megmozgatta csuklóimat. Elvágta lábam kötelékeit is. Aztán felsegített a földről.

– Nettopau – hallottam ismét.

– Pokahontasz! Drága kis Pokahontasz! – szakadt fel belőlem az örömteli kiáltás.

Kuncogott. Számra tapasztotta kezét, hogy hallgassak. Aztán óvatosan kivezetett börtönömből. Átléptünk egy csendesen nyöszörgő emberi alakon, őröm volt az bizonyára, akit a bátor Pokahontasz némított el egy időre.

Ismét Pokahontasz vezetett tehát. Bámulatosán könnyedén igazodva az éjszakai erdő titkos ösvényein.

Szorosan fogtam a kezét, és sietve követtem. Most már tudtam, mit jelent ez a szó: nettopau.

Jó barát.

Az volt ő nékem. Jó barátom.

TIZENHARMADIK FEJEZET

s ez valóban szerencsétlen szám. Sem Martinnak, sem Archernek nincs szerencséje, Kendall-lal is méltánytalanság történik, sőt Wingfield csillaga is leáldozik. S mindez egy csapásra

Az erőd készen állt.

A kétszeres embermagasságú, erős cölöpfal belül véges-végig jókora földhányásra támaszkodott. Ez a földhányás a közönséges gyilokjárdát helyettesítette, s talán célszerűbb is volt annál, mert az erőd bármely részének védelmére egy tömegben rohanhattak a bennlakók. Ráadásul alkalmasabb volt kézitusára is, mint más várak keskeny pallói. Ezt ugyan senki sem ismerte el, de Smith kapitány megelégedett azzal a szerény dicsőséggel, hogy az ő tervei és utasításai alapján épült fel Jamestown erődje. A három félhold alakú bástyán összesen hat kerekes ágyú vigyázta a környező erdőt. A falakon belül felépültek a házak is. Az elnök háza, a nemesek házai, a mesterek, a munkások, továbbá a katonák szállásai és a raktárépületek. Valamennyi ház gerendavázas, törekes anyaggal falazott, nádfedeles viskó volt, arra jó, hogy nyáron megsüljön, télen megfagyjon benne az ember. De hát végtére is ház volt mindegyik, nem pedig gyönge sátor.

Most már eljött az ideje, hogy a telep munkához lásson.

Smith kapitány azt mondta: meg kell ismételni a Newport admirálissal tett kirándulást. Meg kell barátkozni a szomszédos bennszülöttekkel, kereskedni velük, és megtömni a raktárházat minél több kukoricával. John Rolfe – akinek a tanácsban egyébként nem volt szava – azt hangoztatta, hogy a Jamestowntól északra fekvő részeken nagy veteményest kellene létesíteni, hogy az erőd részben önellátó legyen. Ezt még Smith kapitány sem fogadta el, mert úgy vélte, hogy ha háborúságra kerülne a sor, az indiánok elsősorban az angolok földjeit pusztítanák el… Hunt tiszteletes úr pedig a bálványimádó vadak megtérítését szerette volna elkezdeni, de hajlott korára való tekintettel ezt a munkát rábízta a telepesekre, akik maguk közt aztán úgy vélték, egyelőre kisebb dolguk is nagyobb annál…

Végre hát oda jutottak Jamestown telepesei, hogy John Martin kapitány az első lehető alkalommal ismét magához vett öt embert, és néhány napra eltűnt a kisebb-nagyobb dombok irányában. Amikor visszatért, sárgán csillogó ércdarabokat kotort elő az iszákjából. Előbb hagyta, hadd bámulják éhes szemmel a többiek, aztán a nagyját összeszedte, és mély meghajlássál átnyújtotta Edward Maria Wingfield úrnak, a kormányzótanács elnökének. Wingfield kegyes mosolygással fogadta a hatalmas ajándékot, és tüstént szalajtotta apródját, James Brumfieldot, hívná össze a nemesurakat.

– Szerény lakomára és áldomásra, amiért Martin kapitány úr első útja ekkora sikerrel járt.

James Brumfield loholt, tette, amit mondtak neki. John Smithhez azonban hiába nyitott be.

– Köszönöm a meghívást, de nem megyek.

– Milyen okát mondjam, uram?

– Kevés az élelem, és kevés a borunk is. Nincs mód a lakomázásra.

– Az elnök úr saját készletéből látná vendégül…

– Az elnök úrnak nem lehetnek saját készletei, fiam. A telepnek közös raktárai vannak, ahonnan mindenki csak egyformán vehet. Mister Studley betegsége nem ok arra hogy a raktárt dézsmálgassuk.

James Brumfield meghajolt.

– Ezt is megmondjam, uram?

– Miért kérded, te kis pimasz, ha úgyis megmondod?

– Én, kapitány úr… én…

– Menj a fenébe!

Mister Studleyt váltóláz vette le lábáról, méghozzá olyan súlyos rohammal, hogy alig félnapokig volt magánál, máris új erővel tört reá. A beteget aggódva nézte Watton doktor, és nem sok időt jósolt neki.

Smith kapitány ekkor újra követelte a várbeli kút ásását, mert úgy vélte, csakis a folyóról vödrökben kimert víz okozhatta Studley betegségét.

Nem sokkal Studley megbetegedése után a három apród is ágynak esett.

Jól tette Smith kapitány, hogy nem fogadta el Wingfield meghívását. Annál is inkább, mert a lakomázás hatalmas veszekedéssel végződött. John Martin és Gabriel Archer majdnem karddal esett egymásnak. Drake hajdani útitársa ugyanis nem volt hajlandó elárulni az aranyrögök lelőhelyét. A többiek hiába hangoztatták a telep érdekeit, hiába hivatkoztak a királyi parancsra, John Martin kapitány titokzatosan mosolygott, és követelte, hogy senki ne merészkedjék utána leselkedni.

Ekkor Gabriel Archer kapitány az asztalra csapott, és kijelentette, hogy a Martin-féle aranyrögökben egy szemernyi arany sincs.

Több se kellett! Az italozó társaság, élükön Wingfield, nekiesett Martin aranyérceinek. Előkerültek a királyvizes üvegecskék és más sokféle próbája az aranynak, amelyeknek jó részét alkimistáktól lesték el. A vizsgálódás eredménye az lett, hogy Wingfield ugyanazzal a kegyes mosollyal, amellyel kapta, szépen visszatolta a kékülő-vöröslő Martin kapitány elé a csillogó rögöket.

Másnap húsz ember élén Gabriel Archer nekivágott a vadonnak. Vele ment Ratcliffe is. Martin sem hagyta magát: öt cimborájával új utakra indult. Kendall és Gosnold sem akart elmaradni – felragadták aranymosó tálcáikat, és a James folyó partjára siettek. Térdig vízben állva méregették és szitálták a hordalékot.

Smith kapitány a bástyáról lekiáltott hozzájuk:

– Mi az eredmény?

Nem kapott választ.

Szakállát simogatva megfordult, hogy meglátogassa a tábor betegeit: Studleyt és a gyerekeket. De elébe toppant Anas Todkill.

– Hallja, kapitány, ezt az éktelen csámcsogást?

– Micsodát?

Tette, mintha komolyan fülelne. Persze csámcsogást nem hallott, csak a lombok zúgását és a kabócák fáradhatatlan muzsikáját.

– Nem hallom. De ugyan mi csámcsog? – kérdezte nevetve.

– Hát a penész. Eszi a babunkat meg a káposztánkat.

– A káposztát ugyan nem, barátom. Éppen ma reggel dobtuk a folyóba, mind a három hordót, mert megrohadt. Angliából idáig kibírta, itt megrohadt.

– A szaga mégis megmaradt, hihihi!

Az biztos. A rohadt káposzta fertelmes bűze ott terjengett Jamestown erődje felett. S mintha csak ez is a szúnyogokat csalogatta volna.

Amikor Smith kapitány belépett a betegek házába, Watton doktor éppen akkor zárta le a halott Studley szemét. Kendőt terített a meggyötört arcú halott fejére, és hamuszürke arccal fordult a belépőhöz.

– Bekövetkezett, amit vártam, ő az első halottunk, de a három gyerek sem fogja túlélni a mocsárlázat. Elárulhatom, hogy borbélyunk szája kisebesedett, a hideg rázza, de még fenn jár, mert Wingfield elnök úr azt mondta: felkötteti, ha meg nem borotválja.

Smith felhorkant, dühösen a kardja markolatára csapott. Borbély kell az átkozott ficsúrnak még akkor is, ha az halálán volna! Na, megállj csak, Wingfield, jársz te még torzonborzan is!

Éppen valami gorombaság bukott volna ki a száján, amikor berontott John Rolfe, a jó barát. Tekintete ráesett Studley holttestére.

– Hát ez is… – lihegte.

– Mi történt?

– Gyere, John! Gyere!

– Beszélj már!

– Majd meglátod.

Kirohantak a házból. Odakint Rolfe széles mozdulattal körbemutatott.

– Nem látok semmit – mondta Smith kapitány.

– Úgy van! – kiáltotta Rolfe. – Semmit és főképpen senkit.

Döbbenetes, ijesztő mély csend honolt Jamestown erődjének udvarán. Ahol máskor kiabálástól, vidám vagy ingerült szitkoktól volt hangos a levegő, most nem hallatszott semmi zaj. Hallgattak a műhelyek is. Joe Read kovácsműhelye, ahol pedig naphosszat nyílhegyeket és dárdavégeket formáltak az üllőn, no meg jókora abroncsokat. Kihaltnak látszott a kádárok háza is, ahol már formálódtak a hordók a téli élelem számára.

Sehol senki. A bástyákon sincs egy lélek sem. Ott sem csillant a katonák fényes sisakja.

A cölöpfal nagy, kétszárnyas kapuja pedig tárva-nyitva.

– Tudtam, hogy ez lesz a vége – lihegte Rolfe.

– Vége? – legyintett Smith kapitány. Watton doktor a bástyán érte utol őket.

– Mi történt? – kérdezte rémülten. – Mindenki megszökött?

Gyermeteg kérdés volt, mégsem alaptalan. A kitárt kapu és a kihalt erőd valóban azt mutatta, mintha lakói egytől egyig megszöktek volna. A bástyáról jól látszott, hogy alig néhány száz lépésnyire távoztak el. Oda, ahol a földnyelv tövében sekély vizű öblöcske mélyült a James folyó ágyába. Ott állt, jobban mondva görnyedezett mindenki a víz fölött. A lapos tálak ütemesen merültek a habokba. Aztán felbukkantak ismét, megcsillant rajtuk a napfény, ahogy a víz lehullott róluk, hátrahagyva maga után a lisztszerűen finom homokot. Most izgatott vizsgálódás kezdődött. A hátak és nyakak belemerevedtek. Vajon megcsillan-e a parányi aranyrög a homok szemcséi között?

Voltak, akik a maradék vízzel újra megforgatták a homokot, és újra lecsurgatták a vizet.

Szakadt róluk a veríték, de nem törődtek vele; körülöttük nagy, ezüsttestű halak úsztak felfelé a folyón, de nem vették észre; reszkető kézzel markolták tálaikat, és rá-ráhajoltak a vízre, mintha imádkoznának.

Lándzsák és sisakok hevertek a parton. A vasmellényes hadfiak beletérdeltek a vízbe, és akadt közülük nem egy, aki mell vértjét használta aranymosó tálnak.

– Térdelnek, hajladoznak, akár a pogány törökök, ha Mekka felé fordulva imádkoznak – csóválta a fejét Smith kapitány. – Hiszen imádnak ezek is. Az aranyat imádják.

– Látod az elnököt? – kérdezte Rolfe. – Ott sétál a parton. Semmit sem csinál, várja az eredményt. Ennél szorgalmasabb munkafelügyelőt sem láttam még!

Smith kapitány szeme megvillant.

– Gyere! – mondta Rolfe-nak. – Jöjjön kegyelmed is, Watton doktor.

Lerohantak a bástyáról, egyenest a kapuhoz. Nekiveselkedtek a nehéz kapuszárnyaknak, és azok pár pillanat múlva már döngve csapódtak egymásra. Egy mozdulat, és feltették a belső reteszeket. Akkor Rolfe a katonák házához futott, felkapta a kürtöt, és belefújt.

Riadó, riadó! – zengett végig a folyón a kürt hangja.

A nyugati bástyán Smith kapitány elsütött egy puskát. Éppen arrafelé, amerre az aranymosó társaság hajladozott.

Az eddig néma tömeg egyszerre ordított fel. Elhajították táljaikat, és hanyatt-homlok rohantak a partra. A katonák bősz üvöltéssel kapták fel fegyvereiket, a többiek köveket ragadtak. Valaki felkapta már eldobott tálját, és pajzsként tartotta maga elé. Ekkor a többiek is visszarohantak a vízbe, hogy szánalmas pajzsaikkal védekezhessenek az indiánok nyilai ellen.

Ezúttal azonban csendes maradt az erdő. Indiánnak nyoma sem volt, akármerre is néztek.

Futottak vissza az erődhöz.

Akkor látták, hogy zárva a kapu, és John Smith kapitány karba font kézzel néz le rájuk a bástya tetejéről. Értetlenül és tanácstalanul bámultak fel rá. George Percy hadnagy felkiáltott: – Mi volt ez a lövés, kapitány úr?

– Figyelmeztetés, hadnagy úr!

– Miért, mi történt!

– Csak annyi, hogy Mr. Studley meghalt!

A válasz meghökkentette Percyt is, a többieket is. A hadnagy körülnézett, mint az álomkóros, majd hirtelen támadt dühvei felordított: – Őrség! Az apátok kutya úristenit! Hát ti is itt vagytok?

Hol máshol lettek volna, mint éppen az ő háta mögött.

– Vasra verni az egész társaságot! Az a katona, aki elhagyja őrhelyét, halált érdemel! Azonnal, tüstént!…

Ordítozása azonban süket fülekre talált, Kendall komoran intett neki, hogy hagyja abba, de akkor már elhangzott az első nevetés, amelyet hamarosan a többi is követett.

– Hé, emberek! – kiáltott most John Smith kapitány a bástya tetejéről. – Nem nevetséges ez! Egymásnak lehetnétek hóhérai, ha most büntetni kéne, ami történt. Hát meg vagytok veszve valamennyien? Ezt fogadtátok a királynak?! Hát nem arra szövetkeztünk még Londonban, hogy felkutatjuk Sir Walter Raleigh eltűnt telepeseit, hogy megtaláljuk nyugatra az átjárót, hogy állandó telepet alapítsunk végre…

– Azt is ígértük, uram – kiáltott fel az egyik legény -, hogy aranyat viszünk! Méghozzá sok aranyat!

Smith kapitány öklével a levegőbe csapott.

– De élve visszük ám, és nem halva, te fajankó! Meghalljátok ezt a szót, hogy arany, máris rohantok, mint a birkák. Egyetlen puskalövés elég volt arra, hogy megijedjetek. Egy indián támadás elegendő lett volna arra, hogy mind a fűbe harapjatok.

A katonák bambán szorongatták fegyvereiket, az emberek némán topogtak helyükön, és csak Wingfield, Kendall és Gosnold dugták össze a fejüket. Szavukat nem lehetett hallani, de Wingfield mentegetőzve hadonászott, és fenyegetőzve mutatott Percy hadnagyra, aki pár lépésre tőlük komoran álldogált.

Végül úgy látszott, dűlőre jutottak egymással, mert Wingfield előrelépett - John Smith kapitány!

– Parancsoljon velem, elnök úr! – Hányan vannak odabent?

– Kevesen, elnök úr. Hunt tiszteletes úr, Watton doktor, Mr. Rolfe jó barátom, Todkill mester, egy beteg borbély, a beteg gyerekek, jómagam, no meg egy halott.

– Mi a szándéka? – Wingfield hangja kissé remegett, amikor ezt kérdezte. – Feltételei vannak talán? Figyelmeztetem, hogy engem a kormányzótanács választott elnökké, és kegyelmed is a választók között volt.

– Nem pályázom a kegyelmed hivatalára, elnök úr! – nevetett Smith.

Wingfieldet a nevetés felingerelte. Úgy érezte, elárulta magát, méghozzá eléggé ostoba módon, mindenki füle hallatára.

– Talán bizony hadat akar viselni saját honfitársai ellen?

– Eszem ágában sincs! – felelte Smith kapitány.

– Figyelmeztetem, hogy ha azonnal ki nem nyitja a kaput, ezt az éretlen tréfát lázadásnak minősítem, és a legsúlyosabb büntetéssel torlom meg.

– Én pedig figyelmeztetem, elnök úr, hogy ha az erőd hűtlen és tömeges elhagyása ügyében vizsgálatot nem indít, és szigorú büntetést nem hoz, egyszerűen világgá zavarom valamennyiüket.

Odalent leforrázva hallgatott a tömeg. Kendall lekapta fejéről barettjét, és a földhöz vágta.

– A kutya úristenit! Egy nagyszájú paraszt parancsolhat nekünk?!

John Smith kapitány mintha nem is hallotta volna.

– Ha az elnök úr engem olyan könnyen lázadónak nevez, követelem, hogy tüstént állapítsa meg: kinek a példájára és kinek a sugallatára hagyta el mindenki az erődöt. Erre feleljen, Edward Maria Wingfield uram!

Kényes volt a kérdés.

Wingfield Kendallra és Gosnoldra nézett, de azok viszszanéztek rá, arcátlanul és pimaszul, mint akik egyáltalán nem érzik bűnösnek magukat semmiben.

– Nos?

Joe Read, a kovács, aki szókimondásáról volt híres, előlépett, és jó hangosan, hogy mindenki hallja, felkiáltott: – Kapitány, kegyelmedet mi jó katonának és igaz cimborának ismertük meg. Hát ne játsszék velünk, a mindenségit! Ha megpróbáltuk az aranyat, hát megpróbáltuk, a fene egye meg! Azért tettük, hátha akkor a mifajtánkat is meghívják az urak egy kis lakomára. Ránk férne, higgye el! Kopog a szemünk az éhségtől.

– Én nem lakomáztam! Ha én megálltam, megálljátok ti is! Most pedig se aranyatok, se ételetek, se váratok. Nagy marhák vagytok, Joe Read mester!

– Az már igaz, kapitány. Ha most meghalt Mr. Studley, dögrováson leszünk hamarosan. Archer kapitány úr is jobban tenné, ha arany helyett inkább élelmet hozna…

– Mindig csodára vártok. Mindig a másikra vártok. Mondd csak, hány halászószigonyt készítettél eddig? Egyet sem. Kettő van az egész táborban. Pedig nézzétek csak… az igazi arany már ott ficánkol a vízben!

Ekkor látták csak igazán, amit egész nap nem vettek észre… Hogy a James folyó szinte hemzseg a haltól. A lomha, nagy folyó felszíne habzott-fortyogott. A Chesapeake-öböl felől nagy tömegben úsztak felfelé a tokhalak. Akkora példányok, hogy bámulat volt nézni. Két-három, sőt öt ölnyi hosszú példányok igyekeztek lustán a felső vizek sekélyeseibe, ívóhelyükre. Úgy tűnt, akár szabad kézzel lehetne kifogni őket, ha ugyan akadna erő, amely könnyedén kiemelné e hatalmas testeket.

– Nos, elnök úr? – csattant most John Smith kapitány hangja.

– Nyissa ki a kaput! Ígérem, hogy mindenki elnyeri a büntetését.

Dodonai válasz volt. Smith kapitány megelégedett vele, jóllehet számított rá, hogy Wingfield mégis vele kezdi majd a felelősségre vonást. Hiszen alighogy kitárult a kapu, az elnök hatalmas léptekkel törtetett befelé, s új riadót fúvatott, a katonákat helyükre zavarta, a fegyverraktár elé kettőzött őrséget rendelt, végül merev arccal és sokatmondó hangsúllyal kijelentette, hogy estére összeül a bíróság.

– És ki lesz a bíró? – kérdezte Kendall.

– Természetesen én – sziszegte Wingfield.

Az ítélkezés azonban váratlanul félbeszakadt azon az estén. Pedig a serénykedő James Brumfield alaposan feldíszítette a kicsiny kápolnát, amely ezúttal törvényszéki palotává magasztosult – inkább ott serénykedett, mint hogy a szegény Studley gyors temetésén részt vegyen.

Csendes temetés volt Studley temetése: rá ne jöjjenek az indiánok, hogy a fehér ember is halandó lény.

Hiszen rájöttek azok már régen.

Miközben Hunt tiszteletes úr a halottat búcsúztatta, kihallatszott a betegek házából Andynek és Natnek, a két apródnak fájdalmas jajgatása. Natnek lázrohama volt, félrebeszélt, pajtása pedig görcsök között fetrengett.

Ekkor már a tábor borbélya sem tudott felkelni. Társai a tűző napra fektették, hatalmas takarókkal csavarták körül, mégis rázta a hideg. A fal tövéből nézte végig Studley temetési menetét, amely lassan vonult át az erőd udvarán, hogy a falakon kívül ásott sírhoz vigye a holtat.

– Vigyétek csak – morogta a borbély. – Visztek nemsokára engem is…

Mire a menet visszaért, már csak ennyit mondott:

– Vizet! Vizet!

És felelt rá a beteg gyerekek elhaló sikolya:

– Vizet! Vizet!

Valahonnan az őserdő mélyéből – amerre Archer távozott – lövés hallatszott. Nem több, csak egyetlenegy lövés.

Úgy látszik, a hazatérő csapat így jelzi közeledtét. Hogy az otthoniak felkészülhessenek a fogadására.

Wingfield a kezét dörzsölte, és parancsot adott a hordónyitásra, a lakomakészítésre.

– Ez az utolsó – morogta a szakács, amikor begörgették a boroshordót. – Húsunk nincs. Búzadaránk van még, elnök úr, de jó lenne, ha az indiánoktól…

– Eh, elég volt! Menj a dolgodra!

Hárman gyorsan csónakba szálltak, de a nagy halászatból nem lett semmi. Az egyik szigonyt elvesztették, a másikkal pedig csak egy kisebb tokhalat zsákmányoltak. Azt is alig tudták partra vonszolni, majd belefordultak a folyóba.

A halat Wingfield gyorsan lefoglalta.

– Most már ne panaszkodj! – kiáltotta a szakácsnak. Hiába hallották a puskalövést, Archer csak nem akart feltűnni az erdő szélén. A halat kisütötték, fel is szolgálták, de sehol senki. Már alkonyat előtt tüzet gyújtottak a bástyákon, és néhány figyelmeztető lövést is leadtak eredmény nélkül. Akkor az elnök kijelentette, hogy vacsora helyett bíráskodni fog, mivel eléggé ingerült ahhoz, hogy kellő szigorral büntessen.

– Tréfál? – nevetett Kendall.

– Nem tréfálok. Úgy érzem, hogy Archer kapitányt baj érte az erdőben. Idebenn sincsenek rendben a dolgok. Amit mondtam, megmondtam. Bíráskodnunk kell a mai példátlan esetben.

– És John Smith? Az elnök úr meghívását ismét nem fogadta el.

– Nem szükséges. Ha letárgyaltuk a magunk dolgát, őt majd elővezetjük.

Kendallnak és Gosnoldnak eszébe jutott, hogyan zárta ki az erődből John Smith Jamestown minden lakóját. És hogyan állt előttük karba font kézzel. Csak hümmögtek.

– De hát mi a szándéka?

– Leváltjuk kegyelmedet tanácsbeli tagságából, kedves George Kendall kapitány uram.

Villámcsapásnak akkora csattanása nem lehet, mint amekkorát ez a halk mondat csattant.

A jelenlevőkben megakadt a lélegzet, a szemük kimeredt, és nem mertek Kendallra nézni. Aztán csak a nyakukat forgatták, és fontoskodó arcokat vágtak.

George Kendall pedig hol elsápadt, hol vérvörös lett, tátogott, de hang nem jött a torkán.

– A közvéleményt meg kell nyugtatnunk – vonta fel a vállát Wingfield.

Aztán kitört a vihar, felugrott Kendall, ordított, ahogy csak a torkán kifért, és csapkodta az asztalt, követelődzött és átkozódott. Ősszefüggéstelenül kiabált, mintha a rossznyavalya tört volna rá, s ekkor még megrettenve nézték, ám közömbösen is, mert senki sem szerette.

– Most nem vagyok jó? Miért nem? Mert George Kendall nem hozott a folyóról aranyat! Tudom, hogy kit akar a tanácsban látni. Archer kapitányt, mert attól több aranyat remél, mint tőlem!

Wingfield körülnézett a jelenlevőkön, aztán éles hangon ennyit mondott: – Ez az egyetlen kijelentése is elég, hogy leváltsuk, uram.

– Átkozott! – ordította Kendall, és kardot rántott. Hárman is alig tudták lefogni, hogy rá ne rohanjon Wingfieldre.

Elvezették, nem úgy, mint bűnöst, hanem mint beteg embert.

Mert valósággal összeesett tehetetlen dühében.

– Folytatjuk? – kérdezte átszellemülten James Brumfield.

– Smith kapitány felett ráérünk holnap is ítélkezni – legyintett Wingfield elégedetten. – Vacsorázzunk, uraim.

Úgy látszik azonban, inkább óvatosságból nem folytatta az „ítélkezést”. Mindenképpen meg akarta várni Martin kapitány és Archer visszatértét. És tudta mindenki, hogy Kendall igazat mondott: valóban azt várta Archertől, hogy töméntelen aranyat hoz.

Másnap végre befutott Martin kapitány. Csak némán legyintett, ennyi volt a jelentkezése. Kendőt tartott az orra elé. A kendő csupa vér volt, de társai szerint nem harcban sebesült meg, hanem csupán az orra vére eredt el. Úgy látszik, szégyellte vérző orrát, pedig inkább ijedségre lett volna oka, Watton doktor ugyanis aggodalmasan sóhajtozott, és arra kérte Hunt tiszteletes urat: imádkozzék erősen az istenhez, nehogy a malária mellett még a tífusz is rátörjön a telepre.

Délre már elvesztette türelmét Wingfield, és benyitott Martin kapitány házába.

– Nos?

– Semmi.

– Kár. Sokat vártam kegyelmedtől.

– Azt elhiszem.

– Nem úgy… Sikert vártam. Hm, na, majd Archer kapitány!

– Csereberélni könnyű. Túrja ő is a földet, majd megtanulja…

Aztán kiderült, hogy csereberélni sem könnyű.

Jobban mondva kiderült, hogy Archer – csereberélni ment.

Ha sikerrel jár, talán nem pattan ki a botrány. Ha iszákjából az asztalra borít egy rakás arany karkötőt, fülönfüggőt, csatot és láncot, talán azt mondhatták volna: megérte. Csakhogy Archer üres kézzel tért haza, két emberéről nem tudott, testéről rongyokban lógott a ruha, Ratcliffe-nek véres volt a lába szára, és azt mondta, hajszálon múlt, hogy megmenekültek.

– És? – bukott ki Wingfleidből a kérdés, és halottsápadtan pislogott.

– Semmi – lihegte Archer. – Minden odaveszett…

– Mi veszett oda? Azonnal feleljen a kérdésre! – harsogta ebben a pillanatban John Smith kapitány. S ha ő kieresztette a hangját, hát igen! Smith kapitány nem várt arra, hogy ilyen vagy olyan bíróság összeüljön, tárgyaljon és ítélkezzék. Kérdezett az egész telep füle hallatára, és a válaszok után aligha kellett megfogalmazni az ítéletet…

– Mi veszett oda?

– Minden. A gyöngyök. Meg a tükrök is.

– Miféle gyöngyök? Kitől kapta a gyöngyöket?

Archer zavartan hallgatott, és várakozóan nézett Wingfieldre. Wingfield felemelte a kezét.

– Hagyjuk pihenni barátainkat. Nehéz útról jönnek, és szégyen volna máris faggatni őket…

– A magamfajta nagyszájú alak vállalja ezt a szégyent. De választ követelek, tüstént!

Ratcliffe, a gyors eszű Ratcliffe még nem tudhatta, mi történt a táborban, amíg oda voltak, de máris tudta, kinek kell igazat adnia. És felelt: – Nagy mulasztás történt, kapitány uram. A gyöngyöket és tükröket, amelyeket abból a célból bízott ránk Edward Maria Wingfield úr, telepünk elnöke, hogy rajtuk aranyat cseréljünk az indiánok között… hát szóval… mind egy szálig odaveszett. Amikor a vadak meglátták, előbb mindenféle hitványságot akartak adni értük: szárított halat, kukoricát, diót kosárszám meg mókusbőröket, de minekünk semmi más nem kellett, csak arany.

– Uramisten! – kiáltott fel Smith. – Micsoda ostobaság! Micsoda bűnös ostobaság!

Vérfagyasztó tekintettel nézett körül.

– Valóban ostobaság volt, kedves kapitány – motyogta Ratcliffe. – Valóban… rögtön tovább kellett volna mennünk, így azonban megtámadtak, és elvették mindenünket.

Erre már Smith kapitány csak legyintett. S rögtön arról kezdett beszélni, micsoda hallatlan könnyelműség volt számolatlanul dobálni szét a gyöngyöket. Kis ügyességgel elérhették volna, hogy egyetlen szem gyöngyért akár egy egész zsák kukoricát adjanak az indiánok.

– Hosszú lesz a tél, barátaim! Ha így folytatjuk, egy marék dióért cserébe adhatjuk majd minden ruhánkat és minden fegyverünket. S talán az sem lesz elég.

Kimutatott a James folyóra. Tekintetükkel követték a mozdulatát.

A kék vízen alig látható, apró fodrokat csapott a szél. Keresték az ezüst hátuszonyok nyomát, a nagy testek villanását, a vonuló tokhalak sistergő-fortyogó útját.

A folyó üres volt. Nyoma sem volt benne a halaknak.

A döbbent csendességben Smith kapitány hangja szólt:

– Volt köztünk egy derék gyerek, Tom Savage. Emlékeztek még? Őt én magam fenyítettem meg, mert néhány gyöngyöt zsebre tett. Emlékeztek még? Halálra szánta őt az admirális, mert néhány gyöngyöt zsebre tett. A hajón azok a gyöngyök még mit sem értek. Itt valóságos vagyont jelentenek. Aranyat, ha úgy tetszik, s még annál is többet. Élelmünket és életünket. Mit érdemel az, aki a kormányzótanács tudta és engedélye nélkül elkótyavetyélte Jamestown kincseit? Mit érdemel, aki megdézsmálta a raktárt?

Hallgattak. Bűnös volt itt mindenki, hallgattak tehát. És csillogó mellvértjében úgy magasodott közöttük John Smith kapitány, mintha ő maga volna az igazságosztó arkangyal.

Legelőször Ratcliffe lépett el Wingfield mellől. Aztán a többiek. Egyszerűen odaálltak John Smith kapitány oldalára.

Ő nem szónokolt, nem ölelte keblére megtért társait. A folyót nézte, amelyen, íme, megszűnt a vonulás.

– Volt köztünk egy derék gyerek. Tom Savage…

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amelyben elajándékozza legféltettebb kincsét. Pokahontasz a három fej történetéről faggatja, majd egy különös kéréssel lepi meg

– Mesélj!

– Miről meséljek, kedves Pokahontasz?

– Apádról mesélj, a Legbátrabb Harcosról.

– John Smith kapitány nem apám.

– Testvéred talán?

– Nem, nem… olyan valaki, mint e törzs minden lakosának a nagy Pauhetán.

– Apja. Mondom, hogy apja.

– Nem, nem. Mint minden indiánnak a nagy Pauhetán.

– Testvére. Mondom, hogy testvére.

– Jaj, nem érted, kicsi Pokahontasz! Hát nem is apám, nem is testvérem, hanem olyan valaki, aki azért szeret, mert szolgálok neki. De John Smith kapitány annál mégis jobban szeret. Nemcsak azért szeret.

Pokahontasz komoly képet vágott, mint aki nagyon elgondolkozik.

Ott ültünk egymás mellett Pauhetán falvának szélén, egy kéregkunyhó előtt. A virginiai indiánok nem sátrakban laknak, nem is ismerik a sátrakat, hanem példátlan ügyességgel tél hidegét, vihar szelét, eső verését pompásan álló kéregkunyhókat építenek. Mindegyik egyforma, legfeljebb a törzsfőnöké nagyobb és díszesebb belül, a nagy családoké pedig hosszabb és zsúfolt. Nincs ezeknek a házikóknak kéménye sehol; ha odabent tüzet raknak, a füstje a tető nyílásain vagy a kéreg hasítékain tódul ki.

Persze csak akkor, ha odabent már nem fér. Addig meg ugyancsak marja az ember szemét.

Úgy nevezik ezeket a kunyhókat: vigvam. De nevezik úgy is: jehukán. Talán az utóbbi sok házat, vagyis falvat jelent. Meglehet. Ámbár ennek a falunak külön neve is volt: Verovokomokó.

Ott ültünk tehát Pokahontasszal kettesben az egyik vigvam előtt. Fűszálat rágcsáltunk, és néztük a kék eget.

Nem volt rajtunk más, csak egy ágyékkötő. Rekkenően forró volt a nyár, látni lehetett, hogyan reszket a levegő a füvek felett. Ledobtunk hát magunkról minden ruhát. Pokahontasz is levetette szép őzbőr ruháját, és most semmiben sem különbözött a többi törzsbeli gyerektől.

Jómagam is lassanként egészen indiánná vedlettem. Legalábbis mire elérkezett a kukoricatörés nagy ünnepe, azaz Nepinau évszaka, még tollat is tűztem a hajamba. Nem volt erre semmi okom, de Pokahontasz addig erősködött, amíg hajamba nem került egy kicsiny tollacska.

– Csak harcost illeti meg a toll – mondtam.

– Sasnak, sólyomnak, héjának tolla – mosolygott Po kahontasz. – De rucának, pulykának tollat az asszonyok is hajukba tűzhetik, dísz gyanánt.

– De ez sólyom tolla. Szárnyának evezőtolla – álmélkodtam.

Pokahontasz megszorította a kezem.

– Tűzd fel – mondta.

Hajamba tűztem a tollat, s hogy ruhám is lefoszlott rólám, miben sem különböztem a többi indián fiútól. Bőrömet bronzbarnára égette a nap, és nyelvem is úgy forgott lassacskán a pauhetánok lágyan zengő nyelvén, hogy talán a gazdám is indiánnak nézett volna, ha az erdőben találkozik velem.

Nem tudnám elsorolni rendre, mi minden történt velem attól az éjszakától fogva, hogy a kicsi Pokahontasz megszabadított a paszpahigok fogságából. Emlékszem, sokáig mentünk az erdei ösvényeken, mígnem felderült felettünk az ég. A hajnali napsugarak úgy vakították a szememet, hogy hunyorogva botladoztam megmentőm után.

Pokahontasz nevetett, amikor rám nézett. Némi gondolkodás után kimondta a nevemet:

– Tom…

Mit mondhattam erre?

– Pokahontasz. Nettopau…

Két napig vándoroltunk a rengetegben. Olyan helyeken jártunk – mocsarak mélyén, vízmosta hasadékokban –, ahonnan még ő is csak üggyel-bajjal tudott kikeveredni. Bizony odavesztem volna menthetetlenül, ha nincs velem. S ha megkérdezik, merre is van Jamestown tábora? Hát arról már fogalmam se volt.

Pokahontasz hozott magával ennivalót, de kicsiny íjával olyan ügyesen lőtt vadkacsát, hogy egy kis patak partján még pecsenyézhettünk is. Ügyes és gyors háziasszony volt, én pedig mellette a bamba férfi, mert míg egyet sóhajtottam, kettőt ténferegtem, ő máris gallyakat gyűjtött, és tarsolya mélyéről hengeres rudacskát vett elő. Felnyitotta, fújogatta, s lám csak, a hengerbe rejtett tapló, vagy mi, izzani kezdett, és tüzet adott. A fiatal szárnyast villámgyorsan kibelezte, aztán ahogy volt, tollastul a vízparti agyagba csomagolta. Jókora agyaggolyó lett a kacsából, amit aztán a tűz parazsába rejtett. Mire elhamvadt az utolsó gally is, az agyaggolyó is cseréppé égett. A cserepet összetörtük, a benne sült kacsát meg vidáman megettük.

Pokahontasz közben egyre csak beszélt, beszélt. Nem sokat értettem belőle, annyit mégis, hogy nem akármilyen lány ő. Mert tüzet vihet magával, ami csak harcosok kiváltsága, és hogy megfogadta, harcolni fog, és foglyot is ejt, amire pedig sok felnőtt harcos sem képes.

Csak hallgattam, hallgattam, nehézkesen tettem egymás mellé a szavakat, de mire két nap múltán megérkeztünk Pauhetán falvába,- akár tolmácsnak is beváltunk volna mindketten.

Hanem azt a szóözönt, azt az összevissza kiabálást, rikoltozást, amit a házak közé érve hallottam, mégsem értettem. Csak azt láttam, hogy bőszült harcosok rohannak felém, sunyi tekintetek követnek, rémült gyerekek bámulnak, ámde Pokahontasz szigorú tekintettel felemeli a kezét, rákiált a közeledőkre, és határozott léptekkel siet előre.

Az imént még vad zűrzavar pedig hirtelen lecsendesedik, a csodálkozás moraja fut végig a falun, aztán már zeng-bong a nevetés, és szerető, simogató szemek követik a kicsi Pokahontaszt.

A falu közepén álló nagy házhoz tartottunk egyenest. A hosszú épületben azonban nem találtunk senkit. Néhány fiatal lány és asszony kosarat font éppen a ház előtt, egy fa árnyékában ülve, távolabb pedig három öreg indián szívogatta agyagpipáját. Jöttünkre felálltak, és érdeklődő figyelemmel körülvettek. A három öreg megfontoltan vitatkozott Pokahontasszal, és távolabb, egy nagyobb térség közepén álló cölöpökre mutattak.

Rosszat sejtettem. S mivel úgy láttam, a három öreg a falu bölcs vénei közül való, akiknek tanácsban, ítélkezésben sok szavuk van, magamra mutattam, mondván:

– Meruvancsesz.

Úgy sejtettem, másképpen bírálják el jelenlétem, ha tudják, hogy nem harcos, hanem csupán gyerek vagyok. Ám ekkor Pokahontasz legnagyobb meglepetésemre durván rám kiáltott, s még meg is lökött.

No hiszen, tudhattam már, noha előbb is sejtettem, hogy én vagyok az a fogoly, akit ő – fogadalmához hívenharc közben ejtett.

Ezért nevették hát, ezért simogatták a tekintetükkel, amikor büszkén végigvezetett a falun. S lám csak, most bolond fejjel elrontanám az örömét, ha magamat „harcosból” „gyerekké” fokoznám le.

A három öreg is villámló szemmel méregetett, és elfordult tőlem.

– Micsoda harcost ejtettél, Pokahontasz, aki magát gyereknek tartja, csak hogy megmeneküljön a kínzócölöptől?

– Nem a kínzócölöptől fél. Nem ismeri más szavunkat, amivel titeket gúnyolhatna.

– Miféle harcos, aki az öregeket gúnyolja? Csak erre futja a bátorságából?

– Kérdezd meg Appemetak nénémet. Legjobb harcosát, Fürge Szarvast úgy megsebesítette, hogy vinnyogva szaladt hazáig, mint a patkány, ha belekap a héja.

A három öreg most már komolyan bólintott.

– Ez igaz – mondták. – Már hallottunk Fürge Szarvas esetéről. Hát ez a gyerek sebesítette meg?

– Nem gyerek. Harcos. És én foglyul ejtettem. Legyőztem, akivel Fürge Szarvas sem bírt. Ráadásul kiszabadítottam Appemetak néném kezéből, aki elorozta foglyomat.

– A paszpahigok megérdemlik a szégyent.

– A nagy főnök ezután még jobban fog szeretni. Megengedi majd, hogy a fiatal harcos a kínzócölöpön haljon meg.

– Pauhetán apánk nagy főnök – mondta Pokahontasz. – Várom, hogy mihamarabb hazatérjen.

– Nagy úton van, és nagy gondolat vezeti. Úgy lehet, még a szent kukoricaünnepre sem ér haza.

– Egyedül is eltáncolom a szent táncot.

– Nem táncolhatod el, Pokahontasz. Mert a Nagy Szellem örökre elvenné a kukoricánkat. A szent táncot csak férfiak táncolhatják. Azt már nem engedjük.

Bosszúsan magunkra hagytak az öregek. Pokahontasz vidáman rikkantott, és vonszolt tovább, egészen anyja házáig. Ott ételt-italt kaptam, és azt mondták, itt lesz ezentúl a szállásom, amíg Pauhetán nagyfőnök haza nem tér, és nem ítélkezik sorsom felől. Pokahontasz édesanyja, Jó Szarvas, egy bánatos szemű, hallgatag indián asszony aggodalommal simogatta leánya fejét, és csöndes szavakkal korholta valamiért.

(No hiszen – gondoltam magamban –, vajon mit szólna a mi vén Angliánkban egy édesanya, ha gyermeke hetekre elcsatangolna a nagyvilágba? Ámbár igaz, ami igaz, hogy a nagy Virginia mérhetetlen erdeiben, ellenséges törzsek földjén is jobb helyen van egy gyerek, mint London szűk sikátoraiban, ahol könnyen poroszlók, csavargók, emberrabló vén banyák martaléka lehet…)

Fáradt voltam, nagyon fáradt. Leültem a medvebőrökkel letakart alacsony kerevetre, aztán végignyúltam rajta, és azon nyomban elfogott az álom.

Sokáig aludhattam, mert csillagos volt az ég, amikor különös ritmusú dobszó ébresztett. Vidám nevetgélés, gyerekhangok kiabálása szűrődött be a házba. A kéregfal repedésein nagy tűz fényét láttam.

Egyszerre csak a ház egyik falát alkotó szőnyeg félrelebbent, és megjelent előttem Jó Szarvas.

– Gyere – mondta csendesen. – Pokahontasz hív.

Odakint már folyt a lakoma. Különös lakoma, amelyúgy gondolom – az indiánok között is ritka, mert a ház előtti kis tisztás közepén a fennen lángoló tüzet főképpen asszonyok és gyerekek ülték körül. Vidám zsibongás, nevetgélés hallatszott, amely hirtelen néma csendnek adta át helyét, amikor a tűz fényében megjelentem.

A tömegből felugrott Pokahontasz, kézen fogott, és a tűz közelébe, maga mellé ültetett. Akkor már kivehettem, hogy a zsivajgó társaság mögött harcosok és vének is állnak, akik érdeklődéssel figyelték az eseményeket. Most, hogy engem is megláttak – és hogy mindenki elhallgatott –, ők is közelebb léptek, és helyet szorítottak maguknak a nagy körben.

Éhes voltam. Félig még az álomtól kába. A tűz vörös fénye megzavart; úgy mozogtam, mint akit szemmel vertek, és most nem ura akaratának. Nagy darab húst nyomtak a kezembe. Ettem. Aztán jókora agyagkancsóból valami savanykás italt szürcsölgettem. Mire megittam, jókedvem támadt, mintha valamiféle nagyon gyenge bort hajtottam volna le.

Ekkor vettem észre, hogy falatozásomat néma csend kíséri.

Ülhettek talán százan is a tűz körül. Az a sok ember hallgatag figyelemmel csak engem nézett. A gyerekek nem pisszentek, engem bámultak azok is. Körös-körül, amerre csak néztem, olajbarna arcokból villogó nagy szemek vigyázták minden mozdulatomat. A nagy csöndben csak a tűzre vetett ágak ropogása hangzott. A vérvörös lángok magasra csaptak, és fekete füstöt köptek a csillagok felé.

Pokahontasz egyszerre csak felugrott mellőlem.

Lassú léptekkel nagy ívben körbejárta a tüzet. És csöndesen mondott valamit mindenkinek. És mindenkinél egy pillanatra megállt. Csak egy szóra.

A hátam mögött megszólalt egy kis dob. Halkan, kitartóan. S a dob zenéjét néha csörgő hangja törte meg.

Most jöttem csak rá, hogy Pokahontasz táncol. Megtorpant előttem is, mint mindenki előtt, de a dobszó ütemére állt meg. És úgy hangzottak már a szavai is, minthogyha énekelné.

Nem volt rajta fehér őzbőr ruhája. Szép, sudár alakját egyetlen díszes ágyékkendő takarta. Fekete haja kibontva borult a hátára. Sas karmából, teknősbéka fogából, folyami kagyló páncéljából fűzött gyöngyök takarták kicsiny kebleit. Homlokán a hajszoritó pántot mással cserélte fel, s annak bizonyára külön értelme volt, hiszen az indiánoknál tollaknak, pántoknak, öveknek annyiféle jelentősége és jelentése van.

Pokahontasz táncolt.

Már két karját felemelte, és a gyorsuló zene ütemére lejtette körbe furcsa, kissé szögletes tánclépéseit. S íme, ahogy néztem, rádöbbentem arra, hogy a darabos lépések, hirtelen mozgások összességében valami gyönyörű harmónia, valami zenéntúli zene rejlik, mindenki számára érthető és csodálatos. Szavak nélkül is megértettem, hogy Pokahontasz „láttamtáncot” jár, amely nem más, mint minálunk a mese. Az indiánok nemcsak elmesélik, el is táncolják, ami velük történt, s itt most Pokahontasz páratlan színészi erővel, szép alakjának gyönyörű mozdulataival sorra-rendre eltáncolta, hogyan támadták meg a paszpahigok az angolok táborát, hogyan sebesítettem meg Fürge Szarvast, és hogyan ejtett ő foglyul engemet.

Pokahontasz tánca egyre gyorsult. Kezének villámgyors mozdulata volt menekülésem. Ujjainak vibráló mozgása a szélfútta fű hajladozása, lábának gyors dobbanásai a paszpahigok támadása, megroggyanó alakjának támolygása az én fogságba esésem.

Aztán nevetés támadt a tűz körül, mert Pokahontasz felfújta arcát, és most ő volt Appemetak főnökasszony, majd meg síró hangon utánozta Fürge Szarvast. Aztán ő lett. Ismét ő maga. Lelapult a földre, láthatatlan bokrok között osont, és végül diadalmas torokhangon énekelve valami különös, ijesztő dallamot, bemutatta, hogyan szabadított ki barlangbörtönömből.

A tánca véget ért. Hajladozva, bólogatva körbejárt mindenkit, és ezekre a befejező lépésekre ütemesen tapsolt a közönsége.

Megállt az egyik öreg indián előtt. Ővéhez nyúlt a öreg. Egy kosárkából néhány dohánylevelet húzott elő, és Pokahontasznak adta.

– Houh! – A bámulat kiáltása zúgott végig a falun. Pokahontasz összemorzsolta kezében a dohányt. De nem vette szájába, hogy megrágja, mint sok törzsnél szokás. A tűzhöz szökkent, és a lángokra dobta,

– Houh! – Most az öregek és a harcosok kiáltottak csupán, és ránevettek Pokahontaszra.

Úgy szerette mindenki Pokahontaszt, mintha lánya lett volna. Úgy szerette mindenki, mintha királynőjük lett volna.

Elém állt, és rám mosolygott.

Nála szebb és kedvesebb rabtartóm azóta sem akadt.

– Tom – mondta. – Kéké toravinksz jauval Vagyis hogy mit jelent a nevem.

Zavartan vállat vontam. Hirtelen nem tudtam, mit is válaszoljak, de az ital, a zene és Pokahontasz varázslatos tánca valósággal megrészegített. Hirtelen felszabadult bennem minden, valami bátor, szép boldogság lett úrrá rajtam. Tudtam, hogy e táncot valamivel viszonoznom vagy éppen folytatnom illik. Őszinte lelkesedéssel és hirtelen ötlettel zsebembe nyúltam, és felmutattam a hatalmas kék gyöngyöt!

A gyönyörűségtől és a csodálattól dermedten bámulták magasra tartott kezemet. És bódult szememben számomra is valóságos drágakővé nemesedett a hitvány üveg. Néztem fényét és kék színét, amelyben most lilás fénnyel vilióztak a tűz lángjai.

Kék gyöngy. Bizony, meghaltam én érted!

Pokahontasz. Bizony, meghalnék én érted!

A dobszó is elhalt, a síp is elnémult, a harcosok, a vének, az asszonyok és a gyerekek ámulattal és némán néztek énrám. Én pedig többször is mélyen meghajoltam feléjük. És legmélyebben Pokahontasz felé.

Aztán hozzá léptem, és odanyújtottam neki ajándékomat.

Mintha álmot láttam volna, és hajnali ébredéskor csak egyetlen szép hangulat reszketne bennem. Mert nem tudom másként leírni Pokahontasz örömét. Állt előttem némán, réveteg mosollyal. Szeme a kék gyöngyre szegeződött, és fekete haján, bájos arcán, szép, asszonyos ajkán valami földöntúli, szent ragyogás ömlött el. Nem láttam azóta sem embert ilyen áhítatos boldogságban. Most nyoma sem volt benne a fiús dévajságnak; félrehajtott fejjel, a gyönyörűségtől elgyengülten állt előttem, és oly szép, oly finom és magasztos volt, mint régi könyvek tábláin a szentek.

A kék gyöngy…

Pokahontasz kezébe vette, szívéhez szorította. És megismételte a kérdést:

– Tom. Kéké toravinksz jauva, Tom? Mit jelent ez a név?

Meghajoltam előtte ismét, ahogy hercegkisasszonyok előtt hajolnak meg lovagjaink.

– Aki Szeret – feleltem.

Így kerültem hát a pauhetánok falvába. Fogolyként és jó barátként egyszerre. S vártuk, hogy hazatérjen nagy útjáról Pauhetán, a nagy főnök.

– Pokahontasz – szóltam egy napon –, mégsem tűzöm hajamba a tollat.

– Harcos vagy. Tűzd fel.

– Foglyod is vagyok. A harcosokat, ha foglyul ejtitek, megölitek.

Nevetett.

– Félsz a haláltól? – kérdezte.

– Nem félek – mondtam –, mert én már egyszer meghaltam.

Elmeséltem neki, milyen halált szánt nekem Newport admirális a hajón. Nehezen meséltem, mert sok mindennek nem tudtam indián nevét vagy kifejezését, de Pokahontasz türelemmel hallgatott, és páratlanul gyorsan megértett.

– Mesélj még.

– Miről meséljek, kedves Pokahontasz?

– Apádról mesélj még. A Legbátrabb Harcosról. Aki megmentett a halálból.

– John Smith kapitány nem az apám…

Hát így beszélgettünk, így ismételgettük százszor is a szavainkat, amíg meg nem értettük egymást. Most is, hogy a dombtetőről végignéztünk a tájon, és fűszálat rágcsálva örültünk a meleg napnak, Pokahontasz Smith kapitányról faggatott:

– Mesélj. Azért szeret, mert szolgálsz neki?

– Nemcsak azért. Hirtelen felkiáltott:

– Ó, tudom már! Olyan vagy te a Legbátrabb Harcosnak, mint Appemetak néném Pauhetán apánknak vagy Kekatau főnök Pauhetán apánknak. Igen, igen. Őket is szeretjük, ha elfogadják a szavunkat.

Egészen megörült a felfedezésének. Ilyenkor, ha valamit megértett, gyorsan megsimogatta nyakában a kék gyöngyöt. Azt hiszem, varázserőt tulajdonított neki.

– Mesélj a Legbátrabb Harcosról! Meséld el a három fej történetét.

Mert meséltem már neki Smith kapitány vasmellényéről, amelyet nem ver át sem nyílvessző, sem pedig dárda. Akkor hallott a három török fejről, s váltig faggatott felőlük.

– Hogyan meséljem el neked, kedves Pokahontasz, a három fej történetét, amikor az én gazdám, John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos is oly keveset beszélt róla? – Így kezdtem a beszédet, és törtem a fejemet, hogyan is meséljek kevés indián szavaimmal olyan dolgokról, amelyeket Pokahontasz sosem látott, sosem ismert… és amelyekről én is csak keveset tudok. – Hát ide hallgass… Messze-messze, a Nagy Vízen túl és még azon is túl, olyan messze, hogy hegyeken, folyókon kelhetnél átal, mégsem érnél talán sohasem oda, ott van Magyarország. Nem ismerem, milyen föld az, sosem jártam ott, de Smith kapitány azt mondja, sok ott a háborúság és sokat szenved a nép, aligha különbözhet hát Magyarország a világ más földjétől.

Hanyatt feküdtem a magas fűben, a fejem körül ágaskodó virágok eltakarták Pokahontasz szép szemét. Most már nem is neki meséltem, hanem a kéklő égnek, és az égen úszó fehér fellegeknek.

– Akkor történt ez, amikor már kapitány volt az én gazdám. A kapitányságot sem akárhogy szerezte ám, hanem nagy vitézséggel, főképpen pedig eszével. Amikor beállt a török ellen szervezkedő, csatározó keresztény seregbe, még nem volt senki-semmi. De alighogy tettekre került a sor, tüstént kitűnt, hogy többet tud a háborúhoz, mint akárhány ősz hajú tábornok. Világraszóló nagy hadicsele volt az az éjszakai támadás, amelyet nem létező katonákkal vívott a törökök ellen. A gazdám akkoriban a keresztény sereg legfőbb ágyúmestere mellett talált helyet. Ez az ágyúmester, bizonyos Schulz generális ugyancsak elcsodálkozhatott, hogy a messze Angliából érkezett fiatal katonának micsoda furfangos ötletei vannak. Többek között neki köszönhető, hogy a török kikotródott Székesfehérvárból. Valahogy így nevezik azt a várost. Valahogy így. Mit ki nem talált Smith kapitány! Miközben a nehéz ágyúk nagy kőgolyókat lőttek be a várba, ő cserépfazekakat szerzett, megtöltötte őket puskaporral és muskétagolyókkal. A tetejüket pedig szurokkal zárta le. A szurkot aztán meggyújtatta, és ezt az égő csomagot hajítógéppel dobatta be a várba. A lángoló fazekak látványa, a lezuhanó és váratlanul felrobbanó bombák, no meg a robbanások nyomában felhangzó jajgatás annyira megrémítette a törököket, hogy az ostromlottak ereje szinte az első percekben összeomlott. Annyi biztos, pompás ötlet volt. Akad talán, aki túlságosan egyszerűnek találja a puskaporos fazekak ötletét, de hát régi igazság, hogy éppen a legnagyszerűbb dolgok a legegyszerűbbek. Smith kapitány egyetlen hajítógépe többet ért az ostromban, mint Schulz generális akárhány mozsara. Gondolom, átkozták is őt a törökök s még jobban a Székesfehérvár környéki asszonynépek, mert nem maradt miben elrakni a szilvalekvárt. Ám ki tudja, ha megmarad a töméntelen fazék, lett volna-e mivel megtölteni? Mert úgy mondja Smith kapitány, hogy végigjárta ő már akkor a flandriai csatamezőket, látott lerombolt falvakat, kifosztott városokat és emberek tetemét sokat – de annyi nyomorúságot, akkora szegénységet, olyan kínlódást, mint Magyarországon, sehol sem tapasztalt.

Szerencsétlen világ az ott Magyarországban. Az alföldjén a pogány török az úr, északi hegyeiben az osztrák császár uralkodik, keleti földjén Erdélyország esetlenkedik, és hol a töröknek, hol a császárnak kínálják urai. Ily módon mindenki mindenki ellen hadakozik, és a szegény nép csak a fejét kapkodhatja, ha ugyan megmarad a nyakán.

A török hódoltság határa mentén, a végvárakban magyar vitézek állnak a vártán. Zsoldot nem kapnak, ruhát nem kapnak, közmondás is született róluk, hogy se pénzük, se posztójuk… mégis ki-kirontanak az ellenségre, mégis azt vallják, hogy hazájukat védik. Csak hát nem tudom, miféle hazát védenek. Mert a török is jobban bánik a meghódított magyarokkal, mint a császár a magyar vitézekkel. Azt hiszem tehát, a magyaroknak nincs is hazájuk, hanemcsak a fejükben meg a szívükben hordozzák a haza képét, úgy, ahogy én anyámról szoktam ábrándozni, aki pedig nincs.

Azt mondja Smith kapitány, a magyar vitézek nem szerették az idegen zsoldosokat. Mert az idegen zsoldos jó pénzt kapott, és kevesebbet harcolt. Legkevésbé a németeket szerették. Persze volt a seregben másfajta náció is, sok olasz, francia, még skót is akadt nem kevés. Őt mégis ösztökélte valami, hogy megnyerje a magyarok bizalmát.

Erre is sor került.

A törökkel készültek nagy csatára, de gondban voltak éppen, mert a fősereg nem érkezett meg, és a török nagy fölényben volt.

„Most találjon ki valamit, barátom!” – csapott vállára Schulz generális.

John Smith bizonyára akkor is a szakállát simogatta, mert azt teszi, ha kedvére való, vidám ötlete támad. Szabad kezet kapott valami hatásos tréfára, hát tüstént meggyújtatott – két domb között egy hatalmas völgyteknőben – háromezer kanócot, olyat, amilyennel a muskétások állnak fegyverük mögött, tüzelésre készen. S még csak nem is emberek tartották a kanócokat, hanem földbe szúrt botokra tűzette azokat, azután uzsgyi! – rohant a sereg zöme megkerülni a dombokat. Az ellenség pedig elcsodálkozott, amikor az éjszakában felvillantak a kicsi kanóclángok. Hamarosan tele lett velük a hatalmas völgy. Háromezer muskéta nem kis dolog. S mert közeledett a hajnal, a török úgy gondolta, nem várja meg azt a háromezer pukkanást, hanem szpáhijaival lerohanja, mihelyt kissé megvilágosodik. Felsorakoztatta hát nagy csendben mintegy négyezer lovasát a völgyteknő bejárata elé. Ágyúit meg kétfelé osztotta, kerékre rakatta, hogy mihelyt a szpáhik megindulnak, a dombokat megkerülve, a janicsárokkal együtt hátba támadják majd velük a keresztény sereget.

Azt mondják, hogy az isten is segítette a keresztényeket, de én inkább úgy mondanám, hogy jókora szerencséje is volt Smith kapitánynak. Mert mérhetetlen gonoszság, bárgyú nyomorúság a háború, amelyben ember a másiknak életére tör – én mondom ezt, aki tudom ám, mit jelent meghalni! –, s ebben se pogánynak, se kereszténynek nem lehet igazsága isten előtt. A véletlen műve volt tehát és nagy szerencse, hogy mihelyt világosodni kezdett, könnyű köd ereszkedett a völgyre. Éppen csak annyi, hogy elhaló fénypontocskáknak látszottak a kanócok lángjai.

Most már pattanásig feszültek az idegek. A szpáhik lovai toporzékoltak, és rúgták a göröngyöt… a völgyben semmi mozgolódás, vészjósló a csend.

Felharsant a jel, a török lovasok nekiindultak. Még örültek is a ködnek, mert hiába ég a kanóc, ha a puskapor átnedvesedik, hiába a drága fegyver, többet ér olyankor a kard meg a dárda. Arra számítottak tehát, hogy a háromezer muskétást lerohanják, anélkül hogy azok egyetlen lövést tennének.

Hiszen nem is lőttek azok, mert nem voltak sehol. Erre azonban csak akkor jöttek rá a szpáhik, amikor lovaik vészes horkanással ágaskodtak fel a vézna karók előtt. Az előreszegezett dárdák csak az üres levegőt döfték keresztül, mert nem volt ott sem muskéta, sem muskétás.

A dombok mögül vad harci üvöltés hangzott. A keresztény sereg akkor rohanta le az ágyúkat, amelyeket felállítani sem volt érkezése a töröknek. Mire a szpáhik felocsúdtak a meglepetésből, a gyalogsereg veszve volt, méghozzá oly könnyedén, hogy őrájuk is pihent és lelkes loyasok rohantak.

A csata sorsa eldőlt; John Smith, az Angolországból Magyarországba szakadt zsoldos katona ekkor kapta a kapitányságot. Kétszázötven lovasnak kapitánya lett, és ezzel a kétszázötven lovassal együtt vonult később Erdélybe, hogy Báthori Zsigmond szolgálatában csatázzon.

Ezért is nevették uramat ezek az ostoba angol urak. Hogy csak afféle százárazföldi kapitány, nem pedig hajós. Mert a mi fajtánk számára csak a víz, a tenger létezik; csak az az igazi hős, aki a tengerrel és a távoli földek bennszülötteivel csatázik.

Ott Magyarországban túlságosan is ravaszak voltak a világ dolgai. A keresztény seregben nem szívesen tűrték a protestánsokat, ámbár azok is éppúgy megsebesültek és meghaltak a „pogányok” elleni harcban, mint a római hiten levők, így történt aztán, hogy a tél beköszöntével az a sereg, amelyben Smith kapitány is harcolt, majdhogy szét nem züllött. Egyik része Kanizsa felszabadítására rendeltetett ; másik része Esztergomon és Komáromon át Bécsbe sietett, ahová valóságos diadalmenetben vonult; a harmadik része ellenben Erdélybe sietett, hogy parancs szerint az ott „rendet csináló” Basta generális hadainak segítsen.

Azt mesélte nekem Smith kapitány, hogy soha akkora nagy szegénységet és nyomorúságot nem látott, mint Erdélyben. Ebben a tejjel-mézzel folyó, gyönyörű országban nem volt lova a népnek, és ezért maga húzta szekerét; nem maradt földje, veteménye, ezért az erdőket járta, és gumókkal, gyökerekkel táplálkozott. Ám sokszor még odáig sem jutott, mert úgy mondják, Basta generális egy-egy csatája után, amelyet védtelen favak és városok ellen viselt, az életben maradt és meg nem nyomorított emberek félelmükben és éhségükben egymást falták fel.

Úgy mondta Smith kapitány, hogy amikor valamely falun átlovagoltak, és megtudták róluk, hogy Basta generálishoz tartanak, egyetlen sikoltozássá lett a falu: futott, ki merre látott, és a tehetetlen öregje kegyelemért térden csúszott előttük a porban.

Talán ez volt az oka, talán más, én nem tudom, tény, hogy seregük nem Bastához csatlakozott, hanem Székely Mózes erdélyi generális oldalára állt, aki éppen nagy csatát vesztett a német ellen. Mert úgy volt, hogy Báthori Zsigmond fejedelem, aki, mint mondják, négyszer árulta el és adta el nyíltan az országot a németnek, hát éppen akkor egyik árulását végezte. Báthori, nem törődve Basta rémuralmával, titkos szerződéseket kötött éppen vele – Székely Mózes azonban megtámadta a német generálist, de hiába.

Hol volt, hol nem volt aztán a gazdám nagy viaskodása megint csak nem tudom. Lehet, hogy Gyulafehérvár falai előtt – ahol Báthori Zsigmond fejedelem pompázatos udvart tartott –, vagy talán Sólymos vára előtt, ahová Székely Mózes menekült a vesztett csata után, nem tudom, mert ezek a nevek is furcsák nekem.

Talán még az sem biztos, hogy törökökkel viaskodott a gazdám. Hiszen a fejedelem éppen a törökkel paktált, csak hogy Bastát ijesztgesse. A titkos egyezségben az volt, hogy Zsigmond fejedelem német kézre adja Erdélyt, de továbbra is háborút visel Basta fékezhetetlen zsoldosai, a hajdúk ellen.

Ezek a hajdúk félig török, félig magyar rablók voltak, akik előbb marhahajtásból éltek, majd a sokféle háborúban, szabad rablás reményében, a seregekhez csatlakoztak. Basta ezekkel dúlta fel Erdélyt, aztán már nem bírt velük, hát átengedte őket kemény büntetésre a fejedelemnek, aki több csatában leverte és szétszórta őket, jóllehet inkább Bastát kellett volna megbüntetnie.

Miért is beszélek erről? Ott olyan a világ, hogy naponta voltak csaták, és tegnapi jó barátok ma karddal estek egymásnak, hogy holnap ismét kibéküljenek, ha ugyan életben maradtak. De mit is mondok, mindenhol ilyen a világ.

Angliában is, a hajón is, Jamestownban is. Smith kapitány nem szereti ezt a fajta világot – én meg félek tőle.

Magyarországban érdekes szokás, hogy a szemben álló ellenség is barátkozik.

Amíg el nem kezdődik a csata, a katonák átkiabálnak egymáshoz, mi több, tereferélnek, sőt együtt isznak is – fertályóra múlva meg vicsorogva ölik egymást.

Borzasztó!

Szokás még az is, hogy a szemben álló seregek bajvívással múlatják az időt. A legjobb vitézek kiugranak csapatukból, és szigorú szabályok szerint megvívnak egymással. Három fokozata van a bajvívásnak. Az első: első sebesülésig. A második: feladásig. A harmadik: életre-halálra.

Amikor John Smith kapitány meghallotta a sípok és a kürtök vad, különös hangját, és meglátta ellenfelét – aki sisakján és páncélja vállán színes tollbokrétában, aranyerezettel és drágakövekkel díszített vértben jelent meg a színen –, tudta már, hogy életre-halálra szól a kihívás.

A török hatalmas dalia volt, olaj barna képű, villogó tekintetű. Lova csupa izom, nemes arab mén. Lova fején is tolldísz, a nyeregkápán is toll. Olyan volt a török vitéz, mint egy tollat rezegtető, harcias kakas.

Trombiták harsantak, és John Smith kapitány is a küzdőtérre vágtatott.

Köszöntötte egymást a két vitéz, aztán elfoglalták helyüket.

Úgy látszott, hogy a színes tollbokrétás kakassal szemben csak egy szürke veréb veszi fel a harcot.

Előreszegezték lándzsáikat. Jófajta, kenderrel csavart, üreges lándzsák voltak, olyan erősek, hogy páncélostul kiemelhették vele a harcost a nyeregből, mégsem tört el.

Akkor, messziről rohamozva, egymásnak vágtatott a két vitéz. Mozdulatlan tekintettel vágtattak egymásnak. Figyelték a fogyó távolságot, és számolták az ellenfél várható mozdulatát. Mert jól tudták, hogy csak egyetlen kis mozdulaton múlik minden. Egyetlen gyors mozdulaton. És ahogy előredübörgött a két nehéz ló, a szívük dobogása lett a paták robogása, az állatok fújása maguk tüdejének nehéz zihálása, ám mindennél hangosabban dobolt és zakatolt a vérük: szinte hallották a vér fémes, nehéz lüktetését a halántékukban.

Aztán már csak négy dárdahossz volt köztük, már csak három, kettő… A két dárda kar alá szorítva, mereven feszült előre.

Most szikrát vet a mellvért, felsikolt az acél. Parányi mozdulat csupán – ennyi az élet.

Félfordulat csupán, hogy a dárda hegye megcsússzon.

És döfés.

Ezzel a kis mozdulattal elkésett a török. A tollas forgós, tarka színekben pompázó dalia vad hörgéssel repült ki a nyeregből. John Smith kapitány dárdája a vasmellény vájatában megakadt, a döfés ereje valósággal átszakította az acéllemezt.

Mire Smith kapitány leszállt a nyeregből, és ellenfeléhez lépett, az már halott volt.

Akkor hát levette a török sisakját, és egyetlen csapással levágta a halott fejét, így szólt a regula, meg kellett tennie. Ámbár katonaember volt, és ennél nagyobb kegyetlenséghez is hozzászokhatott. Londonban nyilvánosak a kivégzések, és tele van a Newgate kapuja levágott emberi fejekkel…

De nem volt még teljes a győzelem. Mert a törökök sorából előugrott egy marcona képű vitéz. Egy valóságos óriás. Félmeztelen, dühöngő fenevad. Mint a vihar, ront az én uramra. És ágaskodó ménjéről ocsmányságot ordít reá. Új harcra hívja. Vele mérkőzzék meg, úgymond, hogy mihamarabb követni tudja a halottat.

John Smith kapitánynak nem jut ideje arra, hogy a kihívást szokott formák között elfogadja. Lovához rohan, felugrik rá. Ő mindig könnyű páncélt viselt, éppen azért, hogy ura maradhasson önmagának.

Karddal rontott egymásnak a két vitéz. A dárdák ott hevertek a porban, a fejétől fosztott török is ott feküdt nyihogó, egymást harapó paripáik lába alatt.

Turbasa volt annak a töröknek a neve. Barátját pedig, aki bosszúvágytól tüzelve a küzdőtérre rúgtatott, Grualgónak nevezték.

Az óriás Grualgót valóban a vak düh vezette. Mert minden bajvívás előtt körülményes beszédek hangzottak el. És az sem volt ám derék cselekedet, hogy a küzdelemben elfáradt győztest friss erő rohanja le. Az efféle fegyelmezetlenségnek könnyen ribillió lehetett volna a vége. Székely Mózes katonái máris fogadkoztak, hogy ha Smith kapitánynak most baja esik, nekirontanak a török seregnek, anélkül hogy bevárnák a vezéri parancsot.

Márpedig sem a hely, sem az idő, de még a fegyverzet sem volt alkalmas komoly csatára. Véres, suta verekedés lett volna a szép viadalból…

… Ha ugyanis Smith kapitány uram le nem vágja a negyedik összerontás után Grualgó hatalmas, kopasz fejét. De levágta bizony, egyetlen suhintással, amire igazán csak a régi krónikákban van példa írva. Mert Smith kapitány nem óriás, nem is súlyos ember, de olyan izmai vannak, hogy a vasat is meghajlítja könnyen.

A halálos kardvágást halálos csend követte. John Smith fáradtan nézett körül. Sisakja alól csillogó patakokban ömlött a veríték.

Lova fújt, bókolt a fejével, és a földet kapálta.

Lassan visszaléptetett katonáihoz.

Ekkor új kiáltás harsant odaát. Egy harmadik pogány ugratott a térre.

„Hé, te kutyahitű magyar! Azt hiszed talán, nincs már, aki megmérkőznék veled? Vagy inadba szállt a bátorságod, hogy nem mered többé mutatni a képedet?!”

Mondott még mást és többet is, válogatottan gúnyos szitokkal próbálva felébreszteni Smith kapitányban a harci kedvet.

Ő azonban nem sokat értett a törökkel-magyarral kevert szózuhatagból, csak azt látta, hogy katonái várakozva néznek reá.

Maga Székely Mózes ugratott hozzá, és mondta:

„Kegyelmedet magyarnak hiszik odaát. Hát legyen méltó a magyarokhoz!”

„Értem, értem – bólintott John Smith kapitány. – Jeladás nem lesz?”

„Ha akar, pihenhet. Elfogadjuk a kihívást, aztán új jelre indulnak.”

John Smith végigtekintett a katonákon, akik mosolygó szemmel mustrálgatták. Mert valóban úgy tűnhetett, hogy magyar ember ő: barna képe, melegbarna szeme, fekete haja és sötét szakálla, no meg erős termete a magyarokhoz tette hasonlatossá.

„Ha akar, pihenhet” – ismételte Székely Mózes.

„Legyünk túl rajta mielőbb” – vonta vállát Smith.

Annyi ideje maradt a pihenésre, amíg levetette mellvértjét és sisakját. Mert úgy szólt a kihívás, sisak nélkül, mellvért nélkül, csak pajzzsal és buzogánnyal állnak ki egymás ellen.

Smith kapitány hajdanában, pár évvel előtte fél esztendeig vívni tanult London legjobb olasz mesterénél. A kardhoz hát értett, a dárdához is fogott, de a buzogányospajzsos viadal ismeretlen volt előtte.

Csakhogy nem olyan ember ő, aki megijed az ismeretlen dolgoktól! A gyorsaság számít itt – gondolta éppen akkor, amikor ellenfele hosszú nyelű, szöges buzogánya hatalmasat csattant a pajzsán.

Fordultak a lovak, új zuhanásra emelkedtek a rettenetes vasgömbök, de csak egy pajzs dörrent. Smith kapitány pajzsa. Mert az ő buzogánya célját tévesztve hasította a levegőt. Ámbár akkora lendülettel, hogy őt is majdnem magával rántotta.

Életre-halálra ment itt a viaskodás, nem volt kedve senkinek sem nevetni egy eltévedt mozdulaton.

Egyvalaki nevetett csak – éppen John Smith.

Mert ugyanezt a „tévedést” megcsinálta még kétszer. Harmadszorra sikerült a lendület meg a számítás. Hogy egyszerre történjen a lova dobbanásával.

Mert alig csattant a török ütése a pajzsán, saját elcsúszó buzogányát váratlan erővel visszarántotta, s nem felülről lefelé, hanem egyenesen kaszált vele, gyorsan, mint a villám, és pontosan is! Pontosan a török feje magasságában. Mert felállt a kengyelben ehhez az ütéshez.

A nézők csak azt látták, hogy pörögve repül egy buzogány a levegőben. Hogy a török pajzsa megbicsaklik a kézben, és hogy a vitéz összetört koponyával zuhan le lováról…

Hát így győzött le egymás után három törököt John Smith kapitány.

Báthori Zsigmond fejedelem keblére ölelte, meg sem kérdezte, nemesember-e vagy közrendű, hanem tüstént parancsot adott, hogy címert tervezzenek John Smith kapitány részére. A címer el is készült, oklevelet is rajzoltak, sőt a fejedelem a címer rajzát drága acél mellvértre vésette, és azt is Smith kapitánynak ajándékozta.

Igaz, hogy Báthori Zsigmond fejedelem könnyen osztogatta az efféle adományokat. Ha nem magyarnak adta, még könnyebben adta. Udvarában csak úgy nyüzsögtek a mindenféle nációbeli hízelgők, talpnyalók, mágusok, tudósok, krónikások, szakácsok, lovászok, és ki tudná felsorolni, ki mindenki még.

Smith kapitánynak címert adott. Megérdemelte.

Hirtelen elhallgattam a beszédben. Észrevettem, hogy Pokahontasz bámuló, értetlen szemmel figyeli minden szavamat.

S talán kissé ijedten is.

Elhallgattam, felültem a fűben, és keservesen néztem rá.

– Én ostoba – mondtam –, hiszen te ebből nem értettél semmit! Ugye, semmit sem értettél?

– Értettem – mosolygott. – Smith kapitány a Legbátrabb Harcos. Ennyit értettem, és ennyi elég.

– Ó, te kedves Pokahontasz – kiáltottam lelkesülten –, miféle iskolában tanultál, hogy ily kedvesen és gyorsan megértesz mindent? Ejnye, hiszen én végig angolul beszéltem!

– A Legbátrabb Harcos három nagy ellenségét legyőzte. Levágta a fejüket. Kezeddel mutattad. Én mindent megértek. Meg ám! – S kicsit büszkén, titokzatosan hozzátette: – Még azt is, amit a varázslóink sem értenek.

Átkaroltam a vállát, és megsimogattam fekete haját.

– Téged mindenki szeret, Pokahontasz.

– Ha Pauhetán apánk meghal, és mi a Nagy Házba visszük őt, akkor én leszek a törzsfőnök.

– Így kell lennie, vagy így akarod?

– Így kell lennie. Mert Pauhetán anyám anyjának testvére, akit jóslat szerint választottak. Nekem nincs fiútestvérem, hát nézz körül, csak egyetlen asszony törzsfőnök van, Appemetak. De ő nem szeret engem. És a varázslók már nagyon régóta mindig hazudnak, csak hogy férfi legyen a törzsfőnök.

Felnevettem.

– Nem értelek, Pokahontasz. Minálunk apáról fiúra száll minden hatalom és vele a harc. Hogy is érthetne asszony a harchoz? A hatalomhoz igen, de a harchoz?

Felugrott.

Bronzszínű bőrén ragyogott a napfény.

Ajkait keményen összezárta, és indulatosan nézett rám. Aztán hirtelen kinyújtotta kezét, és széles mozdulattal körbemutatott.

– A Vízeséstől a Nagy Vízig nincs bátrabb harcos én nálam. A táborotokat megtámadták a paszpahigok, de csak én nem félek tőletek. Megmondtam: foglyot ejtek. Megtettem. Megmondtam: Pauhetán utóda én leszek. Tudja mindenki, és így akarom. Meglesz. Te barátom vagy, vezess el a Legbátrabb Harcoshoz!

A váratlan kérésen meglepődtem.

– Csak nem akarod őt is elfogni? – kérdeztem, de nem volt semmi gúny a hangomban.

– Nem. De vágok egy tincset a hajából, hogy velem legyen az ereje. Vezess hozzá, nettopau!

Elöntött a forróság a gondolatra, hogy visszatérhetek a táborba, s hogy találkozhatom Smith kapitánnyal. Hogy fogad majd? Büszke lesz rám bizonyosan. Tolmácsa leszek majd az indiánok között. Nagy hasznomat veszi majd az egész tábor. Becsületem lesz mindenki előtt. James Brumfield sem mer majd packázni velem.

James Brumf ield…

Lehet, hogy az indiánok régen feldúlták a tábort. Lehet, hogy belső viszály emészti őket. Vajon mit csinál Wingfield, Archer, Ratcliffe, Martin – gazdám régi ellenségei?

James Brumfield…

– Miért hallgatsz? – szólt rám Pokahontasz. – Barátom vagy, és kérlek, vezess a táborotokba. Megmondtam: a Legbátrabb Harcos haját akarom.

– Nagy merészség – motyogtam kedvetlenül. – Nagy merészség, Pokahontasz.

A szeme körül apró, nevető ráncok támadtak. Felnézett az égre.

– A sas a legmerészebb minden vad között. Magasra repül, és az erős medve, a vérengző puma, a gyors lábú szarvas csak nézi. Pokahontasz olyan merész, mint a sas. Bebizonyítom neked.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyből kitűnik, hogy bárkit megejthet más vallás varázsa, mert a szentségtöréshez is hit kell; arról is mesél, hogy az erdőn járó indián soha sincs egyedül

Észrevettem, hogy figyelnek.

Ha Pokahontasz nélkül indultam sétára a faluban, minden lépésemet éber tekintetek követték. A kínzócölöpöt bármikor megtekinthettem. Ott állt a falu főterén, emberfej formájú, madáralakra mintázott vagy éppen valami elképzelt szörnyalakot ábrázoló totemoszlopoktól körülvéve. Kissé távolabb, egy hatalmas hikorifa alatt, egy kimagasló bálványoszlop előtt, földbe szúrt karókon töméntelen emberi koponya fehérlett.

Megnéztem távolról százszor is a kínzócölöpöt, mintha barátkoznék a rettentő gondolattal, hogy egy napon én is oda kerülök.

Nem mentem a közelébe.

Pokahontasz nem unszolt, és nem vette gyávaságnak magatartásomat. Lebiggyesztette száját, és azt mondta:

– Már sok tavasz óta nem halt meg ott senki. A nagy főnök azt akarja, hogy békében éljen minden indián törzs a Vízesésektől a Nagy Víz-partig, amerre a szem ellát.

– Ezért nincs most itt?

– Ezért. Pauhetán apám nagy főnök, és mindenhol tisztelik, de úgy érzem, hogy a kukoricaünnepre nem fog hazatérni. És nem hozza majd magával a törzsek főnökeit, pedig szeretné.

Az ám, közeledett a kukoricaünnep. A szent kukoricaünnep. Azt hittem én azelőtt, hogy ezek az indiánok, akik íjjal-nyíllal lövöldöznek, harci buzogánnyal hadonásznak, és arcukat kimázolják a harc előtt – hát hogy ezek valamiféle erdőjáró, vándorló-kóborló, semmi népek. Azt hittem én (és azt hitte Jamestownban sok honfitársam is), hogy az indiánok azt eszik, amit a fákon találnak, vagy a vízben meglelnek.

Dehogy hittem volna, amit láttam. Hogy a falu körül nagy kukoricaföldek, dohányföldek terülnek el. Hogy a szabálytalanul, összevissza épült kéregkunyhók körül veteményesek zöldellnek: bennük krumpli, paradicsom és más, számomra még ismeretlen növények.

Ezek a ruhátlan „vademberek” soha nem ragadtak el többet a vadonságtól, mint amennyire éppen szükségük volt. Nem irtották az erdőt, hanem a tisztás helyeket vetették be; nem művelték a földet olyan kitartóan, mint a fehér ember teszi, inkább kertészkedtek csupán, és hogyha úgy vélték, nem ad már olyan jó termést a vigvamok körül a föld, hát fogták magukat, és odébb telepedtek néhány száz mérföldnyire.

– Pauhetán apánk azt mondja, ne költözzünk most már sohasem. De hát fehér az ő haja…

– Öreg ember a nagy főnök?

– Úgy forgatja a tomahaukot, mint a villám. És a nyila sosem téveszti el a vándorgalambot. Fejjel magasabb mindenkinél. De hát akinek már fehér a haja, nem szívesen bontja szét a vigvamját.

Közeledett a szent kukoricaünnep. Pokahontasz azt mondta, az ünnepek miatt zárták el előlem a kunyhók közti ösvények egy részét. Mert lám csak, a varázslók végigjárták a házakat, és minden ház nyitott oldalának legerősebb tartólécére egy köteg nyírfavesszőt kötöztek. Azokból a vesszőkből azután naponta húzni kellett egyet. Mire a köteg elfogy, elérkezik a szent kukoricaünnep.

Addig, mint a méhkas, olyan a falu. Az asszonyok kihordják a házak elé minden edényüket. Gondosan elmossák valamennyit. Amelyik csorba, vagy olyan füstös-kormos, hogy tisztítani sem lehet, azt egyszerűen eldobják.

Lemennek a folyóra, és kimossák a fonóit kosarakat éppúgy, mint az őzbőr ruhákat, a mokasszinokat és mindenfajta felszerelési tárgyukat. S noha máskor is nagyon tiszta emberek, most különös gonddal kisöprik házukat, kicserélik rajta az elkorhadt vagy kilazult kéreglapokat.

És ha támadt haragvás és gyűlölködés az esztendő folyamán, a titkos vagy nyílt ellenségek ilyenkor lopva egymást méregetik – közeleg a kibékülés napja.

Közeledik Nepinau, a kukoricaérés időszaka.

Észrevettem, hogy figyelnek. És elzavartak akkor sokféle ösvényről. Tudtam, hogy a kukoricaünnepen áldozatot mutatnak be Manitunak, a Nagy Szellemnek, és bevallom, azt hittem, az áldozat én leszek.

Csak később jöttem rá: senki más sem járhatott azokon az ösvényeken, amelyeket tőlem is elzártak. A négy világtáj felé négy ösvény volt fenntartva a törzs öregasszonyai számára, akik naponta hoztak egy-egy zsenge kukoricacsövet a földekről. Hozták lassan és áhítattal, két tenyerükön tartva a bontatlan héjú csövet.

Ilyenkor már beleköltözött a kukoricaszellem a csövekbe, ő adja meg jó ízüket, ő növeszti egészséges magjukat, ő sokasítja csöveiket. Fogynak a pálcák a kunyhók ajtajáról, ilyenkor zajonganak legjobban a földek szélén a madárijesztgető fiúk és leányok, csörgetve a csörgőt, s vívják a csatát síppal-dobbal a töméntelen madársereg ellen. Ilyenkor már tabu minden kukoricacső, hozzá nem nyúlhat senki, és nem húzhatja le a héját. Csak az öregasszonyok jöhetnek, ők törhetnek mindennap egy-egy csövet, de vigyázzanak ám, bele ne kukkantsanak a zöld levélhéjak alá!

Jaj annak, aki megteszi! Romlást hoz a törzsre, elveri a jég a termést, tűz emészti meg a kunyhókat, és a csecsemők holtan szakadnak le anyjuk kebléről. A szarvasok és a medvék elkerülik a vadászok dárdáit, a halak más folyókba mennek ívni, és a kiszáradt földeken nem terem meg többé a kukorica.

A bűnöst pedig – addig is, míg, harcos lévén, összetörik csontjait, asszony lévén, agyonsújtják a tomahaukkal – a Fej fogja üldözni éjjel-nappal. A Fej, a mesebeli Fej, amely egy lábnyira lebeg a föld felett, ide-oda cikázik a dombokon és a völgyeken, és rémes sikoltozásával felriasztja a világot.

Nem akadt még ember, a legmerészebb ifjú harcos se, aki időnap előtt lehántotta volna a zsenge csövek levélhéját.

Azokhoz csakis a törzs varázslói nyúlhatnak. Ők veszik át az öregasszonyoktól a négy csövet, besurrannak vele vigvamjuk belsejébe, beledobják a szent üstbe, és szellemhívogató éneklés közben megfőzik.

Csak napszálltakor kerülnek elő. Akkor már mindenki ott gyülekezik az ajtajuk előtt. A varázsló int: „jó” vagy „nem jó” a kukorica. S mekkora az öröm, ha akkor bólint „jó”-t, amikor az utolsó pálcika is éppen elfogyott a bejáratok előtt.

Olyankor a holdjárás szerint kiszámított kukoricaünnep napja és az első ízletes cső beérése-egybeesik. Nagy szerencsét jelent és igen bő termést.

Másnap lakomához lát az egész falu. Két hatalmas üstben főnek a zsenge csövek. Az egyik üst a Nagy Szellem áldozata; amíg az meg nem fő, senki sem láthat az evéshez. Sok-sok éhes szempár figyeli az áldozat percét. A két, fehérre festett varázslóra szinte ügyet se vetnek. Pedig azok ugyancsak nagy zajt csapnak. Egyik kezükben kukoricacsővel, a másikban éles hangú csörgővel járják a vad hálatáncot. Mire eljárják, megfő a kukorica.

Ó, micsoda fenséges illat szálldos olyankor az ég felé! A főtt kukoricának édes-savanykás, csodálatos illata úszik a levegőben. Részegítő, mámorító illat ez; aki csak egyet is szippant belőle, bő lakomáról, békés napokról és könnyű telekről álmodik. Az illatfelhő kiszökik a vigvamok közül, elterül a földeken, és ha könnyű szél támad, elviszi az ünnep hírét az erdőkön és dombokon túlra is.

A Kukoricaasszony sétál ilyenkor a kék ég alatt végig a tájon, és ha emberi szem nem is látja, víg tánccal örül annak a hajdani sosem volt napnak, amikor lába nyomán kisarjadt az első kukoricalevél a földeken.

Valahonnan, nem tudni, honnan, talán az égből, talán a hegyekből, a földekből, a fákból, a Nagy Szellem is éhesen bámulja az áldozati üstöt, akárcsak a törzs minden fia és leánya. A neki szánt áldozat fő abban. Ha a varázslók úgy találják, puhára főttek már és jóízűre is a zsenge szemek, a teknősbéka páncéljából faragott kanállal kiszedik a csöveket, és az áldozati kövön hamuvá égetik valamennyit.

Amikor elégtek a csövek, az áldozati kő előtt elássák a hamut. Megszólalnak a rémes hangú zugattyúk, és a harcosok fiatalja és öregje egyaránt éretlen csövek magját morzsolja szét a tenyerében, hogy a magok fehér tejével kenje be a mellét.

– Jó kukoricaszellem, szállj belém! Jó kukoricaszellem, sokasítsd erőmet! Jó kukoricaszellem, szaporázd szerencsémet!

Kezdődik az igazi lakoma. Degeszre tömik hasukat az emberek, s mert teli hassal megértőbb a lélek is, nagy kibékülések, új testvérségek alakulnak. Csupa vidám nevetés, kurjongatás, énekszó a tábor; a vigvamok mélyéről előkerülnek az italoskorsók is, bennük tavalyi kukorica erjesztett levével és a datura kábító mérgével – s mire az éjszaka közepén, a villogó tüzek felett csillagok felé emelkedik az öregek és a varázslók szent pipáinak, a kalumeteknek füstje, békességes, vidám bódulatban búcsúzik mindenki a kukoricaünnep nagy napjától.

A pauhetánok ezen a napon nem vadásznak, nem harcolnak – nem ontanak sem állati, sem emberi vért. A zöld kukorica jó illata mindenkit békességre int. Ilyenkor bárki érkezik a táborba, legyen bár ősi ellenségük, jó barátként fogadják, ételt-italt tesznek eléje, és a vigvamok gyékényheverőin bántatlanul pihenhet.

Mégis jól teszi, ha másnap már kora hajnalban kereket old.

Mindezt, amit itt elmeséltem, csak jóval később, a következő nyáron láttam. Első alkalommal nem vehettem részt a szép kukoricaünnepen. Annak is megvolt az oka.

Pontosan öt nappal előbb Pokahontasz izgatott suttogása ébresztett:

– Készülj, Tom! így szólított, amióta a nagy kék üveggyöngyöm a nyakában függött, kis karmocskák és kagylópénzek társaságában, (így szólított, és a szemembe nézett, mosolygott hozzá.)

Álmosan pislogtam.

– Hm?

– Gyere. Letöröm a hajnali kukoricát.

Nem értettem, mit akar. Felkászálódtam, és engedelmesen követtem. Fekhelyem a kunyhó végében volt, s mivel a nyári melegben a ház mindkét végét felnyitották, nem kellett mást tennem, mint halkan lépnem egyet – és máris odakint voltam.

Nem láttam Pokahontasz arcát. Csak árnyékalakja állt előttem. Ujjai megszorították karomat, csöndet jeleztek. Most lehúzott a földre, elengedett, és egy szempillantás alatt eltűnt előlem.

A dohánytövek mellett kúsztunk egy ideig. Álmomból felzavarva dideregtem a hajnali hűvösségben, és magamban háborogtam Pokahontasz új hóbortjain. Ej, hová vonszol már megint? Veszélyből menekít talán, vagy éppen új veszélybe sodor? Meglehet, hogy csupán a törzs véneit akarja felháborítani szemtelenke tettével.

Arra riadtam, hogy a bokájának ütköztem. Már rég felállt, én meg tovább tekeregtem a lába előtt. Hát jó, jó, buta dolog, s úgy láttam, hogy szép arcocskája pukkadozik a nevetéstől. Felegyenesedtem és körülnéztem.

Hátunk mögött a pauhetánok falvának szétszórt vigvamjai kuporogtak a hajnali csendben. A falu mögött, még távolabb az emelkedő hegyvidék áthatolhatatlannak tűnő erdőségei látszottak. Arrafelé vannak a James folyó nagy zúgói, a sziklás vízesések, amelyek útját állták John Smith kapitány első expedíciójának.

Arrafelé még éjszakai sötétségbe borult minden, feketén eggyé olvadt a hegyek gerince a vadon sötétjével. De előttünk a lankás síkság messzeségében a látóhatár széle már óvatosan szürkülni kezdett, és a halvány derengésben még színtelen szürkés, de már különböző árnyalatokban megmutatkoztak az erdők, a mezők, a kis veteményesek szabálytalan foltjai. Ahogy telt az idő, percről percre jobban különváltak egymástól a fák lombjai.

– Gyere… – súgta Pokahontasz, és elcsuklott a hangja. A kis emelkedőről óvatoskodás nélkül futottunk le, és megkerülve egy jókora kukoricást, új emelkedőre kapaszkodtunk, amely másik oldalán már a közeli folyóra lejtett. Ez az oldal is kukoricás volt, a falutól legtávolabbra eső vetemény.

A madárvigyázó emelvény most üres volt. Majd csak napkelte után jönnek ki a fiatalok, hogy a madársereget zavarják.

Pokahontasz továbbhúzott pár lépésnyire, és megállt a hallgató kukoricaszárak előtt. Láttam villogó szemét a derengésben, ahogy rám tekintett.

– Megmondtam – suttogta, és elakadt a hangja –, megmondtam, hogy merészebb vagyok én a sasnál. Állj mellém, és figyelj! Letöröm a hajnali csövet.

Ijedt borzongás remegett a hangjában. S én többet értettem meg ebből a belső remegésből, mint amennyit agyammal előbb felfoghattam. Mert tudtam jól, mit tart az indiánok hite a hajnali kukoricatörésről, tudtam, mi volna büntetése Pokahontasznak, ha rajtakapnák. És ha nem is tartottam sokra e pogányok vallását, Pokahontasz hangjának titkolt remegéséből egyszerre csak reám sugárzott a hit – az ő hite, amely életét eddig vezette, és amely ellen, íme, lázadozik. Ekkor engem is elkapott a félelem. Mintha valaki a keresztet csúfolná meg, mintha valaki a keresztény hitet rontaná meg… magam is hinni kezdtem az indián babonában, és megragadtam Pokahontasz kezét.

– Engedj – sziszegte, és lerázta magáról a kezemet. – Megöllek, ha nem engedsz! Mindjárt itt a hajnal… letörök egy csövet. Letöröm, és lefosztom zöld levelét. Nem félek semmitől. Tudom, hogy még csak most sietnek ki házukból a vénasszonyok. Bölcs Mesék Anyja és Ősz Galamb éppen ide tartanak. Ott a diófa tövénél törik majd le a hajnali csövet. De én megelőzöm őket. Megelőzöm.

Elhallgatott. Láttam, hogy felemelt kézzel, szentségtörő mozdulatra készen áll az egyik kukoricaszár előtt. Láttam, hogy kapkodva szedi a levegőt, és egész testében reszket.

– Nem szabad, Pokahontasz…

Hajnal előtti, nagy, halott csendesség ült a tájon. Már elhallgattak az éjszaka vadjai, elültek a ragadozó madarak, és a hűvös félhomályban levél sem rezdült. Mintha nem is volna élet körülöttünk, mintha egy földöntúli, színtelen és halott világba csöppent volna a lelkünk, magunk is testetlen mozdulatlanságba dermedtünk.

És ekkor parányi vörösség nőtt a távolban. Az ég szélén lilás ragyogás támadt. Még nem kelt fel a nap, de mintegy varázsütésre kibomlottak szürke kelyheikbol a világ színei. Valahonnan a kukoricás mélyéből álmos madárcsipogás hallatszott.

Halkan susogtak a hosszú levelek.

– Nézd!

Pokahontasz már kezében tartott egy letört kukoricacsövet. Szép ívű ajkait keményen összezárta, ahogy most lerántotta héját. Ámde az jól őrizte titkát – tépnie, marcangolnia kellett a szívós héjakat, mire a sárga szakáll alól előbukkantak a tejes fehér szemek.

Milyen szép is volt Pokahontasz! Olyan merész, tiszta szépségűnek soha többé nem láttam. Ahogy az erdő a termékeny zöld szín ezernyi árnyalatában pompázik, Pokahontaszt is sokféle szépségében láttam. Szép volt, ha nevetett, szép, ha haragudott, szép volt konokságában és asszonyosan érett alázatában. Szép volt, ha csukladozo nevetéssel, ruhátlanul vetette magát a folyó hideg vizébe, és szép akkor is, ha agyagosan és sárosan, fáradtan bújt elő lopakodó útjairól. Szép volt bátorságában, szép a riadalmában. A szeme tette igazán széppé, beszédes, nagy, sötét szeme… de ilyen diadalittas, merész szépségűnek soha többé nem láttam!

– Nézd, Tom, nézd!

Belemarkolt a szent növény fehér szemecskéibe, tenyerébe morzsolta őket, aztán fehér nedvükkel arcát és mellét kente be, miként a harcosok.

– Jó kukoricaszellem, szállj belém, jó kukoricaszellem, sokasítsd erőmet, szaporázd a szerencsémet!

Nyújtotta a csövet, és most már együtt mosakodtunk a varázslatos nedűvel. Én is bekentem arcomat és mellemet, miként a harcosok teszik, és hittem igazán, amit mondtam:

– Jó kukoricaszellem, szállj belém, sokasítsd erőmet, szaporázd a szerencsémet!

Kihasadt az ég keleten, kirobbantak a magasságban száguldó sugarai, templomi zenét, vad orgonazúgást hallottam akkor, és láttam, hogyan fénylik arcunkon a kukorica nedve, és éreztem, hogy a magas szárakról vállunkra hullik a csillogó harmat.

Hátunk mögött – oly közelinek tűnt, oly nagyon közelinek – váratlanul ősz Galamb reszkető hangja hallatszott:

– Hallod, hallod, testvérem, Bölcs Mesék Anyja?

A kérdésre nem jött válasz.

– Mintha sikoltást hallottam volna! Siessünk!

– Hallottam én is… Siessünk!

Levelek zörgése hallatszott, aztán a két öregasszony távolodó lépései.

Pokahontasz elkerekedett szemmel nézett. Kezéből kihullott a kukoricacső. Oly meredten bámult valóban, mintha szoborrá változott volna.

Aztán egyetlen szó nélkül sarkon fordultunk mindketten, és rohanni kezdtünk a kukoricás mellett, a folyó felé.

Nem tudom, meddig rohantunk. Pokahontasz szarvaskönnyűséggel ugrott át bokrokat, kidőlt fákat és vízmosta árkokat. Lefutottunk a partig, ott belegázoltunk a folyó vizébe, nádason törtettünk keresztül, aztán visszakapaszkodtunk a meredek parton, és úttalan úton futottunk tovább, rémülten és bűntudatosan, mígnem Pokahontasz holtra fáradva megbotlott egy gyökérben, és éppen amikor egyetlen mozdulattal szétcsapta maga előtt egy szomorúfűz lombfüggönyét, leomlott a földre.

Melléje zuhantam. Védő mozdulattal átkaroltam, és ő olyan erővel ragadta meg karomat, hogy szinte fájt.

– Hallottad? Te is hallottad? – kérdezte.

– Nem hallottam semmit – ráztam a fejemet. Füleltünk, csend volt körülöttünk.

Karom alatt éreztem a szíve vad verését. Fedetlen nyakán riadtan lüktetett egy ér. Arcomat arcához szorítottam egy pillanatra, s éreztem, hogy harmatos bőre oly hűs, mint a hajnal, és olyan édes-sós az illata, mint a tengereké.

– Pokahontasz… – És elfúlt a hangom.

– Biztosan nem hallottad? Ősz Galamb hallotta… A Fejet. Az sikoltott…

– Képzelődés… – suttogtam rekedten.

Nyirkos ujjaimmal megsimogattam a haját, összeakadt a tekintetünk, és nagy, sötét szemével sokáig nézett. Fáradt lihegésünk lassan elhalt.

Különös asszonymosolyát láttam ismét. Kis gödröcske mélyült az arcán.

Ügyetlen ölelésemből gyengéden kitért, és megrebbent a szeme, ahogy mondta:

– Tom, vezess Hozzá! Vágok a hajából, hogy velem legyen a bátorsága.

Az indiánnak terített asztala, vetett ágya a természet. Hetekre elkalandozik vigvamjától, és nem visz magával íjnál, késnél egyebet. Pokahontasz mellett nem éreztem éhséget az erdőben. Jóltartott vadkacsa pecsenyéjével, madarak tojásával, hallal, dióval, mandulával, gumós gyökerekkel.

Meresztettem is a szemem, ahogy csak tudtam, mert rájöttem, hogy aki kalandos életre vágyik, éppen annak kell a legtöbbet tanulnia.

Ars longa, vita brevis est – s ha a latinok kevésnek találták az egész életet a művészethez, az én időm még kevesebb volt az erdei élet művészetéhez. Pokahontasz nyílvesszőjével könnyebben találtam el az üres eget, mint a felröppenő vadkacsát; a száraz fűzvesszőt hiába hegyeztem tűhegyesre, bizony csak az üres vizet döfködtem vele, a halak mind elúsztak előlem; és ha még megszokott balszerencsémet is hozzászámítom, rendszerint záptojás volt a fészekben, amelyet nagy nehezen felkutattam.

Két teljes napig mentünk az erdőben.

Pokahontasz sokat nevetett ügyetlenségemen, de még többet a természet apró, szeretetre méltó vidámságain. Mintha ő maga is újra meg újra felfedezné az ezerszer látott képeket, olyan izgalommal, átszellemült, örömteli rajongással mutatta nekem.

Megtorpant, megragadta karomat, és percekig figyeltük a piros fejű, mókás harkályt, amint szaporán kopogtatja a fák kérgét.

– Nézd, Tom, addig zörög, addig kopog, amíg a faemberke meg nem mérgesedik, és kupán nem vágja.

Szívverésem is elállt egy alkalommal. Hatalmas medvét láttunk két bocsával a folyóparton. Az anyamedve többször is belegázolt a vízbe, de nem volt több szerencséje a halászattal, mint nekem: nem maradt meg karmaiban egyetlen hal sem. Ilyenkor fejét lóbálva sokáig figyelte a habokat.

– Nézd, Tom, Mkóra megharagudott a vízi emberke, és elzavarja a halait. Mérges kedvében van, jobb, ha elmegyünk innen.

Hogyha halászott, ehhez a vízi emberhez imádkozott Pokahontasz.

– Vízi emberke, csald ide a halat, csald ide a halat! Neked is adok belőle…

Hogyha halat bontott, madarat kopasztott, így beszélt hozzájuk:

– No, te halacska, te madaracska, most megeszünk ám! Ne haragudj érte, nincs gondod most már semmire, jobb így, hidd el.

A második napon északra nagy vihart láttunk, de nagyon messze vonultak a lila színű felhők, nem értek el hozzánk.

A part tisztásabb helyeiről látni lehetett a viharfelhőkben csapkodó, hatalmas villámokat.

– Nézd, Tom, pislognak a fekete madarak.

A viharfelhők fekete madarak voltak, a villámok a madarak pislogó szeme. Fűben és fában, minden élőlényben külön kis szellem lakozott, a manitu; ezekkel társalkodott Pokahontasz naphosszat. Néha búgon tette a szépet nekik, máskor pörlekedett velük.

A magányosan vándorló indián sincs soha egyedül.

Ezért olyan vidámak és magabiztosak valamennyien.

Pokahontasz sokat mesélt nekem a Nagy Szellemről és a tágas, örökké zöld mezőkről, ahol a holtak szellemei gyülekeznek.

Estére mintha belefáradt volna a sok szép históriába.

Olyankor borzalmas történeteket mesélt életre kelt holtakról, vért ontó forrásokról és ijesztő álmairól. Egyszer azt álmodta, fejetlen pulykát kergetett a mezőn, és a pulyka a vállára ugrott.

– Biztosan nem hallottad… a hangot?… – suttogta hirtelen, és hozzám bújt.

Fejünk felett a csillagos ég közepén a Holdasszony ragyogott ezüst fénnyel.

TIZENHATODIK FEJEZET

amelyben megtudja, mi történt a táborban, amióta elhagyta. Pokahontasz visszatér és faggatózik. A nagy titok

Estére sem enyhült a rekkenő meleg. A mocsár nehéz párákat lehelt. Bagoly nem röppent, denevér nem – surrant, minden elhalt a nagy melegben. A fák levelei fonnyadtán lógtak, a nádas meg se zizzent, és még a békák sem kuruttyoltak. Csak a szúnyogok cinnegtek milliószámra.

Pokahontasz lassan vezetett a fák között. Széthajtotta egy bokor ágait, és előremutatott.

Fehér holdfényben fürdő tisztás tárult a szemem elé. A hold magasan az ég tetején, kísértetiesen sápadt, mozdulatlan tájra szórta sugarait. Mintha hó fedte volna előttem az irtást, fehér volt a homok, fehérek a fák lombjai, és fehér nyugalomban aludtak a fehér tüskejű palánk mögött a házak.

Megváltozott Jamestown képe, amióta láttam.

– Várjunk hajnalig – súgtam.

Pokahontasz a folyó felé mutatott. Arról az oldalról, kisebb feltűnéssel sikerül a palánk mellé ugranunk.

Megragadtam a kezét: várjunk. A három bástyát figyeltem kimeredt szemmel. Furcsa módon egyetlen sisak sem csillogott a holdfényben. Füleltem. Egyetlen hangot sem hallottam a falakról.

Vajon mi lehet az oka ennek a némaságnak? Óvatosságból hallgat ennyire a tábor? Harcra kész katonák lapulnak a falakon? Meglehet, hogy támadást várnak, és éppen csatát kezdő, feszült percekben jelentünk meg a színen?…

És ekkor megéreztem – a szagot.

Más szag volt ez, mint a mocsár rothadó bűze, mint az erdei avar fanyar illata, más, mint a kiszáradt föld és az elégett fű párolgása, mint a folyók hordalékának sokféle maradéka.

E szag döbbenetesen Londont idézte elém. A tyburni dombot és a Newgate oromzatát.

Temetetlen emberi hullák szaga terpeszkedett a néma tábor felett.

Fojtogatott az iszonyat és a rossz sejtelem. Nem is tudtam, mit cselekszem; minden óvatosságról megfeledkezve kiugrottam a fák közül a fényben úszó tisztásra, öles ugrásokkal rohantam az erőd felé. Ha bárki észrevesz a bástyákról, akár nyíllal, akár puskával könnyen eltalálhatott volna. De sem lövés, sem kiáltás nem hallatszott.

Amikor a cölöpfal árnyékában megálltam, már ott volt mellettem Pokahontasz is, aki villámgyorsan és nesztelenül követte minden lépésemet.

Kísérteties zaj hallatszott. Mintha földre hulló fegyverek csörrennének, mintha páncéllemezek zengenének. Valami lezuhant, össze is tört talán… aztán csend lett.

Hallottam a szívem dobogását. Lüktetett a halántékom, és zúgott a fülem vad, rohamos zúgással; azt hittem, maga a csend zúg így a rekkenő meleg, fojtogató mocsári éjszakában.

Megérintettem Pokahontasz karját. Úgy számítottam, az erődfal kapuja csakis a folyó felé nézhet, mert lakóinak kapcsolata a folyóval és a tengerrel szorosabb, mint a szárazfölddel, és mert szükség esetén a folyó felé kínálkozik a menekülés is – arrafelé indultam tehát. És jól számítottam, mert pár percnyi lassú lopakodás után – miközben az egyik félhold alakú bástyát minden feltűnés nélkül megkerültük – egyszerre csak hatalmas kapuszárnyak előtt találtuk magunkat.

Most már jól hallottam: a kapu mögül fájdalmas nyöszörgés hallatszott.

Ide a hold árnyéka esett, és noha megszokta szemem a félhomályos ragyogást, most mégis vaksötétben éreztem magam. Gyors kézzel tapogatóztam a cölöpök mentén, és hamarosan rájöttem, hogy a kapu – nyitva van. Jamestown kapuja nyitva! Egy erőd, amely kényre-kedvre kiszolgáltatja magát bármely ellenségnek. Keskeny rés volt a két kapuszárny között. Megpróbáltam lassan benyitni. Nem ment. Nem akartam zajt csapni, a kapuszárny is túlságosan nehéznek bizonyult, ezért nagy vigyázva bepréseltem magam a keskeny nyíláson. Mire visszanyúltam volna, hogy Pokahontaszt is magam után segítsem, ő már ott állt mellettem.

Itt a cölöpfalon belül szinte kibírhatatlan volt az elmúlás förtelmes szaga. A hold fényében világosan látszott, hogy a házak tövében és a nyílt udvaron mozdulatlan testek hevernek szanaszét, s a kísérteties, kékes ragyogásban olyanok voltak a tetemek, mint megölt, fekete rovarok.

– Krisztus szent sebeire, vizet!… – nyögte egy elhaló hang a kapuszárnyak mögött.

Joe Read volt az éppen. A kovács.

Tekintetem a bástyára tévedt.

Ott, mintha halottaiból támadna fel, lassú és ingatag mozdulattal egy alak tápászkodott fel. Észrevett bennünket, mert tántorogva megindult felénk. S én az újabb rémülettől, hogy e halott világban élőt találok, mozdulni sem mertem.

Az alak megindult a bástya lejtőjén. Mintha részeg volna, egyensúlyát alig találva kétszer is megfordult a tengelye körül, s szinte elénk zuhant, majd lándzsáját reszketőn a mellünknek szegezve, érthetetlen szavakat nyögött.

Megragadtam a karját.

– Én vagyok az… Tom Savage… – suttogtam. James Brumfield felismerhetetlenségig sovány arca eltorzult a rémülettől. Hörgő kiáltás szakadt fel a melléből, a lándzsa kiesett kezéből, és amikor látta, hogy tehetetlenül, fegyvertelenül áll előttem, vijjogó sikoltással menekült az épületek felé.

– Kísértet… ments meg, Uram, minket! Kísértet!

Pokahontasz erős ujjacskáit éreztem a válIámon. Húzott vissza.

– Tom, fussunk! Így sikolt… az is.

Nem hallgattam rá. Határozott léptekkel megindultam az egyik szalmafedeles ház felé. Annak ajtajában tűnt el a halálra vált James Brumfield – és most annak ajtajából láttam kilépni John Smith kapitányt.

– Kapitány úr, kapitány úr, itt vagyok, én vagyok! – kiáltoztam.

Megtorpant, kardjához kapott, majd sokáig szótlanul figyelt. Kísértetnek nézhetett ő is, és annál nagyszerűbb a bátorsága, hogy legyőzte természetes félelmét, és szóba állt ve

– Tom… te volnál az?

– Én vagyok az… igazán!

Fáradt volt a tekintete, nagyon fáradt. És oly fehér a bőre, mint a halottaké. Amikor megszólalt, színtelen hangon beszélt, mintha önmagához szólna:

– Tom, derék, jó kis barát. Szerettelek volna, mint a fiamat. Hát te is szerettél, ha visszajössz a sírból.

– Nem a sírból jövök! – kiáltottam kétségbeesetten, mert azt hittem, megháborodott. – Élek, kapitány úr! Bizony isten élek! – Megragadtam a kezét, meg is szorítottam. – Élek, igazán élek! Hát nem hiszi el? Ó, persze, az öltözékem!

Most jöttem csak rá, mi zavarta meg őt is. Tom Savage arcát látta – egy indián fiúban.

Megfogta. a kezemet, furcsán, erőtlenül tartotta máskor vasizmú markában. Aztán fáradtan leereszkedett egy fatönkre.

– Hiszem, hiszem… – mondta nagy sokára, és érzett a hangján, hogy iszonyú erőfeszítésébe kerül a beszéd. – Ámbár azt sem csodálnám, ha kísértetek járnának ezen az átkozott földön. Látod, Tom, ide jutottunk. Szép világ! – Felnevetett. – Kísértetek? Bizony, inkább az eltűnt gyarmat kísértene bennüket. De miért is kísértsen? Az ő sorsukra jutunk hamarosan mi is. Elveszünk majd mind egy szálig, s én tudom, hogy csak mi magunk vagyunk az oka. Mi magunk…

Zavartan álltam előtte.

– Kapitány úr, mondja, mit segítsek? Várom a parancsát. Nézze, ez itt Pokahontasz, aki foglyul ejtett, és akinek jó barátja lettem. Ő is eljött, mert látni akarta kegyelmedet.

Elhallgattam. Rázta a hideg, folyvást borzongott, és oly mereven nézett, hogy azt hittem, talán el is vesztette az eszméletét. Haja és szakálla nyíratlanul keretezte arcát, soványabbnak és öregebbnek mutatta valóságos koránál.

Beteg volt és nagyon-nagyon gyenge. Ám sok halott között ő még mindig élő – s bennem régi rajongásom tüzet a szánakozás még magasabbra szította.

– Pokahontasz – súgtam –, a Legbátrabb Harcos beteg.

Pokahontasz most komoly volt és méltóságteljes, mint népének minden gyermeke, ha fájdalom vagy öröm éri, vagy valamely nagy elhatározás előtt áll.

Kezét nyújtotta – merev és bájos mozdulattal – John Smith kapitány felé.

– A Legbátrabb Harcos beteg. Pokahontasz tudja, hogy a rossz szellemek bebújtak a testébe, a vérét szívják, és a könnyeit isszák. El kell innen mennie. Ez a hely olyan, mint a pauhetánok temetője. Az én népem és minden törzs a Vízesések alatt, a folyók mentén halottait kiviszi az erdők tisztására, faágakból emelvényt ácsol nekik, és arra fekteti. Nedveit kiszívja a nap, és csontjaikról a madarak eszik le a húst; így egyesül a nagy természettel, amelyből való. De arra nem járnak a harcosaink. Nem félelemből, mert mi nem félünk a haláltól, hanem azért, mert a halottak körül rossz szellemek tanyáznak, akik szívesen belopják magukat az élő ember testébe. Én elvezetem innen a Legbátrabb Harcost, és ő meggyógyul majd.

Smith kapitány fáradtan figyelte Pokahontaszt.

– Kapitány úr, jöjjön velünk! – biztattam magam is. – Ez a sok halott megfertőzi itt a levegőt. Jő barátok közé vezetjük. Jöjjön velünk!

Most mintha megnyugodott volna. Zihálása alábbhagyott, és nagy sokára, lassú fejbólintással kezdte válaszát. Ahogy beszélt, percről percre tért vissza ereje. Meleg, közvetlen hangjától megenyhült a borzalmas látvány is: a hold fényében fürdő erődudvar, tele mozdulatlan tetemekkel.

– Jól vagyok, Tom. No, nincs semmi baj! Voltam már betegebb is, aztán mégis itt vagyok. Ne félj, fiú, ha én nem félek tőled, hahaha! Mondd csak, ki ez a kislány?

– Pokahontasz – feleltem felvidámodva. – Egy hatalmas törzsfőnök leánya, ö maga is törzsfőnök vagy király lesz, nem tudom. Nagyon kedves, jó barát, és kapitány uramnak nagy tisztelője. Azt mondja, meggyógyítaná a láztól, ha velünk jönne.

John Smith mosolygott.

– Ó, kicsi Pokahontasz! Hát köszönöm szépen. Megmented az életemet; no lám csak, életem forgandó szerencséjében mindig nők segítettek ki a bajból. De ilyen fiatal kis megmentőm még nem akadt. Nem bizony. Ó, csak ez a rettentő szédülés múlna már el!.. Azt mondod, törzsfőnök leánya? Valami nagy főnöké? Hát akkor illő, hogy méltóan fogadjuk… Hm, de nincs se ételünk, se italunk, nyomorult koldusok vagyunk ám!

– Kapitány úr, Pokahontasz nem kíván sem ételt, sem italt, ö azért jött csupán, hogy kegyelmedet lássa! – Aztán zavartan, mint aki tudja, hogy gyermeteg kívánságról beszél, hozzátettem: – És azért is jött, hogy kegyelmed hajából egy tincset kérjen. Szokás ez náluk. Babonaság.

– Ez a szédülés. Mit is mondtál? Hajszálat? Várjatok még egy-két nap, és akár a fejemet is viheti. Hej, te fiú, mintha tüzes kést forgatnának bennem!

Reszkető kézzel nyúlt a hajához.

Ebben a rettenetes környezetben, ebben a különös helyzetben más talán elfeledkezett volna jövetele céljáról. Pokahontasznak azonban e sok halott láttára szeme sem rebbent. Amikor John Smith kapitány mozdulatát látta, boldog kiáltással kapott a különös ajándék után. Őröme azonban ijedt megrökönyödéssé változott, amikor a kapitány megragadta a haját szorongató kezet, és ültéből fél térdre ereszkedve, azzal a hódolattal és gráciával, amivel csak született lovagok hódolnak szívük hölgye előtt – megcsókolta Pokahontasz kezét.

Bevallom nektek, könnyek csorogtak végig arcomon. Fojtogató, néma zokogás rázta egész testemet.

Nincs annál keserűbb, nincs annál rettenetesebb, mint méltatlan órákban magasztos percek tanúja lenni, íme, a sápadt holdfény temetetlen halottakra esik. Nem hősi csatában estek el. Malária és tífusz végzett velük ocsmány módon. S íme, itt vagyunk mi hárman. Pokahontasz a Legbátrabb Harcos hajáért jött, és az úgy nyújtja át neki, mint virágcsokrot.

S kezet is csókol, hogy aztán eszméletét vesztve végigzuhanjon a homokon…

Rázott a zokogás, ahogy lehajoltam hozzá.

Mire feltámogattam, és az előmerészkedő James Brumfield segítségével megitattam – Pokahontasz eltűnt.

Eltűnésére csak másnap hajnalban döbbentem rá igazán, amikor régen látott gazdám, kipihenve éjszakai lázrohamát, megölelt, és kifaggatott sorsom felől. Aztán rajta volt a sor, hogy elmesélje, mi minden történt a telepen az elmúlt két hónap folyamán.

Ami történt – bár ne történt volna!

Nem volt szükség az indiánok nyilaira, hogy sorra-rendre elhulljon mindenki az angolok közül. Azt mondom, mindenki, mert aki mégis életben maradt, aligha volt elegendő arra, hogy ebben az idegen és ismeretlen világban gyarmatot tartson fenn, hódítson és kormányozzon.

Amikor Wingfield egy ügyes sakkhúzással két legyet akart ütni egy csapásra, gondolván, hogy ha Smith ellen végre eljárást indíthat, egyúttal megszabadul a számára megbízhatatlan Kendalltól is – rosszul időzítette a dolgokat. A Smith-féle „tárgyalás” elhalasztása egyenlő volt a csatavesztéssel. Archer és Martin megérkezése, Smith számon kérő szavai elindították a mindig oly fölényes, rátarti Wingfieldet a lejtőn. Archer és Martin őt okolta az aranyszerző út sikertelenségéért, és nyíltan hangoztatták, hogy Wingfield előre kikötötte magának a szerzendő zsákmány felét. Ily módon a „kincstári” gyöngyökkel a maga vagyonát akarta megalapozni, és esze ágában sem volt a szerződésekben megállapított részt a királynak, illetve a Királyi Virginia Társaságnak eljuttatni.

Archer és Martin vádjait Kendall dühtől és bosszúvágytól tajtékzó megjegyzései fűszerezték. Wingfield tehát saját csapdájába esett. A számonkérés és a bukás nem is maradt volna el, ha a telepre rá nem tör egy mindennél nagyobb ellenség: a járvány. Studley Volt az első áldozat, aztán a három kis apród következett, akiket hamarosan Gosnold kapitány követett. Halálával a virginiai kormányzótanács létszáma már négyre csökkent… s az a négy ember is négyfelé húzott.

Azután átmeneti nyugalom következett, s noha a forróság nem csökkent, s a mocsár fertelmes gőzei napról napra megriasztották az előrelátóbb embereket, a váltólázas megbetegedések mintha teljesen eltűntek volna.

Ekkor új viták támadtak. A legsúlyosabb kérdésről, az élelmezésről.

A hazulról hozott búza és árpa immár használhatatlan volt, a bab és a borsó szintén. A káposztát már régen kihajították, és pocsékba rnent a megmaradt két hordó sózott birkahús is. A tábor éhezett, de még a legéhesebbek is undorodva tolták félre a kásában szétfőtt férgeket. Egy megoldás maradt hát: a természet szabad asztaláról étkezni. Csakhogy ez sem ment könnyen. A tokhalak nagy vonulását elmulasztották, s ha maradt is még bőségesen hal a folyóban, a halászat sokféle bajjal, vesződséggel járt. Egy se volt köztük, aki ehhez a mesterséghez igazán értett volna. Ingerülten és ostobán döfködték szigonyaikkal a vizet, jó párszor csónakostul belefordultak a hullámokba, és szerencse, hogy áldozatot nem követelt egy-egy kirándulás. Hálót is vetettek, de csak kicsiny, szálkás halacskák kerültek bele, amit fanyalogva rágcsáltak, mert főzték, ahelyett, hogy sütötték volna.

De hát miben is sütötték volna, amikor zsírjuk sem volt, semmijük sem volt – a gyűlöleten kívül.

Mert ki hinné, hogy vadászni sem jártak? Örökös félelmük és örökös gyűlölködő gyanakvásuk tartotta vissza őket.

A katonák és a mesteremberek, a telep közrendű lakói nyíltan bevallották, hogy félnek az indiánoktól. Ha vadászatra indultak, csakis alaposan felfegyverkezve, nagy csapatban vágtak neki az útnak. A vadon mélyén is egy csapatban maradtak – s ugyan hol az a szarvas, vadpulyka, nyúl vagy vadkacsa, mely a sisakját csillogtató, kardját zörrentő, nagy zajjal vonuló hadinép előtt megmarad?

Az üres kézzel hazatérőket aztán gúnyos és haragos megjegyzések fogadták, napirenden volt a veszekedés, s mert olykor tettlegességig fajultak a dolgok, mindennapos lett a súlyos büntetés is: a korbácsolás és a kikötés.

A fenyítéseknek is volt áldozata, de ezekről nem esett szó soha. Betegség és éhezés közben még ölni is az embereket – bizony, istentelen állapotokra vallott.

John Smith kapitány, hogy nagyobb bátorságra ösztönözze a többieket, és példát mutasson, magányos cserkészésre szánta el magát. Példáját követte volna John Rolfe és más is, ha…

– Tiltakozom, megtiltom! – rikácsolta Wingfield.

– Ismerjük az ilyen „vadászatokat”! – sziszegte Martin.

– Aranyért megy kegyelmed, no, vallja csak be, aranyért!

Az erőd kapujánál játszódott le a legocsmányabb jelenet. Wingfield Smith kapitány után sietett, és fojtott hangon így szólt hozzá:

– A fele, értette? A fele… akkor engedélyezem.

– Vadászni megyek – válaszolta Smith kapitány.

– Hülyének tart. Átkozott paraszt!… A felét kapom, és mehet.

– Nem hinném, hogy fél szarvast megehetne.

A hőségtől és az éhségtől tántorgó szerencsétlen telepesek felé futott akkor Wingfield.

– A prófétátok! – üvöltötte. – No lám csak, a nagy prédikátor! Megy, hogy elárulja a tábort a vadaknak. Estére már a vadak fazekában fövünk, így veszett el itt minden gyarmat…

Ordítozásának meglett a hatása. A közhangulat Smith kapitány ellen fordult, és még barátját, John Rolfe-ot sem engedték, hogy magányos vadászatra induljon.

Éheztek. Rágták a férgeket, de sem halászni, sem vadászni nem mentek. Csapdát sem állítottak, földet sem műveltek, semmit sem csináltak. Nem kereskedtek, mert egymásra gyanakodtak, expedíciót sem indítottak, mert erejük nem volt hozzá, hanem csak lézengtek, veszekedtek, és a párás, fülledt éjszakákon aranyról meg lányokról ábrándoztak, és persze Newportot várták vissza, aki majd az utánpótlást hozza.

De hát Newport még messze járt.

Egy napon aztán egyszerre tízen is rosszul lettek. Nem törődtek azok sem orvossal, senkivel, nyakig pokrócokba burkolva kifeküdtek a vadul tűző napra, vízért üvöltöztek, és rázta őket a hideg. A doktor türelemre intett; negyednapos láz, vagy legrosszabb esetben harmadnapos – vélte. A hidegrázás után bő izzadás következik, aztán kutya bajuk sem lesz két napig. Az őrséget mindenképpen elláthatják, addig az urak ne veszekedjenek, hanem Archer és Smith kapitányok siessenek a legközelebbi indián faluba élelemért.

Ezt a javaslatot el is fogadták, noha ezúttal Smith kapitány volt borúlátó, mondván:

– Szégyelljék magukat… most már késő!

Bármily szomorú dicsőség ez, megint csak neki lett igaza.

Estére szűnőben volt a tíz beteg rohama, de újabb betegek estek ágynak, és az előbbiek sem negyed-vagy pedig harmadnapos lázban betegedtek meg, hanem mindennaposak voltak a rohamok…. És hogy teljes legyen a rémület, a lázban fetrengőknek elfeketedett az ajkuk, és görcseik már nem is váltólázra, hanem sokkal nagyobb rémre, a kolerára mutattak.

Az egészségesek ekkor valósággal fellázadtak, el akarták hagyni a tábort; azt mondták, éppen elegen vannak, hogy Ratcliffe itt maradt bárkáján nekivágjanak a tengernek.

Nem került harcra a sor, a büntetés mégsem maradhatott el. Kettőt felakasztottak, egyet agyonlőttek.

Aztán már nem akart senki sem elszökni – mert nem tudott. A váltóláz, a tífusz és még a jó isten tudja, mennyi és miféle betegség – legfőképpen a lázzal együtt járó tüdőgyulladás – egymás után szedte áldozatait. A holtakat új betegek nézték tehetetlenül, és volt olyan nap, amikor egyetlen ember sem volt talpon.

– A Magyar Alföld és Ukrajna mocsaraiban hozzászoktam a lázhoz – mondta John Smith kapitány, és mindenki legnagyobb csodálkozására valóban ő tartotta magát legtovább.

Utoljára vette le lábáról a baj – de hát végül mégiscsak levette.

Amikor Pokahontasszal Jamestownba érkeztem, akkor már egy hete beteg volt. Ő volt a tábor parancsnoka, betegápolója, mindenese.

– Jó, hogy itt vagy – mondta, és sápadt arcáról letörölte a verítéket –, legalább lesz, aki őrséget álljon, öt ember sincs, akit a bástyákra küldhetnek.

Keserűen mosolygott, és legyintett is. Mint aki tudja, hogy én egymagám ugyan mit sem érek. Megsimogatta a fejemet, meg is lódított kissé, mint régen.

– Kezdődik – mondta hirtelen.

Felpillantottam. Jamestown házainak zsúpfedeléről és a környékbeli fákról fekete madarak serege röppent, és lusta szárnycsapásokkal ereszkedett le az udvar homokjára. Dögevők voltak, hosszú lábú, fekete dögvarjak. Lógó szárnnyal, izgatottan lépkedték körül terített asztalukat, és óvatosan méregették az élőket különös-értelmes szemükkel, mielőtt hozzáláttak volna a szörnyű lakomának.

– Ssss! – Az élők, akiknek erejük volt hozzá, követ hajítottak feléjük; ilyenkor felrebbentek, és a napot elsötétítve köröztek egy ideig a tábor felett, de hamarosan újra visszaereszkedtek, és fontoskodva körüljárták azokat is, akik a végletekig elgyengülten, de még élve feküdtek a házak tövében.

John Smith kapitány feje a mellére csuklott. Láttam, végigcsorog homlokán a veríték. Kimerítette az éjszakai lázroham, hozzá a sok beszéd – most ültében elaludt. Láttam, egy priccsen James Brumfield aludt már régóta.

Kimentem a bástyákra. Felhőtlen, mélykék volt az ég, szemben a nádas felett reszketett a forró levegő. Madarak vijjogtak, csipogtak, krúgtak a zöld szárak között, és felfellebbentek a ragyogó kékségbe. Úgy tűnt valóban, nem kéne más, csak egy jó számszeríj, és terítve volna ismét a tábori asztal.

Hogy elcsodálkoztam én akkor! Hát ilyen tehetetlen, ostoba volna a fehér ember?

Pokahontasz eltűnésére ekkor döbbentem rá igazán. Végigjártam mind a három bástyát, és az ő nevét kiáltoztam:

– Pokahontasz! Drága kis Pokahontasz! Merre tűntél? Merre vagy?

Amilyen hirtelen tűnt fel, oly váratlanul tűnt is el mellőlem. Egyszerre csak visszacsöppentem régi életembe, és magam is úgy éreztem, mintha a sátrak lebontásánál, a házak felépítésénél, a falak felhúzásánál és a belső viszálykodásoknál én is itt lettem volna. Mi volt hát Pokahontasz barátsága? Csupáncsak álom.

– Pokahontasz! Pokahontasz, merre vagy?

Észre sem vettem, a pauhetánok nyelvén kiáltoztam utána.

Segítség kellene… vadászni kellene… halászni talán… de valami furcsa érzés fojtogatta a torkomat. Úgy éreztem, minden lépés, amely a tábortól elvezet, menekülés a haláltól. És nem volt erőm hozzá. Semmi erőm. Mert bármily hihetetlen, bármily szánalmas is, zaklatott gondolataimon egyre inkább úrrá lett a meggyőződés: ha én innen elmegyek, meghal mindenki. Ha csak vadászni megyek, mire visszajövök, halott lesz mindenki.

Csak addig vannak életben, amíg én itt vagyok. Csak addig él a gazdám, a derék és bátor John Smith kapitány, amíg én itt vagyok.

Rajtam a tábor gondja, most énrajtam egyedül. Hatalmasabb vagyok Edward Maria Wingfieldnél, erősebb John Smithnél, bölcsebb a drága Hunt tiszteletesnél.

Az ám, ő vajon hogy van? Él-e még?

Élt. Ott feküdt ágyán, betegen és sápadtan. Úgy tűnt valóban, hogy olyan öreg és olyan beteg, hogy a halál sem vet ügyet rá.

Nem tudott szólni, ujját emelte a takarón, jelezve, hogy felismert. Ekkor körbejártam a betegeket, a jajgatókat és az eszméletleneket egyaránt, és erőmhöz képest igyekeztem rajtuk segíteni. Friss vizet hoztam, megitattam, aki inni kívánt, és elcsodálkoztam azon, hogy ételt senki sem kér. Dolgoztam, mint az eszelős, szánalmasnak és gyengének éreztem magam a szánalmasak és gyengék között. Akik felismertek, kísértetnek hittek, de megijedni, faggatózni sem volt erejük.

Watton doktor magába roskadtan üldögélt egy széken. Jöttömre orvosságos fioláit szedegette elő, de vissza is rakta tüstént a dobozába, és legyintett:

– Miért éppen rajtad segítene? Menekülj innen!

Dehogyis menekültem! Inkább a temetéshez láttam. Hitvány temetés volt, de legalább tettem valamit. A hallottakat egy szigony kampós hegyével elvonszoltam helyükről, és sorba fektettem valamennyit a palánk egyik sarkában. Borzalmas munka volt, de én úgy végeztem, mint aki lázba esett maga is. Hessegettem a szemtelen dög varjakat, veszekedtem és hadakoztam velük, miközben a sírás fojtogatott, mert olyan régi jó cimborákat láttam viszont élettelenül, az enyészettől csonkán, mint Galthropp, a hajó egykori szakácsa meg az a vörös ír, akivel James Brumfield első packázásai idején a hajóorrban találkoztam.

Vadul és kegyetlenül égetett a nap, minden vakítóan fehérnek látszott, csak a varjak borultak reánk gyászlepelként, csak a zöld legyek zengtek fejem körül kitartóan, és szememre-számra szálltak, hogy néha undorodva és öklendezve futottam el a tetemektől.

Végül mégiscsak elkészültem. A testeket letakartam gallyakkal és némi földdel is. Hát most legalább csak a tábor egyik sarkában tülekedtek a madarak, másutt sehol.

Nevettem is egyszer. A végén. Amikor már alig láttam a fáradtságtól és a keserűségtől, amely könnyeket csalt a szemembe.

Mert az egyik halott rám kiáltott:

– Ne csiklandozz, te marha!

Hát Anas Todkill volt, a fanyar humorú, csúnya ember, aki annak idején olyan sokáig humorizált Wingfield két verssora felett. Ott feküdt két halott között falfehéren, az élelmiszerraktár előtt. Éppen a ruhájába akasztottam a szigonyt, amikor rám szólt.

– Uramisten, hát kegyelmed él?! – térdeltem melléje. – Hiszen a varjak már a lábát csipkedik!

– Legalább ők egyenek – sóhajtotta. A szája széle csupa seb volt.

Felnyaláboltam, bevittem abba a házba, amelyben Smith kapitány és James Brumfield feküdt. Mindketten aludtak még, és én úgy gondoltam, hogy az alvás mindig a gyógyulás jele. Hiszen akkor Todkill is gyógyulóban van, mert mire letettem a szalmazsákra, mélyen aludt.

Megtaláltam mindenkit. Volt, akitől elfutottam, volt akin elszörnyűlködtem. Wingfield most az egyszer igazán elhagyta magát. Saját piszkában feküdt, és hiába szóltam hozzá, közönyösen maga elé meredt. Kendall hörögve, horkolva aludt, Archer fáradtan mormogott, Ratcliffe ijesztően csonttá soványodva pálinkát ivott, John Rolfe – az én bátor és derék gazdámnak méltó barátja – sírt, amikor meglátott, és sebektől dagadt ajkát alig-alig mozgatva kért:

– Anyámnak vidd… vidd el ezt a levelet… Ősszegyűrt papírlapot nyomott a kezembe. Nem volt arra semmi sem írva.

Sarkon fordultam és elfutottam. Felmentem megint a bástyákra, és Pokahontasz nevét kiáltoztam.

A vadon nem felelt, és már a betegek sem válaszoltak. A forró nap mindenkit elbágyasztott. Ki halt meg, ki nem – senki sem tartotta számon. Majd elárulják holnap a dögvarjak.

Éhes voltam. Nagyon éhes. Az egész napi megfeszített munka meghaladta erőmet, és most oly hirtelen tört rám az álom, hogy nem tudom megmondani, melyik pillanatban ért utol. Eszméletemet vesztve borulhattam rá az ágyra, és ebben a fura, fárasztó helyzetben is mélyen, álomtalanul aludtam sokáig.

Aztán éreztem, hogy valaki költöget, de nem tudtam felocsúdni. Azt hittem, álmodom csak, hogy vállamat rázzák, majd lefektetnek a földre, és arcomat ütögetik. Jó időbe telhetett, amíg végre felnyitottam a szememet.

Nem láttam semmit. Koromsötét éjszaka volt. A holdat felhők takarták.

– Nettopau… – mondta egy ismerős, kedves hang. – Ébredezz! Oly rémesen nyögtél, mint aki rossz szellemekkel viaskodik.

Pokahontasz volt. Hát persze hogy ő. Hogyan is hihettem, hogy nem tér vissza? Akkora kosárral jött, hogy kész csoda, hogyan volt képes megemelni. A kosár pedig tele élelemmel. Zsenge kukoricával, bogyókkal, rákkal, száritott hallal és szárított osztrigával és számomra máig ismeretlen titokzatos kérgekkel és gyökerekkel.

– Gyere! – mondta. – Meg kell mentenünk a Legbátrabb Harcost.

Végképp felébredtem. Éhségemet percek alatt lecsillapítottam a kosár finomságaival. De Pokahontasz alaposan elrontotta a kedvemet, mert kezembe nyomott egy gyökeret, mondván:

– Rágd meg jól, és nyeld le. Ki ne köpd, mert a gyökérember megharagszik, és nem segít rajtad.

Annál undorítóbb, keserűbb ételt azóta sem ettem. Pedig sok mindent megpróbáltam már életemben, de az volt a legkeserűbb próba. S mondhatom, nem azért a „gyökéremberkéért”, hanem csakis Pokahontasz kedvéért nyeltem le a gyökér minden darabját.

Smith kapitány ébren volt, amikor bementünk hozzá. Gyertyát gyújtottam, annak a fényénél rakta ki az asztalra Pokahontasz az ajándékait. De a kapitány nem szólt, nem volt ereje hozzá; egy nap alatt is sokat romlott az állapota. Akkor Pokahontasz anyáskodó szeretettel megetette, majd porrá tört egy kis darab fakérget, és miközben ehhez a titokzatos indián orvossághoz még titokzatosabb érthetetlen verseket mormolt, a port vízben elkeverte, és a kapitánnyal megitatta.

S mindezt oly gyorsan, határozott mozdulatokkal, mintha világéletében effajta gyógyító boszorkánymesterséggel foglalkozott volna. Hiszen mondtam már, boszorkány volt ő valóban, a legbájosabb és legszentebb boszorkány, akit valaha is a Föld hordozott. És ahogy a zöldkukorica szent titkát megleste, úgy lophatta a varázslóktól is a gyógyítás és a ráolvasás tudományát.

Nem volt olyan mesterség, és nem volt olyan babonaság, amelyet népének életéből el ne sajátított volna. Hallatlan gyönyörűséget lelt a tanulásban, minden tudással nagyobbnak és hatalmasabbnak érezte magát.

James Brumfieldhoz lépett, hogy őt is megitassa a lázűző kéregporral. Ám alighogy hozzáért, Brumfield felugrott fektéből, durván félrelökte Pokahontasz kezét, és felérn fordulva hörögte:

– Gyilkosok, gyilkosok! Na, ölj meg, te átkozott! Add el a húsomat a vadaknak! Emberevők… Te is az vagy!

Tántorogva forgott a szoba közepén. Úgy látszik, mindvégig ébren volt, végignézhette, hogyan ápoljuk Smith kapitányt, és mert betegségében ő maga is víziókkal küszködött, félelme most nem ismert határt.

Végül megállt, szeme kerekre tágult, csúnya lóarcán vicsorgás torzult – aztán hörögve összeesett. Amikor föléje hajoltam, ezt mondta:

– Ne ölj meg… ne, ne…

Ugyan ki akart téged megölni, James Brumfield? Én ugyan nem.

Hát alig hihető, hogy mi ketten állítottuk talpra az egész tábort.

Pokahontasz meg én.

A friss gyümölcsök és a keserű gyökerek csodát tettek.

Elsőnek John Smith kapitány állt talpra, aztán Martin és Read mester, a kovács. Mihelyt ásót tudtak fogni, a palánk tövében hatalmas gödröt ástak a halottaknak. Pokahontasz attól kezdve az erdőt járta, és nap nap után pompás zsákmánnyal tért haza. Az emberek bámulták, csodálták, és hálás mosollyal fogadták. Most már senki sem fanyalgott a „vadak ételeitől”. Ették a kukoricát, a sótlanul sütött halat, a borstalan pecsenyéket, és szorgalmasan rágták a keserű gyökereket.

Én voltam a szakács, mert Galthropp mester meghalt. A pauhetánoknál tanult módon beleztem a halakat és a madarakat, és hozzá forgattam a nyársat… mint régen.

Egy hét sem telt bele, Jamestown minden embere talpon volt.

Minden embere, mondom… a száznégyből negyvenöten.

Mint a megvert kutyák, lehorgasztott fejjel jártak-keltek. Dehogyis vitáztak, dehogyis veszekedtek! Örültek, hogy élnek. Ám alig szóltak egymáshoz, nem beszéltek többet, mint hogy megkérdezték:

– Vajon milyen idő lesz ma?

De az idő nem változott. Meleg volt, párás volt, ezer méreggel teli a levegő.

– Vajon ki lesz beteg?

De többé nem lett senki sem beteg. Amíg Pokahontasz velünk volt, senki sem lett beteg.

S naponta jöttek hozzám a kíváncsiak.

– Tom, ki ez az indián leány? És hogy került ide?

– Pokahontasz a neve. A legnagyobb törzsfőnök leánya - feleltem. – Velem jött, hogy találkozzék John Smith kapitánnyal.

– No fene! John Smith kapitánnyal? Miért éppen ővele?

– Hallotta hírét.

Hát csak látni kellett volna, milyen pofákat vágtak erre a kormányzótanács tiszteletre méltó tagjai. James Brumfield pedig, aki az elsők között állt talpra, de az utolsókkal látott a munkához, megállt a tűzhely előtt, letört egy kis halat a nyársról, és miközben buzgón rágcsálta, közömbös hangon megjegyezte:

– Ha én nem ápolom a gazdádat, bizony elpatkolt volna. Ránéztem.

– Menj a fenébe!

Vállat vont. A szeme sem villant, unottan elment.

Egyik este pedig, miután Pokahontasz bűbájoló szavai közben mindannyian átvettük az orvosságokat, Hunt tiszteletes úr hálaadó istentiszteletre hívta az embereket. Azt mondta, tartson velünk Pokahontasz is, hátha megragadja pogány lelkét az igaz keresztény hit szépsége és igazsága.

Imába kezdtünk, zsoltárt énekeltünk, öreg papunk beszélt az isteni kegyelemről és a hit győzelméről; én közben Pokahontasz szép arcát figyeltem. Nagy szemét csodálkozva tárta ránk, néha John Smith kapitányra villant a tekintete, és amikor látta, hogy gazdám letérdel a kereszt előtt, letérdelt ő is.

De hirtelen megragadta a kezemet, és indiánul mondta:

– Nettopau, gyere!

Magával húzott. Rohant, szinte menekült. Kifutottunk a kapun, le a vízpartra. Elvonszolt egészen a nádasig, ahol varsákat rakott ki előző napon. A varsák tele voltak hallal, de nem törődött velük.

– Tom – mondta hirtelen –, a ti varázslótok nem jó varázsló.

– Hunt tiszteletes úr? – kérdeztem mosolyogva.

– Ő. Igen, ő. Nem azt mondja, amit kell. És ti sem azt mondjátok, amit kell. Így sosem hallgat meg a Nagy Szellem.

– Mi istenhez imádkozunk, nem a Nagy Szellemhez.

– Az kicsoda?

Magyarázni kezdtem, de félbeszakított:

– Nem értem. Hallgass. Rossz a varázslótok. Kergessétek el.

Mit is felelhettem volna?

– Nem kergetjük el, Pokahontasz. Hunt tiszteletes úr jó ember. Egyszer megmentette a Legbátrabb Harcos életét.

Erre elhallgatott. Félrehajtott fejjel nézte a folyót. Bólintott, hogy jól van, megbékül a „varázslónkkal”. Hirtelen lekuporodott egy kőre, és mint aki hosszú mesét akar hallgatni, kényelmesen elhelyezkedett.

– Tom, amikor a Legbátrabb Harcosról meséltél, azt mondtad, lovon ült. Mi az a ló?

– Persze, te még sosem láttál lovat. Hát a ló olyan, mint a… szarvas.

– A szarvas gyenge, nem lehet ráülni.

A ló nagyobb is, erősebb is, mint a szarvas.

– Szarva is van? - Nincs.

– Akkor milyen?

Milyen is? A fejemet vakartam, gondolkoztam. Pokahontasz szeszélyes ötletei mindig megzavartak. Most is bántott, hogy a hálaadó imáról elcsalt, hogy hittérítő beszédemet félbeszakította… másrészt felébredt bennem a keresztény lelkiismeret is: hiszen én is bekentem magam a zöldkukorica nedvével, pogánykodtam én is…

– Milyen a ló?

– Hát olyan, mint a kutya. Óriási, nagy kutya. A hátára lehet ülni, és nagyon gyorsan fut.

– Nem féltek tőle?

– A ló jó barát. A kutya is jó barát.

Szép orrocskáját felhúzta. Nemtörődöm módon fintorgott.

– Hát jó. Majd meglátom egyszer. De mondd csak, Tom…

– Mit akarsz megint, te kópé?

Nevetve simogattam a haját. Megrázta a fejét.

– A Legbátrabb Harcos azt mondta, asszonyok mentették meg az életét. Kik voltak azok az asszonyok?

– Nem vagyok én járatos asszonyok dolgában, Pokahontasz. De annyit mondhatok, elszorul a szívem, ha ezt kérdezed tőlem. Úgy gondolom, azért kérdezed, csakis azért, mert egyszerűen beleszerettél John Smith kapitányba. Úgy, úgy, ahogy mondod, dobog a szíved, ha ránézel, folyton csak róla ábrándozol, és bizony magad sem tudod, hogy a csudában lehet ez, amikor annyi derék harcos él a pauhetanok között, és magad a Legbátrabb Harcost alig-alig ismered. De hát a szerelem ostoba, a szerelem vak, s lám csak, Júliának is elegendő volt egyetlen találkozás, hogy halálos szerelemre gyűljön Rómeóért. Ezért fáj az én szívem, ha Smith kapitány felől faggatsz.

Szeretem Smith kapitányt, mint az apámat. Az életemet köszönhetem neki.

Szeretlek téged is. Másképpen. Igazán.

A gyöngyöt mutatod. Ó, igen. És a nevem: Aki Szeret… hát persze. Szóval mégis meséljek azokról az asszonyokról? Ne kívánd, hogy hosszan meséljek róluk.

A gyöngyöt itt ne mutogasd. Rejtsd el a ruhádban, így ni. Jobb, ha nem látják. Vannak irigyek.

Hiszen azt sem tudod, kik azok az irigyek.

Boldog világ ez itt. Ó, milyen boldog!

Mégis elvágyódsz innen. A szemeden látom, Pokahontasz. És most már azokról az asszonyokról beszélek, igazán.

Egyszóval… annyit már tudsz John Smith kapitányról, hogy kora ifjúságában elment Angliából, és sok-sok kaland után Magyarországba érkezett. Egy nagy várat, százszor is nagyobbat, mint ez a Jamestown vára, az ő segítségével foglaltak vissza az ellenségtől. Később Erdélybe került, amely szomszédos Magyarországgal, és ott is a török ellen harcolt. Nehéz párviadalban egymás után három török fejét vágta le, és az erdélyi fejedelemtől jutalmul címerrel ékes melívértet kapott ajándékba, amelyet manapság is megcsodálnak rajta, ha felveszi.

Megmutatom neked azt a mellvértet. De hadd mondjam el előbb, hogy John Smith kapitányról illik tudnod, nem sokkal a Vöröstoronynál vívott csata után Székely Mózes seregéből kiszakadt, és hegyi rablók fogságába került. Ezek díszes ruhája után előkelő magyar nemesnek vélték, és váltságdíjat vártak érte, ám akkoriban oly zavarosak voltak az erdélyi állapotok, hogy egy idegen zsoldos kapitányért ugyan senki sem fizetett váltságdíjat. A rablók tehát nem tehettek mást, elvették ruháit és pénzét, s rabszolgának eladták. Gyalog hajtották Erdélytől egészen Konstantinápolyig, ahol Smith kapitány éppúgy a rabszolgapiac dobogójára került, mint a négerek minálunk Londonban a southwarki rabszolgabódéknál. Volt ideje rá mégis, hogy nyomorúságos sorsa ellenére kíváncsian nézelődjék III. Mohamed szultán birodalmában. Megcsodálta Konstantinápoly zsúfolt sikátorait, sokszínű népét és gazdagságát. Nem is hinné az ember, hogy azok a pogány törökök milyen pompázatos világot élnek. A városukban kétezer mecset van, háromszáz fürdő és töméntelen sok kút. Mégis olyan sok a szenny, hogy térdig gázol benne az utas.

No jó, hát Smith kapitány fogoly volt, rabszolga, és nem sokat sétálhatott Konstantinápoly ezer látnivalója között, hacsak Csaradza Carabigzanda kíséretében nem, aki ajándékba kapta apjától az értelmes és jókötésű rabszolgát. No látod, hát ennyit tudok az első asszonyról. John Smith az ő rabszolgája volt. Hogyan-miképpen, bizonyára hozzád hasonló módon, Csaradza kisasszony is beleszerelmesedett az én gazdámba, mert amikor apjaura el akarta adni a rabszolgát, inkább bátyja gondjára bízta, abban a reményben, hogy közelebb viszi a szabaduláshoz. Bizonyára érzékeny volt a búcsú és sok szorongással teli, mivel Csaradza bátyja nem volt olyan vajszívű, mint a húga. Mérges tekintetű, hatalmas termetű, kegyetlen ember volt, aki ütötte-verte a rabszolgáit, és dehogy gondolt Smiht kapitány felszabadításával. Ha már hajójára vette, el is vitte a törökök akkori tartományának egyikébe, a fekete-tengeri félszigetre: Krímbe. Onnan az Azovi-tengeren át egyenesen kaukázusi birtokaira.

Hatalmas nagyúr volt ez a török. Török volt-e vagy tatár, nem tudom. Timur volt a neve, de a gazdám mindig Timornak mondja, ami latinul félelmet és rettegést jelent. Ebből is gondolom, hogy kegyetlen úr lehetett. És úgy veszem ki a szavaiból, hogy a hajóút alatt még derekasan bánt vele, hanem, alighogy a kaukázusi birtokra érkeztek, a kapitányt lefogták, haját lenyírták, ruháit elvették, s egy órával a megérkezés után már utolsó rabszolga gyanánt zsákolhatta a gabonát a csűrben.

A Legbátrabb Harcos azonban nem sokáig tűrte ezt a sorsot. Ám a rabszolgának hallgass a neve, s ha állati sora ellen szólni merészelt, maga Timur korbácsolta meg.

Nem, Pokahontasz, Timur nem kötözte kínzócölöphöz Smith kapitányt, nem bátorságát vagy állhatatosságát akarta próbára tenni. Smith kapitány soha semmitől sem retten vissza, és a kínokat úgy állja, mint senki más. Timur azonban úgy bánt Smith kapitánnyal, mint ti a tolvajokkal, akiket agyonvertek, vagy összetöritek a csontjaikat. Hát gondolhatod, Pokahontasz, hogy Smith kapitány nem volt soha tolvaj, és nem is tűrte ezt a bánásmódot. Nem, nem, várj egy kissé. Az életmentő asszonyok, a szerető szívek históriája nem ilyenkor fonódik. Az effajta bajból Smith kapitány mindig maga vágja ki magát. Egy kis kalandért bizony nem koldul senkinél.

Timur csűrjében már kiterítve feküdt a búza, csépléshez készülődtek a rabszolgák, de még csak egyedül Smith kapitány ért oda a messzi szállásról. Kézbe kapott egy cséphadarót, de nem látott munkához, várta a többieket. Észre eem vette, hogy az épület sarkából maga Timur figyeli gondtalan sütkérezését.

– Dologra, hé, lusta barom! – ordított rá a zsarnok, és hosszú tevekorbácsával lesújtott Smith kapitányra.

Annak azonmód kiserkedt a vére, ma is látszik arcán és mellén egy hosszú forradás.

Csakhogy a cséphadaró fegyver ám! Smith kapitány magyar parasztoktól láthatta, micsoda félelmetes fegyver. Új suhintásra Timurnak már nem jutott ideje, mert varkocsos pogány fején hatalmasat csattant a csép rövidebb vége.

No, ha John Smithnek elég volt egy korbácsütés, hogy visszavágjon, Timurnak is elég volt egy suhintás… Bizony örökre.

A cséplésre siető szolgacsapat messziről úgy látta, hogy a csűr mögül Timur vágtat elő, és veszett iramban hajszolja jó lovát napnyugat felé. Csak ahogy a csűrbe léptek, látták, hogy uruk lyukas fejjel, meztelenül fekszik a búzán. Smith ugyanis felvette a ruháját, elkötötte a lovát, és úgy menekült meg a rabszolgaságból.

De hát megmenekülni nem elég. Életben is kell maradni, és ez már nehezebb feladat volt. Pénz nélkül, élelem nélkül vágott neki a pusztaságnak Smith kapitány, s ha legendás bátorságán kívül nem szegődik melléje a jó szerencse is, bizony sosem vergődött volna haza. Amikor a Don partjáig ért, már gyalogosan vánszorgott ismét, és semmi reménye sem maradt volna az élethez az ukrajnai rettentő sártengerben, ha bizonyos Kallamata asszony anyáskodó szeretettel házába nem fogadja, és nem gondoskodik róla. Ki volt, ki nem ez a megmentő, nem tudom, de Smith kapitány sokszor emlegette nagy szeretettel. Azt mondta, a világ legbátrabb vitéze is gyönge asszonynak köszönheti az életét: anyjának, aki világra szülte. S bizony nincs olyan bátor, vitéz férfia a világnak, akit életének nehéz pillanataiból egyszer-egyszer ne asszony szabadított volna meg. Így mentette meg hát kétszer Smith kapitány életét asszonyi kéz. Először Carabigzanda, majd meg Kallamata, aki ápolta, lovat adott neki, és élelmet is, hogy hazájába visszajuthasson, így került haza Angliába, és jól hihető, hogy hajdani aranyainak egy részét visszakapta a bécsi bankároktól, akiknél annak idején hagyta. Teli volt hát a zsebe, amikor Angliába visszatért. Csakhogy Londonban minden teli tárca egyhamar kiürül, ha nem gondoskodnak az újratöltéséről.

Ezért ajánlotta fel tapasztalatát és kardját a Virginia Társaságnak.

Most hát ezt is tudod már, Pokahontasz.

Ránéztem kis barátnőmre. Hosszú, sötét szempillái mögül nézett vissza rám kérlelő komolysággal. Eltaláltam a gondolatát.

– Nem, nem, Pokahontasz, John Smith kapitánynak még nincs asszony a házában. És te voltál, aki harmadszorra is megmentetted az életét.

Fehér fogai elővillantak, úgy nevetett.

– Megijedtem ám, amikor a kezemet megcsókolta - mondta.

– Nálunk így szokás…

– Szép szokás.

– Szép. De hát látod, akik ma mély tisztelettel kezet csókolnak neked, maholnap sorra ölik majd a népedet hitvány aranyakért.

Kibukott belőlem a szó, magam sem tudom, hogy történhetett. A magam fajtája feletti keserűségem tört ki a szívemből. Ahogy kimondtam, már meg is bántam, de nem volt visszaút.

Pokahontasz tiszta tekintetén sötét felhő futott át.

– Tom – mondta angolul, mintha csak kerülni akarná a pauhetánok „nettopau” szavát –, mi történt veled? Eddig mézbe mártottad szavaidat…

– Csak úgy mondtam. Igazán…

– Azt mondtad, akik kezet csókolnak, megölik népemet. A Legbátrabb Harcos megölné az indiánokat?

– Ő soha! – kiáltottam.

– Ti azért jöttetek, hogy megöljetek bennünket?

– Nem azért jöttünk, Pokahontasz. Persze ha a paszpahigok vagy mások megtámadnak minket, akkor védekezünk, és durranó puskáinktól sok harcos elesik. Mégsem azért jöttünk, hogy titeket megöljünk. Testvéreinket keressük, akik sok-sok kukoricaéréssel ezelőtt jártak itt.

Pokahontasz felugrott. Vadul villogott a szeme, kis kezét ökölbe szorította, ahogy mondta:

– Most már tudom, hogy anyám igazat mesélt! Róluk mesélt, de nem hittem neki. A ládájukat is megleltem, mégsem hittem. Azt a ládát színültig töltötte arannyal a népem, csak hogy szabadon engedjék Pauhetán apánkat. Hát ezért nem hittem el, amit anyám mesélt róluk. Mert ugyan ki hinné, hogy Pauhetán apánkat valaha is foglyul ejtették volna?

Felindultan lihegett.

S én dermedten hallgattam. Kezét mellére szorította, és akkor megtapintotta inge alatt kék gyöngyömet. Gyöngyömet és John Smith varázserejű haját is, amelyet rákötözött. Arcán hirtelen a keserű csalódás szánalomra méltó, kemény árkai mélyedtek.

– Most már mindent elhiszek. Azokat pedig ne keressétek. A pauhetánok megbosszulták a nagy főnök fogságát. Jól tették, bizony jól tették.

– Pokahontasz, hallgass meg!

A fejét rázta, mutatván, hogy nem kíváncsi a szavaimra. Csalódott arcoskáján utoljára még valami zavart, bocsánatkérő mosoly rebbent.

– Nettopau… – suttogta.

Hirtelen elfutott. Olyan gyorsan, ahogyan csak ő tudott eltűnni az ember szeme elől. Fekete haja megcsillant a. napfényben. Tovatűnő látomás…

Közelünkben a folyó egyik lassú mellékága torkollott. Tétovázás nélkül belevetette magát. Néhány erőteljes mozdulattal úszott át rajta, nyomában csak úgy habzott a víz.

Megfordultam. Pillantásom James Brumfield lázas, vad tekintetével találkozott.

– Te ostoba barom! – ugrott elő a fa mögül, ahol eddig hallgatózott. – Elengedted, pedig tudott az aranyakról! Végre kiszedted belőle a titkot, aztán meg elengeded. Ó, te barom… te ostoba barom!

– Igazad van – motyogtam zavartan.

És nem ismertem saját szavaimra.

TIZENHETEDIK FEJEZET

ebben két nagy viharról esik szó, s nem tudni, melyik a borzasztóbbű. Kirándulnak a paszpahigok egyik falvába, és teli zsákokkal térnek haza.

– Tom, a barátod azt mondja, elkergetted Pokahontaszt. Most mi lesz velünk?

Semmi számonkérés nem volt a hangjában. Inkább valami gúny, hogy egy indián kislánytól függ a telepünk élete.

– James Brumfield nem a barátom, uram. Hacsak teheti, árt nekem, és nem tudom, miért.

Elmeséltem, miről beszélgettem utoljára Pokahontasszal. Smith kapitány bólogatott, mosolygott, és kezét a vállamra tette.

– Tudtam, hogy nem vagy hibás – nyugtatott. – De gondoltam, megkérdezlek, mielőtt még egy pofont adok a Barátunknak. Na jó, hát ha hibás vagy, csak egyben lehetsz.

– Miben, uram?

– Hogy a legválságosabb pillanatban hazajöttél. Hogy megmentetted az életünket. Hahaha!… Hanem arról az aranyról ne beszélj senkinek. Elég bajunk van amúgy is…

– Brumfield is tud róla.

– Ő hallgat majd, mint a sír. Ismerem a fajtáját. Hanem mesélj csak: mit tapasztaltál a pauhetánok táborában?

Elmondtam rendre mindent, ami azóta történt velem, hogy a kis Pokahontasz „foglyul ejtett”. A kapitány kíváncsi volt arra a hajnali csatára is, hát elmeséltem a házkutatást is. Akkor elborult az arca.

– Jó, hogy mondod. Éppen ideje.

Mert valóban igaz, kár volt megmenteni a haláltól Jamestown telepeseit. Ahogy elment a kis Pokahontasz, és ahogy visszatért egészségük, visszaesett minden a régi rossz kerékvágásba.

Várakozás, éhezés, őrség.

Vajon milyen lesz az idő? Amilyen tegnap, tegnapelőtt és talán mindig volt. Párás, meleg, mocsárszagú, felhőtlen. Azt mondják, azóta sem volt olyan szeszélyes az időjárás Virginiában, mint azokban az években. A Hudson-öböltől (a gazdám jó barátja, Hudson kapitány fedezte fel évekkel később) egészen Floridáig minden rettentő szárazságtól fulladozott. Akik később odaát voltak, hinni sem akarták, hogy mi száraz lábbal jártunk a mocsárerdő olyan részein, ahol mindig derékig ér a víz. A folyó szemlátomást zsugorodott. Newport vitorlása most aligha úszhatott volna fel a telepig. A partközeiben lerakott varsák mind szárazra kerültek.

És akkora volt a forróság, hogy páncélt, sisakot felvenni nem lehetett, mert fertályóra múlva hólyagosra égette az ember bőrét.

Pokahontasz távoztával teljes lett a kétségbeesés. A tehetetlenek és a gyűlölködők kétsébeesése. Mert új viták és veszekedések támadtak. Szükség van-e a varsákra vagy sem? Ki menjen vadászni, és meddig barangolhat? Legyen-e veteményes, és mit vessenek bele, amikor már mindent megcttek?

A varsákat végül áthelyeztük, de egy fia hal sem akadt beléjük. Bevallom, már kissé Pokahontasz hitével néztem a természetet, és magamban azt gondoltam, a vízi emberke bizonyára kajánul nevetgél rajtunk.

Volt is min nevetni, mert Anas Todkillt küldték ki vadászni, aki lőtt is a nyilával néhány madarat, de kutyánk nem lévén, maga keresgélte a nádasba zuhant zsákmányt. Ingoványos helyre került, alig tudtuk kimenteni. Az emberek ordítoztak, szidták egymást meg a világot, csak a nyakig sáros Todkill nevetett a dolgon. Így érkezett el szeptember 10-e. A vihar napja.

Éjszaka szél támadt, az emberek szomjasán rohantak a bástyákra, és boldogan kiáltoztak:

– Szél, szél! – Mintha csak a hajókon volnánk, s arra várnánk, hogy a szél továbbhajtson bennünket. Hiszen kellett is már valami, ami kimozdítson a helyünkből.

Reggel azonban ismét szélcsend lett. Szédelegtünk a hőségtől, és kancsószám ittuk a folyó langyos, rossz vizét. Meleg volt, mondom, a nap erejét mégsem éreztük igazán. Tíz óra tájban háromszoros nagy szivárványgyűrű vette körül a napot, amelyet megrettenve figyeltünk. Úgy sziporkázott minden a fényben, és olyan párás is volt felettünk az ég, hogy nem volt árnyéka semminek idelenn.

Keleten, a Chesapeake-öböl irányában mintha óriási árnyék feküdne a látóhatáron.

Étlen-szomjan gubbasztottunk a falak tövében, de csak a szomjúságunkat olthattuk. Nem csináltunk semmit, magunkban dohogtunk, de úgy, hogy a másik is hallja.

– Megdöglünk, ha ez így megy. Most már igazán megdöglünk.

Egyszerre csak látom, hogy Martin kapitány kilép a házából, végigmegy az erőd udvarán, és megáll a gazdám előtt.

– Kapitány, ez így nem mehet tovább.

– Mondtam már én is – felelte Smith. – De lehurrogtak.

– Nincs mit ennünk. Az a kis szuka is magunkra hagyott.

– Azt gondolta talán, hogy megállunk a magunk lábán is. Szégyen amúgy is, hogy indián gyereklányka hozza rendbe a dolgainkat.

Martinnak vörös volt a képe. A szeme is kidülledt a melegtől, no meg az elfojtott méregtől.

– Én azt mondom, kegyelmednek mindenben igaza volt.

– Éppen kegyelmed mondja?

– Éppen én. – Martin tudta, hogy párbajukra gondol a gazdám. Nagyot fújt, végül kinyögte: – Megkövetem. Meg, az istenfáját! De végre is tennünk kell valamit, mert felfordulunk!

Nézték egymást egy darabig, végül Smith kapitány a kezét nyújtotta.

– Egyetértünk – mondta. – Hanem az elnökünk tiltakozni fog.

– Wingfieldre ne legyen gondja. Ez az átkozott pápista hogyan is vezethetne bennünket? Jó anglikánok vagyunk valamennyien, protestánsok, sőt puritánok. És éppen ez a Wingfield vezessen itt, aki nevében a család első támogatójának, a katolikus, „vérengző” Máriának emlékét őrzi? Na hiszen!

– Elkövettem azt a merészséget, hogy kizártam a tábor minden lakóját. Őt is. Ő meg elkövette azt a hibát, hogy megdézsmálta a gyöngyöket. Nincs mit egymás szemére vetnünk.

– De van! – kiáltotta Martin. – Mert Edward Maria Wingfield, Jamestown kormányzója a háza sötétjében a tőlünk lopott élelmet zabálja. Igen, igen, hallja meg mindenki!

Kiáltása úgy robbant a bástyák fülledt csendjében, mint a bomba.

– Halál! – ordította valaki.

– Vesszen az átkozott! – üvöltöttek a katonák is. George Percy fegyelmezően a sípjába fújt, de akkor már eggyé torlódott a tömeg, és megindult Wingfield háza felé.

Smith kirántotta kardját, és eléjük állt.

– Megálljatok!

– Kegyelmednek már régen élelemért kellett volna mennie! Kegyelmednek jó híre van az indiánok között. Kapitány uram, segítsen rajtunk! – rikácsolta a kétségbeesett Ratcliffe.

Smith hozzá lépett, és az arcába kiáltotta:

– Az ám, menjek el, mi?! Hogy közben az urak mindenféle ládikok után kutassanak a házamban. De mindegy. Ha rajtakapjuk az elnököt, hogy lopott a közös élelemből… na, utánam!

A csapat élére állt. Berontottak az elnöki házba. Bőszült ordítozás, vad dulakodás zaja hallatszott ki. Wingfield visított, mint a fába szorult féreg. „Kifelé! Tiltakozom! Fogjátok le!” – ezt mind ő kiabálta, aztán kardok csengése hallatszott! Nem tudtam a kis házba bemenni, mert a tömeg eltorlaszolta a bejáratot, aztán egyszerre csak kiömlöttek az emberek, mintha csak a ház kihányta volna őket, utoljára két fegyveres között, megkötözött kézzel jött elő Edward Maria Wingfield. Nyomában Smith kapitány, Martin és Ratcliffe lépkedett. Később Archer és Rolfe egy nagy kosarat hoztak, elő a házból. A legnagyobbat mind között, amelyekkel Pokahontasz megajándékozta a tábort. A kosár valóban tele volt élelemmel. Wingfieldet Ratcliffe bárkájára, a Discoveryra kísérték. És nyomban megkezdték a tárgyalást. A bíróság a tábor nemeseiből állt össze (bizony többen maradtak, mint a közrendűek), az elnök Hunt tiszteletes volt… és alig ülték körül a fedélzeten felállított asztalt, máris egymás szavába vágva estek neki Wingfieldnek. Smith azonban az asztalra csapott, leintette őket, mert látta, hogy a vádlott gúnyos mosollyal nézi handabandázásukat.

– Edward Maria Wingfield, kegyelmed mint a kormányzótanács elnöke súlyos hibát követett el. A tábor közös élelméből magának külön kanyarított… és ez nem első ízben történik.

Wingfield nyakfodrait igazgatta, amelyek az imént alaposan összegyűrődtek.

– Nevetséges!

Martin nyakán kidagadtak az erek.

– Majd mindjárt nem lesz nevetséges, ha kegyelmedet nyílt színen lefejezzük! Mert bizony isten megérdemli!

– Tiltakozom! – sápadt el Wingfield. – Nem ítélkezhetnek azok, akik maguk is aljasságot aljasságra halmoznak.

Akik a legnehezebb napokban véres fegyelmet tartottak, és akik semmiben sem voltak segítségemre.

– A ládikóra gondol, uram? – csattant Smith hangja. – Abban igazán majd mindenki a segítségére volt!

Erre aztán nagy hallgatás lett a hajón. A partról néztük a fejleményeket. Annak a kosárnak tartalma fél fogunkra sem volt elég, de ez a váratlan fordulat elverte éhünket.

– Barátaim! – kezdte Wingfield.

– Ne prédikálj, ne prédikálj! Engem ugyan nem hülyítesz meg!

Most aztán felugrott Wingfield.

– Engem talán hülyének tarthatnak az urak? Lefogatnak, mint valami bűnöst? Bűnös az, aki a király parancsát megszegi. Megkerestük az eltűnt gyarmatot? Nem. Gyűjtöttünk aranyat az indiánoktól? Nem. Megkerestük a Csendes-óceánba vezető átjárót? Nem. Nem, nem, nem! Maholnap visszatér Newport kapitány. Szép szavakat most már nem küldhetünk vele! Legfeljebb az én panaszos levelemet. A királyhoz! Értik? A királynál teszek panaszt! – Kis szünetet tartott, aztán komoran hozzátette: – Levélre nincs is szükség… ha most megölnek, az vádnak éppen elég lesz.

Hát minek is tagadjam, Wingfield szavai most is hatottak. Kicsit elhallgattaka bírák, és ha gazdám nincs ott, talán végképp megfordul a hangulat.

– A király parancsát az is megszegi – kezdte John Smith vészjósló nyugalommal –, aki nem engedi, hogy a többiek teljesítsék ezeket a parancsokat. Aki megbontja a rendet, aki harácsol, sőt lop, aki széthúzást szít… továbbá, aki felelős posztra túl ostoba!

– Kikérem magamnak! Bizonyítson!

– A hajóút folyamán minden igyekezetével hitelemet rontotta, hazugnak nevezett, sőt… nagyszájú parasztnak. Archer uram, Ratcliffe uram, ugye, így volt?

– Így, így – bólogattak azok engedelmesen, és fel nem néztek volna semmiért.

– Továbbá zűrzavart szított a titkos ládikó körül, és távollétemben betört a sátramba, így volt, Kendall uram, Ratcliffe uram?

– Így, így – lihegtek azok.

– Közös ügyeinket semmivel sem segítette. Tétovaságával, bizalmatlanságával, harácsoló kísérleteivel tönkre juttatta a telepet. A közös élelemből lakomákat tartott, és még az éhezés idején is lopott belőle! Jól tudhatná pedig, hogy itt a táborban minden közös, mert céljainkban és bajainkban is egyenlőek vagyunk. Igaz-e, emberek?

– Vivát! Vivát John Smith kapitány! – dörgött a parton maradt maroknyi csapat.

Az elnök sorsa ezzel megpecsételődött. Talán még fejét is vették volna, ha Archer meg nem kérdi tőle, valóban a királynál akar-e panaszt tenni. Wingfield szótlanul rábóiintott, így hát nem tehettek ellene mást, mint hogy kimondták, ezentúl nem elnök, és erős őrizet vigyáz rá a Discovery fedélzetén.

Fogoly lett Edward Maria Wingfield. A kormányzótanács ezzel három emberre zsugorodott: Smith, Ratcliffe és Martin közösen intézték a dolgokat (Ratcliffe elnökletével), és úgy látszott, meg is értik majd egymást.

Kisütött hát a nap Jamestown felett.

Vagy ha úgy tetszik, éppenséggel beborult.

Mert alighogy hangos vivátot mennydörögtünk Smith kapitány szavaira, aki a telep minden lakójának egyenlőségét hirdette, egyszerre csak rádöbbentünk, hogy amerre a szem ellát, sűrű fekete fellegek borítják az eget.

Mintha pincébe löktek volna bennünket, olyan sötét lett hirtelen. És ebebn a sötétségben kihívóan, fenyegetően hangzottak Wingfield dühtől tajtékozó szavai:

– Egyenlőek, egyenlőek! Átkozott bitang! Itt ugyan egyenlőek vagyunk, de Londonban megnézhetné magát!

Távolból, nem is tudni, merről, sejtelmes, halk mennydörgést hozott a feltámadó szél.

– Mit bánom én az elnökséget! Legalább megszabadulok egy sereg átkozott gondtó… Londonban bezzeg megnézhetné magát!

Váratlan, ijesztően erős csattanás hallgattatta el. Éppen fejünk felett a vastagra gyűlt felhő takarót keresztbe hasította egy hatalmas, kanyargós villám. A szél szinte mellbe vágott. A viharos, hűvös szél fölfelé rohant a folyón, és habosra korbácsolta hullámait. Most vettük csak észre, hogy a nádas hangjai már hosszú ideje elhallgattak, csak mi nem éreztük a fergeteg közeledtét, mert a magunk viharai kötötték le figyelmünket. A cölöpfalak mögé futottunk, de a házakba nem mertünk bemenni, mert a nádat máris letépte róluk a szélvész. Zúgott, vijjogott körülöttünk a levegő, földig hajoltak a fák, sistergett a megcibált nád, mintha tüzet fogott volna; a madarak felborzolt tollal, kétségbeesetten kapaszkodtak az ágakba, miközben fészkeik fiókástul repültek a pusztulásba. Felnyögött az erdő, a nádas kócosán sikoltott, de nem volt ez fájdalom nyögése, sem pedig vész sikoltása, mert apró, lihegő sóhajok vegyültek bele – megváltó ölelésnek örül így a szerető. Port és falevelet, élő békákat, holt köveket kapott fel az orkán, a hadonászó fák zöld levelét tépte, mintha csak ä közelgő eső fejében jó előre megszedné a dézsmát. A magasban, a szürke függöny alatt rongyos fekete felhővitézek száguldottak izgatottan, mert minden egyes villanással cafatokra szakadtak, és csak darabjaikat hajtotta tovább a magasban dúló csata. És egymást érték a villámlások, egymásba folytak a mennydörgések, zengett, dübörgött, csattogott a természet, és amikor nagy cseppekben zuhogni kezdett az eső, akkor sem nyugodott meg az égiháborű. Mert látni lehetett, hogy az eső abból a legmagasabb szürke felhőóriásból szakad, ám a tenger felől mindennél borzasztóbb és mindennél fenyegetőbb rém közeleg. S valóban, mintha csak életre kelt volna az a hatalmas árnyék, amelyet a látóhatáron már reggel megfigyeltünk, egészen alacsonyan, annyira, hogy a fák csúcsát eltakarta és bekebelezte, egy óriási fekete felhő görgött előre a vadonság felett. Nem is szürke volt már, és nem is fekete, hanem lilás és barna színekben játszott a kavargó portól és szennytől. Élesen elvált az előtte vonuló tisztább levegőtől, jobbra is, balra is a szemhatárig ért, és magasan emelkedett, mintha késsel vágták volna el, és most kiválnának a fel-alá kavargó, fortyogó ködcsatornák és egymásba ömlő folyamok.

A vihar fekete szárnyú madarai… – jutottak eszembe Pokahontasz szavai, ámbár ez a lila színekben játszó felhőóriás inkább mérhetetlen nagy, mesebeli pókhoz hasonlított, amely fekete potrohát a fákra ejtve, ijesztő villámlábaival mászik előre.

Villám csapott az egyik ágyúba, fülsiketítő csattanással. Ősszeolvasztotta tövét a talpfa vasalásával, a talpfát pedig egy szempillantás alatt lángra gyújtotta.

Hasra vágódtunk az erőd udvarán, és arcunkat a homokba fúrtuk, mintha csak ott keresnénk menedéket a végítélet elől. Aztán ránk borult a viharfelhő koromsötét éjszakája; se láttunk, se hallottunk a nagy égzengéstöl. Hátunkat hűs eső csapkodta, ám csakhamar rohanhattunk pajzsainkért, mert ökölnyi jégdarabok kopogtak fejünkön.

Ha eddig zengett-bongott, most a jégveréstől valósággal dübörgött körülöttünk a táj. Szakadt a jég, mintha kosárszám öntötték volna ránk a felhőn túli világból.

Aztán egyszerre csak kivilágosodott minden. Elállt az eső, és a nap üvegfényű, friss párákból villant elő.

Rémült arccal tápászkodtunk fel. Néhányunkat a jég oly erősen helybenhagyott, hogy mozdulni sem tudtunk. Tímárunknak meg éppenséggel karját törte, és most jajgatva fetrengett a jégben.

A jégben, mondom, mert amerre csak néztünk, bokán felül érő csillogó, fehér jégszőnyeg fedte Jamestown udvarát.

Lenéztünk a bástyákról. Ott is minden csupa jég. Az erdő hatalmas fáin nincs egyetlen levél sem. A nádak összetörve, halottan.

A jégtakaró olvadozni kezdett. Hideg leheletétől megborzongtunk.

S ekkor valami egészen váratlan látvány, tárult a szemünk elé. Az erdő szélén tíz indián jelent meg. Meztelen felsőtestükön piros patakokban ömlött a vér, mert felsebezte őket is a jég. Bronzbarna bőrük, fekete hajuk csillogott a víztől… s csillogott a szemük is a vidámságtól. Nagy kosarakat hoztak, láttuk, hogy egy megölt szarvast vonszolnak ketten, George Percy ezért az utolsó pillanatban észbe kapott, és nem fúvatott riadót.

– Nettopau! Nettopau! – kiáltozták az indiánok. Tudtam, hogy engem szólítanak. Felálltam a bástyán.

– Kik vagytok?

– Testvéreid.

– Pokahontasz küldött?

– Ő. Azt mondta, ha élelmet hozunk a Legbátrabb Harcosnak, megvédelmez bennünket a paszpahigok ellen.

– Igazat mondott. Jöjjetek beljebb! Barátokhoz jöttetek.

És megint csak nem ismertem magamra. Mert egyszeriben olyan magabiztosság szállt meg, mint még soha. Szinte éreztem, hogyan nő tekintélyem a honfitársaim szemében, és valami halvány remény azt súgta, hogy James Brumfield sem mer ezután packázni velem a régi módon.

Természetes, hogy az indiánok szavait így fordítottam:

– Küldöttség érkezett John Smith kapitányhoz. Élelmet hoztak. Jó barátok. – És mint aki rangban felette áll, úgy intettem Percy hadnagynak. – Nyissuk ki a kaput! Pokahontasz küldte őket, a legnagyobb törzsfőnök leánya.

A kis bárka lassan úszott felfelé a James folyón.

Őszi szél segítette vitorláit. Hűvös volt a szél, hűvös a víz is. A folyó két oldalán sárgán zörgött a nád.

Jó szél fújt a tenger felől, mégis evezőkhöz kellett nyúlnunk. A bárka peremig süllyedt, úgy tele volt kukoricás zsákokkal. A zsákokon ültünk, úgy eveztünk.

Némelyiken nagy barna foltok éktelenkedtek. Emberi vér nyomai.

– Szótlan vagy, Tom.

– Miről beszéljek, kapitány úr?

Hallgattunk.

– Mondd csak, az a kislány valóban a hajamért jött el hozzánk?

– Igen, uram.

– Furcsa, mintha csak Sámson és Delila történetét hallaná az ember ebben a vadon világban. Azt mondtad, szokás ez náluk?

– Azt, uram.

– Úgy tudom, csak megölt ellenség hajából vágnak. Láttam, hogy rojtok gyanánt a zekéjükbe fűzik. Pokahontasz azonban nem akart engem megölni.

– Nem, uram, semmiképpen.

– Kedves gyerek. Okosan tetted, hogy megbarátkoztál vele, mert nagy hasznunkra lehet. Nem felejteni el azt az éjszakát, amikor megjöttetek. Lázamban mintha tündért láttam volna. Bájos, fekete hajú tündért.

Ekkor mondta Anas Todkill:

– Annyi bizonyos, hogy vadember létére csudára magabiztos és értelmes. Odahaza akármelyik hercegkisasszony elbújhatna mellette.

Vállat vontam, hallgattam. Átvettem az egyik katonától az evezőt, és nekiláttam a munkának derekasan. Nem szerettem volna, ha a kapitány tovább faggatózik szótlanságom felől. Mert mit is felelhetnék neki? Örültem, hogy végre hasznára lehetek, és meghálálhatom mindazt, amit értem tett. Ezért költöttem olyan hírét, hogy magam is elcsodálkoztam merészségemen. Ha hihetek saját szavaimnak, akkor az Appalache-hegységtől a tengerpartig minden indián falu John Smith nevétől zengett, és a varázslók úgy emlegették már réges-régen, mint valami megváltót, akinek eljövetelére bizton számíthatnak.

De valahányszor őróla beszéltem, mindig Pokahontasz jutott az eszembe. S valahányszor ő az eszembe jutott, mindig visszaemlékeztem a Verovokomokóban töltött napokra.

Úgy dobogott ilyenkor a szívem, majcl kiugrott a helyéből.

És torkomat a sírás fojtogatta. Húztam a bárka nehéz evezőjét, és nem szóltam. Mit is mondhatnék?

Teli zsákokon ültünk. S emberek vére sötétedett azokon.

Amikor Jamestownban megjelent az a tíz indián, aki megmentett bennünket az újabb éhezéstől, káplánunk, Hunt tiszteletes úr azonnal hálaadó istentiszteletet rendelt. Istennek adtunk hálát, amiért az indiánok megjelentek, ahelyett, hogy az indiánoknak hálálkodtunk volna, amiért élelmet hoztak. Ámbár lehet, hogy zsoltárainkat maguk dicséretének hitték, mert igencsak megilletődötten hallgatták. Mégis jobban tetszett nekik a puska, amelyet Smith kapitány a kedvükért elsüttetett. Durrant is az akkorát, majd belesüketültünk, mert Thomas Emry, a tűzmester nagyobb fojtást tett a porra, mint amennyi járt.

Az a tíz ember a vabozók nemzetségéhez tartozott. Azt mondták, ők valamennyien a pauhetánok „testvérei”, és a nagy Pauhetán főnök az „apjuk”. Arra kérték Smith kapitányt, pusztítsa el a paszpahigok falvait, akik sok jó harcosukat megölték.

Amikor John Martin megtudta, miről van szó, tüstént indulni akart. Valósággal lázba esett, hogy a vadaknak a gyakorlatban is megmutassa félelmetes fegyvereinket. Smith kapitány azonban leintette, mondván, nem szabad elhamarkodni a dolgot, hiszen valamennyien jól ismerjük a hajdan volt portugálnak, Magellán admirálisnak szomorú történetét. Ő is két bennszülött törzs csatájában akart hetvenkedve igazságot tenni, és holtan maradt ott Mactan szigetén.

Ezen aztán majdhogy össze nem kaptak megint, de Martin példás fegyelemmel lenyelte mérgét. Smith kapitány azt válaszolta az indiánoknak, hogy az élelmet köszöni, de majd csak akkor indul a paszpahigok ellen, ha elérkezettnek látja rá az időt – amit hűségesen le is fordítottam.

A vabozók lógó orral távoztak, mi meg rohanvást szedtük össze magunkat, és pár nap múlva útnak indultunk a megadott irányban.

– Sem egyik, sem másik törzs pártjára nem akarok állni'magyarázta a gazdám. – Addig jó, amíg valamennyi a barátságunkat keresi.

– A paszpahigok esküdt ellenségeink – mondtam.

– Most aztán boldog, igaz-e? – A fogoly Wingfield kiáltott bárkánk után a Discovery fedélzetéről. – Süröghet-foroghat kedvére, csinálhatja a szamárságait. Ki látott már olyat: az ellenségnél koldulni élelemért? Hahaha!

– Szeretné, ugye, ha üres zsákokkal jönnék vissza? Bánja is a telep dolgát, csak hogy igaza legyen!

Az egész tábor ott álldogált a vízparton, mindenki hallotta a kofákhoz illő, éles párbeszédet.

– Nem szeretném, nem szeretném! – rikácsolta Wingfield. – De tudom, hogy üres zsákokkal tér majd haza. És akkor örülhet, ha a feje a helyén marad! Így indultunk a paszpahigok falvába.

Gazdám komoran nézte a vizet, és egész úton nem szólt hozzánk. Mert akár barátságot köt, akár csatát vív a paszpahigokkal, az otthoniak csakis a zsákokat figyelik majd. Martin most már ellenezte az utat, Wingfield szabadon áskálódik… hát még a többiek!

Jaj neki, ha üres kézzel tér haza!

De hát mondom, teli zsákokon ültünk, amikor a langyos őszi esőben hazafelé eveztünk a James folyón.

A vérfoltokkal meg ugyan ki törődik? Senki nem fogja kérdezni, hogyan is jutottunk a teli zsákokhoz, miért rántottunk kardot, ha igazában békés szándékkal indultunk el… Hát bevallom őszintén, énmiattam tört ki a háborúság.

A leírás alapján könnyen megtaláltuk a paszpahigok falvát. Nem ugyanaz volt, ahová engem annak idején elhurcoltak. Ezek a kéregkunyhók a folyó jobb partján épültek, míg az én kalandjaim a bal parton játszódtak.

A bárkában hat ember maradt, és csak mi ketten, gazdám meg én léptünk ki a partra. Mindkettőnknek kerek pajzs a bal karján, nehéz pisztoly az övében, és kard a derekán.

Lapályos részen, nádas mélyén állt a falu. A sűrű bozót úgy eltakarta szemünk elől, hogy csak a vigvamok tetejét láttuk. És mert első percekben nem találtuk meg az irtást, amely a falu házaitól a vízig vezetett, nekivágtunk a sűrűnek.

– Jó barátok jönnek! Jó barátok jönnek! – kiáltoztam folyton, mert váratlan megrohanástól tartottam.

Baj nélkül jutottunk a faluba. Ott a nagy totemoszlop alatt a kíváncsiak tüstént körülvettek. Megjelent az az öreg indián, akit törzsfőnök gyanánt emlegettek, és én nem mertem megkérdezni, akkor hát Appemetak miféle törzsfőnök, és vajon nem a nagy Pauhetán-e minden indián legfőbb főnöke.

– Kik vagytok?

– Jó barátok – feleltem. Aztán rámutattam Smith kapitányra. – Fogadjátok tisztelettel a fehérek főnökét, a Legbátrabb Harcost.

– Hallottuk hírét – felelték, és bámulattal nézték gazdámat. – Azt mondják, egyetlen csapással három nagy ellenségének fejét levágta. Igaz ez?

– Igaz – feleltem habozás nélkül. – Most arra kér benneteket, hogy töltsétek meg zsákjait kukoricával, és adjatok más élelmet is. Szép gyöngyökkel fizet értük.

Félrevonultak tanácskozni. Mi szótlanul és méltóságteljesen vártunk.

– Ha megtámadnak, hátunkat vetjük egymásnak – mondotta fojtott hangon a kapitány.

Neki lett igaza. A paszpahigoknak eszük ágában sem volt kereskedni velünk. Az öreg indián hozzánk lépett.

– Miért csak ketten jöttetek? Társaitok a csónakban maradtak. Ők nem barátaink?

– Válaszold azt – parancsolta gazdám –, hogy azok is jó barátok, de félelmetes fegyvereik vannak, és nem akartam, hogy megijedjenek.

– Csekva nemhiába kapta a mennydörgésről nevét. Sem ő, sem harcosai nem félnek semmitől.

– Tudsz-e kukoricát adni?

– Nem – felelte. – A jég elverte a termést. Éhezni fogunk magunk is, ha elérkezik Papenau, a hóesés évszaka.

– Harcosaid ügyes vadászok – mondtam. – Majd hússal pótoljátok a kukoricát.

– A fehér idegenek még ügyesebb vadászok. Van közöttük, aki jól forgatja a kést. Még a Fürge Szarvast is megsebesítik, ha akarják.

Átkozott indián nevek! Csak későn értettem meg, hogy nem vadászerényeinket dicsérik, hanem Fürge Szarvas esetét hánytorgatják. Hallgatásomat félreérthették, és mire felocsúdtam, már szoros gyűrűbe fogtak kettőnket.

– Ide a gyöngyöket! – kiáltotta Csekva, a törzsfőnök. – Megöltétek harcosainkat, és megsebesítettétek Fürge Szarvast. Nem barátaink vagytok, hanem ellenségeink!

Nem volt szükség rá, hogy tolmácsoljam a szavait, Smith füttyszava megtorpantotta támadóinkat. Akkor kerek pajzsával egyszerűen félretaszította az előtte állókat – négy ember bukfencezett a porba –, és hangos kiáltással hívta társainkat.

Pisztoly dörrent. Kardomat rántottam, egy harcosra sújtottam, aki tomahawkjával koponyámat vette célba.

Forró pillanatok voltak, s azon a pár pillanaton múlt minden. A bárkából négyen rohantak elő. Élükön Anas Todkill-lal, aki tréfás káromkodásokkal tüzelte társait. Pajzsaikkal védték ki az első nyílzáport, s míg ők ledöfték puskáik tartóállványát a homokba, Smith kapitány és jómagam keményen nekitámadtunk az ellenségnek. Figyelmüket így megosztva, máris sok sebesült maradt csapásaink nyomán a porondon, s bevallhatom, hogy valamilyen sosem érzett nyugalommal, szinte hidegvérrel osztogattam én is csapásaimat, mintha mindig is harcban, háborúban éltem volna.

Szinte egyszerre dörrent a négy puska. Pukkant Smith kapitány pisztolya. Hangos jajkiáltás verte fel a paszpahigok falvának csendjét. Smith kapitány méltó volt híréhez, mert dühében, amiért expedíciója sikertelen maradt, egyetlen suhintással lekaszabolta Csekva fejét a nyakáról…

Mire a puskapor füstje eloszlott, egyedül voltunk a nagy totemoszlop tövében. Akkor azt kérdezte Smith kapitány:

– Merre tartják ezek a gabonájukat?

– Nem tudom.

– Akkor mégis üres kézzel megyünk haza. Mert amíg mi itt vagyunk, elő nem jönnek az erdőből ezek a bátor harcosok.

Akkor azt mondtam:

– Hallgasson rám, kapitány úr. Vigyük el azt a bálványt. Megértette tüstént, mit akarok. Közös erővel kirántottuk a földből a totemoszlopot, amelynek hegyén szarvasbőrökből, összevarrt, aranylemezekkel, rézlapocskákkal, csengőkkel és kagylókkal díszített ijesztő madárfigura ült, és futólépésben vittük a bárkához.

Feleúton sem voltunk, fájdalmas óbégatás hangzott a sűrűből, ahová ellenségeink menekültek. A többit már könnyen elképzelheti bárki. A paszpahigok minden zsákunkat színültig töltötték kukoricával, s maguk hordták a bárkába, csak hogy mielőbb visszakaphassák védelmező totemjük szobrát. Sajnos, a visszaadás sem ment baj nélkül, mert néhány vitézkedő harcos mindjárt bosszút akart állni az elszenvedett vereségért, és késsel támadt az evezőknél ülő két társunkra.

Hát ezért volt véres a kukoricás zsák.

Közülünk senki sem sebesült meg. Ráadásul alig hagyta el megterhelt bárkánk a paszpahigok partját, Todkill mókás képet vágva előhúzott a zekéjéből egy vékony aranylemezkét.

– Hm – mondta –, nem sok, de ha minden bálványról csak ennyit szerzek, lesz kukoricánk is, aranyunk is elegendő. Így végződött kirándulásunk a paszpahigoknál. Teli lesz hát az éléskamránk, legalább egy időre. Mégsem ezért voltam szótlan…

Pokahontasz járt folyton az eszemben. Szerető-vágyódó aggódással gondoltam reá. Lopva John Smith kapitányra pillantottam. Minek is költőm én nagy hírét, ha megteszi azt Pokahontasz, akinek semmi oka sincs rá?

Sosem voltam sem elég erős akaratú, sem elég hatalmas ahhoz, hogy magam kedve szerint irányítsam az eseményeket. Most mégis én lódítottam meg valami nagy követ egy hegytetőn, és még csodálom magamat, hogy volt erőm hozzá.

Pokahontasz… drága, kedves Pokahontasz!

Mondom hát, jöttünk vissza a paszpahigoktól. Langyos eső esett, kis hólyagok támadtak a vízen. A nagy vihar óta egy csapásra ősziesre fordult az idő. Ha sokáig esik, ki sem mozdulhatunk Jamestownból.

Ültünk a teli zsákokon. A zsákokon barna vérfoltok.

– Szótlan vagy, Tom – mondta ismét a gazdám. És hozzátette: – Szótlan vagy, és vonogatod a vállad. Mi bajod?

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben nagybeteg lesz, és mire magához tér, egy döbbenetes hír fogadja. Megtudjuk azt is, mit jelent ez az indián mondats „Peja, peja, maszkapau!”

Egy napon meghalt Kendall, és meghalt Joe Read, a kovács.

Nem betegség végzett velük. Ősszeesküvés vádját sütötték rájuk. Miközben John Smith kapitány egy alkalommal Csikahomini falvában járt, hogy annak barátságos főnökétől kukoricát kérjen, idehaza kitört a botrány. Előbb a kovácsot fogták le váratlanul, s borzasztó ordítozással, kiabálással tüstént ítéletet is mondtak felette, mondván, hogy a vezetők életére tör, társaival el akarja hagyni a telepet, most, amikor rendes kerékvágásba fordulnának a dolgok.

Joe Read előbb védekezett, valóságos verekedés tört ki körülötte, hanem amikor legyűrték, vallani kezdett. Igaz minden vád, mondta, de még annál több is. Mert éppen hogy Kendall kapitány úr mindenki bujtogatója. Ha valaki bűnös, hát ő az. Úgy tervezték, hogy birtokukba veszik a Discoveryt, és hazavitorláznak Wingfield úrral együtt.

Wingfieldet meg sem kérdezték, tudott-e a dologról vagy sem. Ő a királynál akar panaszkodni, őt nem bánthatják. Csakhogy Kendall is azt kiabálta, hogy a királyhoz akar menni, a királyhoz akar menni, mégis kivégezték. Joe Read sunyi szeme elkerekedett a rémülettől, amikor nyakára csúszott a kötél.

– Én csak… – tört ki belőle az üvöltés, de kirúgták alóla a zsámolyt.

Egész testemben reszketve néztem végig a jelenetet. Házunk ajtajában feküdtem, csak a fejem látszott ki a takarók tömegéből, mert azokban a napokban én voltam a tábor egyetlen betege. Most mégsem a láztól vacogott a fogam. Eszembe jutott az én kivégzésem, és tudtam, mit érezhetett Joe Read.

Sötét árnyék jelent meg az ajtónyílásban.

– Hogy vagy? Ne hozzak vizet?

– Nem ismerek rád, James Brumfield. Ugyan mi ütött beléd? Látod, most végezhetnél velem. Szaladj oda, mondd, hogy van itt még egy összeesküvő, végezzenek ki engem is.

Elszánt fintorokat vágott, majd kajánul vigyorgott.

– Kis hülye – sziszegte –, arra később is ráérek. Most azt mondd meg, hogy mondják indiánul: Add ide az aranyat!

Hallgattam.

– Na, mondd már! – nógatott.

– Hozz egy kis vizet. Rosszul vagyok.

– Hozok. De előbb mondd meg… Kiböktem:

– Peja, peja, maszkapau… ezt kell mondani. Csak annyit. Peja, peja, maszkapau.

– Biztos?

– Biztos.

Felhorkant, vihogott, aztán otthagyott.

– Hozz egy kis vizet – szóltam utána.

– Dögölj meg! – válaszolta.

Nem volt okom a búsulásra. Hiszen nem mondtam meg az igazat. Az indián mondat azt jelentette: Gyere, gyere, legnagyobb ellenség! Ezzel szokták biztatni egymást csatában a szemben álló felek. Ha ezt kiabálja akármelyik indiánnak, hát nem sok ideje marad kardot rántani.

Ilyen és ehhez hasonló apró győzelmeim már sokszor akadtak, de valójában még mindig ő volt az erősebb. Még mindig James Brumfieldnak szólítottam. A teljes nevén, ahogy az első napon megparancsolta. Ezt szégyelltem, de nem tettem ellene semmit. Mintha megbabonázott volna.

Amikor John Smith hazatért, úgy tett, mintha hidegen hagyná a két kivégzés híre. Kihordatta a bárkából a teli zsákokat, és azt mondta, bizony jó lett volna, ha vele mehetek. Igaz, békességgel járt, Csikahomini törzsfőnöke becsületesen cserélt, mégis úgy érzi, egy baltafejet csak elkótyavetyélt. Mert először azt hitte, magával Pauhetán nagy főnökkel került össze, és csak később jött rá, hogy annak „testvérével”, vagyis szövetségesével van dolga, aki ezért egész falva népét pauhetánnak mondja.

A tábor örült az új szerzeménynek, és azt számítgatták, vajon hány hétre lesz elegendő az élelem. Persze sokan nem tudtak-megbarátkozni a kukoricával. Kiderült, hogy hiába darálják meg a száraz szemeket, kenyeret nem lehet belőle sütni, csupán kemény, nehéz lepényt, amelynek az íze is furcsa, sőt van, akinek „égeti a torkát”. Egyszerűen vízben főzték hát, ahogyan én tanácsoltam, s mivel a mocsár felett akkora madárvonulás zajlott, hogy a levegőbe kellett lőni, és máris az udvarra pottyant egy madár – pecsenyénk is volt bőven pár napig.

Láttam, hogy az udvar közepén John Martin megállítja a gazdámat, és kérdez tőle valamit.

Ratcliffe lépett hozzájuk, szokása szerint körülményesen magyarázkodva.

– Nincs arany! – csattant fel Smith kapitány hangja. - Értsék meg, nincs!

Martin hápogva nézett körül. Az emberek hallgattak.

– És Mr. Todkill? Aranyat hozott, ö hozott…

Hát így volt. Todkill kis aranylemezéről már csodákat meséltek. És elhitték, amit a tréfás kedvű ember mesélt az öntöttarany bálványokról. Smith hozhatta a kukoricával megtömött zsákokat – ahogy teli volt a hasuk, megint csak az aranyról ábrándoztak.

Láttam, hogy gazdámat elönti a pulykaméreg. Odaugrott barátjához, Rolfe-hoz, aki elkísérte ezen az útján, és aki most – mint akit nem érdekel az örökös vitatkozás – félrefordulva a pipáját tömködte. Odaugrott, kikapta kezéből a hosszú szárú pipát, és azzal, mint tanár a pálcájával, a levegőbe csapott.

– Hol az arany, Martin uram? Hát itt van! Itt a kezemben! Kegyelmetek egyre csak arany után óbégatnak, mint akik eszüket vesztették. Hát még mindig nem ébredtek fel? Megérteni én, hogy odahaza a Társaság londoni urai Amerikát valami csodavilágnak hiszik, ahol fán terem az arany, és a fűszert csak össze kell söpörni. De mi magunk viszont megláthatnánk végre, hogy valóságos paradicsom lenne Virginiából, ha munkához látnánk. – Gúnyosan végignézett az embereken. – Az ám, ez a legnehezebb, igaz-e? Az erdő tele van prémes vaddal – vadász kellene hozzá! Körülöttünk töméntelen a mocsári cédrus, a legnagyszerűbb hajóépítő fa – favágó kellene hozzá! Vadon terem a kender – kötélverő kellene hozzá! Arra, nyugaton a hegyek tele vannak érccel! Nem arannyal, hanem csak rézzel, vassal – de bányász kellene hozzá! Mi ez itt a kezemben? Pipa! Istentelen büdös jószág, ki nem állom a divatját, de ami benne ég, azért aranyat adnak odahaza. John Rolfe barátom elhatározta, hogy Floridából jófajta dohánytöveket hozat, azokkal feljavítja az itteni indián dohányt, és bizony isten hamarabb fog ő látni aranyat, mint akármelyikünk!

– Süsse meg a tudományát! – mondta rekedten Martin kapitány, és belerúgott az egyik zsákba.

– Majd ha ismét dögrováson leszünk, akkor mondja!

– Majd ha visszatér Newport admirális, és az aranyakat kéri rajtunk, akkor beszéljen!

– Ha arany helyett prémmel, érccel, szurokkal, hajófával, kötéllel, sőt üveggel várnánk, nem lehetne semmi kifogása.

– Neki nem is lesz… Hahaha! De amit kegyelmed Londonban kap! Megnézheti.

– Megírtam mindent a levélben, amelyet az admirálissal hazaküldtem.

– Hát ami azt illeti, én is megírtam. Mindent – recsegte vészjóslóan Martin. – Ha visszatér Newport… lesz miről írni megint.

Ratcliffe, volt némi gyakorlati érzéke, előrefurakodort.

– Mégis hogyan gondolja, Smith kapitány uram? Hogyan osszuk fel a munkát, és mit tegyünk? Úgy vélem, túlságosan kevesen vagyunk…

Hirtelen visszaemlékeztem, milyen reszkető félelemmel hallgattam én azon a régi estén Ratcliffe és Archer suttogását. És most milyen nevetségesek és szánalmasak valamennyien. Ratcliffe mélyen tiszteli a „nagyszájú parasztot”, mert azt hiszi, magas kapcsolatai vannak Londonban. Martint és Archert a düh emészti, amiért meg kellett hódolniuk előtte. Wingfield ott a Discovery fedélzetén a sárga irigységtől sápadozik, mert látja, John Smith kapitány lesz a legnépszerűbb ember Jamestownban, éppúgy, mint a vadonságban.

És most ez az alázatos, bárgyú kérdés:

– Hogyan is gondolja kapitány uram?

– Mondjak valamit, hogy ellenkezhessenek, igaz-e? Na de mondok én! Ezt a nyarat csúnyán elmulasztottuk! Nehéz tél elébe nézünk. Ha törik, ha szakad, ezt a telet át kell vészelnünk. Javaslom, és ezt hallgassa meg az egész tábor-szólt fennhangon –, hogy első teendőnk az erőd megnagyobbítása legyen. Háromszög helyett legyen ötszögletű Jamestown vára. Építsünk új házakat és nagy raktárakat. Egy csapat járjon élelemért, tegyen felfedező utakat, és kutasson ércek után. Egy másik az erdőt járja, és állítson csapdákat. Ha nem megy, eltanuljuk az indiánoktol. Felváltva mindenki minden munkában részt vehet, megtanul mindent, és hogyha bármelyikünket leveszi lábáról a betegség, a többi a helyébe áll.

Sok kínos hallgatásnak voltam tanúja a gazdám mellett. Azt mondhatnám, nem is kellett mást tennie, csak véleményét nyilvánítania, hogy tüstént hosszú hallgatásba merülve nézzék a földet, akik körülötte állnak. Lebecsülés éa tiltakozás volt ezekben a hallgatásokban – most azonban utoljára tiltakoztak, mert John Smith kapitánynak igaza volt, és mert lassanként kiderült, mozdulni sem tudnak nélküle.

– Ezt jól kifundálta – nyögte végül Martin.

– Meg kell vitatnunk a dolgot, meg kell vitatnunk – motyogta Ratcliffe.

– Nem így szólt a szerződés! – harsogta Archer, és röpke pillantást vetett a Discovery felé, amelyen Wingfield raboskodott. – Három feladatra vállalkoztam: aranyat szerezni, az elveszett gyarmatot felkutatni és átjárót keresni a Csendes-óceánba! Mutasson kegyelmed törvényt arra, hogy nemesember létemre alja munkát végezzek!

Smith kapitány lábát az imént megrugdosott kukoricás zsákra tette.

– Van rá törvény, ha nincs is leírva, így szól: „Aki nem dolgozik, ne is egyék!”

– Ammár igaz! – köpte a markát Laxon, az egyik ács, és nekiállt, hogy a többi zsákot bevigye a magtárba.

Feküdtem az ágyamban. A napok összefolytak, akárcsak a novemberi eső, amely vigasztalan, egyhangú szürkeséggel esett odakint. Igen, már novembert írtak, s minden ázott, szürke és csatakos volt. A házikó döngölt padlója csupa sár, a vályogfalból csurog a víz, a zsúpfedél megrohadt. Néha gazdám alakját láttam feltűnni az ajtóban, és a hangját hallottam, ahogy ingerülten mondja hol magának, hol meg másoknak:

– Gyávaság… becstelenség…

De a szavak értelmét is alig bírtam felfogni, és újra meg újra ájulásszerű, kába álomba merültem.

Aztán egy napon arra ébredtem, hogy fázom. Egészséges módra, igazán fázom. A hideg nem belülről támadt reám, hanem kívülről. A szoba sarkában égett a tűz a hitvány kandallóban, de csak fényét adta, melegét nem.

John Rolfe Hajolt íölém, és keltegeíeít:

– Tom… Tom… hogy érzed magad, fiú?

Olyan gyenge voltam, hogy csak a szememet nyitottam rá, pislogni sem tudtam.

Különös volt Rolfe ábrázata. Még sohasem láttam ennyire aggodalmasnak. A vállamat rázogatta gyengéden, és elcsuklott a hangja, ahogy mondta:

– Siess a gyógyulással, siess!

És még sohasem volt ennyire közvetlen sem, mert leült az ágyam szélére, és úgy beszélt hozzam, mintha vele egykorú és egyenlő rangú volnék:

– Nem is tudod, mi folyt itt. A telep elhatározta, hogy hazamegyünk. Ratcliffe volt a hazatérés szószólója, neki elnézik, mintha csak előjoga volna, hogy folyton a hazatérésre bujtogasson. Felmérték, mennyi az élelmünk, hát éppen annyi, hogy átkelhessünk vele az óceánon. Éppen elég, mondták, mert áttelelni úgysem tudunk vele. És hiába erősködött a gazdád, hogy így meg úgy, jó barátságot kell tartani a környékbeli törzsekkel, azt felelték neki, hogy sosem tudhatjuk, mikor orrolnak meg ránk valamiért a vadak. Márpedig akkor éhen veszünk. És ebben bizony igaza volt Martinnak is meg Archernek is. Hát a végén kijelentették: „Smith kapitány, kegyelmednek nagy híre van a vadak között, és a vitáinkban is sokszor igaza volt. – Képzeld csak, az egész kolónia előtt ezt mondták! S éppen azok, akik mindig kígyót-békát kiabáltak rá. – Méltó tehát - mondták –, hogy kegyelmedre bízzuk a választást. Jamestown további sorsára két megoldás kínálkozik. Vagy behajózunk a Discoueryra, és hazamegyünk Angliába, feladjuk a telepet, vagy pedig…”

Itt megállt Rolfe az elbeszélésben, és gyengéden megpróbált visszafektetni, mert izgalmamban feltámaszkodtam fekhelyemen.

– A másik megoldás az volna, hogy elmegy, és idecsalja Pokahontaszt, az indián hercegkisasszonyt. Túszként tartanánk itt, hogy egész télen biztosítsuk a vadak támogatását így mondta, szárazon, kissé hivatalos hangon, talán éppen az aggodalom mondatta így vele. Mert már alig hallátszott a hangja, ahogy hozzátette:

– John reggel elindult. Siess a gyógyulással, Tom! Nem-sokára itt lesz Pokahontasz, hogy aranyért meg élelemért zsaroljuk vele az indiánokat.

Elhallgatott. Merően nézett rám. Merően és rémülten is, mert láthatta rettentő reszketésemet. Csend volt, süket, halotti csend a szobában.

– Pokahontasz! – tört ki belőlem a kétségbeesett, vad kiáltás, aztán ájultán zuhantam vissza párnámra,

Pokahontasz!

Kiáltásom nem hangzott messzire, elnyelte odakint a süket, fehér hó, amely most kezdett csak esni, de máris mindent belepett.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

ebben úgy tűnik, valóban megindult az a kő, amelyet a kis nyársforgató mozdított ki helyéből; egy váratlan indiántámadás és a „beszélő papiros” csodája

Hideg szél fújt. A folyón apró jégtáblák úsztak, és nekiverődtek a kenu oldalának meg a rövid nyelű indián evezőknek. Öten ültek a könnyű csónakban: John Smith kapitány, Robinson Smoll, az íjász, és Thomas Emry, a telep egyik ácsmestere. Meg a két indián.

A kenu az indiánoké volt. Hajnalban kerültek a bárka közelébe, éppen akkor, amikor a sekély víz meg a sokasodó zátonyok miatt horgonyt kellett vetniük. A kapitány magához intette őket, és megkérdezte, továbbvinnék-e őt meg két katonáját a folyón felfelé.

– Szálljatok be – mondták egyszerűen az indiánok, és csöppet sem aggodalmaskodtak, amikor a csónak peremig süllyedt a nagy súly alatt.

A kapitány megparancsolta hátramaradt nyolc emberének, hogy a bárkában éjszakázzanak, ha estig nem térne vissza. Felderíti a folyó partjait, vajon gyalogszerrel folytathatják-e az utat.

Kezdetben átvették az indiánoktól az evezőket, mert fáztak, de sehogy sem állt a kezükben, nem értettek az ilyen féloldalas evezéshez; a csónak meg-megbillent, pörögni kezdett éppen akkor, amikor a sziklák közötti sebesebb részeken kellett volna keresztülsegíteni – hát inkább fagyoskodtak, mintsem hogy a vízbe boruljanak.

Arccal menetiránynak, egymás mögött ültek a kenuban. Legelöl Thomas Emry, mögötte egy sovány, szótlan indián, középen Smoll, aki után a másik bennszülött, egy mosolygó szemű, beszédes öregember következett. A csónak végében pedig John Smith kapitány kuporgott, meglehetősen kenyelmetlen helyzetben. Két kézzel kellett kapaszkodnia a csónak szélébe. Ha nem kellett volna, talán a szakállát kezdi simogatni, ami nála a belső jókedv jele volt, jóllehet elszánt és kemény tekintete ezúttal másról is árulkodott.

Hallgattak.

Smith lehajtotta a fejét, mintha a vizet lesné. De a szeme sarkából előrefigyelt.

Ez a két ember, Emry és Smoll hangoskodott legjobban, amikor a hazatérés dolgában döntött a telep. Egyszeriben megjött a hangjuk, pedig máskülönben vállvonogatós, nemtörődöm fajta volt mind a kettő. Akkor azonban váltig magyarázgatták a többieknek, hogy „semmi értelme” a további ittmaradásnak, „eredménytelen” volt a nyár, a télben sem lehet reményük. Úgy látszott, legszívesebben azonnal felszednék a sátorfájukat, hogy mihamarabb visszatérjenek a jó öreg Angliába.

Aztán pedig az elsők között voltak, akik a Pokahontasz elfogására indított expedícióra vállalkoztak. A csónakba is önként jelentkeztek.

Sokáig nem történt semmi. A két indián megfeszített erővel evezett.

– Smoll íjász! – szólt előre a kapitány.

– Parancsára, uram!

– Odahaza Wingfield cselédje voltál, ugye? Smoll ártatlan képpel fordult hátra.

– Az voltam, uram. És Thomas Emry is az volt.

A csónak lassan haladt fölfelé a James folyón. A táj mit sem változott. A folyam két oldalán laposan elterülő mocsári erdőség, a kusza bozót még így, lombjától jórészt megfosztottan is elzárta a kilátást. Csak a meder sekélyesedéséből, csak a sodrás erejéből lehetett észrevenni, hogy a talaj emelkedik, és talán hamarosan megváltozik a táj képe is.

Emry lassan megfordult. Közömbös pillantást vetett hátra. Amikor azt hitte, Smith kapitány nem látja, kérdően felrántotta a szemöldökét.

Néma választ kaphatott, mert lassan bólintott.

– Kapitány úr – fordult hátra hirtelen Smoll –, helyet cserélnék ezzel a fickóval. Pogány idő van, nagyon fázom.

– Maradj csak a helyeden. Elég, ha az evezőt átveszed. Nemsokára úgyis kiszállunk.

Smoll vállat vont. Fázósan kuporgott a helyén, de nem kérte el az indián evezőjét.

Lassan megritkult a mocsári erdő. A fák mögött csupasz dombok látszottak a távolban, és a folyó medre tele volt sziklával, amelyek között fortyogva, zúgva tört magának utat a víz. Még néhány mérföld, és eljutnak a James folyó igazi zúgóihoz, ahol már csónakkal nem lehet továbbjutni, mert ezer ágra bomolva, habzó fergetegként szakad le a folyó az Allegheny-hegységből a tengerparti síkságra.

Ez volt hát a vízesés alatti vidék, a pauhetánok földje.

– Ti pauhetánok vagytok? – kérdezte Smith kapitány az indiántól.

– Pauhetánok vagyunk – bólintott.

– Vezessetek el Verovokomokóba. – És hozzátette: - Engem egyedül.

Az indián mosolygott. Szólt a társának, és vidám, dallamos nyelvükön oly gyorsan hadartak egymásnak, hogy Smith kapitány nem értette a szavukat.

– A nagy főnök most odahaza van – mondta végül az indián. – Nagy úton járt, és vele volt a jó szellem. Vampumövet cserélt sok törzzsel, és messzire szállott a kalumetek füstje.

– Miért keresi a nagy Pauhetán főnök indián testvéreinek szövetségét? Talán fél tőlünk?

Az indián szeme felvillant. Dacosan felszegte állat, úgy válaszolt:

– A nagy Pauhetán harcos nem fél senkitől. Puszta kézzel fojtotta meg a medvét már akkor, amikor még a Legbátrabb Harcos nem is élt.

– Honnan tudod a nevemet?

– Tudom.

– Nem feleltél a kérdésemre.

– A nagy Pauhetán főnök úgy hallotta, hogy a Nagy Vizeken túl olyan főnökök élnek a sápadtarcúak országában, akiknek mindenki szolgál, és királyoknak nevezik magiakat.

Smith izgatottan hajolt előre.

– Honnan tudja ezt a nagy főnök?

Az indián a vállát vonogatta. Mosolygott ismét.

– Nincs messze Verovokomokó. Elvezetünk hozzá - mondta.

– Ti melyik törzshöz tartoztok?

– Vabozók vagyunk.

– A vabozók falva egészen másfelé van.

– Vadászatra indultunk. A medvének ilyenkor sok a zsírja, és már álmosodik.

– Nincs nálatok semmi. Se zsák, se élelem, se takaró.

– Nem fázunk. Az erdő pedig eltart.

– Télen is?

– Akkor is.

Smith kapitány egy pillantást vetett saját embereire. Emry és Smoll vacogva és elgémberedve ült a kenu mélyén, és kínjukban már leplezetlen gyűlölettel bámultak reá. „Ohó, hát így vagyunk barátocskáim! – gondolta Smith kapitány. – A sejtésem tehát nem csalt, ti valami rosszat forgattok a fejetekben. Hát csak várjatok a sorotokra!”

– A vabozókat ismerem – mondta az indiánnak. – Jártak nálam, ajándékokat hoztak, és arra kértek, hogy büntessem meg a paszpahigokat. Úgy fogadtam őket, mint barátokat.

– Mi is ott voltunk – bólintott az indián. – Elfelejtettél bennünket. A barátait nem felejti el az ember.

Smith kapitány a szakállát simogatta.

– Elég, ha ellenségeimre emlékszem. A barátaimat úgyis megtalálom – mondta. – Elmentem a paszpahigok falvába, de titeket azóta sem láttalak.

A folyó sodra itt annyira megnövekedett, hogy a kenu már semmit sem haladt felfelé. Jóllehet az indiánok kiváló evezősök voltak, most már minden figyelmük arra irányult, fel ne boruljon a kicsiny lélekvesztő. A kapitány a part felé intett. A kikötés azonban nehezen ment. A kenu jó ideig egy forgó tetején táncolt, és csak fáradságos munkával sikerült kilökni az örvény sodrából.

Végül akkora erővel futott fel a kavicsos partra, hogy hosszában felrepedt.

Kiugráltak, s vizsgálgatták a reménytelenül tönkrement alkotmányt.

– A nemjóját! – dörmögte Emry. – Ha tudtam volna, hogy ilyen gyönge kis teknő ez, bele sem ülök!

– Gyerünk, húzzátok fel oda a szárazabb részre! Talán meg tudjuk javítani.

– Hagyjuk a fenébe, kapitány, már megbocsásson a szóért! Ezek most majd sírnak-rínak, mint a kútba esett disznó, és megkérik az árát. Legjobb, hogyha ezentúl nem értjük meg egyetlen szavukat sem. Mármint hogy a kapitány úr ne értse, mert mi amúgy sem értjük, hahaha!

– Csináld a dolgodat, ne tanácsolgass!

Emry lebiggyesztette az ajkát. Smoli vállára tette a kezét, és jelentőségteljesen megnyomta a szavakat, amikor mondta:

– Hát ha a kapitány úr jobban tudja!… Hej, Smoll, emlékszel még, milyen kedves ember volt Smith kapitány úr a hajón? Emlékszel?

Amikor látták, hogy a kapitány maga is nekigyürkőzik a kenunak, hát segítettek ők is. Őt ember mégiscsak öt ember, s ha ők ketten ímmel-ámmal ráncigálták is a csónakot, végül mégis szárazra került.

– Hagyjuk itt ezeket a fickókat, kapitány! Mi visszakísérjük kegyelmedet.

– Ők akarnak továbbmenni. Mi itt éjszakázunk.

– Úgy is jó. Úgy még jobb, kapitány úr! – vigyorgott Smoll.

– Nem kérdeztem, jó-e vagy rossz. Rakjatok tüzet, és ha valami baj van, lőjetek a levegőbe. Körülnézek kissé, hátha sikerül elejtenem egy kis vacsoráravalót. Ezt az öreget magammal viszem. A másik itt marad veletek. Estére visszajövök.

Az indián vállára tette kezét, és nyomban elindult. „Végre biztonságban vagyok – gondolta magában –, megszabadultam a bárkától. Nem volt azon egyetlen jó emberem sem. És megszabadultam végre ezektől is. Rosszban sántikálnak, annyi biztos.”

Esze ágában sem volt, hogy velük töltse az éjszakát.

Frissítő, szívdobogtató, hideg szaga volt a télnek. A csupasz ágakon és az örökzöldek levélcsomóin vastagon állt a hó. Az égi ködök alól kis időre kisütött a nap, és úgy tetszett, a hideg szél is enyhébb, mint a folyó közepén volt.

Ezen a helyen a part menti bozót pár lépés után megszakadt, hogy fehérlő tisztással hívogatva a továbbhaladásra, átadja helyét az igazi, sűrű mocsárerdőnek.

Az indián megállt, és mintha csak imént fejezte volna be előző mondatát, természetes hangon mondta:

– Elmentél a paszpahigok falvába, de nem azért, hogy megbüntesd őket, hanem hogy élelemért koldulj. És ledöntötted a totemjüket is, amelyhez még ellenség sem nyúl soha. Azóta félünk tőled.

Smith kapitány felkapta a fejét. Olyan furcsán csengett az indián hangja.

– Én nem félek tőletek – mondta rövid hallgatás után. – Ha félnék, nem jöttem volna veled.

Az öreg indián elmosolyodott, ravaszkásan hunyorgott, mint az olyan egyszerű ember, aki kis felfedezéseknek is nagy jelentőséget tulajdonít.

– Azért jöttél velem, mert társaidtól félsz. Jól tetted, hogy otthagytad őket. Indián testvérem sem marad majd velük. Rossz emberek. Láttam, mit intettek egymásnak a hátad mögött.

Öklével olyan mozdulatot tett, mint aki kést döf a másikba. Smith kapitány bólintott.

– Jól láttad, öreg. De hidd el, tőlük sem félek. Egyszer még megbüntetem őket érdemük szerint. Most vezess Pauhetán nagy főnökhöz.

– Elvezetlek Pokahontaszhoz.

– Azt mondtam, Pauhetánnal akarok beszélni.

– Pauhetánt mondtál, de Pokahontaszt gondoltál.

A kapitány nagyot nézett, aztán mint akit üldöznek, sietett előre. Fejét csóválta, és bosszankodva hümmögött közben. „Tomnak volt igaza” – dünnyögte maga elé, és talán ekkor jött rá igazán, hogy akit félvad gyereknek nézett, az valóságos felnőtt hölgy, s ő nemcsak lázálmában, hanem a valóságban sem tudja kivonni magát kedves boszorkányvarázsa alól.

„No hiszen – motyogta, és belevágott a levegőbe –, elindultam, hogy foglyul ejtem! S a végén az ő foglya leszek.”

– Csak nem Pokahontasz küldött elém titeket? – kérdezte fennhangon.

Az indián bólintott.

– Pokahontasz szíve kinyílott, mint a tavaszi virág. A szerelem szép. Tisztelni kell.

Erre aztán megállt John Smith kapitány. Egyszerre olyan nevethetnékje támadt, hogy csak nehezen tudta legyűrni. Meg mit nem! Hát igaz volna, amit Martin kapitány kiabált a jamestowni tanácskozáson? „Az a kis indián szuka belehabarodott kegyelmedbe! Bizony isten! Hát csak amondó vagyok, aki meglett férfi létére engedi, hogy buta gyereklányok a haját vagdossák, az menjen, és hozza el azt a csirkét…”

Nem, nem. Ezt már nem szabad. Pokahontasz már nem gyerek. Az indián lányok ebben a korban már férjet kapnak. Pokahontasz is megérett a házasságra. Termete is, szeme is ezt mutatja. Még utóbb igaza lesz Martinnak.

Hirtelen elkomorodott az arca.

– Vezess Pauhetánhoz. Őt mondom, és őt is gondolom. Az indián hátralépett, felemelte a kezét.

– Nem tehetem. A Legbátrabb Harcost nem vezethetem máshová. Csakis Pokahontaszhoz. Te magad is oda igyekszel, azért hagytad ott a társaidat. Az előbb csak tréfáltam, amikor a félelmedet emlegettem.

– Hej, a rézangyalát! – kiáltott a kapitány, még mindig tréfára fogva a dolgot, de már ingerültebben. – Hát hova menjek ebben a nagyvilágban, hogy szót érthessek már valakivel? Tudd meg, öreg, hogy Pauhetánhoz igyekszem, beszédem van vele, és eszem ágában sincs a te Pokahontaszodnak tenni a szépet. Hohó, még mit nem! Hogy rajtam röhögjön egész Anglia!

És én odahaza.

John Rolfe támogatott Ratcliffe elé.

– Elnök úr – suttogtam, mert még a beszédre sem volt erőm –, szeretnék a gazdám után menni.

Ratcliffe rám nézett, aztán elfordult.

– Ahogy elnézlek, hamarosan utána mégy – mondta.

– A kis csónakot, ha megkaphatnám, elnök úr. Amíg Mr. Rolfe evezne, én talán erőre kapnék. Nagyon sürgős a dolog.

– Most már nem sürgős. Maradj a helyeden. Nem mehetsz sehová. Talán már ma visszaérkezik a bárka, és akkor csomagolunk.

Vörös karikák táncoltak a szemem előtt. Nem értettem, amit Ratcliffe mondott, és kétségbeesetten próbáltam rendet teremteni a zűrzavarban.

– Már vissza is érkezik a bárka? Verovokomokó messze van, nem érhetnek vissza ilyen hamar. Vagy nem is tudom… olyan régen mentek volna el?…

Hallgatott. Nem szóltam én sem, mert Rolfe váratlanul megszorította a karomat: hallgatást jelzett.

Ratcliffe a homlokát törülgette. Hideg volt, de ő mégis verejtékezett. A szeme ijedten járt körbe. Aztán hirtelen rám meredt, és oly sokáig nézett különös, kérdő tekintettel, hogy nem bírtam a hallgatást.

– Nem szabad bántani a kis Pokahontaszt, elnök úr! – tört ki belőlem a kiáltás. – Ha Pokahontasznak egy hajaszála meggörbül, fellázad ellenünk itt az egész mindenség! Higgye el nekem, elnök úr, az a kislány az istennél is nagyobb úr. És milyen kedves, jószívű teremtés! Hogy is képzelték? Azt hiszik, zsarolhatják vele az indiánokat? Csakhogy az indián nem fél a haláltól! Pokahontasznak nemcsak szíve, akarata is van. És büszke. Nagyon büszke. Őt ugyan meg nem alázzák soha. Vagy ha igen, hát itt kő kövön nem marad.

Ratcliffe magas kappanhangján nevetett. Az ájulás környékezett erre a hangra, mert hirtelen sejteni kezdtem valamit…

– Ne félj, fiam! Kell a fenének az a kis indián szuka! Akarom mondani… hkm… persze, csak az az egyetlen megoldás, ha…

Az őrség kiáltása hallatszott. A folyón felfedezték a bárkát, amely felhasználva a víz sodrását, gyors iramban közeledett Jamestown felé.

Az orrán fekete zászló.

Valaki meghalt.

– Vezess Pauhetánhoz – mondta John Smith kapitány. Rosszkedve lett, megunta a tréfát.

– Nem tudom az utat.

– No megállj, barátom! Majd megmondom én! – Mellvértje alól összehajtogatott papírlapot vett elő. Zsebéből pedig fedeles kis iránytűjét. – Merre is van a folyó?

Az indián mosolygott a fehér ember bárgyúságán, és persze rossz irányba mutatott. De a kapitány elővette a térképvázlatot, ráhelyezte az iránytűt, és – éppen az ellenkező irányba emelte a karját.

– Nem csapsz be. Arra van a folyó, arra meg Verovokomokó.

Az öreg elkerekedett szemmel bámulta a könnyen billegő, kicsiny mágnestűt. Ujjával óvatosan megérintette a fehér papirost, végighúzta ujja hegyét az ábra vonalain.

– Huh! – Különös, felhorkanásszerű hangot hallatott. – Huh! Ki mondta meg neked?

– Ez a papiros. Meg ez az iránytű.

– Beszélni tud a papiros?

– Én értem a szavát.

Az indián sokáig mozdulatlanul állt John Smith előtt, mint akit lelke mélyéig megrendített, amit látott. Arcán az ijedtség, a tisztelet, majd ismét a barátságos vidámság kifejezése lett úrrá.

– Pokahontasz igazat mondott. A legbátrabb harcos vagy és a legnagyobb varázsló. Elvezetlek Pauhetánhoz, mert úgy parancsolod. – Felnézett az égre, ahol sűrű, nagy fellegek borították be szürkeségükkel a napot és a világot. – Mindjárt havazni kezd. Siessünk.

Pár lépés után már a mocsárerdő sűrűjébe kerültek. Az indián ment elöl, és olyan könnyedén hatolt előre a járatlan vadonban, mint aki jól ismert ösvényen halad, így sem volt könnyű a lépés, mert a talaj nem fagyott meg, hó sem esett rá, felfogták azt az összeboruló fák ágai, és a száraznak tűnő avar nagyon is csalóka talajnak bizonyult: megingott, megsüppedt a talpuk alatt, arra figyelmeztetve a kapitányt, hogy feltétlenül bízza magát vezetőjére, máskülönben menthetetlenül belevész a mocsárba.

Már jókora utat megtehettek, hiszen negyedórája hagyták el a többieket, s ekkor váratlanul és megdöbbentő erővel velőtrázó halálsikoly hallatszott a folyó felől. Mintha csak mellettük lehelné ki lelkét az áldozat, a fák között visszhangozva és sokszorosan felerősödve, idáig hallatszott a fájdalmas hörgés.

Az indián előreugrott, de a kapitány, akit az effajta meglepetések sohasem dermesztettek meg – ellenkezőleg, azonnali cselekvésre ösztönöztek –, utána vetette magát, és nagy erővel magához rántotta.

– Hát így állunk, barátom?! – kiáltott rá, és mert könnyen fortyanó ember volt, azon nyomban leoldozta térdszalagját, és azzal az indián karját a saját csuklójához kötözte. – Tévedsz, ha azt hiszed, hogy tőrbe csaltál! Most aztán van okod a félelemre, te vén bandita!

341

– Csendben maradj! – sziszegte az. – Erre fussunk! Ó, ti, fehér emberek, oly hangosak vagytok…

Smith kapitány legnagyobb meglepetésére kísérője nem tiltakozott az összebilincselés ellen. Az összekötözött ember ügyetlenül csörtetett át a bozóton, s meglehet, hogy ennek hangja, lehet, hogy a kapitány előbbi hangos szavai felverték az erdő csendjét, és felkeltették az egyelőre láthatatlan ellenség figyelmét.

– Most aztán megállj! – kiáltott új haraggal Smith. – Ilyen könnyen nem megyek lépre. Pajzsom leszel, te átkozott!

Maga elé kapta az indiánt, mert még mindig azt hitte, árulásnak esett áldozatul. „No, rossz vásárt csináltam! – gondolta magában. – Otthagytam a bárkát, mert nem éreztem biztonságban magamat. Sikerült elvonulnom Smoll és Emry keze ügyéből, most egyszerűen belesétálok a vadak csapdájába. Még atóbb kiderül, hogy az a kis tűzrőlpattant Pokahontasz gyilkoltat is, csupa szerelemből, mert hajammal együtt a fejbőrömet is megkívánta.”

Sarkon fordult, és most már ő vonta maga után kísérőjét. Berántotta a sűrűbe, és úgy látszott, némi egérutat nyernek két üldözőjük elől; ebben a pillanatban azonban nyílvessző csapódott a kapitány jobb lábába.

Térdre roskadt, visszafordult, előrántotta dupla csövű pisztolyát, és megrántotta az egyik ravaszt.

Mindig megtöltve hordozta magánál fegyverét, jóllehet tarthatott attól, hogy a nedves levegőben a puskapor tönkremegy.

Szerencséje volt. A pisztoly nagyot durrant, az egyik indián felbukott, és mire a vastag füst eloszlott szeme előtt, a másikat már menekülni látta.

– Gyorsan, gyorsan! – mondta kísérője. Felkarolta a kapitányt, aki végre megértette, hogy az öreg indiánnak semmi köze sincs támadóihoz. Legalább annyira meglepte a támadás, mint őt. Egy mozdulat, a letépett térdszalag messzire repült a bokrok közé, de az indián nem tágított mellőle. Kettős rémületével küszködve biztatta a kapitányt:

– Dörögjön tovább a Legbátrabb Harcos keze, különben elvesztünk! Újonnan felavatott harcosok járták az erdőt, hogy megölt ellenségeik haját a táborukba vigyék.

Válságos pillanatok következtek; pisztolyának vad dörrenése végképp felriasztotta az erdőt. A sűrű fellegek és a komor fák okozta alkonyi félhomályban futó alakok bukkantak fel. Ijesztően kifestett arcok közeledtek, az indiánok már messziről meglóbálták tomahaukjaikat, és eszeveszett üvöltésüktől zengett a levegő: – Hejejejjjjejj!

John Smith rettentő akaraterővel kirántotta combjából a nyílvesszőt, és társával együtt menekülni próbált. De alig tettek pár ugrást a bozótban, nyílvesszők egész serege röppent utánuk. Az indián egy fa mögé ugrott, fedezéket keresve, de a kapitány máris olyan lett, akár a sün: a páncélja fölé húzott vastag zekéjéből tíz-tizenöt nyílvessző állt ki, sisakjáról hangos koppanással pattant le a többi.

Már az is meglepetésként hatott, hogy a jól irányzott nyílvesszők nem tettek kárt benne. Amikor aztán megfordult, és újra üldözőire sütötte pisztolyát, a rémisztő dörrenésre valóban megtorpant a társaság. Ez a pár pillanat elég volt arra, hogy a kapitány villámgyorsan újratöltse fegyverét, és amikor a legbátrabbak öles ugrásokkal közeledni próbáltak – visszazavarja őket fegyverének újabb félelmetes dörrenésével.

A kapitány és indián kísérője lassan hátrált.

A hadiösvényre lépett harcosok, akik felavató portyázásukon ilyen rémítő ellenséggel találták magukat szemközt, követni próbálták a menekülőket, de valahányszor egy-egy lépést tettek előre, Smith kapitány pisztolya könyörtelenül eldördült.

Most csend volt az erdőben. Halálos csend.

Két indián harcos feküdt holtan az avaron. A többi megkövültén állt, és íját sem feszítette.

A két ember lassan hátrált.

És ekkor váratlan dolog történt.

Észre sem vették, saját csapdájukba hátráltak bele. Az erdő mocsaras része felé húzódtak, amelyen már aligha vághattak keresztül. Smith kapitányt ráadásul sebesült lába is akadályozta a mozgásban; így történhetett meg, hogy éppen a legválságosabb pillanatban megbotlott, és szerencsétlen módon az ágak és gyökerek mélyén meghúzódó, avarral fedett posványba zuhant.

A dermesztőén hideg víz tüstént körülölelte, az ingatag sárban rettentő nehéz lett vastag ruhája, és páncélzata menthetetlenül húzta lefelé…

Eldobta pisztolyát, és belekapaszkodott egy vastag gyökérbe.

Nem volt menekvés. A mocsár húzta, a gyökér lassan hajlott a súlya alatt, és körös-körül indiánok álltak, lövésre feszítve íjaikat.

– Megálljatok! – kiáltotta ekkor az öreg indián, és nem törődve a bármikor elröppenhető nyílvesszőkkel, a kör közepére lépett. – Ki látott már olyat, hogy felnőtt férfiak nem nézik meg, ellenséget vagy jó barátot gyilkolnak-e? Kik vagytok ti? Úgy látom, a vebenaki törzs fiai, akik kiállták a férfivá avatás nehéz próbáit, és még nem is gyógyult meg talpukon az avatóütlegek nyoma, máris hősi tettekre vágyakoznak. De úgy vigyázzatok, a szakállas idegenek Legbátrabb Harcosát ölitek most meg, aki a nagy Pauhetán főnökhöz készült, hogy szövetségre lépjen vele.

Az indiánok hallgattak. A hadiszínekkel kifestett arcokon nem mozdult egyetlen vonás sem.

– Ti is pauhetán testvérek vagytok. Mi lesz, ha a nagy főnök megtudja, kinek a haját tűzitek övetekre?

Most egy lépést közeledtek a harcosok. Egyikük kilőtt nyilát. De nem az öreg indiánt vette célba, nem is John Smith kapitányt.

Az eldobott pisztolyra lőtt.

Smith kapitány szorult helyzetében sem állta meg, hogy el ne mosolyodjék.

A pisztoly hallgatott – és a halálos feszültség egyszerre feloldódott.

A közelébe ugrottak, rövid lándzsáikat nyújtogatták hozzá, és a kellő pillanatban kirántották a mocsárból. Még mindig úgy bántak vele, mint ellenséggel, de már nyilvánvaló volt, hogy nem akarják megölni. Meg sem kötözték, csak körülvették jó szorosan, hogy ne tudjon megszökni. Kérdezgették, oly gyorsan és egymás szavába vágva, hogy semmit sem értett.

– Engedjetek vissza a kenuhoz! – kiáltott rájuk, de a vebenaki törzs ifjú harcosai a fejüket rázták, és bocsánatkérőén tárták szét karjukat.

– Houh! Két társadat elküldtük az örök vadászmezőkre. De téged nem bántunk.

Mindezt csak jóval később tudtam meg. A bárka azzal tért vissza, hogy elunták a várakozást, minthogy a kapitány is meg a két katona is csónakba szállt, és eltűntek. Bizonyára a folyóba vesztek. Nincs más hátra, csomagolni kell, és míg tűrhető az idő – irány Anglia!

John Rolfe azonban kijelentette, okvetlenül felkutatja a barátját. Várjanak egy-két hétig, amíg felépülök, akkor velem együtt nekivág a vadonságnak.

– A folyóba pusztultak. Hát nem érti kegyelmed?

– Nem értem – felelte Rolfe. – Nem akarom érteni.

– Menjen csak! Azzal a kölyökkel együtt.

– Mi biztosítékot ad az elnök úr, hogy időközben nem szállnak hajóra, és nem mennek haza?

Ratcliffe tőle szokatlan energiával válaszolt:

– Semmit. Tudja meg: semmit.

Most hát minden csak énrajtam múlott, és mi tagadás, ezúttal igazán keményen álltam a sarat. Azt mondják, ha valaki gyógyulni akar, valóban meggyógyul, és hallottam egyszer, a levágott kéz is visszanő, ha erősen akarja az ember. Ez persze csak afféle vénasszonylocsogás, és tudom, szerencsém is volt, mert nem váltóláz döntött le a lábamról, hanem valami másfajta betegség, amiből ezer és egy kapható a mocsár közepén, éppen csak mélyet kell szippantani a levegőből. Megkaptam hát, és ki is gyógyultam szerencsésen. John Rolfe átköltözött a mi szállásunkra, és vigyázott ételemre-italomra, nehogy James Brumfield valami kárt tegyen bennem. Ámbár mással volt ő most elfoglalva: kinevezte magát Ratcliffe apródjául, és ily módon megint csak a legfőbb hatalom közelségében maradt.

És jól számított, bizony jól, mint mindig.

És úgy tudom, hogy miután kiemelték szorongatott helyzetéből Smith kapitányt, kezét hátrakötözték, és mint halálra szánt foglyot visszavezették a folyóhoz, hogy megmutassák neki Smoll és Emry holttestét. Őreg indián kísérőjét és annak fiát sehol sem látta. Sőt a kenu is eltűnt, mintha sose lett volna.

Erről azonban most nem gondolkozhatott, mert a menet nagy lelkendezés és összevissza beszéd közepette megindult a folyó partján fölfelé.

Sárosán, rongyolt ruhában, szánalmas állapotban vánszorgott Smith kapitány az indián harcosok sorában. De bármennyire is fájt sebesült lába – a vérzés, úgy lehet, a hidegtől hamarosan elállt –, s bármennyire is bizonytalan volt jövendő sorsa, csodálattal és bizonyos tisztelettel állapíthatta meg, hogy a vadul kurjongató, fekete-piros harci színekben pompázó, a kemény tél ellenére is majdnem meztelen indiánok szabályos alakzatban vonulnak erdei ösvényeiken; hogy a hátvédek és az előőrsök rendszere náluk is megtalálható; hogy időről időre halk vezényszó hallatszik, s akkor úgy elnémul a csapat, hogy sem pisszenés, sem csosszanás nem hallatszik, csak az ő nehéz csizmáinak taposó zaja.

Több órás menetelés után így érkeztek meg a harmincnegyven házból álló Orapaksz faluba. A falu közepén, egy kis tisztáson állt a kínzócölöp. A kapitányt ahhoz kötözték. Akkor eléje állt egy magas, villogó szemű indián, aki magát Apacsankanu törzsfőnöknek, a nagy Pauhetán testvérének nevezte, és így szólt:

– Sokat hallottam a Legbátrabb Harcosról. Nagyon is sokat. Ledöntötted a paszpahigok nagy totemoszlopát. Ezért meglakolsz!

Mit érezhetett, mit nem a kapitány, nem tudom. Annyi biztos, ha akkor összeomlik a fáradtság, a kiállott izgalmak és megpróbáltatás alatt, vagy kétségbeejtő helyzetében rátör a félelem – semmi sem menti meg a kínhaláltól. Igaz, elszánta már magát a halálra, a legkínosabb halálra is, mert annyit valamennyien tudtunk az indiánok szokásaiból, hogy foglyaikat a kínzócölöpön áldozzák fel pogány szellemeiknek.

– A nagy Pauhetán testvérének mondod magad, és a paszpahigok gondját sírod? Hogy merészelsz elfogni és idekötözni?! A nagy Pauhetán főnökkel van beszédem!

– A nagy főnök elpusztít titeket. A paszpahigoknak van igazuk. El kell pusztítani az idegenek vigvamjait!

– Szövetséget viszek a nagy főnöknek. Engedj utamra! Apacsankanu főnök kirántotta övéből éles kagylókését, és Smith kapitány torkához közelítette.

– Még a gyáva és átkozott irokézek is hallgatnak a kínzócölöpön. Mindenki büszkén hallgat a kínzócölöpön, ha férfinak és igaz harcosnak tartja magát. Csak a Fehér Idegenek Legbátrabb Harcosa óbégat, mint a vénasszony, és szabadulásáért könyörög.

Apacsankanu hátralépett, és intésére dobok, csörgők és sípok vad muzsikája harsant fel. A zenével egy időben nagy kört alkottak a harcosok, és előbb lassú, majd egyre gyorsuló léptekkel járták körbe áldozatukat. A járás táncba fordult, rémisztő ugrándozások, gyilkos rikoltozások közben szűkült, egyre szűkült a kör a cölöphöz kötözött kapitány körül. A késeikkel döfködő, tomahaukjaikkal hadonászó vad alakok vérszomjas lihegése már arcába csapódott, és úgy tűnt, a következő pillanatban egymással versengve ontják majd a vérét, vagy éppenséggel előbb apró, majd nagyobb sebeket ejtve rajta, a szertartás végéig nyújtják szenvedéseit – amikor egyik pillanatról a másikra elhallgatott a vijjogó muzsika és a harcosok körülötte.

– Houh! A Legbátrabb Harcos méltó a szövetségre! Pokahontasz igazat beszélt!

Smith kapitány kábán nézett körül, és mosolyogni próbált.

Apacsankanu intett, és a fogoly kezéről lehullott a szíjbilincs.

Most a tér végében álló nagy házba vitték, amely külsőre éppolyan, ágakból és kéregből összerótt kunyhó volt, mint a többi, csak kétszer-háromszor nagyobb amazoknál. őrsége itt sem tágított mellőle. Közben leszállt az este, fáklyákat gyújtottak, és a vigvam közepén is fellángolt a tűz. Ételt-italt raktak a kapitány elé, akkora mennyiségben, hogy talán egész Jamestown jóllakhatott volna belőle. És mert a sokféle izgalom közben alaposan megéhezett, már-már nekilátott volna derekasan a sült halaknak, a kukoricalepényeknek, a szárított csigáknak és a különféle gyümölcsöknek, amikor pillantása találkozott a körülötte állók tekintetével.

A tűz fényében kísértetiesen csillogó, kimeredt szemek, a harci színek csíkjaitól, nyugtalan vonalaitól kajánul vicsorgó arcok bámultak reá.

Ügy tűnt, nem is az ételt nézik, nem is azt, hogy ő mit cselekszik, hanem őt magát vizsgálják éhes, kannibáli tekintettel, mintha csak azt várnák, hogy minden falattal kövérebb legyen máris – egy későbbi rettentő lakoma céljára.

Elrágcsált egy szárított halat. A többit eltolta magától. Így ment három napig. Három napon át töméntelen sok élelmet halmoztak fel körülötte. Nem vitték el a régit, de mindennap újat hoztak. Nem szólt hozzá senki, az őrség nem tágított mellőle, és esténként hallotta kintről a monoton éneket meg a varázslók ijesztő kiáltásait.

A harmadik napon bejött a vigvamba Apacsankanu főnök. Kezében a kapitánytól elkobzott iránytűvel. Megkérdezte, miért mozog a kicsiny tű, és miért nem tudják megfogni, noha látják. Persze a műszer üvegfedele zavarta meg őket, de még annál is nagyobb zavart keltett Smith kapitány magyarázata, akit afeletti örömében, hogy sértetlenül látja viszont iránytűjét, köpenyét és fegyvereit is, jó szándékkal magyarázni kezdte a nap meg a csillagok mozgását az égen, és azt a módot, ahogyan az iránytűt használni lehet.

– Azt mondod, ha mindig erre mennél – mutatott a szélrózsa egyik sugarára a törzsfőnök –, akkor elérnél a Nagy Sós Víz partjára a hegyek másik oldalán. Vigyázz, mert a táncoló tű becsap téged! A Nagy Sós Víz egészen másik irányban hajlik a hegyek mögé.

– Merre? Mutasd, merre! – kérdezte izgatottan Smith kapitány, mert úgy érezte, most végre nyomára jut a nagy rejtély megoldásának: merre lehet északon áthajózni az Atlanti-óceánból a Csendes-óceánba.

– Majd megtudod. Végigviszünk a falvakon.

– Pauhetán nagy főnökhöz.

– Hozzá is. De előbb mindenhová. Pokahontasz kívánja így.

A kapitány olyan értetlenkedő, csodálkozó arcot vágott, hogy Apacsankanu hangosan felnevetett.

De hát nem értette. Sehogy sem értette, hogyan lehet ekkora hatalma egy gyereklánynak. Sokat próbált harcosok, öreg törzsfőnökök is hajlanak a szavára, és puszta kívánsága többet ér, mint Pauhetán nagy főnök akarata. Apacsankanut azonban végképp lefegyverezte az iránytű csodája, és noha nem volt hajlandó elárulni, hol tartózkodik most Pokahontasz, a legfontosabbat – talán mert nem tartotta elég fontosnak – mégis elmondta:

– A nagy Pauhetán főnök elpusztítja vigvamjaitokat. A hegyekből meg a messzi Nagy-tavak vidékéről az irokézek nagy szövetsége közeleg, és csak akkor zavarhatjuk vissza őket patkányodúikba, ha veletek előbb végzünk. Ha két ellenség támad, előbb az egyiket öld meg, aztán a másikat…

– Azt hiszitek, velünk könnyebben elbánhattok?

– Kevesen vagytok.

– Hallottad mennydörgő kezemet. Vigvamjainkban olyan mennydörgő sárkányokat tartunk, amelyeknek hangjától összeomlanak a hegyek, és egyetlen dörrenéssel fákat csavarnak ki. A paszpahigok erről nem beszélnek?

A törzsfőnök hitetlenkedve rázta a fejét.

Aztán sokáig ültek egymással szemben, és hallgattak.

Akkor kezdett el jő étvággyal enni John Smith kapitány. Hogy az indiánokat először kannibáloknak tartotta, ezt soha nem szégyellte, és bevallom nektek, most már nem szégyellem én magam sem. Utóvégre oly nagy a világ, és annyiféle benne az ember.

Most a csodálat lett úrrá Smith kapitányon, az igazi csodálat. Úgy tűnt fel előtte, mintha egy parányi, táborokra bontott, de egységes birodalom területére csöppent volna, holott a valóság éppen ellenkező volt: e vadászó-gyűjtögető, kisebb részben kertészkedő népek példásan szervezett falvakban laktak, nemzetségeik, törzseik között azonban a látszólagosnál is lazább volt a kapcsolat, és maga a nagy Pauhetán is csak jámborul óhajtotta, hogy valamilyen egységes hatalmat kényszerítsen rájuk, olyan szövetséget teremtsen, mint amilyet fenn északon az irokézek már megalkottak törzseik között.

Mindezt azonban nem tudhatta John Smith kapitány, őt lenyűgözte a hadi szervezettség magas foka, a vadságnak és a mértéktartó ünnepélyességnek páratlan színjátéka, és ha lelke mélyén maradt is némi óvatoskodás, amely arra intette, hogy készüljön mindig a legrosszabbra, mert a természeti népek szeszélyesek és ravaszak – vállalkozott a bizonyításra, amikor Apacsankanu törzsfőnök hosszú hallgatás után, körülményes szóvirágok végén egyszer csak kibökte:

– Hallottam mennydörgő kezedet, láttam a táncoló tűt, amely megmutatja, merre kell menned, de a beszélő papirost… azt nem hiszem…

HUSZADIK FEJEZET

amely arról szól, hogyan kóborol Virginia vadonjaiban, és hogyan menekül titokzatos üldözője elől. Itt már minden megoldódik, a szíve mégis nehéz; és könny csillog Pokahontasz szemében

Sehol máshol olyan időjárást nem láttam, mint amilyent Virginiában tapasztaltam. A derült kék ég, langyos szellő, a füvek és a fák üde zöldje annak idején barátságos, enyhe időket jósolt. Abban az esztendőben azonban, mintha csak a mi jövetelünk ellen tiltakozna a természet, a rekkenő nyarat féktelen hideg tél váltotta fel; napokig szüntelenül esett a hó, hogy aztán egyik óráról a másikra kisüssön december derekán a nap, beálljon az olvadás, egyetlen víztengerré változzék minden… majd órák alatt ismét csontrepesztő fagy támadott reánk, hogy járni se tudtunk, és a vízben álló fákat jégpáncél fojtogatta.

Sosem láttam hóförgeteget, melyet villám és mennydörgés kísért volna – itt ilyen ritka, félelmetes természeti tünemények ijesztgettek unos-untalan bennünket. Mint ezen az emlékezetes éjszakán – amelyre még emlékezetesebb hajnal virradt.

Emlékszem jól. Egész éjszaka tombolt a hóförgeteg, és villámlott a mennybolt, hajnalban azonban derült kék égből sütött a nap, és hideg sugarai vastag hótakarón szikráztak.

Az északi bástyán álltam John Rolfe társaságában, aki a kapitány távozása óta gazdám és barátom is lett egy személyben.

– Tom, ha elég erősnek érzed magad, most már valóban elindulhatunk, hogy megkeressük a kapitányt. Ha ugyan megtaláljuk…

– Ha más nem, Pokahontasz biztosan tud róla.

– Pokahontasz… Kedves kis Pokahontasz… – Rolfe szeme messzire révedt. – Hm, az indián hercegnő.

– Mr. Todkill nevezte így először. Tréfából tette, de a többiek elhitték.

– Miért ne hitték volna? Hajdanában a legnagyobb törzsfőnökből lettek a keresztény királyok is. Egy napon Pauhetánból is király lesz. Pokahontaszból pedig hercegnő.

Reszketőset sóhajtottam a hideg levegőből. Gyanakvó izgalommal pillantottam Rolfe-ra, akinek hetyke bajusza alól most sem maradt el a hosszú szárú pipa. Talált elég dohányt, itt még vadon is termett, hát ő legalább jól kihasználta a nyarat: dohányt szárított télire, és most frisset morzsolt magának.

– Tegnap este?… – kezdtem.

– Határoztak. Nem megyünk haza. Kihúzzuk valahogy a telet.

– Ezek szerint bátran nekivághatunk az erdőnek. De hát miért határoztak így?

– Gyávaságból és számításból is, mint mindig – felelte Rolfe. Őrségen álltunk. Időnként végigpásztázott tekintetünk az irtáson túli erdőszélen. Komolyan vettük a kötelességünket. Mi ketten. Mert a többiek bizony az udvar közepén, tűz mellett melegedtek.

– Gyávaságból – folytatta Rolfe –, mert üres kézzel nem mernek hazamenni. Tudod, mi várna rájuk, ha egyszer perbe fogja őket a Királyi Virginia Társaság? Az, ami már sok kereskedő-kalandort utolért a kikötőkben vagy a-tyburni vesztőhelyen. Arany nélkül nem mernek hazamenni. Inkább megvárják Newport admirális visszatértét, inkább új leveleket írogatnak haza, inkább magyarázkodnak, de haza nem mennek.

– Arany, arany… – suttogtam magam elé. És egyszerre csak eszembe jutott, amit Pokahontasz mesélt. Az eltűnt gyarmatosokról és az elrejtett aranyról.

– Én tudom… – kezdtem fennhangon, de minthogyha valami vagy valaki megmarkolta volna a torkomat, elakadt a hangom.

Rolfe észre sem vette, folytatta tovább:

– Az üdvösségüket odaadnák egy marék aranyért. Félnek a hazatéréstől, még jobban a vizsgálatoktól, jóllehet azokra itt is sor kerülhet. Mit végeztek, mit nem, ki hogy teljesítette vállalt kötelezettségét. Na hiszen! A föld alól is előásnák most már Smith kapitányt. Persze csak azért, hogy mindent rákenjenek.

– És miféle számításból?

– Mert most már nincs miért hazamenni! Hahaha! Az ám, együtt van a triumvirátus! De nézd csak!

Izgatottan megragadta a karomat, és az erdő felé mutatott.

A fák között alakok mozogtak.

Indiánok.

Jól látszott, hogy a legszélső fáknál megállnak, óvatosan kifelé vizsgálódnak – el-elbújnak egy vastagabb fatörzs mögé, majd az egyikük kilép a tisztásra, és nyomában a többi is megindul az erőd felé. Hárman voltak, valószínűleg előőrsei egy nagyobb csapatnak.

Térdig tapostak a hóban. Átvágtak az irtáson, az erdő széle felé.

John Rolfe a sípjába fújt.

Riadó!

Micsoda zűrzavar támadt egyszeriben! Kiabálás, fegyvercsörgés, futó léptek zaja verte fel a hajnali csendet. Mi történt, mi a baj? Miért ez a fütty? Egyik a másiktól kérdezgette rémülten, s én, aki a bástya széléről visszafordulva néztem végig ezt a nevetséges riadalmat, elgondoltam magamban, ugyan mi végre is van Jamestownban olyan vasfegyelem, ha egyetlen riadó is kihoz a sodrából mindenkit.

Percy hadnagy ugrott mellém, megparancsolta, azonnal kiáltsak le az indiánoknak: kérdezzem meg, kifélék-mifélék, és hogy mit akarnak.

Csakhogy mire észbe kaptunk – azok már sehol sem voltak. A legutolsónak menekülő alakját még láttuk, de hamarosan azt is elnyelte az erdő.

– Hát ez mi volt? – néztünk egymásra.

Archer kilőtte utánuk a pisztolyát, példáját követték a harciasabbak, aztán olyan hetykén bámultak széjjel, mintha bizony egész hadsereget futamítottak volna meg.

Egy órába is beletelt, mire engedélyt kaptunk, hogy körülnézzünk egy kissé a környező erdőben. Gyanús volt az indiánok megfutamodása, nagyon is gyanús. Először mi ketten hagytuk el az erődöt: Rolfe meg én. Később utánunk settenkedett James Brumfield is – neki bizonyára mi voltunk gyanúsak –, majd mind többen és többen léptek ki a nagykapun, s most már igazán senki sem kért rá engedélyt.

A levelet pedig én vettem észre. Azon a ponton, ahol az Indiánok visszafutottak az erdőbe, egy bokor csupasz ágára nagy fehér papiros volt tűzve.

– A kapitány úr mappájából! – kiáltottam és odarohantam.

John Smith kapitány térképrajzoló útimappájából kitépett lap lebegett az ág hegyén. Diadallal mutattam Rolfenak, és lelkendezve vittük a táborba, ahol Ratcliffe nyilvánosan felolvasta.

Barátaim, rövid leszek…- így szólt a levél. – Könnyebben megsebesültem, Orapakszban őriznek mint foglyot, de barátságosak, és az a szándékuk, hogy Pauhetánhoz visznek. El ne ijesszétek azokat, akik levelemet viszik. Jamestownt csak híréből ismerik, ágyút, puskát nem hallottak, nem hiszik, hogy a papiros beszél. Ahol a levelet megtaláljátok, oda tegyetek ki meleg ruhát a részemre meg a könnyű olasz tőrömet. Vigyázzatok! Pauhetán meg akarja támadni Jamestownt! Tom, remélem meggyógyultál. Bizony hiányzol. Johnny barátom, szeretettel ölellek. Isten óvjon valamennyiötöket!

John Smith kapitány

Aztán még egy sor utóirat következett:

Ne aggódjatok! Küldetésemnek mindenképpen eleget teszek.

Smith kapitány levelét akkora örömmel fogadták, hogy a lelkendező, hurrázó emberek között alig találtam meg azokat, akik nem is olyan régen még a hazatérés mellett kardoskodtak.

Később Ratcliffe magához hívott. Az öreg Hunt tiszteletes úr ült mellette.

– Torn Savage – mondta –, nagy baj van.

Hallgattam.

– Tüstént elindulsz, és felkeresed a gazdádat. A kormányzótanács úgy határozott, hogy semmiképpen sem szabad foglyul ejtenünk az indián hercegnőt.

– Indián hercegnő? – bámultam.

Egyszerre csak kitört belőle az aggodalom. Úgy beszélt hozzám, mint egyenrangúhoz:

– Őrültség! Még csak az kéne, hogy ez a Pauhetán király panaszt tegyen őfelségénél! Vagy a franciákat hívja segítségül, hogy a leányát kiszabadítsák! Ügy mondták, a franciák is erre kódorognak már évek óta. Ahelyett, hogy aranyat vinnénk haza, hercegnőket vetünk fogságba, és diplomáciai bonyodalmakat okozunk. Őrültség! őrültség! Nem is tudom, hogy jutott eszébe a kapitánynak.

– Nem Smith kapitánynak jutott eszébe…

Rám meredt.

– Csomagolj és indulj! Ezt a levelet kell elvinned. James Brumfield fog elkísérni.

Ezekre a szavakra fejembe szállt a vér. Szinte megszédültem a dühtől. Miért éppen James Brumf ield?…

– Elnök úr – mondtam határozottan –, James Brumfielddal nem megyek.

– Micsoda?! – ordította váratlanul Ratcliffe. – Hallotta, tiszteletes uram, ezt a rebellist? Amit mondtam, megmondtam! Parancs ellen nincs lázadás, mert tüstént felakasztatlak!

– Akasztasson, elnök úr! Akkor legalább senki sem megy.

Néztük egymást. Én bizony nem féltem. Álltam a tekintetét.

– A fene essen beléd! – sziszegte.

Kitettük a fához a kapitány vastag posztózekéjéí, posztónadrágját, meleg harisnyáját meg az olasz tőrét.

Másnapra eltűnt minden. Sehogy sem tudtuk kilesni, mikor vitték el az indiánok.

Felszedelőzködtem tehát, és John Rolfe társaságában nekivágtam az erdőnek. Könnyű dolgom volt, mert a három indián csöppet sem igyekezett a nyomát eltüntetni. Talán el is felejtették, annyira meglepődtek a „beszélő papiros” varázsán.

A nyomokon haladtunk, de bárhogy is siettünk, nem értük utol őket.

Ekkor kezdődött az én megbolydult életem legkalandosabb fejezete. Annyi minden történt, és olyan rohanvást követték egymást az események, hogy bármiképp is igyekszem visszaemlékezni rájuk, csak kuszán és szaggatottan rajzanak elém.

Mentünk az erdőben, és amikor már végképp eltűnt hátunk mögött Jamestown fekete faerödje, Rolfe-hoz fordultam.

– Mi az. hogy triumvirátus?

Felnevetett.

– Három férfiból álló bizottságot jelent. Az ókori Rómában nagy hatalmuk volt a triumvirátusoknak.

– Nálunk a három férfi Ratcliffe, Martin és…?

– És Gabriel Archer – vágott a szavamba Rolfe. – Amikor még azt hitték, hogy John barátom meghalt, Archert vették be helyette. Így hát valóban együtt volt a triumvirátus. A három régi cimbora, akik még Londonban egymásra találtak.

És ahogy az erdő végtelen csendjében lassan botorkáltunk előre, Rolfe szavából mindent megértettem. Egy-egy félszó, gesztus, parányi célzás, amit annak idején sehogy sem értettem, most megvilágosodott előttem.

– Tudd meg, egyszerűen irigyek. Azért gyűlölik a kapitányt, mert nincs semmi adóssága. Nem érted? Wingfieldnek, Martinnak több részvénye van, az igaz, de az ahhoz szükséges pénzt kölcsönökből teremtették elő. Uzsorakamatra. A gazdád a saját pénzét adta, és a haszonból nem kell sehova sem leadnia… Hát ezt irigylik. A szabadságát.

Később így folytatta:

– Wingfield tekintélyét akarták felhasználni John ellenében. Most már nincs szükség reá. Ne félj, Wingfield mégsem rájuk fog panaszkodni…

Ezt akarták mindig. A hatalmat. Most már együtt vannak, hát minek is mennének haza? Meg aztán félnek is. Mondtam már, mitől!

… Hohó, a ládikó! Az bizony kacifántos ügy. Micsoda sugdosások, tervezgetések, vádaskodások folytak körülötte. Buta ötlet volt őfelségétől, annyi szent. Máig sem tudom, hogy maradt benne John neve. Mesélte, hogy te…

– Igen, igen – nevettem, és elmondtam rendre mindent, ahogy a hajón történt.

John Rolfe őszinte csodálattal nézett rám. Aztán akkorát nevetett, hogy azt hittem, hogy rosszul lesz. Még órák múlva is meg-megcsóválta a fejét, és felcsuklott belőle a vidámság.

– Jól megjárta az a sok marha! Megérdemlik. Istenemre!

Az első éjszakát az erdőben töltöttük. Nem jártam sohasem téli erdőben, mégis találtam olyan horpadást, amelynek mélyén széltől védve tölthettük az éjszakát. Emlékszem, kimondhatatlanul fáztunk, alig aludtunk valamit; egész éjjel ugráltunk, egymás hátát ütögettük, hogy meg ne fagyjunk. Nagy tüzet nem mertünk rakni, féltünk az erdőn kószáló indiánoktól; kis tűzünk, melyet a vadállatok távoltartására gyújtottunk, semmi meleget sem adott.

Hajnalban azt kérdezte Rolfe:

– Tudod, merre van Orapaksz?

– Nem, de a nyomok biztosan oda vezetnek.

– Ne szakadjunk el a folyótól.

– Ez már a mellékfolyó. Tudom. De a nyomok…

Rolfe az erdő ligetes, tisztásokkal váltakozó részére mutatott, ahol még jól ki lehetett venni az előttünk járó bennszülöttek nyomait.

A kelő nap és a feltámadó meleg szél gyorsan olvasztotta mindenfelé a havat.

Futni kezdtünk, hogy minél nagyobb utat megtehessünk a még látható csapáson. De csakhamar utunkat állta a hirtelen támadt sártenger, és akkor már nem volt más választásunk, mint a víz partján vánszorogni tovább. Azt az egész napot elvesztegettük, alig haladtunk valamit, ziháltunk a fáradtságtól, és amikor már a sárban új nyomokra leltünk, nem tudtuk eldönteni, vajon kövessük-e vagy sem.

Attól féltem, eltévedünk, sose jutunk majd utunk céljához.

Leültünk hát, hogy rendezzük gondolatainkat. De nem sokáig nyughattunk így, mert hirtelen az az érzésem támadt, mintha figyelnének.

– Pszt! – figyelmeztettem Rolfe-ot. Felugrottam, előkaptam pisztolyomat, és halkan felhúztam a kakasát. Rolfe követte példámat.

Körülnéztem.

A nap lassan ereszkedett a látóhatár felé. A fák között már alkonyi szürkeség honolt.

Felkiáltottam.

– Hej, ki vagy?!

De csak a csend felelt rá, a hideg szél halk zúgásával.

Orapaksz.

John Rolfe tüstént elővette kicsiny tükröcskéit, mihelyt az őröket megláttuk. Hagyja, mondtam neki, ezek olyan értékek, amelyeket nem szabad elkótyavetyélnünk. És büszke voltam rá, hogy tapasztaltabb és körültekintőbb vagyok, mint társam, aki kereskedő, és sokfelé járt már életében.

Apacsankanut nem ilyennek képzeltem. A kapitány azt írta, barátságosan fogadták, Apacsankanu azonban kurtánfurcsán, kajánul felelt a kérdéseimre.

– A beszélő papiros azt mondta, a Legbátrabb Harcos a te vendéged. Beszélni szeretnénk vele.

– Te vagy… Tom?

– Tom – javítottam ki.

– Pokahontasz téged ejtett foglyul?

– Igen – bólintottam.

– Akkor itt maradsz, és megvárod, amíg a nagy Pauhetán dönt a sorsod felől.

Rémülten néztem Rolfe-ra. Lefordítottam neki, amit a törzsfőnök mondott. Elővettük ajándékainkat, de nem sokra jutottunk vele.

– Tappahanok messze van.

– Hát már nincs itt a Legbátrabb Harcos?

– Te magad mondod. Ha tudod, miért kérdezed? Ti, fehérek, ravaszak vagytok, mint a dögevő farkas.

Elöntött a méreg.

– Te pedig buta vagy, mint Mkó, a medve! – kiáltottam, – Hogy merészelsz fogva tartani, amikor a pauhetánok törzse befogadott és én Pokahontasz legjobb barátja vagyok?!

– A pauhetánok nem fogadtak be, de lehet, hogy megteszik, mert Pokahontasz valóban nettopaunak nevezett. Eredj utadra, de a társad itt marad. A Legbátrabb Harcost Tappahanok lakói kérték. Azt mondják, pár esztendeje ez a fehér ember járt itt, és megölte a törzsfőnöküket.

– John Smith sohasem járt itt! – kiáltottam. Apacsankanu intett.

– Eredj! Az igazság olyan, mint a hajnal. Mindig eljön, ha nem várjuk, akkor is.

Hát így szakadt el tőlem John Rolfe. Még integetett is utánam, amikor a bizonytalanul megadott útirány szerint egymagámban ismét nekivágtam a vadonnak. Apacsankanu azt mondta, megkíméli az életét. Legalább addig, amíg a Legbátrabb Harcosról ki nem derül az igazság.

Az erdőtől nem féltem. Jártam már nemegyszer egymagám a vadonságot, tudtam, mire kell vigyázni, mire nem. Ráadásul a téli erdő józanabb, őszintébb, mint a nyári lombok kusza, bolondos kiismerhetetlensége.

Nem féltem az erdőtől, pedig van veszedelem ilyenkor is. A medvétől nem féltem, az most a legsűrűbb bozótosok mélyén alussza álmát – arra amúgy sem járok. Ilyenkor csak az ezüstoroszlán, a puma veszélyes, amely nem találván rá az elvackolódott kisebb-nagyobb rágcsálókra, sokszor éhesen kódorog, és megtámadja leshelyéről az embert is. Ezért elkerültem a túl sűrű erdőket, és hacsak tehettem, hajnalban aludtam, az éjszakákat tüzemnél, ébren töltöttem.

Az erdőtől nem féltem, mondom. Valami mástól féltem én, és ez az érthetetlennek, oktalannak látszó félelem majdnem végzetes bajt okozott.

Már a harmadik kis indián falut is magam mögött hagytam, mindenhol szívesen fogadtak, megcsodáltak, és örültek, hogy tudok a nyelvükön. Elláttak étellel-itallal, de kísérőül senki sem vállalkozott. Továbbmentem tehát, s amikor elfogyott az élelmem, nagy szerencsémre pisztolyommal sikerült egy szarvasborjat meglőnöm. A kis állat gyönge húsát megsütöttem, és egyik combjából alaposan belakmároztam, aztán újult erővel mentem tovább, hogy mihamarabb elérjem gazdámat.

Ám alig mentem fél mérföldet, amikor eszembe jutott, hogy jó lett volna a borjú másik combját alaposan átsütni, hogy magammal vihessem. Ki tudja, mikor lesz még egyszer ilyen vadásszerencsém?

Az időt sajnáltam csak, a fáradságot nem. Visszamentem táborhelyemhez, és közben szidtam magamat, mondván, csakis a fehér ember lehet ennyire oktalan és pazarló, a bennszülött bizonyára takarékosabban bánik az erdő ajándékaival.

Egyszerre csak megtorpantam, mintha földbe gyökerezett volna a lábam.

Kioltott tüzem – füstölt. Nem égett, de füstölt, noha jól emlékeztem rá, hogy alaposan eltapostam.

És a szarvas – sehol!

Kimeredt szemmel bámultam a földre. Kiverte homlokomat a hideg veríték, ahogy pisztolyomat előrántva körülvizsgálódtam.

– Ki van itt?! – ordítottam hirtelen. Majd bizonytalanul hozzátettem: – Pokahontasz, te vagy?

De nem válaszolt senki.

Körülvizsgálódtam táborhelyemen. A fagyott talajon azonban csak saját nyomaimat találtam. A bőrcsizma nyomát… ámbár a nyomolvasáshoz nem sokat értettem, és ha mokasszin nyomát látom, talán fel sem ismerem.

Valaki követ.

Siettem, szinte rohantam tovább. Nagy kerülőket tettem, csak hogy a tisztáson maradhassak. Vissza-visszanéztem, megugrottam, félnapokig lövésre kész pisztollyal gyalogoltam, hogy a kezem, a nyakam már fájt, és káprázott a szemem.

Felmásztam egy fára, hogy tájékozódjam, majd óra hosszáig egy patak hideg vizében láboltam, csak hogy megtévesszem üldözőmet.

Amikor kivergődtem a partra, nagy kerülővel visszatértem saját nyomomra, de nem találtam mást, mint csizmám nyomát, amely egy helyen magas fához vezetett, és akkor már nem emlékeztem rá, vajon arra a fára másztam-e fel vagy pedig egy másikra…

S ahogy mind messzebb jutottam a vadonban, félelmem egyre nőtt.

Hangokat hallottam az éjszakában. És elfutó, rejtőző alakokat véltem felismerni a nappali fényben.

Ó, hányszor felcsattant a hangom:

– Ki van itt? – És utána hányszor hallatszott az erdő csendjében zaklatott zihálásom.

Nem Pokahontasz követ. Semmiképpen. Azt megérezném.

– A levél – mondtam hangosan. – El kell olvasnom, mert hátha elveszik tőlem. Hátha elvész, és nem tudom átadni.

El kell olvasnom, hogy emberi szót „halljak”. Bárcsak ne nyitottam volna fel!

… Jamestown kormányzótanácsa nevében megparancsolom Kegyelmednek, hogy az indián hercegnő foglyul ejtésének gondolatával hagyjon fel! Újabb meggondolásaink szerint Pauhetán nagy főnökkel úgy kell tárgyalnunk, mint Virginia bennszülött királyával, akinek kegyétől függ az angol gyarmat sorsa. Semmi kétség: eddigi sikertelenségeink annak tudhatok be, hogy Jakab királyunk őfelségétől nem hoztunk alkirályi koronát Pauhetán számára…

Micsoda hazugság! Uramisten, micsoda pimasz, kenetteljes hazugság!

… valamennyiünk előtt köztudomású – folytatódott a levél –, hogy a szép indián hercegnő gyengéd érzelmekkel viseltetik Kegyelmed iránt. Ezért dícsérjük elhatározását, hogy mielőbb szorosra akarja fűzni kapcsolatait a királyi családdal.

Elhatározását… Miféle elhatározásról írnak ezek? És szoros kapcsolatokról? Átkozott csirkefogók, szerencselovagok, bitangok! Miféle merényletre készültök a gazdám ellen?

Pokahontasz ellen…

… noha jól tudjuk, hogy Kegyelmed igaz, keresztényi hitét mélyen sértené, ha pogány fehérszeméllyel pogány szertartás szerint kellene frigyre lépnie, mégis arra kérjük, hogy ha a házassághoz szükséges atyai beleegyezést megkapták, ne késlekedjék nőül venni Pokahontasz hercegnőt, akinek megkeresztelésére Hunt tiszteletes úr véleménye szerint később is sor kerülhet.

Leengedtem a levelet, és sokáig magam elé bámultam. Végigcsorgott arcomon a könny.

Hangtalanul sírtam.

Pokahontasz, drága Pokahontasz! Mi vagy te az ő szemükben? Pogány fehérszemély. Hitvány kis bábu egy sakktáblán, akivel nagyszerűen mentegethetik majd saját aljasságukat. Mit tudják ők, micsoda nagy lélek lakozik benned? Hogy senki más, csakis te leszel minden indiánok királya itten!… És John Smith kapitány! Mi vagy te az ő szemükben? Senkiházi, kalandor katona, akinek ráadásul adósságai sincsenek, és ezért tisztán az övé minden arany, amit itt szerez. S akinek elég egy elnöki parancs, hogy csúfot űzzön egy különös kislány tiszta szerelméből.

Ó, Pokahontasz, drága Pokahontasz!

Égett az arcom. Úgy lángolt, hogy nem éreztem a metszően hideg szelet, amely végigsüvöltött a tájon. Metszően hideg volt a szél, az a tél volt a Nagy Hideg esztendeje. Az egész világon rettentő fagyokat láttak, azt mondták később, hogy Nápolyban hó esett, hát itt Virginiában meg új és új rohamra indult az óceáni fagy.

… tudomásunkra jutott, hogy az előttünk járt gyarmatosok hatalmas aranykincse az indiánok kezén van. Ha a házassággal egy időben a kincset is megszerzi, számíthat a kormányzótanács messzemenő támogatására. Bizonyára Kegyelmed is szívesebben írná ezentúl a nevét így: Sir John Smith. Üdvözli jó barátsággal

John Ralcliffe elnök

Hát még ez is! Ezért találták ki az egészet. És a negédes Ratcliffe rögtön a lovagi címet ígérgeti. Teheti, nem rajta múlik…

Keményen összeszorított markomban hitvány gubanccá gyűrődött a papiros. Ordítani szerettem volna, nekimenni az egész hazug, rohadt világnak…

S mintha ág reccsent volna mögöttem.

– Hejjej! – üvöltöttem torkomszakadtából az indiánok harci kiáltását, és felpattanva helyemről, kapásból belelőttem a bozótba, amerről a zörejeket hallottam. Sistergett a száraz avar, szétfröccsentek a fagyott levelek, letört néhány gally. Úgy tűnt valóban, mintha szaladt volna ott valaki.

– Megöllek! Ki vagy te? Hej, megöllek!

S akkor egyszerre csak a tisztás másik széléről egy csengő kiáltás:

– Nettopau!

– Verovokomokóba megy! Hallod, Tom? A Legbátrabb Harcos a mi vendégünk lesz!

– Pokahontasz! Drága Pokahontasz!

– Ne menj már Tappahanokba. Nagy nevetés volt ott. Mert azt hitték, a törzsfőnökük gyilkosát kaparintották meg. De hát az a fehér ember nagyon magas és nagyon sovány volt. Nem olyan, mint ő.

– Pokahontasz… ó, te szegény kis lélek!

– Nagyon kiabáltál. Mi történt? Nem láttam senkit. Beteg vagy talán?

Megsimogatta arcomat. Meleg volt a keze és puha tapintású. Megcsókoltam.

Riadt, kislányos csodálkozással meredt rám. Most nem láttam magabiztos, asszonyos mosolyát. Valami értetlen, szomorú szeretettel nézett.

– Azt mondtad egyszer, hogy akik kezet csókolnak…

– Pokahontasz – vágtam a szavába –, ne menj sehová, ne menj a kapitány után, ne hallgass senki szavára! Érted, érted, Pokahontasz? Nagy veszedelem közeleg. Én érzem, én tudom. Csak nekem higgy, csak nekem!

És hozzátettem, alig hallhatóan:

– Mert csakis én szeretlek téged… Megrázta a fejét. Nevetett.

Megindultunk Verovokomokó felé, amely nem volt innen messze. És átvágtunk az erdőkön meg a furcsa, élettelen mezőkön is, ahol szabálytalan rendben nagy faemelvények álltak. Az indián sírok. Láttam a tetemeket és láttam az emelvények alatt keringeni a dögevő hiénákat is, de nem kérdeztem meg Pokahontasztól, fél-e vagy sem. Úgy lehet, igazán csak tőlem félhetett, mert mint az eszelős, folyton-folyvást csak ezt kiáltoztam feléje:

– Pokahontasz! Ne menj oda, drága Pokahontasz! Ne higgy a kapitánynak, ne higgy senkinek!

Hirtelen megállt, és egy hatalmas tölgyfára mutatott.

– Ahol először ágazik szét, ott van az odú. Abban megtalálod.

– Mit?

– Houh! Az aranyat. Amiről beszéltem.

Meg sem álltam, legyintettem, mentünk tovább. Az idő enyhült, megint esni kezdett, és a hópelyhek függönyében saját hangom is valami kísérteties, bánatos zenét kapott.

– Nem szabad, Pokahontasz. Nem szabad hinned! Csak nekem higgy! Nagy a veszedelem.

Ott voltam, amikor eldőlt Amerika sorsa.

Verovokomokó közepén, a nagy házban szorongtunk. Pokahontasz meg én meghúzódtunk az egyik sarokban, szinte észrevétlenül elvesztünk a tömegben, de innen mindent jól láttunk és hallottunk. Körülöttünk ünnepélyes és méltóságteljes csendben az indián harcosok álltak. Úgy láttam, hegy a törzsek legjobb harcosai kísérték el főnökeiket, mert előttük a hosszú lócákon fehér őzbőr ruhákban, az ezüstoroszlán irhájával a nyakukban – de mindössze egyetlen tollal, a kondorkeselyű tollával a varkocsukban – a törzsfőnökök ültek. Ott láttam Apacsankanut is, és felfedeztem Appemetak kövér alakját, aki asszony létére is tollat viselt a hajában. Végképp nem értettem, miféle rangsorolás divatozik az indiánoknál, de nem volt rá időm, hogy ezen tépelődjem, mert minden figyelmemet a ház közepén zajló események kötötték le.

A helyiség másik végében nagy tűz égett, amelynek füstje ugyan a tetőnyíláson át távozott, de maradt elegendő idebenn is ahhoz, hogy ijesztően megnövessze az emberek árnyékát, és fojtogassa a torkokat.

A tűztől nem messze – s éppen a nagyobbik fal közepén –, medvebőrökkel, finom hódprémekkel letakart alacsony kereveten trónolt a híres Pauhetán, minden algonkin törzs nagy főnöke.

Csodálattal néztem rá. Fiatalabbnak hittem, s nagyon öreg volt, jóllehet erről csak hatalmas tollkoronája alól kibukó ősz haja árulkodott, ősz haja, ráncos arca, inas karja és csontos, fedetlen melle mutatta igazán a korát, mert máskülönben magas, szikár, erős hangú és hirtelen mozgású férfinak mutatkozott, olyan fajtának, akin nem egykönnyen vesz erőt az idő múlása.

Körülötte feleségei álltak. A kereveten mellette legkedvesebb asszonya kuporgott.

Előtte a Legbátrabb Harcos állt.

John Smith kapitány.

Egymást nézték most. Szótlanul.

A kapitány fegyvertelen volt, de zekéjét is levetette, talán hogy annál nagyobb feltűnést keltsen híresen gyönyörű mellvértjével, amely valóban elkápráztatta a harcosokat, mert beléptekor akaratlanul is felhangzott az indián csodálkozás furcsa torokhangja:

– Houh!

Láttam, hogy Pauhetán medvekarmokból fűzött nyakláncához nyúl, és egy röpke mozdulattal végigsimítja.

Éreztem, hogy Pokahontasz megszorítja a kezemet. S hallottam parányi sóhajtását is.

Féltettem a kapitányt. Akkor már megtudtam, miféle nagy tanácskozások folytak Pauhetán és az indián törzsek között. Úgy látszott, nem jutnak megegyezésre. Mert hiába volt az agg törzsfőnök minden erélye, a törzsek a maguk igazát hajtogatták: el kell pusztítani a fehér idegenek erődjét, csak azután ismerik el nagy főnöknek Pauhetánt. És mert az indiánok szívesen és könnyen szónokolnak, a rövidke érvek felsorolása is naphosszat tartott.

John Smith kapitány képviselte itt Jamestown erődjét és a fehér idegeneket – ily módon az ő sorsa jelképezte volna az indiánok elhatározását és az angolok sorsát.

Tudtam azt is: a törzsek máris sok panasszal éltek az angolok ellen. A totemoszlop ledöntése (az én szerencsétlen ötletem) keltette a legnagyobb felháborodást. A fehér idegenek azért jöttek – mondták –, hogy elfoglalják az indánok földjét, és azért telepedtek meg oly messzire a tengerparttól, hogy minél közelebb legyenek az Allegheny-hegységből előnyomuló nagy ellenséghez, az irokézekhez.

A csend, amely most a két emberről ráterjedt a gyülekezetre is, kezdett kibírhatatlanná lenni. Ők meg úgy nézték egymást, olyan különös, merev tekintettel, ahogy kígyó bűvöli az áldozatát.

Tudtam jól, a kapitány kivágta magát ennél nagyobb veszedelmekből is. Szerencséje sohasem hagyta cserben - egy pillanatra mégis megingott nagy belső lázadozásom, és miközben Pauhetán ítéletére vártunk, magamban egy röpke pillanatra igazat adtam Ratcliffe levelének.

Nem vett észre Smith kapitány. És nem volt semmi mód rá, hogy a levelet hozzá juttassam.

– Ha az én vigvamomba jön Pauhetán nagy főnök, szíves szóval fogadom majd, és leültetem, hogy egyék – szólalt meg hirtelen a kapitány, és csípőre tette a kezét.

– Mert barátként megyek hozzád, és te tudod, hogy nincsenek rossz szándékaim. Az ellenséget azonban nem szokás leültetni. Az ellenség fogoly, aki a kínzócölöpre jut.

– Nem félek tőled, Pauhetán. És nem félek tőletek sem, harcosok! Engem megölhettek, de a durranó kezeket és a mennydörgő csöveket nem tudjátok megölni!

Szavaira mozgolódás támadt. Valaki felkiáltott: „El kell pusztítani őket!” Majd egy másik: „Vissza kell zavarni a Nagy Vízre valamennyit!” S mert az indián a tanácsban máskor kivárja sorát, és mindig körülményesen szónokol, ezekből a felkiáltásokból látszott, hogy a végsőkig hevült a hangulat.

Pauhetán némán mosolygott. Vércse tátogatására, hiéna vicsorgására emlékeztetett fogatlan mosolya.

Appemetak főnökasszony felugrott helyéről, és nem várva engedélyt a szólásra, gyorsan pergő szavával kiáltotta:

– A négy égtáj felé fújtuk együtt a kalumet füstjét, és a négy égtáj szelleme látta szövetségünket! A vampumövet varázslónk szent házában őrizzük. De a kígyászsast is odahagyják fiókái, ha megvénülvén ide-oda csapkod… Pauhetán nagy főnök feje fehér, belepte a hó, és esze olyan lett, mint a kisgyermeké. Fél a mennydörgő csövektől és a durranó kezektől, pedig ha megöljük a fehér idegeneket, elhallgatnak fegyvereik is. Ha meg nem öljük őket… akkor vége a szövetségnek! Houh, megmondtam!

– Houh! – hördült fel a tömeg, mindenki előrenyújtotta nyakát, és várta, mit felel majd a nagy főnök.

Pauhetán nem méltatta feleletre Appemetak főnökasszonyt. A kapitányhoz fordult.

– Miért jöttetek? – kérdezte nyersen és röviden. (Pokahontasz úgy szorította a kezemet, hogy szinte fájt. Mintha a szívemet szorította volna…)

– Hallottál már a kegyetlen spanyolokról? – kérdezte a kapitány. – Hajóimat a spanyolok üldözték, vihar támadt, kikötőt nem találtam. Most itt kell vesztegelnem, amíg uram vissza nem tér.

Pauhetán bólintott, mint aki elfogadja a választ. Ránézett Appemetakra, s az lesütötte a szemét.

– Ki az urad? A díszes ruhájú?

– Van nála nagyobb úr is. A legnagyobb úr a világon. A te urad is.

– Nekem nincs uram. Pauhetán minden indiánok nagy főnöke. De felelj: miért nem a Nagy Sós Víz partján táboroztok?

John Smith szeme megrebbent. Fáradtnak látszott, és dühösnek is. Úgy állt Pauhetán előtt, mint aki azt mondja: „Jössz te még az én utcámba, dölyfös vadember!”

– Mert ellenségeid az én ellenségeim is. Testvéreim már jártak ezen a földön, és a monokánok megölték őket. Halálukat akartuk megbosszulni.

Pauhetán ismét Appemetakra nézett. Közben mosolygott is, mert az a ravasz vénember tudott fenyegetni azzal is, ha mosolygott.

– Én másképpen tudom!

Vadul felnevetett. Kezével alig észrevehetően intett, mire négy harcos előugrott a sorból, és vad erővel lefogták John Smith kapitányt.

Ekkor mások jöttek elő, és hatalmas követ gördítettek a nagy főnök trónusa elé. Néhány erőteljes mozdulat, még egy utolsó, kétségbeesett szabadulási kísérlet, és John Smith, annyi kalandnak győzelmes hőse, ott feküdt végítéletre várva Pauhetán nagy főnök lába előtt.

A vénember felugrott, a kapitány fölé hajolt, és mély torokhangján kiáltva megismételte a kérdéseit.

Smith nem felelt. Rettentő helyzetében most ő mosolygott. S mert a mosolyában nem lehetett fenyegetés, ám félelem se – ijesztő és rettenetes mosoly volt ez –, a nagy főnök is hátrahőkölt.

– Minden szavad hazugság! – sziszegte Pauhetán. – Senki sem üldözött benneteket, és nem is ismeritek a monokánok törzsét. Ha tudni akarod, te fehér idegen: én öltem meg azokat, akik előtted itt jártak! És én öllek meg téged is, mert tudja meg minden indián testvérem: a kígyászsas még mindig eltalálja áldozatát, és nem hagyják el fiókái! Hadd tudja meg mindenki: ha be is fúttá fejemet a hó, nem fútta el a szent pipa füstjét, és nem futta el a szavamat sem!

– Houh! A szavad a miénk! – kiáltották a törzsfőnökök. A négy harcos felemelte tomahaukját, és Pauhetán intésére várt, hogy lecsapjon vele gazdám fejére…

Megszédültem. A hosszú vándorlás, az átélt izgalmak, e végzetes, jelenet és saját tehetetlenségem tudata felőrölték erőimet. Pokahontaszba akartam kapaszkodni – de már nem volt kibe.

Kis kezével még utoljára vadul megszorította karomat, aztán hangos kiáltással ugrott ki a harcosok sorából.

– Nem engedem! Ha megölitek, engem is megöltök! A Legbátrabb Harcos az én foglyom! Nézzétek, nézzétek, itt hordom a haját! Vágtam a hajából, meg is ölhettem volna, az én foglyom, és senki másé!

Félrelökte a harcosokat, féltőn ráborult Smith kapitányra.

Pár pillanatig csak ijedt, aggódó zihálása hallatszott:

– Pauhetán apánk testvéréül akarta fogadni a Legbátrabb Harcost. Jól tudom. Akarja, de nem teszi meg. Mert megzavarja a fejét annak a kövér banyának a röfögése! Pfuj, hát mégis olyan az esze, mint a gyereké?! Vagy azt hiszi talán Pauhetán apánk, hogy a fehér idegenek nagy főnöke mindenkire hallgat? Az bezzeg azt teszi, amit ő akar! Azért hatalmasabb mindenkinél!

Nem volt senki, aki Pokahontasz szavait félbeszakította volna.

Boszorkány volt ő, ma is állítom, – mert egyszerűen megbénult az a sok nép, és még Appemetak sem szólt rá, pedig megtehette volna.

Egyetlen szó hallatszott nagy sokára. Gyöngéd és mosolygós volt ez a szó:

– Pokahontasz…

Pauhetán nagy főnök ejtette ki ezt a szót, de megszépült, megenyhült mosolyát már csak homályosan láttam.

Elájultam.

Nem tudom, meddig voltam eszméletlen.

Bozontos, vad álmaimban rémekkel viaskodtam, vizekben fulladoztam, és magas hegyekről zuhantam. Amikor végre magamhoz tértem, nagy csend vett körül. Egy ijedt arcú indián néniké hajolt fölém, inni adott, és azt kérdezte, éhes vagyok-e.

– Pokahontasz? – ez volt az első szavam.

– A kis Pokahontasz nincs itt – mosolygott. – A pauhetánok törzse egy harcossal több lett. A te uradat befogadtuk, nevet is kapott. Nantakvod lett a neve, ami annyit jelent: Akit Szeretnek. Megígérte Pauhetán nagy főnöknek, hogy két mennydörgő csövet meg egy köszörűkövet küld neki ajándékul.

– Pokahontasz? – ismételtem türelmetlenül a kérdést.

– Nincs itt Nantakvod megígérte Pauhetán nagy főnöknek, hogy akkora kék gyöngyöt küld majd neki, amilyet csak a királyotok visel a koronájában. Pokahontasz nagyot nevetett, és mutatta, hogy ő már kapott olyan gyöngyöt; Nantakvod nagyon elszomorodott, Pokahontaszt – pedig megkorbácsolták, mert nem árulta el, kitől kapta a gyöngyöt. Tegnap a te urad hazaindult, és megparancsolta, hogy vigyázzunk rád. Azt mondta, Pokahontasz vigyázzon – rád, de ő megszökött…

– Megszökött! – jajdultam fel. – Megszökött, és utána ment!

Kerestem Ratcliffe levelét. Az öregasszony elmesélte, hogy a kapitány megtalálta nálam a levelet, el is olvasta a „beszélő papirost”, aztán nagyot nevetve eltépte és szétszórta. Darabjait a falubeli vénasszonyok összeszedték, és kagylócskákba zárva a gyerekek nyakába akasztották, a rossz szellemek ellen.

Pokahontasznak nem szabad Jamestownba mennie! Vége mindennek, ha oda megy! – dörömbölt bennem a lázas gondolat. Felültem, felhúztam csizmámat, enni kértem, és hogy erőre kapjak, erőszakkal tömtem magamba az ételt. Inni is kértem, a borhoz hasonló, kukoricából erjesztett indián italt, aztán összekészítve holmimat, gyors és határozott istenhozzádot mondtam Verovokomokónak.

Innen már tudtam az utat. A temetőréten kell keresztülvágnom, majd jobbra fordulnom, és egy hatalmas erdőséget nagy ívben megkerülve eljuthatok a James folyó partjára, ahol már csak a víz folyását kell követnem…

Mégsem ezen az úton megyek.

Úgy okoskodtam, John Smith kapitány ezt a hosszabb utat választja majd indián kísérőivel, de Pokahontasz bizonyára átvágja a kanyart, és az erdei utat követi. Nehéz út ez, vízmosások és szakadékok váltakoznak benne, de sietnie sem kell, hogy beérje a kapitányt, a két út között akkora a különbség.

De annál jobban kell nekem szednem a lábam, ha utol akarom érni a könnyű léptű Pokahontaszt.

Szinte futottam Verovokomokóból. Nem törődtem vele, néznék-e utánam, vagy sem, követnek-e vagy sem. Rohantam, mint a megszállott, mert szinte ordított bennem egy hang: ne engedd Jamestownba Pokahontaszt! Mentsd meg! Mentsd meg!

De miért? Hiszen nem törnek az életére, hiszen hercegnőt csinálnak belőle!

Hát éppen az a vég, az az összeomlás! Aki a természet ölén nő fel, méreg annak minden hazugság. Megmérgezik Pokahontaszt. Megölik a lelkét…

Rohantam.

A talaj szikkadni kezdett, de még lágy volt az olvadó, majd újra megfagyó havaktól. Pokahontasz nyomát könnyen felismertem: kicsiny mokasszinja sietős, apró léptekről tanúskodott.

Átvágtam a temetőréten, az indián sírok között. Nagy volt ez a rét, és én gyakorlatlan nyomolvasó lévén, megzavarodtam. Egy ideig azon a nyomon siettem, amelyet idefelé jövet mi magunk hagytunk. Csak későn vettem észre a magam csizmájának a nyomát, addig nem is figyeltem. Kétségbeesetten keringtem a rég megholt harcosok tetemei között, fel-felrebbentve a fekete varjakat és olykor megbotolva egy-egy emberi csontban.

S egyszerre csak ott álltam a hatalmas tölgyfa alatt.

Ahol kettéágazik. Ott van a kincs.

Felnéztem a lombjukat vesztett ágakra.

Nagyot dobbant a szívem.

A kincs, amelyről gyermekkorom álmait szövögettem. A fa, amelyet annyiszor megálmodtam. Hát minden eljön egyszer, minden álmunk valóra válik. Úgy igaz!

De mégsem! Átkozott legyen az arany, amely megrontja az embereket, átkozott, mert hazugokat nevelt, mert gyilkosokat buzdít, mert tiszta szíveket mocskol! Nem kell! Ezerszer is nem!!! Önmagammal vitáztam, talán kiáltoztam is. Majd-hirtelen elakadt a hangom.

Pokahontasz kicsiny mokasszinja itt taposódott a fa körül, pedig idefelé jövet csak messziről mutatta a tölgyet. Idejött tehát, s elvitte a kincset. Viszi a kapitánynak! Tudja jól, hogy a fehér ember szívét az arany csillogása ejti meg legkönnyebben… Öklömmel belevágtam a levegőbe. Ó, te ostoba… te drága, ostoba kis Pokahontasz! Mit tettél?! Mi lesz, ha az aranyat meglátják nálad a táborbeliek?

Vizsgáltam a nyomokat. Es egyszerre csak megint észrevettem mellettük a csizmám nyomait. Valahonnan a távoli fák felől csatlakoztak Pokahontasz nyomaihoz.

Hogyan? Én itt még soha nem jártam!

Dobogó szívvel léptem a nyomba. Nem volt az se nagyobb, se kisebb, mint az én csizmám.

Rettentő gyanú ébredt bennem, és egy hangos kiáltással most már valóban futásnak eredtem.

Hideg és józan volt a téli erdő.

Mint vesszőfutásnál a katonák, részvétlenül álltak előttem és mögöttem a fekete törzsű fák. Hajlós, kegyetlen ágaikkal arcomba csaptak, végigsuhintották hátamat, de sem hanggal, sem zajjal nem ijesztettek többé. Rohantam közöttük, csizmám ütemesen dobbant a szikkadó talajon, élesen csattantak talpam alatt a kettőbe hasadó száraz gallyak, és hangos lihegésem mintha az erdő izgatott sor haja volna.

Apró hó szitáit. Most még jól kirajzolta a nyomokat, de tudtam, ha vastagon kezd esni, hamarosan vége mindennek.

Pokahontasz nyomán rohantam. S szemem előtt ott vonult a másik is.

Jól éreztem tehát! Jól sejtettem! Engem is ő követett, és most Pokahontasz után eredt.

A nyomokból azt is kiolvashattam, hogy Pokahontasz észrevette üldözőjét. A mokasszin apró nyoma úttalan utakra vezetett. A legsűrűbb vadon, a tövises bozót, a csuszamlós árok voltak az útjai.

A másik rendületlenül követte. S láttam, hogy a mokasszin nagy ívben elhajlik, nagy vargabetűket tett, köröket írt le; csoda, hogy követni tudtam.

Követtem mégis! Futottam, ahol lépkedni se tudnék máskor, ugrottam ott is, ahol ma félve ereszkednék, és felszökkentem a vízmosások mélyéről kapaszkodás nélkül.

Pokahontasz! Pokahontasz!

Órák hosszat rohanhattam így.

Aztán egyszerre csak észrevettem a ládát. Csoda, hogy észrevettem, rézverete csillant idegenül a szemembe. Odaugrottam, lesepertem róla a nemrég rátakart száraz leveleket – és akkor hangosan felkiáltottam meglepetésemben.

Fekete ébenfa ládikó volt ez is, nem nagyobb, csak akkora, hogy kézben viheti az ember. A rézvereteket zöld patina vonta be, csak egy helyen fénylett frissen a sárga fém, ahol ruha vagy valami kemény tárgy ledörzsölhette.

Fedelén nagy repedés látszott, ez volt a legfeltűnőbb rajta. A lakatja sem volt meg, és ahogy megemeltem kissé, szinte magától felnyílott.

Az eltűnt gyarmatból, íme, ennyi megmaradt!

Fekete ládikó – szakasztott mása annak, amely körül hajónkon annyi bonyodalom támadt. S ki tudja, ez is mennyi marakodást okozott. S benne az arany. Beletúrtam fáradtságtól reszkető kezemmel az aranylemezkék és a gyöngyök közé, amelyeknek csillogása a tengert idézte fel emlékezetemben. A tengert, amelyen egy ugyanilyen ládikó himbálózott azon a bizonyos hajnalon…

Akkor hirtelen az a kiáltás…

Mint a villám, ugrottam fel a helyemről. Egy mozdulattal visszarúgtam a ládát a bokor tövéhez, az avar térnetőjébe, és a hang irányában újra futásnak eredtem.

Nem csalhatott meg az erdei visszhang. Távolban a fák törzse között is előviláglott az ég világosszürkéje, ott már ismerős lesz a táj. Tisztás következik, a tisztás végén lejtő, azon túl pedig újra a mocsárerdő sűrűje… És semmi kétség, onnan jött a hang!

De már fáradt voltam. Nagyon fáradt. Az órák óta tartó hajszát kár volt megszakítani. Az egyszer ellazuló izmoknak többé nem voltam ura: egész testemben remegtem és futás közben meg-megroggyant a lábam. Sípolt a mellem, torkomból hörgő hangok törtek elő, csapzott hajam arcomba hullott, és verítékem dühös könnyeimmel keverve szivárgott végig arcomon. Sapkámat, köntösömet elhajítottam, hogy könnyebben fussak, de már nem volt semmi erőm, és már csak átkozhattam magamat, amiért megtörpantam rövid álmodozásra az ébenfa ládikónál, ahelyett, hogy Pokahontasz segítségére sietnék.

Most újra hangzott a kiáltás, élesen, ismerős hangsúllyal, de érthetetlenül.

Száz lépés volt hátra az erdő széléig, de akkor már nem bírtam futni. Szinte vánszorogtam odáig, és egész testemben reszketve nekitámaszkodtam egy fának.

Előttem a tisztáson fekete árnyék.

James Brumfield vezette szíjra fűzve Pokahontaszt.

A szíjat a lány nyakába vetette, úgy rángatta, mint pórázon a kutyákat szokás, és közben röhögve ordítozott:

– Peja, peja, maszkapau!

Utálatos lóképe ijesztően sovány volt. Nagy lapátfogai kiálltak szájából, szeme is, arca is annyira beesett, hogy úgy tűnt, mintha egy rettentő halálfej ordítozna ott kegyetlen vihogások közben. Piszkos, elnyűtt ruhája rongyokban lógott rajta, hajlott alakján látszott, sokat nélkülözött az elmúlt hetekben. S való igaz, az isten tudja csak, hogyan bírta ki a vadonban egymagában, miközben utánam lopakodott, mint a zsákmányra éhes hiéna. Úgy lehet, a gonoszság tartotta életben, mert nagy erő az, igen nagy. S átfutott az agyamon, mennyit kellett rejtőzködnie, hányszor kellett étlen-szomjan lennie, ha nem hagytam étkezéseim után semmi maradékot, csak hogy szem elől ne tévesszen, és szemem elé ne kerüljön, hanem kivárja a nagy pillanatot…

– Peja, peja, maszkapau!

Rántott a szíjon, mert Pokahontasz megvetette lábát, nem ment. Ez a csodálatos indián leány még így, hátrakötözött kézzel, nyakában a szégyenteljes szíjjal, még így sem vesztette el lényének megejtő méltóságát. Lassan lépett csak egyet-egyet, alaposan megdolgoztatta kínzóját, és jóllehet, a szorosra húzott szíj végzetesen fojtogatta, felszegte fejét, szeme villogott a haragtól, és nem felelt akkor sem, amikor James Brumfield türelmetlenül angolra fordította a szót.

– Hol az az arany, te kis rohadék? Gyere, mutasd meg, hol a kincsesláda! Hej, az istenedet!

S én csak néztem őket, bámultam előre, gondolattalan, fáradt tekintettel. Nem mozdultam. Nem bírtam elszakadni a fától. Mintha nem is valóságot látnék, mintha csak rossz álom ingerkedne velem. „Nem lehet igaz… káprázat csupán – motyogtam magamban. – Pokahontasz rabszíjon? Pokahontasz, az indián hercegnő? Pokahontasz? A drága kis Pokahontasz…?” – és furcsa rángások futottak végig a testemen. Minden erőmet össze kellett szednem, hogy össze ne omoljak, és bele ne zuhanjak a részvétlen, kísértő álomba.

– Peja, peja… ó, te szemét! Hol az a kincs?! Na megállj!

James Brumfield nagyot rántott a szíjon; Pokahontaszt váratlanul érte ez a mozdulat, felbukott. Még felemelte a fejét, de a fiú a szíj végével az arcába vágott.

Az a tél szokatlanul hideg volt. A levegő megállt az erdő felett, és hallható pengessél fakadtak új jégkristályok a fák kérgein.

Az ájult Pokahontasz szép arcán végigfolyott a vér.

A szíj második csapása szétterítette a keskeny vércsíkot a nyakán is. A harmadik a száján tépett új sebet.

Akkor kiléptem az erdőből, és megindultam James Brumfield felé.

Lassan mentem.

Tudtam, hogy nem fut el előlem.

Lassan mentem, mondom. Iménti fáradtságom egyszerre –csak elmúlt. Egy mély sóhajtással visszatért minden erő belém, és kitisztult a szemem is. A halántékom sem lükter tett, a térdem sem roggyant meg.

Finoman szitáit a hó. A mozdulatlan levegőben imbolyogva hulltak alá a parányi fehér pamacsok.

Lassan mentem. És előhúztam övemből a kést.

Pokahontasz ott feküdt a hóban. Fekete hajára ráhulltak a fagyos pihék. James Brumfield kezéből kicsúszott a szíj. Dühösen utánakapott, megfordult – és akkor észrevett engem.

Mozdulatlanná dermedt. Mint aki részeg álmában rémeket lát, úgy bámult ream. Majd hirtelen előkapta pisztolyát, és célba vett.

– Pusztulj innen!-kiáltotta.

Nem feleltem.

– Egy lépést se tovább, te nyavalyás nyársforgató! Ha még egyet lépsz, agyonlövöm ezt az indián szukát!

Villámgyorsan Pokahontaszra sütötte pisztolyát. De a várt dörrenés helyett csak hitvány csattanás hallatszott. A hó rátelepedett a kovára, és elázott a por. Ronda káromkodással hajította el a hasznavehetetlen fegyvert, és ő is előhúzta kését.

Várt. Utálatos majomképén ugyanaz a torz, kegyetlen vigyor látszott, mint régen, amikor a hajó fedélzetén elbánt velem. Keskenyre húzta a száját, állat előreszegezte, a szeme összeszűkült. Ugrásra készen, előrehajolva meredt felém.

Metszőén hideg szél fújt, de az én szemem száraz maradt. Száraz és tiszta. Még messze voltam tőle. de már tisztán kivettem arcának minden csúf rezdülését. Láttam azt is, ahogy Pokahontaszra rebben a tekintete, és tudtam, mi fordult meg az agyában. Mindennél jobban ismertem őt, és olvastam minden gondolatát. Tudtam, átvillant rajta:

Pokahontaszt kellene pajzsul tartania maga elé, de rájött arra is, közelharcban aligha tudná hasznát venni ocsmány ötletének.

Mindezt kiolvastam a szeme villanásából, és abból megtudtam, hogy fél.

– Te! – kiáltott rám, és egy lépést hátrált.

Nem torpantam meg, nem is kerülgettem. Egyenesen mentem neki, mintha csak egy láthatatlan kéz vezetne.

És nem is feleltem, nem szóltam semmit.

Némaságomtól megrémült. Már egészen közel voltam hozzá, elérhetett volna, de inkább hegyére kapta kését, és egy mesteri dobással felém hajította. Úgy lehet,-azt hitte, talán nem is látok, nem is hallok; eszelős némaságomból, lassú lépteimből következtette ezt, mert máskülönben hogyan is hajítaná valaki a szemtől szemben közeledőre a kését? S majdnem jól számított, mert éppen csak fejemet hajtottam félre, éreztem a szelét a késnek, és láttam, hogy a szürke ég megvillan a pengén.

A kés hátam mögött zuhant a hóba.

Most végképp elvesztette az eszét, de még tombolt benne erőszakos dühe, mert rikácsolva kiáltotta: – ..

– Állj! Megállj!

Ismét hátralépett. Mögötte ott feküdt az ájult Pokahontasz.

Megálltam, és leengedtem a késemet.

Szája félrebiggyedt. Zavaros tekintettel nézett, szeméből vöröslött a vak gyűlölet.

Most minden eldől.

Oldalozva próbált megkerülni, hogy a késéhez jusson. Hagytam, de szemmel követtem minden lépését. S talán éppen ez bátorította fel, talán gyengeségre magyarázta, hogy megálltam a szavára, mert két lépés után hirtelen rám vetette magát. Egyetlen ugrással elért, felemelt öklével akart arcomba sújtani, de gyorsabb voltam nála, bal kezemmel felvágtam, ütésem a derekát érte, és elterült a hóban, mint a béka. Saját lendületétől csúszott, kinyújtott kezével éppen elérte fegyverét, és abban a pillanatban már talpon, is termett, és újból támadásra készen, lihegve várt.

Vad, erőszakos képe, arcátlan tekintete most szinte állati módon eltorzult, úgy kiáltotta:

– Te!

Nem volt más szava már, csak ez az egy.

A hó oly sűrű pelyhekben hullott, hogy szinte alig láttuk egymást. Csak sötét alakját vettem ki a fehér pehelyfüggöny mögött, és a hangját hallottam, amikor egy lépést előreléptem:

– Te!

Fáradt és könyörtelen némaságomtól halálra rémült. Eszelős kétségbeesés lett úrrá rajta. Oly közel értem, hogy ismét láttam az arcát. Elkerekedett szájjal üvöltötte, szinte sikoltotta:

– Teee! Te!

Habos nyál tolult a szájára. Még egy utolsót, félelmeteset ordított, és érthetetlen hörgéssel reá m ugrott.

Aztán minden, mint a pillanat…

A sötét árnyék felém robbant, s én nem tértem ki előle. Villámgyors mozdulattal félreütöttem lesújtó kezét, és ugyanabban a pillanatban előredöftem a késemet. De rohamát már megállítani nem tudtam. Előbb térdre estem, majd hanyatt zuhantam alatta. A késem kicsúszott kezemből, de tüstént vadul feldobtam magam, mert attól tartottam, a földhöz szorít és megfojt. Kiugrottam alóla, és máris felpattantam, vadul lüktetett a halántékom, és egy pillanatra elsötétült szemem előtt a világ, forró veríték öntötte el egész testemet, és a küzdelem egyetlen lendületével akartam ismét rávetni magamat…

De akkor már vége volt.

Egy bősz rángás futott végig a testén, utolsó karmolásra görbültek ujjai, aztán arcra borulva, mozdulatlanul maradt a hóban.

Nem fordítottam meg. Alatta hagytam késemet, amely végzett vele.

Váratlanul Pokahontasz lépett mellém. Csöndes, fáradt hangon mondta:

– A gonoszok küzdelem nélkül halnak meg, hogy vonító lelkűket az igazi harcosok örökké gúnyolhassák odaát.

Kezét nyújtotta. Kioldoztam szíját kezéről, nyakáról, és letöröltem arcáról a vért.

Aztán még sokáig pihent szemünk a téli világon, a szálló havon és a fehér ágakon, s nem szóltunk, nem is néztünk egymásra.

– Pokahontasz – kezdtem hirtelen, de mintha nem is neki mondanám, oly reszketően kongott a hangom, és minden szavam eltűnt hirtelen, mert elnyelte a puha hótakaró, és magába szívta a föld, Virginia földje. – Hallgass végre énrám, Pokahontasz, és ne nézz soha a fehérek tábora felé! Hazugság és gonoszság ott minden! Megaláznak, rabszíjra fűznek, összetörik a szívedet! Menj népedhez, gyűjtsd össze őket, és pusztítsatok el minden fehér embert. A kapitány is hazudott nektek. Bizony ő is hazudott! Jaj nektek, ha velünk barátkoztok! Rabszíjra fűzünk titeket, kiirtjuk az ősi nemzetségeket! Nézz körül, hát nem lesz itt sem erdő, sem liget, pusztaság lesz, és rajta mocskos házaink. A folyóban nem halászhatsz többé, az erdőben nem vadászhatsz többé, elfelejted, hogy ki voltál, mi voltál, és messzire űzünk, a messzi sivatagokba. Ne menj tovább, Pokahontasz! Hazugság ott minden.

Keserűen biggyesztette ajkát. Most láttam először könnyet a szeme sarkában.

– A te neved nem azt jelenti: „Aki Szeret” – mondta. – A te neved azt jelenti: „A Hitetlen”. Hazudtál te is.

Félrehajtott fejjel elfordult, és megindult az Ösvényen Jamestown felé.

– Pokahontasz! – futottam utána.

Nem beszéltünk többet, de kézen fogva mentünk, mint akit bűnre-gyászra csak egymástól várhatnak vigasztalást.

Ugyanazon a helyen léptünk ki a vadonságból, ahol annak idején ő foglyul ejtett. A kép itt szinte semmit sem változott, és úgy tűnt egy pillanatig, mintha azóta nem is jártam volna itt, mert minden ugyanúgy volt: a parti fákhoz kikötve békésen állt a habokon a Sarah Constant, Newport admirális zászlóshajója…

– Visszajött! – kiáltottam feleszmélve.

És akkor már láttam azt is, mi festi alkonyi pirosra az eget.

Égnek csapó lángokkal, recsegve-ropogva égett Jamestown erődje.

A LÁDIKÓ IGAZI TITKA

Vendéglátóm kurta pipáját szivogatta, és kinézett az ablakon át a mólóra.

– Nincs tovább? – kérdeztem.

– Nincs – felelte. – Minek is volna? A többit úgyis tudja.

Tudtam, persze hogy tudtam. Jamestown erődjét nem az indiánok gyújtották fel. Newport új telepeseket hozott, akik tüstént csereberélni akartak a régiekkel. A nagy zsibvásárt verekedés követte, a verekedés közben gyulladt ki az erőd. Newport ostoba parancsokat hozott: a Londoni Tanács ragaszkodott az eredeti követelményekhez. Kutassák fel az eltűnt gyarmatot, keressék meg az Északnyugati átjárót, és gyűjtsék össze az indiánok aranyát. Newport Pauhetánt is felkereste, és ajándékaival alaposan elkapatta a vén törzsfőnököt. Amikor hazatért, vele ment Martin, Archer és Ratcliffe is, hogy otthon alaposan eláztassák ellenfelüket.

John Smith kapitány tehát egyedül maradt. Oda jutott, hogy az indiánoktól semmi segítséget nem várhatott, az egyetlen Pokahontaszt kivéve, aki minden erejével azon munkálkodott, hogy népét összebarátkoztassa a fehér telepesekkel.

John Smithnek volt ereje hozzá, hogy felrúgja az aranyszerzésről szőtt álmokat. Fákat vágatott, szurkot főzetett, üveghutát is építtetett. Az utolsó télen, amikor a patkányok felzabálták minden kukoricájukat, és igazán éheztek, kiadta a jelszót: „Aki nem dolgozik, ne is egyék!”

– Hát igen – nevetett ősz vendéglátóm. – Kínjukban még ezt is elfogadták, de nem is tudták megbocsátani Smithnek sohasem. Ocsmány társaság volt, annyi szent.

– És a blöff? Sikerült?

– Hát csak félig. Amikor Newport másodszor is visszatért, ünnepélyesen királlyá koronázták Pauhetánt. Ekkor hagyta nála túszként az admirális Tom Savage apródot. Mi lett ezzel a fiúval, hogyan tért haza Angliába, arról már semmi nyom sincs. De hát hazatért, ön is láthatja, itt ez a kézirat a bizonyíték.

– Persze, persze – mondtam. – És Pokahontasz?

– John Smith nem vette feleségül. Elvette azonban John Rolfe, aki évek múlva hazahozta Angliába. Meglepő fordulat, ugye? Tökéletes angol lady lett belőle, a királynak is bemutatták… mint indián hercegnőt. Rolfe-nak egyébként nagy érdemei vannak. Ő rakta le a híres virginiai dohánytermesztés alapjait. Smithről pedig tudnia kell, hogy hazahívták, tisztázná magát a vádak alól. Később Új-Angliába vetette sorsa, több könyvet írt Amerikáról, de végül is elfelejtve halt meg idehaza, mint annyi sok, értékes ember.

Ránéztem vendéglátóm kövérkés arcára. Hirtelen az az érzésem támadt, mintha már régóta ismerném szelíd, barátságos tekintetét. Rámutattam a kéziratra.

– Érdekes, hogy ez a kis Tom Savage az utolsó percig nem nevezte másképpen nagy ellenségét, csakis úgy, ahogyan az megkövetelte. A teljes nevén.

– Az természetes – motyogta az öreg, és gyors mozdulatokkal visszacsomagolta vitorlavászon zsákjába a kéziratot. – Az csak természetes.

Nem értettem, de nem is firtattam, miért. Az idő eljárt, illő lett volna már elköszönnöm.

– Kegyetlen világ volt – mondtam. – Tele hazugsággal. Shakespeare ismerte őket igazán.

– Ő igen – bólintott.

– A kincsesládikót tehát ott hagyták a bokor tövében? Bizony azon sem csodálkoznék, ha Tom Savage…

– Minden lehetséges – bólogatott szaporán. Végzett a csomagolással, még egyszer átkötötte az értékes kéziratot, és visszahelyezte az egészet a kis ladikéba.

Ránéztem a ladikára… Meghasadt ébenfa fedelére… Észrevette megdöbbent pillantásomat, mosolyogva nyújtotta a kezét búcsúzóul.

– Most már jobban megérti a nevemet. Thomas Savage. Vagy egyszerűen Tom Savage. Tudja, évszázadok óta így nevezzük a család minden férfitagját. Egyébként ott lakunk.

Kimutatott az ablakon az öböl túlsó oldalára, ahol gerendavázas, ősi angol ház állt. Olyan, amilyenben annak idején híres kalózkapitányok, felfedezők, kincsesládákat rejtegető kalandorok laktak.

INDIÁN HALÁL

AZ ÍRÓ ELŐSZAVA

E könyv írója köszönti minden olvasóját!

Reméli, szívesen fogadják, ha tovább meséli a bájos Pokahontasz történetét, hiszen akik annak idején megismerték Az indián hercegnő című regényét, bizonyára szívükbe zárták ezt a különös leányt éppúgy, mint Tom Savage-et vagy John Smith kapitányt.

S reméli, sokan emlékeznek még rá, hogyan bukkant Tom Savage-nek, hajdani hajósinasnak emlékirataira. A nevezetes szürke-mappa sok meglepetést tartogatott, és ő ezekről hűségesen beszámolt regénye lapjain.

Minek is tagadná, írás közben megszerette és barátjává fogadta Tom Savage-et, és őszintén örült, amikor a nyársforgatóból lett hajósinasnak sikerült legyőznie nagy ellenségét, az átkozott James Brumfieldot.

Barátjává fogadta és meg is sajnálta John Smith kapitányt, mert tudta róla, hogy hiába minden bátor keménysége, bölcs higgadtsága, két nehéz tél után el kell majd hagynia Jamestownt, az első amerikai angol gyarmatot, hogy hazatérve, tisztázza magát ellenfeleinek vádjai alól.

És minek is tagadná, őszintén megszerette, bizony megszerette Pokahontaszt, az „indián hercegnőt”. Évszázadok távolából is frissen ragyogott rá az ő büszke mosolygása, szép szeme csillogása. Ezért újabb kutatásai közben is folyton-folyvást csak ő járt az eszében, és noha jól tudta, hogyan is fordult a sorsa, nem nyugodott addig, amíg fényt nem derített életének minden mozzanatára.

De valahányszor leírta Pokahontasz nevét – Tom Savage-re is emlékeznie kellett; választ keresett sok izgalmas, csodás kérdésre, amelyeket, előző regényében nem említhetett: vajon Savage-nek támadtak-e új ellenségei, lettek-e új barátai, és miféle kalandok vártak még reá? Hogyan került Angliába a szép Pokahontasz, és találkozott-e még egyszer John Smith kapitánnyal, a Legbátrabb Harcossal?

Hosszú búvárkodásai és kitartó kutatásai után ezért fordult megint a szürke mappához. Úgy érezte, hogy a sok izgalmas és csodás kérdésre az igazi választ csakis Tom Savage naplója adhatja meg. Óvatos kézzel ismét kibontotta a vaskos csomagot, hogy lejegyezze mindazt, amiről az utolsó, megmaradt lapok beszámolnak.

Folytatja tehát a naplót.

Ám a regény új regény lesz, más, mint az előbbi.

Mégis róluk szól majd: Pokahontaszról, Tom Savage-ről és persze John Smith kapitányról.

Az új regény elindításának áhítatos pillanataiban e sorok írója meghatottan ébresztgeti szívében régi, kedves hőseit.

ELSŐ FEJEZET

amelyben újra fellapozzuk Tom Savage naplóját • Egy hirtelen ébredés • Vitorlás a folyó torkolatában • A vadon első törvénye

Higgyétek el, barátaim, nem fogy ki a szóból, aki emlékezik.

Mindig marad majd, amiről addig hallgatott, és csak azután említi meg. És ne firtassátok, hogy elhallgatta-e, vagy csupán elfelejtette. Ha egyszer mesélni kezdi, olyan az már, mint egy vallomás…

Higgyétek el tehát, és ne feledjétek, hogy amíg csak él az ember, egy vallomással mindig adós marad. Így maradtam adósotok én is, aki már oly sokat meséltem kalandos életemről.

Úgy emlékszem mindenre, mintha csak tegnap történt volna. Három esztendeje múlt akkor, hogy John Smith kapitány visszatért Angliába. Három esztendeje múlt, hogy sorsomra hagyott. Mondogatta, hogy tartsak vele ismét, bár maga is jól tudta, hogy nem tehetem. Nem voltam apródja többé, hanem túszként éltem az indiánok táborában. Elmesélem majd annak is a történetét; most hadd tegyem hozzá, hogy szívesebben maradtam Virginiában, semhogy hazatérjek.

Nem volt nekem sem apám, sem anyám, Angliában csak a régi nyomorúság várt vissza. Bizony elszorult a torkom, valahányszor a hazámra gondoltam.

Tudta ezt jól a kapitány is, ezért nehéz szívvel bár, de búcsút vett tőlem. Mielőtt hajóra szállt volna, lelkemre kötötte, hogy vigyázzak magamra, de legfőképpen a kedves Pokahontaszra: ha tehetem, óvjam őt az angoloktól, kalandor honfitársainktól.

– Jobb is, ha elmegyek. Én okoznám vesztét – mondta, és elborult a tekintete. Eszébe jutott, hogyan akarták rávenni a táborbeli csirkefogók, hogy ejtse foglyul Pokahontaszt. – Vigyázz rá – tette hozzá, és megint mosolygott a tekintete. Sejtette, hogy ennél kedvesebb feladatot még sohasem bízott rám. Mosolygott hozzá, mondom, mert ő is szerette Pokahontaszt, de nem úgy, mint én, szerelemmel, hanem csak úgy, ahogy apa szereti kedves gyermekét. Attól kezdve Pokahontasz testőre lettem. Testőre, testvére, jámbor oltalmazója. Vagy ha úgy tetszik, hát rabszolgája és hűséges kutyája.

Úgy követtem mindenhová, mintha árnyéka volnék; ha éhezett, én is éheztem, ha lakomázott, én is nagyot ettem, ha ő sírt, én is sírtam, ha ő kacagott, én is nevettem. Ha ő álmodott – én is álmodtam.

Ne gúnyoljatok ezért. Hiszen soha azelőtt lányt úgy nem ismertem, nem szerettem. S lám csak, ahogy elmúlt a három esztendő, Pokahontasz mellett szép szál suhanccá nőttem, és ő a szemem láttára érett csodaszép leánnyá.

Kézen fogva jártunk mi mindig mindenhová. Mintha jegyesek vagy testvérek volnánk. Pedig hát nem voltunk sem jegyesek, sem pedig testvérek.

És úgy emlékszem, mintha csak tegnap történt volna, hogy egy hideg hajnalon izgatott szavakkal költögetett:

– Tom, Tom, gyere gyorsan!

Szempillantás alatt talpon termettem, mert az indiánok között hozzászoktam már, hogy mindig csak úgy aludjam, mint a nyúl: éberen.

– Mi baj?

– Álmot láttam… ha jól igyekszünk, reggelre odaérünk. Értetlenül faggattam, morcosan morogtam:

– Hova érünk? Mit álmodtál?

Nem felelt. Csak kézen ragadott, és vonszolt magával.

Láttam, hogy Hűs Víz, a kis monakán rabszolgalány is talpon van már. Hármasban hagytuk el a falut. Siettünk a tenger felé.

Mit is mondok, dehogy siettünk! Valósággal futottunk. Futottam én is, pedig semmi kedvem sem volt hozzá. És egyre kérdezgettem:

– Mi jutott eszedbe? Hova megyünk? Mi a csudának?… Titokzatosan mosolygott. Észrevettem, hogy mulattatja a kíváncsiságom.

– Felelj! Nem megyek tovább! – Kirántottam a kezemet az övéből, és dühösen néztem magam elé.

Kuncogott.

– Ne kiabálj! – mondta. – Felvered az erdőt. A Homlokdombra megyünk.

– Miért?

– Mert álmot láttam, Tom. Őt láttam, a Legbátrabb Harcost! A Nagy Vízen úszó ház közelgett, és ő állt rajta. Aztán kilépett a vízre, és a vízen jött hozzám. A kezét nyújtotta, és azt mondta: „Gyere velem, kicsi Pokahontasz!”

Hát ezért ez a rohanás?

– Mikor hagyod már abba?! – kiáltottam rá, csak hogy a torkomat fojtogató hirtelen keserűség elmúljon. – Hát nem volt még elég? Nem múlik el nap, hogy a nevét ne említenéd. Nem múlik el hét, hogy ne faggatóznál róla. És most ez… Három év óta mindig csak ő…

Belevágtam öklömmel a levegőbe.

– Megmondtam elégszer, a kapitány elment, és nem jön vissza soha többé. Ne is várd. Minek bolondítasz engem is? Három éve elment, miért éppen ma jönne vissza?

Olyan csodálkozó szemet meresztett, olyan bambácska képet vágott, hogy szinte megsajnáltam.

– Éppen hogy ma jön vissza. Hát nem mondtam, hogy álmodtam róla? Megálmodtam, hogy visszatér.

Megadóan legyintettem. Minek is vitatkoznék? – gondoltam. Hazámfiai is hisznek az álmokban, a Biblia is beszél József álmáról. Mi csoda van abban, ha az indián is hisz az álmában? Éppen ő hisz igazán! Álma nyomán kapja a nevét is, álma nyomán indul a harcba is. Ha pedig betegségében halállal álmodik, nem is gyógyítják tovább.

– Rólam sosem álmodsz.

– Minek álmodnék? – felelte Pokahontasz. – Hiszen te itt vagy mellettem.

– Mégis őt szereted.

– Hát… – húzta el a szót. – Szeretlek téged is. Meg John Rolfe urat is. Ti jók vagytok. Mert sok ám köztetek a rókaszívű.

Megfogta a kezemet. Mintha engesztelne.

– Te is visszavárod – mondta nagy sokára. – Te is mondtad, hogy más lenne itt az élet, ha ő visszatérne.

– Mondtam.

– Visszatér. Megálmodtam… Gyere, siessünk, hogy meglássuk a hajót!

Futottunk egy darabig. Csakhamar kijutottunk a James folyót kísérő erdőségből, és a bozótosok, nádasok sűrűjét kerülgettük. Itt már érezni lehetett a tenger szelét és szagát.

És ahogy a tenger szagát megéreztem, ahogy a sós szél az arcomba csapott, egyszerre csak megrohant az emlékezés. Hajdani rövid hajóséletem sokféle élménye jutott az eszembe. Velük együtt pedig megjelent emlékeim között John Smith kapitány férfias alakja is.

Hogyne vártam volna vissza őt, aki a nyomorból felemelt, aki a saját példájával tanított helytállásra, keménységre és bátorságra! S aki az életemet megmentette! Hogyne vártam volna vissza Jamestown megmentőjét és erőskezű kormányzóját! Ha ő nincs, akkor ez az angol gyarmat is elpusztul éppúgy, mint az előzőek.

Három éve, hogy elment innen, és azóta visszasírják azok is, akik ellenségei voltak. Hogyne várnám vissza én, akinek árvaságomban apám helyett apám volt!

Most már én futottam elöl, mert hittem, és akartam is hinni, hogy a szép Pokahontasz igazat álmodott.

– Siessünk!

S futottunk. Boldog izgalom fogott el. Ma megérkezik, biztosan megérkezik. Hiába mondta, hogy sosem tér vissza Virginiába. Három év múlt el, és azóta nemcsak itt változott meg a világ. Sok minden másképpen mehet odahaza is.

– Megálmodtam, megálmodtam… – ismételgette Pokahontasz.

– A dagály behozza majd őket. Siessünk, hogy észrevegyenek!

– Tüzet rakunk. Nagy füstjelet adunk. Biztosan észreveszik.

Kéz a kézben futottunk tovább. Már előttünk volt a domb, amelyet furcsa alakjáról, simaságáról Homlok-dombnak neveztek. Olyan volt valóban, mintha egy fekvő óriás homloka domborodna elő a tengerparti homokból.

Hűs Víz lenn maradt, meghúzódott a parti bozótosban.

Mi pedig meg sem álltunk, egyetlen izgalomban, repeső várakozással futottunk fel a dombra.

Aztán kéz a kézben hallgattunk sokáig.

Szemünk előtt kibomlott a táj.

A szép hajnali fények már mind eloszlottak, már mind odalett a bágyadt szürkeség és a szelíd pirosság. Fehéren és vidáman tündökölt a nap az ég magasában, és mint óriási aranytálca, sziporkázott a tenger.

Ez a domb volt a legmagasabb a parti homokdombok között. Tetejéről messzire elláttunk. Előttünk a tenger vakította szemünket, hátunk mögött Virginia végtelen erdőségei bontogatták tavaszi színeiket. És ahogy a fák és a bozótosok felett eltekintettünk, szemünkbe tűnt a James folyó sötét vize, amely lustán szétterült a tenger kék hullámaiban.

Még tartott az apály, és a folyótorkolat hatalmas tölcsérében szárazon álltak a lapos homokszigetek. Ezernyi madár keringett felettük.

Pokahontasz megszorította a kezem:

„Megálmodtam. Hazatér.”

Megszorítottam én is a kezét:

„Hazatér. Haza kell térnie…”

De hallgattunk még sokáig, és néztük a messzeséget.

Aki így bukkan reánk, bizony nem hiszi talán, hogy csak egyikünk indián, a másik fehér ember. Mert tél elmúltával ledobtuk magunkról a faggyúszagú, nehéz prémeket, s nem tűrtük többé a könnyű őzbőr inget sem. Ellenben róka irhájával övezve derekunkat, ruhátlanul jártuk a vadont. Hajunkban egy-egy toll díszlett, és lábunkon mintás mokasszin feszült. Ennyi volt minden öltözékünk.

Aki messziről nézett, csak annyit látott, hogy két indián, egy fiú meg egy leány figyeli a messzeséget.

Fújt a szél. Belekapott a hajunkba, megforgatta a keselyű tollát.

Megcibálta a rókaprém vörös pihéit.

Hideg volt a szél. A tél utolsó sóhajtása. Futó könnyet csalt a szemünkbe. De a nap már melegen sütött.

(Tinektek, akik hallgatjátok életemnek ezt a legkülönösebb és legizgalmasabb történetét, csak ennyit mondhatok: lám, ilyen volt az én nagy szerelmem, ilyen önzetlen, tiszta és rajongó. Nem szégyellem, nem is bánkódom miatta. Mert jó volt egyet érezni és egyet gondolni a drága Pokahontasszal. S hogyha most, annyi esztendő után mérlegre teszem azt a hajdani fényes, hűvös reggelt, azt mondhatom, úgy vártam én John Smith kapitányt, ahogy fiú várja apját. Nem törődtem azzal sem, hogy Pokahontasz szívében másfajta érzések élnek.)

Boldog voltam akkor. Vártam a kapitányt, és hittem igazán, hogy visszatér.

Kézen fogva álltunk. Bronzosan ragyogott bőrünk a fényben. Reggeli ragyogásban fürdött az egész világ.

Ebben a pillanatban röppenő kiáltás hangzott a domb aljából. Hűs Víz kiáltott.

Akkor már mi is észrevettük, amit a messzi távolba figyelve eddig nem láthattunk meg.

Odalent, ahol a folyó mérföldnyire kiszélesedik, és a tengerrel találkozik, a vízi széltől és a közelgő dagálytól óvatosan hajtva egy háromárbocos vitorlás közeledett.

Útja felén járt már a vitorlás, mire a vízpartra kiértünk. Hanyatt-homlok rohantunk lefelé a dombról, nem kerestünk ösvényt, sem nyiladékot, árkon-bokron átvágtunk, és azzal sem törődtünk, hogy a tüskék véresre sebzik a testünket.

Lihegve, zihálva, valósággal kibuktunk a fövenyre, és tüstént integetni, kiáltozni kezdtünk a hajó felé.

A hajó a jobb part felől közeledett. Kapitánya ismerhette a James folyót, mert tétovázás nélkül belevágott a torkolatba, és nem is csónakból, hanem csupán a hajó orrából mérette a víz mélységét.

Ügyesen kikerülte a zátonyokat, és egyenesen a bal part felé vette útját, ahol a folyó legmélyebb szakaszai vannak.

S láttam, hogy ha így halad, hamarosan alig kőhajításnyira fog elúszni előttünk.

Ha ugyan meg nem áll.

Integettünk, kiáltoztunk, egymás szavába vágtunk; bizony, aki mellettünk áll, azt sem értette volna, mit kiáltozunk.

Pokahontasz belekapaszkodott a karomba, úgy szorította, hogy szinte fájt.

Éreztem, hogy reszket a keze.

– Látom! – kiáltotta. – A kötelek még eltakarják… de tudom… hogy ott van!

Könnyek csillogtak az arcán. Még sohasem láttam sírni.

– Ahoj… kapitány!... – kiáltottam.

A hajó azonban nem felelt. Már bizonyosan észrevettek bennünket, hiszen mi is jól kivehettük a fedélzeten mozgó alakokat. S ahogy közelebb ért, gyakorlott szemem sok mindent észrevett.

Vadonatúj alkotmány volt ez a hajó, noha a kapitánya járatos ember lehetett, mert minden vitorláját bevonatta, csupán a csúcs ponyváit feszítette szélre, és a hátsó vitorlát engedte ki. Látszott, hogy nem törődik a folyó felett gyakran változó szelekkel, és továbbra is az erdők magas lombjai fölött elsuhanó tengeri levegőre bízza magát.

Csakhogy új hajót nem szeretnek a régi kapitányok. Márpedig ez új volt, tőkétől az árboc csúcsáig az. Más hajón is lehet friss sárga színe a palánknak, a korlát piros mintázatát is újrafesthetik. De lám csak, valamennyi vitorlája szürke – még egyiket sem fehérítette ki a nap, és nem sárgította meg a tengervíz. És minden keresztrúd szíjbilincse vadonatúj. Régi hajónál csak a hibásakat szokták kijavítani. A horgonylánc nyílása az orrban – az sincs kimaródva: ez a hajó még nem sokat horgonyzott, és vihar se rángatta a láncon bizonyosan.

John Smith kapitány vadonatúj hajón érkezik vissza álmainak földjére, Virginiába.

De miért nem felel?

Kiáltoztunk és integettünk, nem jött semmi válasz.

A korlátnál többen is álltak. Előrenéztek. Láttak bennünket, észrevettek minket.

Mégis.

Néma csend.

– Ahoj, kapitány!

Abban a pillanatban pici tüzet láttam.

És hallottam egy éles csattanást.

Valósággal belöktem Pokahontaszt a sűrűbe, ahol Hűs Víz várakozott ránk. Aztán lefutottam a fövenyen egészen a víz partjáig, és teli torokból kiáltottam ismét:

– Ahoj, kapitány! Ahoj, Treasurer!

Mert most már elolvashattam a hajó nevét is, amit cikornyás betűkkel az orrba pingáltak.

Treasurer. Vagyis: Kincses.

– Ahoj, kapitány!

Láttam, hogy egy vasas katona pisztolyát emeli a korlátnál, de valaki melléje lép, és lecsapja a kezét. És hallottam, ahogy rákiált:

– Ne lőj! Nem hallod, hogy angolul beszél?

– Hát aztán?! – mordult fel – a katona. – Ezek álltak a dombon.

– Éppen azért.

– Vadállatok ezek. Odapörkölök nekik.

Most parancs hangzott. A felső vitorlákat szélbe állították, és hangos csörgéssel lefutottak helyükből a horgonyok. A hajó éppen velem egy vonalban megállt. A katona ekkor ismét célba vett.

De megelőztem. Villámgyorsan kifeszítettem íjamat, és egy gyors vesszőt küldtem feléje. Tudtam, hogy a távolság nagyobb, semhogy kárt tehetne benne – figyelmeztetésnek talán mégis elég lesz.

– Rálőnél a honfitársadra, te vaskalap?! Tom Savage vagyok, John Smith kapitánynak az apródja! Hol a kapitány, ő majd ellátja a bajodat!

(Ne csodálkozzatok, hogy ilyen hetyke és bátor volt a szavam. Emlékezhettek rá, milyen riadt és mindenkitől remegő kisember voltam valaha. De hát tizenhat esztendős lettem, sok mindent megéltem, és meg is értettem. Az istentől sem féltem.)

Most egy kövérkés, de még fiatal ember lépett a hajó korlátjához. Előrehajolt, úgy látszott, elgondolkozva vizsgálgat. De hát, úgy hiszem, rajtam kevesebb néznivaló akadt, mint őrajta. Az öltözékét igencsak furának találtam: a fején nagy csatos, széles karimájú, magas kalap díszlett. Az a híres, jól ismert puritánkalap. Zekéje ujja azonban még a régi módra szabottan, hasított ujjakkal hivalkodott, és régimódi, puffos-buggyos volt a nadrágja is. A csizmája ellenben térden felül érő, magas lovaglócsizma – hajóskapitányon ilyet még sosem láttam.

Mert azt tüstént eltaláltam, hogy ő a kapitány.

Díszes öltözékű, tekintélyes ember egyedül ő volt a hajón. A többi mind amolyan szedett-vedett népség, vén tengeri medvék és rossz képű zsoldosok. John Smith kapitányt kerestem, sehol sem láttam.

– Hé, fiú! Ki vagy? – kiáltott le hozzám a kapitány.

– Tom Savage a nevem. Smith kapitány úr apródja voltam. Felderült a képe:

– Akkor hát te vagy a túsz?

– Jól tudja kegyelmed. Én vagyok a túsz… és Smith kapitány apródja. Hol van a gazdám?

Egymásra néztek és röhögtek.

– Ki törődik már a te kapitányoddal?!

Keserű szorongás fojtogatta a torkomat. Nagyot kiáltottam, csak hogy elmúljon az a szorongás:

– Hej, kapitány, kicsoda kegyelmed? Nem John Smith uram küldte kegyelmedet? Pokahontasznak hozott üzenetet? Ugye, neki hozott?

Nem felelt. Csak villant a szeme. Szétvetette a lábát, és megmarkolta keményen a korlátot. Sértette a kérdésem. Hirtelen a legényeihez fordult:

– Na, fiúk, megmondtam, szerencsével kezdtük, szerencsével végezzük. Az istenfáját!

Éles kappanhangon felnevetett. Vele nevettek a többiek is. Jókedvükben egymás vállát veregették, és nagyokat köptek a vízbe.

– Hallod-e, fiú, ismered az indián hercegnőt? Azt mondták nekem, hogy te jól ismered!

– Ismerem, uram – bólintottam, és riadtan dobbant a szívem.

– És tudod-e, hol van?

Ösztönösen egy lépést tettem előre, hogy magamra hívjam a figyelmét. Közben arra gondoltam, hogy jaj, csak ki ne lépjen a bokrok közül Pokahontasz. Ki ne lépjen, és azt ne kiáltsa: „Én vagyok az indián hercegnő!” Hiszen megálmodta, hogy jön a nagy kapitány, hiszen várta a kapitányt… vártuk mind a ketten.

– Tudom, hogy hol van! – kiáltottam vissza, és elszántan néztem a kapitányra.

– Nagyszerű, fiú! Hohó, ez nagyszerű! – Egy pillanatra elhallgatott. – Hallod-e, nagy szolgálatot tehetnél... A király is megdicsérne érte!

Úgy tettem, mintha nem hallanám. Folytattam:

– A hegyek között van most az indián hercegnő, kapitány úr. Maholnap törzsfőnökké avatják, azért aztán már egy esztendeje egy titkos barlangban rejtegetik.

– Törzsfőnökké avatják? – rikoltotta a kapitány. – Na, fiúk, mit mondtam, mit mondtam? Hej, te, Tom Savage! Gyere a hajómra, kapsz egy pennyt, amiért ilyen jó hírt mondtál. Még hogy törzsfőnökké! Gyere a hajómra, kapsz még egy pennyt, ha felvezetsz Jamestownig. Jó hasznodat látnám, fickó. Nem kéne ezeket az átkozott térképeket böngésznem.

– Kapitány úr – kezdtem újra –, igazán nincs a hajóján John Smith kapitány?

– Hagyj már békén a kapitányoddal!

– Merthogy őt vártuk. Éppen őt vártuk.

– Vártátok. Ki várta még rajtad kívül?

– Hát… én vártam… meg a város. Igen, Jamestown már nagyon várja.

– Várja csak, az istenfáját! Haha, igaz-e, fiúk? Azt ugyan várhatják!

– És nem is hozott üzenetet? Az indián hercegnőnek? Nem hozott… John Smith kapitány azt ígérte…

Kihajolt a korláton, és röhögve kiáltotta:

– Bánom is én, mit ígért a te gazdád, fiú! Ami pedig az indián hercegnőt illeti, éppen azért jöttem, hogy őt foglyul ejtsem. Hallod-e, segíthetnél! Gyere a hajómra, fiú! Ha már így összehozott minket a szerencse, az istenfáját, igaz-e?!

Elsötétedett előttem a világ erre a szóra: foglyul ejteni. Akkorát dobbant a szívein a rémülettől, hogy a szél zúgása, víz sustorgása közben is meghallottam.

„Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…” „Azért jöttem, hogy foglyul ejtsem…”

– Nem mehetek, uram. Túsz vagyok. Kegyelmed is tudja, hogy túsz vagyok. Figyelik minden lépésemet. Ha kegyelmed csónakot küld, nagy baj lehet belőle. Az erdő tele van indiánnal.

Hátrálni kezdtem. Vissza, a sűrűség felé. De a kapitány olyan vörös lett, mint a főtt rák, és öklével a korlátra vágott:

– Az istenfáját, Samuel Argall kapitány nem ijed meg néhány gyökérevő vadembertől! Amit mondtam, megmondtam. Csak nem fogok megijedni egy kis csetepatétól? Hej, Bill, Joe, menjetek a fiúért! És ha csak egy vörös indián pofát megláttok, tüstént tüzeljetek. Te pedig semmitől se tarts, fiú! Hallod-e! Ne félj semmitől. Érted megy a csónak. Addig mondj azoknak a vadaknak valamit…

A két legény lefelé igyekezett, a hajó tatjához kötött kicsiny lélekvesztőbe. Intettem nekik, hogy ne siessenek, amit ők is szívesebben vettek, mint kapitányuk harcias parancsát. Én pedig, hogy „mondjak valamit azoknak a vadaknak”, riadt sietséggel visszarohantam a sűrűségbe.

A lombok között Pokahontasz lázban égő szeme fogadott.

– Meneküljünk, Pokahontasz! – suttogtam. – Te megtanultad a mi nyelvünket, jobban, mint én a tiéteket. Hallottál mindent, és megértettél mindent?

– Hallottam és értettem – bólintott.

Fedetlen szép keblén medvekarmokból fűzött gyöngysor díszlett. Annak a közepén hatalmas kék üveggyöngy ragyogott. Most megragadta azt az üveggyöngyöt, mintha csak attól várna segítséget.

– Pokahontasz, meneküljünk! – ismételtem. – De jó, hogy nem léptél ki eléjük…

Rám nézett és mosolygott, valami különös, merev, kiábrándult mosolygással.

– A vadon első törvénye az óvatosság – mondta csendesen, aztán végtelen szomorúsággal elnézett felettem. – Azt álmodtam, hogy visszatér. Mégsem jött. A Legbátrabb Harcos becsapta Pokahontaszt.

Szíven ütöttek a szavai. Bánatos egyszerűség, szép tisztaság szavai voltak. Félszeg mozdulatot tettem, meg akartam ölelni Pokahontaszt, amikor óvatos füttyjel hangzott a víz felől.

– Meneküljünk…

– Menj csak. Menj vissza hozzájuk… – Pokahontasz a hajó felé mutatott. – Menj, és fürkészd ki titkaikat. Talán fogva tartják a Legbátrabb Harcost. Talán… – Váratlan haraggal szinte kiáltotta: – Menj! Menj csak! A te néped!

– Meneküljetek! – suttogtam. – Siessetek Rolfe úrhoz! Ő megvéd majd, és nála találkozunk.

Megvetően biggyesztette szép ajkát.

– Mitől védene meg? Csak egyet szólok, és a ti városotok por és hamu lesz.

Ekkor ismét fütty hangzott a víz felől. Nem várhattam tovább, nem akartam, hogy Argall kapitány gyanút fogjon. Kiléptem hát a fák közül, és a csónakhoz siettem. A két hajóslegény furcsállva méregetett. Alig akarták hinni, hogy nem indiánt, hanem fehér embert látnak maguk előtt. A végén mégis kezet nyújtottak:

– Isten hozott! Ugorj be, fiú!

Különös, elszánt nyugalom szállt meg hirtelen. Beszálltam a csónakba, magam mellé tettem íjamat és nyilamat, aztán, hogy ne értsék a szavaimat, pauhetán nyelven visszakiáltottam Pokahontasz felé:

– Vigyázok rád!

De a lombok már mozdulatlanul álltak. S mögöttük mintha senki sem volna.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben a hajóval és a kapitánnyal ismerkedik • A zátony • „A nehezén túl vagyunk”

Nagyon ostoba embernek látszott ez a kapitány. Öntelt szószátyár, végtelen fecsegő. Ma is nevetnem kell, ha rágondolok, milyen pöfeteg képpel, diadalmas büszkeséggel állt elém, amikor a fedélzetre értem. Csak úgy ragyogott az örömtől, hogy az első órákban így reám talált.

– Hohó, fiú, az isten küldött! Ami nekem szerencse, neked is az! Hohó, majd rendet teremtek itt is! Rendet én, az istenfáját!

Megölelt, hátba veregetett istenesen, aztán nagyot nevetett, és vele röhögtek a legényei is.

– Megmondtam, fiúk! Megmondtam! Aki az én hajómra jön, nem bánja meg. Te sem bánod meg, fiú! Tudod-e, mit csináltunk? Úgy átröpültünk az óceánon, mint a vihar. Mi voltunk a vihar, biz' isten! Azt mondtam, kifeszíteni minden vitorlát, az istenfáját! Ezek meg betojtak, azt mondták, istenkísértés ez, meg mifene. Hogy hallgassak rájuk, régi tengerészek, nem olyan zöldfülűek, mint én volnék, így mondtatok, vagy nem így mondtatok, az istenfátokat!

A legényeihez fordult, akik tisztelettel bólogattak meg vigyorogtak, és látszott rajtuk, hogy szörnyen tetszik nekik a nagyszájú kapitány.

– Hát aztán azt mondtam, fogjátok be a pofátokat, mert széttaposom. Ki a vitorlákat, neki a szélnek, mentünk, mint a veszett fene. Hohó, mert nem tudták, amit én tudok, hogy ezt a hajót a szemem láttára építették Deptfordban; no, nem azért mondom, mintha értenék hozzá, de a hajógyár munkavezetőjét saját kezemmel pofoztam föl, mondván: ennek a hajónak le kell pipálnia annak a híres kalóznak, Francis Drake-nek a hajóját, az Aranyszarvast is. Le is pipálta! Húsz nap alatt átjöttünk a vízen, és még csak árbocunk sem törött. Amihez Samuel Argall hozzáér, ahhoz a szerencse ér hozzá! Én nem vagyok kicsinyes ember, fiú. Úgy kifüstöltük Mount Desert szigetéről a jezsuitákat, hogy soha jobban. Azt mondtam: „Tüzet, fiúk!” Azt felelték, ez a marha, ez a Joe azt felelte: „Hol vagyunk még, uram, csak pazaroljuk a puskaport.” „Tüzet, az apád istenit!” Hát lőttünk jobbra-balra, olyanok voltunk, mint egy farsangi tűzijáték, csak úgy durrogott minden. A pápisták meg betojtak, még egy miatyánkra sem jutott idejük, máris lekaszaboltuk valamennyit a foglyok kivételével, mert kell a bizonyíték odahaza, hogy Mount Desert nincs többé. Hogy az is az angoloké. No, ha ezzel megvolnánk, mondtam a fiúknak, menjünk le Dél-Virginiába, ott is van még valami elintéznivalóm. Valami indián boszorkát, egy ronda kis szukát kell pórázra fognom és hazavinnem. És lám csak, alighogy ebbe a ronda folyóba behajózunk, kit hoz elénk Fortuna istenasszony? Hát téged, te fiú! Az angol túszt! Az istenfáját, most majd megfizetsz mindenért, igaz-e?…

Végre elhallgatott, és dülledt szemével merően nézett. Én meg bátran álltam a tekintetét, mert – mondom – tizenhat éves voltam, magam szemével láttam a világot, és noha tetszett nekem is ez a handabanda beszéd, jól láttam én, hogy buta ember ez a Samuel Argall kapitány, és nála csak a legényei butábbak.

Nem feleltem a kérdésre, hanem így szóltam:

– Nehéz dolga lesz, kapitány uram.

Puffadt malacképe elvörösödött. Olyan vörös lett, akár a szakálla.

– Még mi az isten?! Samuel Argall kapitánynak semmi sem nehéz. Mit tudsz, mondd meg, mert vasra veretlek, agyonlőlek!

Elnevettem magam.

– Akkor sosem jut fel Jamestownig, uram. Itt hiába lövöldöz, mert ezek az indiánok jobban hozzászoktak már a puskaporhoz, mint a kegyelmed pápistái. Csak néhány tüzes nyílvessző kell, és ez a szép hajó, fuccs, por és hamu lesz. Aztán meg béke van. Engem ugyan elengedtek most – hazudtam tovább, mint a vízfolyás –, hanem azért követik ám a hajót. Azt mondták, a városba be nem mehetek, a nagy zátonynál partra szálljak, mert jaj lesz. Vége van a télnek, kapitány úr, ilyenkor dühösek az indiánok. Nem jó ujjat húzni velük…

Csak nézett. Véreres, dülledt szemével. Szélesen vigyorgott, és legyintett hozzá, de tudtam, hogy a lelke mélyén komolyan veszi a szavaimat. Lekapta fejéről a csatos puritánkalapot, és amilyen különös volt az öltözéke – most láttam csak, olyan különös ő maga. Mert kopasz volt a feje, pufók az arca, duzzadt az ajka, öntelt és fiatalos a beszéde, mozgása, de a keze… jaj, a keze ráncos volt és száraz, akár az öreg embereké.

– Ezzel a két kezemmel akarom foglyul ejteni az indián hercegnőt – mondta hirtelen.

– Mit kíván tőlem? – kérdeztem.

– Igazán fel tudod vezetni a hajót?

– Ismerem a folyót. Akár a tenyeremet.

– Akkor hát rajta, fiú! Legalább a zátonyig. A többit majd útközben. Felmentünk a tatemelvényre. Ott egy kis asztalon mindenféle térkép volt kiterítve. Azokon a térképeken az én hajdani gazdámnak, John Smith kapitánynak képét és a nevét fedeztem fel.

– Jó térképei vannak, kapitány úr – jegyeztem meg.

– Azok – felelte. – De már meguntam a méricskélést. Nem vagyok kicsinyes ember, te fiú. Két pennyt is megadok, ha felvezetsz. De hogyha zátonyra futunk, azon nyomban lenyisszantom a fejedet. Az istenfáját, velem nem lehet cicázni!

Gondolataimban olvasott, vagy csak ráhibázott?

Mert éppen akkor döntöttem el magamban, hogy zátonyra futtatom ezt a hajót.

A hajó csendesen úszott felfelé. Segítette a dagály és a jó tengeri szél. Estére aligha fogunk Jamestownba érkezni, hacsak a szél fel nem erősödik. Mert a dagály visszavonultával csak a szél segíthet tovább a folyó ellenében.

Volt időm, hogy jól szemügyre vegyem a vitorlást meg az embereket. Úgy okoskodtam, jó lesz, ha később felismerem majd, ki az, aki erről a hajóról való. Körülnéztem hát alaposan, és láttam, hogy a Treasurer valóban vadonatúj alkotmány. Amit messziről láttam, közelről is tapasztalhattam, hogy ez a Samuel Argall kapitány, amilyen buta – olyan bölcs is. Mert az új hajón régi legénységet alkalmaz, csupa torzonborz, kalózképű legényt. Az ilyen fickókkal könnyű „szerencsével kezdeni és szerencsével végezni”, ezek vezetik igazán a hajót, ha ő nem is ért hozzá. Mert úgy van az, hogy víz tartja, szél hajtja a vitorlást, de mégiscsak az emberek vezetik. Jóba is, rosszba is. Hallottam én már tengerpróbás, régi szép hajókról, amelyek ember nélkül hányódtak a tengeren évekig, és semmi bajuk sem lett. Aztán zöldfülű legénység és zöldfülű kapitány került rájuk, és azon nyomban zátonyra futottak.

Argallnak, mondom, csupa régi hajósembere volt – és ebből úgy láttam, hogy bármilyen szószátyár, öntelt fecsegő is, megvan a magához való esze. Ettől a felismeréstől megint elszorult a torkom.

Az indián hercegnőt akarja foglyul ejteni. Pokahontaszt akarja Angliába hurcolni. Miért, miért?

– Igazán jól ismered azt az indián szukát? – kérdezte később.

– Jól, uram;

– Mesélj, mit tudsz róla!

– Csak annyit, uram, hogy ő itt az igazi uralkodó. Három évvel ezelőtt őfelsége Jakab királyunk koronát küldött Pauhetán törzsfőnöknek, aki azt elfogadta, és törvényeink szerint ezzel elismerte Jakab királyt hűbérurának…

– Van eszed, fiú! Az istenfáját, az ember ki sem nézné belőled!

– Az igazi uralkodó azonban nem Pauhetán király, hanem a kis Pokahontasz – folytattam. – Ő mentette meg az éhezéstől Jamestownt az első időkben. És mondhatom kegyelmednek, csak egy szavába kerül, és a Chesapeake-öböl minden indiánja Jamestownra ront. Szörnyű hatalma van.

Hátamra ütött, kedélyesen és magabiztosan.

– Annál nagyobb lesz a te érdemed, fiú! – harsogta. – Egy aranyat adok, ha a hajómra csalod. Egy aranyat, és még a király is megdicsér. Nem vagyok kicsinyes ember, az istenfáját!

Elnevettem magam.

– Mit érek vele? Egy arany. Az semmi. Van itt több is, ha kell.

– A király is megdicsér. Vállat vontam.

– Vagy úgy – szólt egy idő múlva. Olyan közel hajolt hozzám, hogy lehelete az arcomba csapott. – Úgy látom, ismered a dörgést. Öntsünk tiszta vizet a pohárba.

– Nekem elég tiszta így is – mondtam.

– Két arany.

– Miért akarja foglyul ejteni?

– Nem a te dolgod.

– Nem is tudja meg soha, hol találja.

– Kiszedem belőled, széttaposom a pofád! – ordította hirtelen.

– Intsek a partra? Csak felemelem a kezem, és…

– Na… maradj nyugton...

– Miért akarja foglyul ejteni?

Hallgatott. Röpke pillantást vetett a folyó partjára, futó pillantással végignézett az emberein is. Volt, akinek nem jutott munka, az most nyíltan bámészkodott, és bennünket figyelt. Hirtelen suttogóra fogta a hangját:

– Két aranyat kapsz. Hatalmas pénz. Soha életedben nem láttál annyit. De jóravaló fickónak látszol, nem sajnálom tőled. Két arany, és egy pennyvel sem több. A király parancsa, hogy Londonba vigyem az indián hercegnőt. Hallod-e, fiú, érted, amit mondok? Adok két aranyat, te a hajómra hozod azt a lányt, azzal kész-passz, Jamestownban akár ne is szóljak a dologról.

Felemelte a kancsót. Megint ivott. Ittam én is. A bor hirtelen a fejembe szaladt, megszédültem. Könnybe lábadt a szemem, és egyszerre csak valami mérges, keserű düh szorította el a torkomat.

– Na, felelj – hallottam.

Rég nem láttam bort, és most éhgyomorra ittam.

Elszánt lettem és merész. Közeledik a nagy zátony, és én tudom, mit kell tennem. Nem tűrhetem, hogy ez a hajó feljusson Jamestownig. Ha Argall kapitánynak akkora szerencséje volt, hogy éppen az angol tússzal hozta össze a sors Virginia partjainál, nekem sem kisebb a szerencsém.

Megtudtam jövetele célját, és bolond volnék, ha ezt az előnyt ki nem használnám.

– Nehéz dolga lesz, kapitány uram – motyogtam. Közben arra gondoltam, hogy én ugyan fel nem vezetem ezt a hajót Jamestownig, ha belepusztulok, akkor sem. Méltó akarok lenni hajdani gazdámhoz, a nagyszerű John Smith kapitányhoz. Lám csak, mégsem csapta be Pokahontaszt. Megjelent álmában, kicsalta a tengerpartra, csak hogy figyelmeztesse a közelgő veszélyre.

Csak így lehet, és nem másképp!

– Azt a lányt most a hegyek között rejtegetik. Valami szent barlangjuk van, ott él már egy esztendeje. Onnan elcsalni pedig…

Ingerülten nézett rám, mint aki tudja, hogy alku nélkül nem mennek a dolgok.

– Egy pennyvel sem több, fiú. Szeretem egyszerűen elintézni a dolgokat, hallhattad. De ha úgy nem megy, magam csalom a hajóra. Egy egész láda üveggyöngyöt hoztam, az istenfáját! Aztán ott van a főnökavatás vagy koronázás. Vendégül látom az egész gyökérevő bandát, hajnalra hírét sem látják annak a… hogy is hívják?

– Pokahontasz.

– Fura neve van. Na, itt a kezem, fiú…

Nem kellett elfogadnom a kezét. Abban a pillanatban ugyanis lekiáltott az árbocőr:

– Nagy zátony. Elöl!

Argall kérdő pillantást vetett rám, de csak legyintettem.

– Semmiség – mondtam. – Csak egy vargabetűt kell tennünk. A homokpad itt benyúlik a mederbe. Apály idején jó gázló van. De most? Ugyan!

– A térképek veszélyes helyet mutatnak. A te gazdád annak idején csak bekarikázta ezt a pontot.

– Semmiség – mondtam. – Annak idején Newport admirális sem vontatta a hajóit.

– Mégis kötélre vesszük.

– Megteheti, de mondom, hogy nem szükséges. Vitorlával is átvághat.

Rám nézett. Én meg pimaszul visszanéztem rá, és így szóltam:

– Kegyelmed merész ember.

Azt vártam, hogy szájon vág, pedig éppen ez tetszett neki. Sípjába fújt. Intézkedett, kiabált, és előresietett a hajó orrába.

Izgalmas, zajos pillanatok következtek. Samuel Argall percek alatt olyan kavarodást teremtett a saját hajóján, hogy öröm volt nézni. Kiabált, intézkedett, csattant a hangja, lepocskondiázta az embereit, és ha nem beszélt, folyvást szólt a sípja. Az emberei pedig rohantak a keresztrúdra, bontották a nagyvitorlát, húzták a kötelet, rántották a kormányt, mint akik az eszüket vesztették.

Előrenéztem, és láttam, hogy közeledik a nagy zátony.

Veszélyes hely volt. Smith kapitány nemhiába karikázta be helyét a térképen. Mélyen belenyúlt a James folyó medrébe. Ha ki akartuk kerülni, éles szögben átvághattunk a jobb partra, hogy aztán ismét visszatérjünk. Csakhogy ez nem volt könnyű. A folyó évről évre újabb rétegeket rakott a régiekre, a homokpad folyton vándorolt a folyómederben. Voltak esztendők, amikor egészen szárazra került, és már úgy látszott, nagy kanyart fog itt vetni a folyó, de a következő tavasz elmosta az egészet, hogy csak a víz színeződése, a hullámok fodrozódása és dagály idején a fehér habzás árulkodjék a víz alatti akadályról.

Közeledett a zátony.

Vitorlával képtelenség átvágni rajta. Ezt tudtam.

Körülnéztem a hajón. Még pár perc – gondoltam –, és jön a nagy zökkenő. Ha szerencsém van, az első zűrzavarban kereket oldhatok. Pokahontasz biztosan követte a hajót, és ha meglátja, mi történik vele, már tudni fogja a teendőt.

Csak egy gyors üzenet a legközelebbi pauhetán faluba. És reggelre nyoma sem marad a Treasurernek.

A zátony veszedelmesen közeledett. A délelőtti verőfényben jól látszott a víz elszíneződése. A hullámokban nagy, szürke csík jelezte az akadályt.

– Átváltani! – ordított hátra Argall.

A hátsó vitorlát, amelynek a kormányzásban oly fontos szerepe van, pillanatok alatt csapták a másik oldalra. Most füttyszó hangzott megint, az emberek nekiestek a köteleknek, hogy a forduló hajó vitorláit állandóan szélnek feszíthessék.

– Vesd ki! – És a kormányos két társával együtt nekifeküdt a rúdnak. Jól láttam, hogy a hajót, amely „vihar szárnyán” száguldott át a tengeren, hogy elrabolja tőlem Pokahontaszt, pillanatok múlva utoléri a vég. A hatalmas test a dagály és a szél lendületétől futott egy darabig, majd fordulat közben megdőlt, és a víz színén futó szeleket is felfogva minden vitorlájával, vad erővel megindult a víz közepe felé.

Vártam a zökkenést.

A szívem a torkomban dobogott. Egész testemet elöntötte a veríték. Még egy pillanat, és ez a hajnali lidérces álom véget ér. Most egy alig észrevehető súrlódás... aztán most, mindjárt a zökkenés...

Szinte hallottam a szörnyű recsegést-ropogást, ahogy a hatalmas test felszántja lendületével a folyó medrét. Az árbocok halomra dőlnek majd, s a tőke úgy beszorul a homokba, hogy nincs az az erő, amely kimozdítsa. Dagály idején fut zátonyra, az apály még súlyosbít a dolgon, és ezen a helyen soha nem lesz akkora vízállás, amely felemelné szorult helyzetéből.

Vártam. A nagy zökkenést vártam. És elkészültem arra, hogy a zűrzavar pillanatában kereket oldjak. Jobbról is, balról is vészesen sekély víz csillogott. A hajó szinte teljesen kitöltötte azt a keskeny víz alatti árkot, amely a nagy zátony mellett az áthaladásra kínálkozott.

Ha csak egy ölnyire nyomja meg a víz… Ha csak egy ölnyire hajtja feljebb a szél…

Hallottam a súrlódást. A nagy hajó megremegett. Megreccsentek az árbocok, a hatalmas vitorlákat pattanásig feszítette a szél. Most még egy reccsenés hallatszott és az előbbinél erősebb súrlódás.

Izgalmamban lélegzeni sem mertem… Piros karikák táncoltak a szemem előtt, és zizzenő szellemalakoknak láttam a hajósokat, akik mind rohanvást tették dolgukat, és szavuk sem volt a kapitány esztelen ötletére. Mintha csak megbabonázta volna őket. Pedig hát ők is látták a vizet és a zátonyt, ők is érezhették a súrlódást, hallhatták a reccsenést. De mindenki néma volt most, a nagy manőver pillanatában. Csak a kapitány kiáltozta parancsait szüntelenül.

Hosszú percek teltek el.

A hajó már felegyenesedett erős dőléséből, és csak annyira feküdt meg, amennyire a félhátszél rányomta a vízre. Fortyogó nagy habokat vetett az orra, ahogy nekiszántott a folyó közepének.

Lenéztem a vízre.

Jól láttam a sárga homokot. Halak cikáztak felette. A halak szerették ezt a helyet, a nagy vonulások idején ez volt első ikrázóhelyük. Olyankor idecsődül a tengerpart minden indiánja, könnyű fogásra.

Csak egy öl, csak egy arasz. Talán csak fél hüvelyk…

Aki csak annyit ért a hajózáshoz, mint gyerek a betűvetéshez, ezen a helyen tanács nélkül is vontatóra veszi a vitorlást. Inkább időt veszteni, mint hajót – mondják a tapasztalt kapitányok.

Vártam. A nagy zökkenésre vártam.

Pokahontasz a partról figyel. Tudtam, hogy szemmel tartja a hajót.

Szokatlan sebességgel úszott a Treasurer. A szél felerősödött.

Az emberek most mozdulatlanná dermedtek. Kezük a köteleken, a kormány rúdján, és szemük a kapitányt vigyázza.

Még néhány pillanat, és vége a hajónak. Tudta mindenki.

És láttam, hogy valaki elindult felém.

„Vége a hajódnak, Samuel Argall kapitány! – mondtam magamban. – Jól emlékszem még a fajtádra. Hajósinas életemet hányszor keserítették a hozzád hasonló dölyfös, öntelt alakok. De hát tudom, hogy az öntelt emberek mind buták; ha eszed volna, nem vágnál neki a zátonyos víznek ilyen hebehurgya módon. Úgy kell neked, ha Pokahontaszt akartad foglyul ejteni! Így van ez rendjén. Az önteltek mind buták, és a buták mind óvatlanok. Azt hiszik, övék a szerencse, de csak egyvalaki kell, aki eléjük lép, és felvágja az orrukat! Ez a valaki most én leszek, Argall kapitány. Még egy pillanat, és halomra dől ezen a hajón minden…”

Egyszerre csak éreztem, hogy Argall hátba vág.

– Derék fickó vagy! – harsogta. – Látom, belesápadtál magad is, hahaha! Biz' isten fél hüvelyken múlott! Talán annyin sem. Egy gondolaton. Egy hajszálon, de hát Argall kapitány nem megy a szomszédba egy kis virtusért. Úgy átvágtunk a folyón, mintha zsinóron húznának. Az istenfáját!

Csak bámultam, és nem jött hang a számra.

Ott voltunk a másik part előtt. Argall meglovagolta a tetőző dagályt, és erős félhátszélben baj nélkül átjutott a veszélyes szakaszon.

Fél hüvelyken múlott. Ha csak fél hüvelykkel sekélyebb a víz… Ez már a második csalódás ezen a szörnyű reggelen.

Argall kapitány pedig megragadta a kezemet, és megrázta istenesen.

– Na, fiú, a nehezén túl vagyunk! – hallottam a hangját. – Tovább már térkép szerint is elboldogulok. Hanem te lódulj, aztán csald elő nekem azt az indián boszorkát! Megegyeztünk, itt a kezem, négy nap múlva Jamestownba várlak, ott a pénzt is megkapod!

HARMADIK FEJEZET

amelyben hiába keresi Pokahontaszt • Kicsoda a Dohány Atyja? • Esti látogatók • Egy álom és ami utána következett

Dél volt már. A nap magasan járt. A Treasurer gyorsan távolodott, mert a szél nem enyhült, sőt erősödön az elmúlt órákban. Ha így kitart, Argall kapitány estére valóban eléri Jamestownt.

Tekintetem végigsiklott a túlsó parton. De hiába vártam, hogy Pokahontasz egyszerre csak kilép a sűrűből, és integetni kezd.

Bevetettem magam a vízbe, és visszaúsztam a folyó bal partjára. Nem kellett sokáig úsznom, hamar elértem a homokpadot, azon aztán partra gázoltam, jóllehet jobban kifáradtam, mintha végig úsztam volna.

Amikor szárazra jutottam, körülnéztem. Pokahontaszt kerestem. Előbb az ökörszem cserregését, majd meg a gezerigó füttyét utánoztam, de nem jött válasz. Egy geze válaszolt csak a sűrűségből, de az olyan híven utánozta a füttyögésemet, hogy tüstént felismertem.

Akkor futásnak eredtem. Nehéz szívvel és gondolatokba merülten közeledtem Jamestown felé.

Mondom, már dél volt. Még semmit sem ettem, és fiatal gyomrom ugyancsak követelte jussát. De hát indiánok között éltem már harmadik esztendeje, és megtanultam, hogy az éhséggel mit se törődjek. Ha volt mit ennem, faltam, ha éhkoppon maradtam, azt se bántam.

Most a közelgő veszély sokkal jobban hajszolt, semhogy magammal törődhettem volna.

Futottam. Egyenletes, nyugodt iramban, vigyázva, hogy ne csökkentsem, ne is növeljem a sebességemet. Futás közben úgy szedtem a levegőt, ahogy Pokahontasztól tanultam, és úgy szedtem a lábamat, ahogy mindketten Fürge Szarvastól, a legnagyszerűbb indián futótól lestük el. Nem is futás volt ez, inkább valami furcsa szökkenő lépdelés. Néhány száz ölnyire bármely erős gyalogló felvehette vele a versenyt, de mérföldeken át már senki sem tartott vele lépést, sem gyalogolva, sem pedig futva. Így futottam én is, Fürge Szarvas módján, akiről jó, ha tudjátok, hogy egy régi csatában, még gyerekfejjel megsebeztem, és azóta oly engesztelhetetlenül gyűlölt, ahogy csak indián képes gyűlölni azt, aki megszégyenítette.

Futottam Jamestown felé. Tudtam, hogy bármilyen jó széllel haladjon is Argall kapitány, megelőzöm. Egyszer fél napon át futottam így, és ki se fulladtam, noha nagyon messzire jutottam.

Március volt. Korán jött tavasz simogatta a világot. Ha tisztáson futottam keresztül, égette bőrömet a nap, ha fák közé kerültem, mokasszinom talpán éreztem a föld hidegét. Voltak még széljárta, árnyékos helyek, ahol megrekedt havat tört a lábam.

Itt Virginiában a tavasz volt a legszebb. Ilyenkor minden virágba borult, és jó illatokat lehelt. Csiklandós, finom szagok szálltak, és a párás, meleg helyeken kibomlott százféle virág. Itt a hóvirág nyitotta törékeny kelyhét, ott már a kankalin sárgállott, amott fehér szirmokat bontott a szamóca és a kökény, fák odvában, kövek oldalán mohák és zuzmók sokféle zöldje pompázott, lila bajuszkák és vöröslő fondorok csalogatták a szemet, és hintáztak a szélben a nyárfák szöszös barkái.

Futottam Jamestown felé.

Láttam ébredező mókust, amely lustán és kábultan mászott végig egy csupasz ágon. Fiatal szarvas villant át a sűrűn, és mackó lépegetett lassan egy patak partján. Ahogy egy tisztásra kijutottam, a magasban sas körözött mozdulatlan szárnnyal.

Meg-megálltam, és gezemadár füttyével, ökörszem hangjával óvatosan Pokahontaszt hívtam. Az erdő néptelen maradt. Egész úton nem találkoztam emberrel.

Órák múlva megpihentem. Egy patak partján megálltam, és vízzel oltottam szomjamat, éhemet. Ledőltem egy fa tövében, és felidéztem magamban ennek a reggelnek minden eseményét. Pokahontasz álmát, a kegyetlen csalódást, a meghiúsult bosszút, és úgy éreztem akkor, álmot látok. Valami szorongató, nehéz álmot. Mert nem lehet, hogy egy régi rossz sejtelem ilyen hirtelen valóra váljék. Most már beválthattam önmagámnak – amióta csak John Smith kapitány elment, ettől a reggeltől féltem. Nem mondtam soha, nem is tudtam talán, de valahol a lelkem mélyén féltem tőle.

Hogy jön egy hajó, és elviszi Pokahontaszt.

Amióta itt az első angol telepesek partra szálltak, Jamestown városa nagyot fejlődött. Még állt az első erőd, az ötszögletű cölöppalánk, amelyet az én hajdani gazdám, John Smith kapitány tervezett. Még álltak az első üveghuták, kátrányfőzők, nagy hombárok, amelyek mind az ő bölcsességét dicsérték, de a lakóházak már kinőtték a falakat. Az erdő sűrűjében, mint kelevény – fehér kelevény –, nőtt, növekedett egy hatalmas irtás. Az irtáson, jókora veteményesek közepében, már sokasodtak a házak. Egy részük ősi angol módra épült gerendavázas épület volt, más részük azonban zömök, erődszerű gömbfa ház volt. Ezek is John Smith tanácsára emelkedtek annak idején: az én gazdám nemcsak Magyarországban járt világot bolyongó útjain, hanem elvetődött Oroszországba is. Ott leste el a gömbfa házak titkát, sőt még a fajárdákét is, amelyeknek jó hasznát vettük enyhébb teleken, amikor minden csupa sár volt itt a folyó menti nádas világban.

Ilyen gömbfa házban, valóságos erődben lakott John Rolfe is, a Dohány Atyja.

John Rolfe úrról most már tudjátok, hogy gazdámnak jó barátja volt. Együtt hajóztak át a tengeren az első expedícióval, amely az „eltűnt gyarmat” felkutatására indult. Régi história volt ez, a törtéhet visszanyúlik még a boldog emlékezetű Erzsébet királynő idejébe, akinek kegyence, Sir Walter Raleigh határozta el, hogy gyarmatot alapít az Újvilágban. Több hajó is indult, újabb és újabb telepesekkel, de egyik a másikat sosem találta meg. Eltűntek a telepesek, eltűnt velük az angol gyarmat is. Az utolsó telep sorsát azonban jól ismerem, alkalomadtán el is mesélem majd, csak hogy eloszlassam a sokféle babonát, ami még ma is járja az „eltűnt gyarmatról”.

És bizony mondom nektek, Jamestown is úgy eltűnt volna a föld színéről, akárcsak az előző telepek, ha John Smith kapitány nincs velünk. Az 1606-os esztendőben három hajóval utaztak ide az új kolónia megalapítói, megannyi mihaszna, munkátlan lovag, akinek csak egy gondja volt az „eltűnt gyarmat” felkutatásán és a mesebeli északnyugati átjáró keresésén kívül: hogy aranyat szerezzen.

Az ám, az arany…

Csoda-e aztán, hogy széthúzás, civakodás növelte a malária és az éhínség áldozatainak számát? Az első nyár végére a telep kétharmada elpusztult. Akkor érkezett meg Londonból az utánpótlás, és akkor égett le bűnös gondatlanság folytán a faerőd.

John Smith kapitány új erődöt emelt, és átvészelt itt két nehéz telet.

Erőskezű kormányzóként törvénnyé tette: aki nem dolgozik, ne is egyék.

Hát ezért gyűlölték. Ezért kellett hazatérnie.

John Rolfe úr azonban, aki neki jó barátja és harcostársa volt, nem ment haza. Ő szabad telepesként érkezett ide, a katonai fegyelem csak addig kötötte, amíg a cölöpfalon belül élt. Ám mihelyt tehette, erdőt irtott, és kedves dohányföldjei közepén maga kezével emelt egy jókora gömbfa házat. Noha csak egyetlen szobája volt, valóságos várnak tűnt. Üvegablakait (amelyek a gazda jómódjáról tanúskodtak) vastag fatáblák védték a nyilak vagy akár a muskétagolyók ellen.

Itt élt a Dohány Atyja, ahogy az indiánok elnevezték az én dohánynemesítő jó barátomat.

Ne higgyétek, hogy idős ember volt. Alig nyolc-tíz évvel előzött csak meg. De valóban bölcs volt: célratörő, messzire tekintő. Még az első időkben, nem sajnálva a fáradságot és nem törődve a veszélyekkel, lehajózott Floridába. Onnan hozott másfajta dohánymagokat, amelyek illatos, nagyszerű leveleket hajtottak. Rolfe dohánya nagyobb volt és illatosabb, mint az indiánok savanyú füstű füve.

Rolfe volt az egyetlen a telepesek között, aki már az első időktől fogva dohányt termesztett. A többiek arany után vizslattak, ő a földben termesztette az aranyat. Hiszen a londoni piacon minden tekercs levélért a súlyával egyenlő aranyat adtak…

A fehér telepesek irigyelték John Rolfe-ot. Mégis akadtak barátai. Az indiánok hálával gondoltak rá, mert sokszor megajándékozta őket nemes dohánya magjaival.

– Tom, ha erre jársz Pokahontasszal – mondta nemegyszer –, térjetek be hozzám. Egy zsákocska magot küldenék Pauhetán királynak.

– Ide vele! – rikkantottam. – Éppen Verovokomokóba készülök.

– No persze – borult el az arca. – Hanem azt is meg szeretném beszélni Pokahontasszal, hogy dohányaratásra lesz-e elég jelentkező.

– Messze van az még, Johnny.

– De tudnom kell.

– Úgysem jön senki. Az indiántól ne várd. A maga földjét még csak megműveli, de másnak még bérért sem dolgozik. Rabszolgaságnak érzi. Megaláztatásnak.

– Hát igen, igen – bólogatott Rolfe. – Hanem néhány hódprémet szívesen megvennék.

– Hozok én neked…

Akkor aztán hirtelen összevillant a szemünk. Látta, hogy ugratom, vállon csapott, megöklözött alaposan.

–'Te nyavalyás, te nyavalyás! Féltékeny vagy, igaz-e?

Ebből láthatjátok, hogy éppúgy szerette Pokahontaszt, akárcsak én. De hát Pokahontasz mostanáig egyre csak John Smith kapitányt várta vissza. Ezért mi ketten jó barátok maradhattunk, annál is inkább, mert a fehér telepesek között nem volt nékem más jó emberem John Rolfe-on kívül, és neki sem volt senkije, aki szót értett volna érdekében az indiánokkal.

Rokonszenv és érdek így fonódik össze a világban, és ne higgyétek, hogy nem születhet belőle igazi barátság.

Ám eljön annak is a próbája.

Este volt már, amikor bezörgettem John ajtaján.

– Ki vagy? – kiáltott ki.

– Tom vagyok. Tom Savage. Engedj be! Szélesre tárta az ajtót, és nagy örömmel invitált:

– Bújj be, te zsivány erdőlakó! Éppen vacsorázom, jut neked is. Mondd, mi szél hozott erre?

Megdöbbentett a kérdése.

– Pokahontasz nem érkezett ide? – kérdeztem.

– Nem – rázta a fejét. – Miért jött volna? De várj, előbb egyél, mert mindjárt összeesel.

Aznap még nem ettem. Nekiláttam hát az őzpecsenyének, és akkora falatokat tömtem magamba, hogy magam is csodáltam. Az az izgalom, amely idáig kergetett, űzött az evésben is, hanem aztán, hogy némileg jóllaktam, meg is nyugodtam. Arra gondoltam, bármelyik percben beállíthat Pokahontasz és Hűs Víz. Lehet, hogy tovább követték a hajót, lehet, hogy elszaladtak Verovokomokóba, hogy felriasszák a pauhetánok törzsét.

– Miért várod ide Pokahontaszt? – kérdezte John.

– Nagy baj van – kezdtem, és elmeséltem sorra-rendre a mai nap történetét.

Elgondolkozott. Hallgattam én is. Közben végigfutott a szemem a ház berendezésén. Nem sokat változott, amióta utoljára itt jártam. A szoba végében a hatalmas kandalló jó meleget ontott, körülötte a falakon edények, üstök, serpenyők függtek, az ablakok közét fegyverek töltötték ki, köztük Rolfe régi páncélja függött, amelyet talán azóta sem vett magára, amióta kiköltözött Jamestown falai közül. Mégsem ezek fedték el igazán a falakat, hanem az a sokféle prém, amit John Rolfe részint vásárolt, részint maga zsákmányolt. Hódnak, vidrának, mosómedvének száradó irhája mellett szarvasbőrök feszültek, nyulak bundája függött, és köztük, valóságos trófea gyanánt, egy hatalmas bölényfej villogtatta csontszemét a falon.

– Samuel Argallt ismerem – szólalt meg egy idő múlva John. – Nagyszájú alak.

– Szerencsés ember – sóhajtottam.

– Inkább erőszakos. Mint a veszett kutya, nekimegy mindennek. Jó pénzért még az anyját is megölné. Ha neked két aranyat ajánlott Pokahontaszért, neki biztosan ezerannyi üti a markát.

– Csak ütné! – mondtam elszántan.

– Résen kell lennünk. Kopasz barátunk aligha fogja megvárni, amíg jelentkezel nála. Aggódom Pokahontaszért. Valami agyafúrt mesével fogja a hajójára csalni.

– Pokahontasz nagyon óvatos. Argall viszont buta embernek látszik.

– Annál inkább óvakodni kell tőle. A buta emberek nagyon veszedelmesek.

Egymásra néztünk, mosolyogtunk. Mindkettőnknek volt már kalandja hatalomra tört buta emberekkel. John nemhiába építette házát Jamestowntól ekkora távolságra.

– Figyelmeztetni kell Pokahontaszt és minden indiánt: Argall egyetlen szavának se higgyenek. Bármit mondjon, bármit ígérjen. Úgy veszem ki a szavaiból, hogy a Virginia Társaság londoni tanácsa fogadta szolgálatába.

– Inkább azt hiszem, hogy a király küldte.

– Jó, hogy nem a jó isten – nevetett Rolfe.

Hirtelen elhallgattunk, mert odakint az éjszakában nehéz léptek, fegyvercsörgés zaja hangzott fel, és utána izgatott beszéd foszlányai.

– Hallod? – John megragadta a kezemet. Bólintottam.

– Pokahontasz? – kérdezte egy idő múlva.

– Indián ilyen zajjal sosem jár.

– Hátha elfogták. Ide készült, és elfogták. Meg kell tudnunk. Elszorult a szívem erre a gondolatra. Riadtan felugrottunk, John a szoba távolabbi sarkába vitte a mécsest, aztán az ablakhoz léptünk, és kilestünk az éjszakába.

Jamestown felől három fáklya fénye közeledett. Katonák tartották: két nemesúr előtt világították az utat. Az imbolygó, csapkodó fényekben jól kivehettük, kiket kísérnek.

– Sir Thomas Dale kormányzó úr – mondta John megvetéssel a hangjában. – Vajon mi szél hozza ide ilyen késői órában?

– Rossz szél – feleltem rá, mert felismertem mellette Samuel Argall kapitányt. Semmi kétség, hogy ő volt. Dölyfös járása, magas kalapja és főképpen hevesen hadonászó karja messzire elárulta kilétét.

Megjelenése mégis megdöbbentett.

Hogyan előzhetett meg? Egész idő alatt a folyó közelében voltam. Alkonyatig a hajót nem is láttam. A város előtt leadott díszlövést is meghallottam volna. Olyan sietős lett a dolga, hogy csónakba szállt?

– Sejtettem, hogy még ma vendégünk lesz. Vajon mit akarnak majd?

– Egyszerű – feleltem. – Mihelyt két szót váltott a kormányzóval, megtudhatta, hogy kire bízta a titkát.

– Akkor hát a kötelességemre akarnak figyelmeztetni.

– A kormányzó bizonyosan.

– Jó lesz, ha továbbállsz. – John megragadta a karomat, és a nagy kandalló felé húzott.

A kandalló mellett rejtekajtó nyílt a szabadba. Kicsiny és keskeny ajtó volt ez, éppen csak egy ember számára való. Még a gondos szemlélő sem fedezhette fel rögtön, hiszen száradó szarvasbőrök, takarták belülről, kívül pedig a ház falához hasonló gömbfák fedték mesterien.

John búcsúzóul pisztolyt nyomott a kezembe, mondván, mindkét csöve töltve van, ki tudja, mikor látom hasznát.

Amikor kinyitottam az ajtót, Dale kormányzó és Argall kapitány akkor ért a ház elé. A fáklyák fénye megvilágította köröskörül a fákat és balra a nagy dohányszárítót, ám ettől a fénytől sötétebb lett az éjszaka, és feketébb az erdők nagy árnyéka.

S az éjszaka tele volt Argall hangos szavával:

– Két arany mégiscsak két arany. Megadtam volna neki. Biz' isten!

– Rosszul tette, hogy beszélt előtte. – Dale hangján érződött a rosszul palástolt ingerültség.

– Egy birkapofájú kölyök, az istenfáját! Az ember azt hinné, kettőig sem tud számolni.

– Veszedelmes fickó.

– Le kell lőni, mint egy kutyát, az istenfáját!

Nem tudom, ki hogy van vele, én akkor tizenhat éves voltam, és szörnyűmód tetszett, hogy Jamestown kormányzója veszedelmes fickónak tart. Örömömet az sem rontotta, hogy tudtam, alaposan eltúlozza rólam alkotott véleményét.

Furcsán viselkedtek. Eszükbe sem jutott, hogy Rolfe házához közeledvén, féket tegyenek a nyelvükre. Inkább úgy tűnt, szándékosan hangoskodnak, csak hogy felkeltsék a házigazda figyelmét.

Alighogy erre rájöttem, tüstént letettem a menekülésről.

Tovább figyeltem őket, és elhatároztam, hogy visszalopózom a házba.

– Akárhogy forgatjuk a dolgot, kapitány uram – hallatszott ismét a kormányzó kenetteljes szava –, rosszul tette, amit tett. Mondhatnám azt is, hogy marhaság volt, ugyebár. Bah, két arany! Az a fiú gazdagabb a Virginia Társaságnál!

– Ez az, amit nem hiszek, az…

–… istenfáját! Tudom. De ezzel nem segít a dolgon. Két arany. Hm.

Ha éppen tudni akarja, az a fiú megtalálta az elveszett gyarmat kincsét.

Egy egész láda aranyat.

– Egy egész láda arany – hörögte Argall. – És hol tartja?

– Azt csak ő tudná megmondani. A ravasz kölyke mindig kicsúszik a kezem közül.

– Az…

–… istenfáját! Hagyja már abba.

Argall fújt egyet. És sokáig hallgatott.

– Ezt a Tom Savage-et maguk közé fogadták az indiánok. Szerelmes abba az indián lányba, és folyvást együtt járnak.

– Az…

– Már megint kezdi?

– Két pennyt ígértem neki, ha felvezet a folyón – nyögte Samuel Argall kapitány.

– Micsodaaa?! – A kormányzó igazán elcsodálkozott. Érződött a hangján, hogy szólni sem tud a meghökkenéstől. – Még hogy két pennyt? Nahát, ez röhej, biz' isten röhej! Nahát, az istenfáját!

– Ezzel nem segít a dolgon! – kiabált Argall.

– Engem ne utasítson rendre! – rikácsolta Dale. – Eddig is csak a Társaság iránti tiszteletből kísértem el. Talán bizony tapsoljak a sületlenségeihez?

Most értek a ház elé. Hangoskodtak, veszekedtek, a katonák meg jót nevettek rajtuk. Nevettem én is, mert úgy véltem, ellenség jött, és az első csatát én nyertem. Nevetett Rolfe is, aki megint sarkig tárta az ajtót, és megelőzve őket, derűs képpel sietett eléjük.

– Isten hozta, uraim! – mondta. – Örülnék, ha az én házamban békülnének ki. Nicsak, kit látnak szemeim? Samuel Argall kapitány! Örülök, hogy annyi év után megint találkozunk. Kormányzó úr, örülök a szerencsének, fáradjanak beljebb.

Kölcsönös üdvözlések következtek, Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója szíves szavakkal még mentegetőzött is, amiért ilyen késői órában hozza vendégüket, de a londoni üzenet annyira közérdekű, hogy nem tűr halasztást.

Rolfe úgy tett, mint akit módfelett érdekel mindenféle üzenet, de nem akar megfeledkezni a katonákról sem. Barátságosan odakiáltott nekik, a családjuk felől érdeklődött, miközben befelé tessékelte két vendégét. A kormányzó és a kapitány beléptek a házba, a hat katona pedig kint maradt.

Meglapultam a falnál, és egy darabig őket figyeltem.

Hideg szél fújt; nemcsak a szarvasbőr ing, hanem még a mackóbunda is jólesett volna ruhátlan testemre. A háznak ez a sarka éppen észak felé nézett, és a szél ugyancsak vadul csapdosta. A három fáklyás el is oltotta tüzét, noha társaik nem a fáklyák fényét, inkább gyönge melegét kívánták vissza.

Egy darabig topogtak, majd elcsendesedtek.

A házban is csend volt. Az ablakon a mécses sárga fénye világolt. Egyszerre csak lépteket hallottam. Nehéz, nyugodt lépések közeledtek.

Az egyik katona nem messze tőlem megállt. Később egy másik jelent meg, a ház túlsó oldalán. Felemelték a karjukat, intettek egymásnak.

– Az erdő felé figyeljünk – mondta az első. – Látsz engem?

– Igen. A többiek se menjenek messzire.

– Akárhonnan jön, észrevesszük.

– Ő is bennünket. Ez már megint ennek a bolond kapitánynak az ötlete.

– Ne féltsd.

– Két pennyt adott Tomnak. Ezt a marhát! És mennyit beszél. Szörnyű!

– Te is fogd be már a szádat! Tudják, mit csinálnak. Maradjunk csendben.

Csendben maradtak, és én szidhattam magamat ostobaságomért. Semmi kétség, körülvették a házat, mert arra várnak talán, hogy vagy én, vagy pedig Pokahontasz előbb-utóbb megjelenik Rolfe-nál. Argall okoskodása nem is volt rossz. Ha csak fél órát késem, bizony beleszaladok a csapdájába, hiszen fáradtan és izgatottan érkeztem, körül se néztem, amikor az erdőből kilépve Rolfe háza felé vettem az utamat.

Megismertem a katonát, aki előttem állt. Walter Buys volt, egy Angliába származott holland takácsnak mihaszna fia.

Meg kellett volna szöknöm innen, amikor Rolfe kituszkolt az ajtón – morfondíroztam magamban. – Ha Pokahontasz most velem volna… Szinte láttam szemrehányó tekintetét. „Tom, a vadon második parancsa ez: ne tétovázz. Beszéltünk róla, ugye, beszéltünk?”

Hiszen ki tudnék törni innen. Minden rögöt ismerek itt, akár bekötött szemmel is végigfutok az erdőig. Abban pedig biztos voltam, hogy sem elfogni, sem eltalálni nem tudnának. Különösen akkor nem, ha előtte…

És felemeltem a pisztolyt. Megcéloztam vele Walter Buys jobb karját.

Csak egy mozdulat a ravaszon.

De mégsem. Hátha megölném, és azt nem akartam. Gyilkosság volna, ocsmány gyilkosság, és én még soha nem gyilkoltam.

Leeresztettem a fegyvert. Úgy lehet, ha akarnám, se tudnék kárt tenni a katonában. Meleg helyiségből hoztam ki a pisztolyt, s tapasztalásból tudtam, hogy ilyenkor a puskapor könnyen tönkremegy.

De hát nem bölcsebb-e, ha csendben maradok? – gondoltam. – Lám csak, zúg a szél a fák lombján, és ez elég zaj ahhoz, hogy a rejtekajtót észrevétlen visszanyomva, ismét bebújjak a nagy szarvasbőr mögé. Pokahontasz még sehol, s ki tudja, hátha gyanútlanul belemegy a sokszavú kapitány csapdájába, akkor aztán jól jön majd a segítség. És nem árt az sem, ha tudom, hogyan akarják megkörnyékezni John Rolfe-ot, a Dohány Atyját.

Ebben a pillanatban torkomba ugrott a szívem. És a hideg szélben is elöntött a forróság. A házban hagytam íjamat és nyilaimat.

Alighogy ezt végiggondoltam, már ismét a házban voltam. Észrevétlenül meghúzódtam a ház fala és a nagy szarvasbőr közötti vaksötét, keskeny helyen. Hátamat a kandalló meleg szélének támasztottam, és hogy minél kevesebb zajt üssek, csendesen lekuporodtam a földre.

– Nem akarok én semmit kegyelmedtől, Rolfe uram – harsogta odabent Samuel Argall kapitány. – Kegyelmed még fiatal ember, és azt hallottam, nagyszerű dolgokat művelt ideát. Látom a szemén, hogy akármilyen nyájas is,, azért csak bizalmatlan hozzám. Pedig hát semmi oka rá, biz' isten, semmi oka, az istenfáját! Nézze, én nem teketóriázom, azt vallom, a világ vagy fehér, vagy fekete. Nekem Londonba kell vinnem azt az indián hercegnőt, és én Londonba viszem kegyelmed nélkül is.

– Nélkülem talán, de ellenemre soha! – mondta John csendesen, de nagyon keményen, és én gondolatban megszorítottam a kezét.

Argall sokáig hallgatott. Elképzeltem, mekkora szemet mereszt Johnnyra.

A kormányzó nem szólt bele a társalgásba. Bizonyára csak figyelt, és jól megjegyzett magának minden elhangzott szót.

– Hát így állunk – fújt egyet a kapitány. – No, nem is csodálom. Aki itt él, előbb-utóbb maga is vademberré lesz, akárcsak az a suhanc, az a Tom Savage.

– Tom Savage a barátom – vágott közbe John, majd hozzátette: – Úgy látom, kapitány uram, hogy mi ketten nem győzzük meg egymást soha.

– Hát nem, az istenfáját! – nevetett nagy hangján a kapitány.

– Azért csak nem kell kiásnunk a csatabárdot.

– Nem hát. Ha nincs…

Ezen meg mindketten nevettek. De éreztem a hangjukon, hogy kényszeredett a nevetésük.

– Mi újság Londonban? – kezdte John. – Hogy telt az útja, Argall uram? Úgy hallom, a franciák is szemet vetettek Virginiára, de hát itt vita nincs. Ide angol ember lépett először, ez már a mienk.

– Mienk hát! – harsogott Argall. – A Társaság engem bízott meg a Mount Desert-i jezsuiták kifüstölésével. Megtettem. Mi az nekem? – mondom. Amit rám bíznak, elvégzem. Amit én egyszer elvállalok, barátom, ott nincs visszakozás! Hanem odahaza nagy gondban vannak. Mert maholnap a kegyelmed dohányáért egy lyukas garast sem adnak majd sem a tőzsdén, sem a southwarki piacon. Az istenfáját, itt ez a Virginia meg ez a nagyszerű dohány, bár én nem állom a füstjét, a fene ott enné meg, és a hajómon se találna egyetlen pipát sem, de hát ha jó az a dohány, ám legyen, hanem az nagy kár, ha pocsékba megy. Mert a puritánok megint mozgolódnak, és már rávették a királyt, maholnap törvényt hozzon az istenverte füstölés ellen. Hogy az volna minden bajnak, bűnnek okozója, az istenfáját!

Itt elhallgatott Samuel. Argall. Sokáig csendben maradtak mind a hárman, én pedig ott a melegben és sötétben kuporogva elképzeltem, milyen feszült képpel figyelhetik barátom arcát.

De hát Johnny is tudta, hogy mit mire véljen, hallgatott ő is, csak jó sokára mondott ennyit:

– Folytassa csak, kapitány uram. Érdekes, amit mond.

– Érdekes, az istenfáját! Nem tudom, meddig. Mert a Társaság kér ugyan felmentést a törvény alól, de kér ám! Csakhogy megnézi, kinek kéri, igaz-e, kormányzó uram?

– Igaz – felelte tompa hangon Dale kormányzó.

– Igaz – mondta John is, és csendesen nevetett.

Tudtam, hogy Argallon nevet, amiért ilyen átlátszó, otromba fogással próbálja jobb belátásra bírni. Olyan ez a kapitány valóban, mint a megvadult bölény, nekimegy mindennek, nem néz se jobbra, se balra.

A legbölcsebb, ha kitér előle az ember. Legbölcsebb az volna, ha Pokahontasz valóban a hegyek közé vonulna. Hadd ágáljon, hadd pukkadozzék itt ez az ember egy ideig. Ha megunja, úgyis hazamegy.

És furcsa módon alighogy ez a megoldás eszembe jutott, máris láttam Pokahontaszt, amint könnyű léptekkel előttem siet egy erdei ösvényen. Az ösvény egy hegyoldalon vezetett, a lombok közül néha elénk tűnt a tengerparti nagy lapály. Olyankor Pokahontasz megállt, és lemutatott a James folyóra, amelynek partján ott állt John Rolfe, és felénk integetett. Nagyon messze volt John, parányi pontnak látszott csupán a messzeségben, a hangja azonban oly közel hallatszott, hogy szinte megrettentem tőle:

– Folytassa csak, kapitány uram.

De Argall kapitány nem volt sehol, és mi ketten jót nevettünk rajta. Pokahontasz rám mosolygott, nagy szemét egészen közel láttam, még szeme körül az apró, szőke pihéket is felfedeztem, amelyek csodálatosan csillogtak bronzbarna bőrén.

– A Legbátrabb Harcos becsapta Pokahontaszt – mondta hirtelen, de nyoma sem volt rajta a szomorúságnak. Szép fehér fogai villogtak a fényben, és hirtelen megjegyezte: – Ide angol ember lépett először. Ez most már a mienk.

A mienk! A mienk! – hallottam sokáig, akkor is, amikor elsötétedett az ég felettünk. És csodálkoztam, hogy nem látok semmit, és nem hallom Pokahontasz hangját, és csodálkoztam, hogy ilyen hamar éjszaka lett.

Mintha álom volna – gondoltam magamban.

De hiszen álom volt ez! Valóban álom. Mert mélyen és kimerülten aludtam attól a perctől fogva, amikor John így szólt Argallhoz:

– Érdekes, amit mond…

Nagyon sokáig aludtam.

A nagy csend riasztott fel. Hatalmasat dobbant a szívem, valósággal megrázkódtam. Aztán fülelni kezdtem, vajon mitől ez a nagy csönd, de nem tudtam más okát adni, mint hogy John és a vendégek kimentek a házból.

Amilyen óvatosan csak tudtam, félrevontam a szarvasbőrt, amely eltakart.

A szobában nem volt senki.

Az ablakon át hajnali napsugár fénylett.

Hajnal van! Egész éjszaka aludtam tehát. A melegtől és a fáradtságtól elkábulva aludtam, oly mélyen, ahogyan csak hajdanában, kisgyermek koromban a tűzhelyek oldalánál, minden nyársforgató gyerek alvóhelyén.

S nem is tudom, miért jutott eszembe régi életem, éppen akkor, amikor ijedten és magamat korholva körülnéztem. Talán attól ijedtem meg, hogy minden csak álom volt, ami eddig történt velem, hogy az elmúlt hosszú esztendők sem mások, mint egy álom futó képei, és most, az ébredésnél régi helyemen volnék, a tűzhely mellett, mint nyomorult és szegény nyársforgató.

De hát nem úgy volt. Valóság volt körülöttem minden. A hajnali napfény, Rolfe háza, a falakon a száradó bőrök, a hatalmas bölényfej, az asztalon a kancsó bor, amely még tegnap estéről maradt ott.

Körülnéztem. Az ágyon rendben a medvebőr takaró, éppen úgy, ahogyan tegnap láttam. John ma éjszaka nem aludt itthon, még este elment. Elment, és magára hagyta a házat, hiszen úgy tudta, én már régen Verovokomokóban vagyok, Pauhetán király székhelyén. Magától ment, nem erőszakkal vitték, mert dulakodásnak semmi nyoma sem volt. Kerestem valami jelet is, amit üzenetképpen hátrahagyott volna, de nem találtam. Az asztalra tettem Johnny pisztolyát, íjamat kerestem, azt ragadtam kézbe.

Törtem a fejem, hogyan hozhatnám helyre csúf mulasztásomat. Bántott, hogy ennyire elnyomott az álom, amikor Pokahontasz sorsa forog kockán. Úgy éreztem, én is becsaptam őt, akárcsak a Legbátrabb Harcos. Várt rám, és én nem jöttem. Tudni akarja, Rolfe mire jutott a kapitánnyal, és én ostoba módon átaludtam a beszélgetésüket.

Meg kell tudnom, hova ment John, hogy azonnal Verovokomokóba siessek!

Óvatosan kinyitottam az ajtót. Tiszta volt az idő, akárcsak tegnap: meleg napsugár és hűs szellő ébresztgette az erdőket. Alig húsz-harminc lépésnyire a háztól állt a jókora dohányszárító, de most üres volt. John benn, az erőd falain belül, Jamestown városában tartott fenn jókora raktárat. Sohasem bízta egész áruját egyetlen hajóra: sok embert tett már tönkre egy-egy hajótörés vagy kalóztámadás. Úgy rendezte mindig, hogy egész esztendőben legyen tartalék áruja, és mert jól kezelte az értékes, illatos leveleket, minden aratásnál volt még az előző évi dohányából is. Bármekkora is volt az óhazában a kereslet, egy-egy bála megérte mindig a következő aratást is.

A fészer mellett ásók, kapák álltak – John sosem féltette a szerszámait, nem is loptak tőle soha az indiánok.

Emlékszem, egy madár röppent fel előttem a földről, álmos szemmel eddig észre sem vettem.

– Szssz... – A szisszenésre felfigyeltem. A kerítésen túlról hangzott, ahol kicsiny cserjés vezetett az erdőig.

– Pokahontasz – intettem.

– Tom! – kiáltotta fojtott hangon, és boldogan szaladt felém. – Mi történt veled, Tom? Ébren vártunk egész éjszaka, Pauhetán apánk összehívta a vének tanácsát is, de te nem jöttél.

Éreztem, hogy elönti arcomat a szégyen pirossága. Bocsánatkérő mozdulattal nyújtottam a kezemet, és eléje szaladtam.

De alig voltunk két lépésre egymástól, amikor váratlanul megelevenedett a ház meg a fészer!

Vasas katonák ugrottak elő a ház mögül és a fészerben felrakott fahasábok oltalmából, és mint a villám, rohanvást körülvettek bennünket…

S hiába kapta elő övéből tomahawkját, hiába feszítettem íjamat, tüstént láttuk, hogy reménytelen a védekezés. Tizenöt vadul röhögő, diadalmasan előcsörtető katonával szemben ugyan mit ér a kettőnk ereje?

Pokahontasz eléjük dobta tomahawkját, nem akarta, hogy kicsavarják a kezéből. Úgy tettem én is a fegyveremmel.

Akkor elénk lépett az a katona, aki a hajóról először célba vett minket.

– Megvagytok, madárkák! Megmondta a kapitány, hogy amit ő egyszer elhatároz… Hajjaj!

S hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavának, belém rúgott.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben még egyszer elmondja, mi is az az elveszett gyarmat • A verzgoldok népe • Pauhetán nem felejt • „Kutyákkal tépetlek szét!” • A folyóparti csata • Mi történt a városban?

Amit Argall egyszer elhatároz…

Uramisten, olyan reménytelennek láttam én akkor az életet, hogy azt kívántam, bárcsak álom volna mindaz, ami történt!

S ne mosolyogjatok, ha ezt mondom. Nem tagadom, hogy voltam már szörnyűbb helyzetben is, hiszen halálra szántak engem nem is egyszer, és emlékezhettek, hogyan függtem ég és víz között Newport admirális hajójának vitorlafáján, arra várva, hogy a hajó alatt áthúzzanak.

És emlékezhettek talán, hogyan vívtam élethalálharcomat az átkozott James Brumfielddal sűrű hóesésben, a sejtelmesen néma, téli erdő tisztásán.

Nem magamért harcoltam, hanem Pokahontaszért. Azért tudtam győzni.

S ne higgyétek, hogy az átkozott James Brumfield Pokahontasz életére vagy szabadságára tört! Az aranyakat követelte rajta, miközben rabszíjon rángatta maga után.

Az elveszett gyarmat aranyait.

De hát mi volt ez az elveszett gyarmat? És miféle aranyai lehettek? Tudnotok kell – mert akik hallottak már róla, azok sem ismerik a teljes igazságot –, hogy még a jó emlékezetű Erzsébet királynőnk idejében egy előkelő és nemes lovag, bizonyos Sir Walter Raleigh elhatározta, hogy gyarmatot alapít itt az Újvilágban. Hajókat szerelt fel, és egy csapat telepessel útnak indította őket. A hajók rendben meg is érkeztek, partra tették az embereket, aztán visszatértek Angliába – utánpótlásért. Főképpen élelmet hoztak volna, mert angol honfitársaim sem vadászni, sem halászni nem tudtak, aztán meg irtóztak az indián ételektől, a burgonyagumóktól, a paradicsomtól meg a kukoricától.

Hogy történt, mint történt, mire az utánpótlás megérkezett, a telepesek eltűntek, a gyarmatnak híre-hamva sem maradt. Partra szálltak az új telepesek, de mire az újabb utánpótlás megérkezett, ezeket sem találta, így folyt ez összesen három vagy négy alkalommal, s ez elég volt ahhoz, hogy odahaza mindenféle titokzatos mendemonda támadjon az „elveszett gyarmat” körül.

Mi történt az elveszett gyarmattal? Pontosabban a gyarmatokkal? Pokahontasztól megtudtam valamennyinek a történetét. Nem azt, amit a mi keresztény naptárunk jelöl, és históriáink őriznek. Hanem ahogyan ők látták, a Chesapeake-öböl partjait lakó szabad indiánok.

Régen volt tehát (1584-ben), hogy két úszó ház érkezett a Nagy Víz felől. Az indiánok már messziről észrevették a közeledő vitorlásokat, és nem tudták mire vélni jöttüket. A hajókról szakállas harcosok szálltak partra, testüket csillogó lemezek borították, furcsa, kicsiny íjakból lődöztek erős nyílvesszőket. Nagyhangú, dühös emberek voltak, folyton azt kiáltozták: „Verzgold, verzgold!” Lándzsavégre kapták a bámészkodókat, hármat megöltek, kettőt foglyul ejtettek. Nem maradtak sokáig, napszálltakor továbbmentek, és a pauhetánok sokáig úgy emlegették őket: a „verzgoldok” fiai.

Nem sokkal később – mert egyet fordultak csupán az évszakok – új hajók jöttek, rajtuk szakállas verzgoldok, akik közül száz harcos partra szállt, erdőt irtott, fából és sárból különös alakú vigvamokat emelt. Volt egy vezérük is, egy gyulladt szemű, sovány ember, aki nagy hírre tett szert, mert egy alkalommal elfogta a leghíresebb és legtekintélyesebb indiánt, magát Pauhetán nagy főnököt.

A dolog pedig úgy történt, hogy egész télen át nem láttak egyetlen indiánt sem a fehér telepesek. Pauhetán nagy főnök arra intette népét, ne közeledjék a szakállas verzgoldokhoz. Láthatatlan határt vontak a telep köré, az erdőjárók sokféle titkos jelével figyelmeztették egymást, meddig mehetnek, és tovább nem. És egész télen jajgatott a fehérek tábora, mert nem volt mit enniük, és mert öldösték egymást. Tavasszal aztán, hogy riadtan és elgyöngülten kivánszorogtak a fényre bűzös vigvamjaikból, Pauhetán nagy főnök maga ment hozzájuk.

Nem a maga kedvéből tette, noha akkor sem volt már fiatal, tekintélye és hatalma megvolt, mégis hallgatnia kellett az öregek tanácsára és a kisebb törzsfőnökökre, akik mind féltek a hegyi törzsektől, a kegyetlen monakánoktól meg a harcias mohaukoktól, és azt mondták, keressék a barátságot a szakállas idegenekkel.

Pauhetán nagy főnök tehát (aki népének nevét vette fel, hogy naggyá és hatalmassá tegye) elment harcosaival a verzgoldok vigvamjaihoz. Amikor egymással szemben állt a két tábor, Pauhetán lerakta a fűre íját, nyilát és tomahawkját, és barátságos szándéka jeléül fegyvertelenül megindult a villogó szemű sápadtarcúak elé.

Azok közül is kivált a vezér, a gyulladt szemű, sovány ember. Az is letette fegyvereit – éppen csak páncélját és vaskesztyűjét hagyta magán.

Feleúton találkoztak.

De a gyulladt szeműnek rókaszíve volt, mert ölelés helyett vaskesztyűjével váratlanul mellbe vágta a pauhetánok főnökét. Pauhetán már akkor sem volt fiatal ember, inai nem voltak oly gyorsak, mint a vadászó pumáé, hang nélkül összerogyott.

– Hah!

A megdöbbenés kiáltása hangzott. De már későn. A gyulladt szemű, sovány ember ijesztő gyorsasággal vállára kapta az ájult törzsfőnököt, és rohanvást megindult harcosai felé.

Nem akadt senki, aki nyilát röppentette volna. Attól féltek, hogy Pauhetánt találják. S még attól is féltek, a szakállasok először a nagy főnököt ölik majd meg, ha harcra kerülne a sor.

Hát így ejtette foglyul Pauhetánt a gyulladt szemű szakállas: bizonyos Ralph Lane.

Mert estére már a nevét is megtanulta a nagy főnök. És rájött arra is, hogy verzgoldok – nincsenek.

Ralph Lane ugyanis egy aranylemezkét tartott eléje, és többször megismételte:

– Where is gold? – Amiből Pauhetán végre kitalálta, hogy verzgold annyit jelent: „Hol van itt arany?” Ezzel valami tiszteletféle is kezdett ébredezni benne az idegenek iránt. Mert jártányi erejük is alig volt, szörnyű kelések borították a testüket, mégsem élelemért könyörögtek elsőként – hanem aranyat követeltek.

Úgy sejtette Pauhetán, hogy nagyon bátor és nagyon erős emberek azok, akik ennyire megvetik a testi nyomorúságot. Rábólintott tehát Lane követelésére, és amikor az elővett egy fekete ébenfa ládikót, már tudta, hogy váltságdíj gyanánt azt kell megtölteniük arannyal.

Létrejött az egyezség, két indián harcos vitte faluról falura a ládikót, gyorsan meg is telt, mert volt olyan hely, ahol a totemoszlopról szedték le a díszeket, csak hogy kiválthassák szeretett főnöküket.

Mire azonban a ládikó megtelt volna, Pauhetán nagy főnök páratlan merészséggel megszökött a fogságból. Kikotorta az angolok házának sárfalát, megfojtotta őrét, aztán nesztelenül, mint a kígyó, kiosont a táborból, és sértetlenül hazatért Verovokomokóba. így maradt az indiánoknál az angolok rézveretes ébenfa ládikója. Pauhetán nagy főnök nem osztotta széjjel az összegyűlt kincset, hanem az egészet az ősök temetőjébe vitette, örök emlékeztető gyanánt.

Aztán összehívta a törzseket, vampumövet cseréltek, szent pipát szívtak, mindenki hosszú beszédet tartott, végül a nagy sereg bosszúra éhesen megindult az angolok tábora felé.

Hanem annak csak hűlt helyét találták. Egy napon múlt csak, hogy a nyomorultak megmenekültek. Francis Drake, a nagy angol kalóz vette hajójára őket, akik a félelemtől reszketve meséltek aztán mindenféle szörnyű históriákat az erdők „démonairól”, az „emberevő vadakról” és persze a hatalmas aranykincsről is, amelyet sikerült „felfedezniük”, de amelyet a vadak „elraboltak” tőlük.

Ezt azonban már nem Pokahontasztól tudtam, hanem magam folytattam azzal, amit még gyermekkoromban hallottam „az elveszett gyarmatról”. És akkor sejtettem már, hova tűnhettek a további gyarmatalapító telepesek is. Vagy egymást pusztították el, vagy az indiánok ölték meg őket.

John Smith kapitánynak kellett megérkeznie Virginiába, hogy megszilárdítsa az angolok helyzetét. Igaz, hogy ha Pokahontasz nincs, talán ő is rosszul végzi. Hanem ez már más história, ezt a szép történetet ismeritek valamennyien.

A nagy Pauhetán főnök azonban nem felejtette el a rajta esett sérelmet. Igaz, John Smith kapitányt annak idején „gyermekévé” fogadta – vagyis felvette a pauhetánok törzsébe, és Pokahontasz kedvéért még azt is mondta neki, hogy: „Nem vagytok többé idegenek! Testvéreink vagytok, és éppúgy tiétek itt a kukorica, az asszony és a föld, akárcsak a miénk…” – azért mindenki tudta, csak az angolok nem, hogy a szent pipa, a kalumet füstjét nem fújta el mind a négy égtáj felé, s ezért csak olyan volt a szava, mint a hajnali harmat: bármikor felszippanthatta a napsugár.

Jamestown erődje ott áll a folyó partján. És az angol telepesek dohányföldjei körös-körül messze kiterjednek – de Pauhetán agg szívében a bosszú tovább parázslik.

Ha okra vár, most itt az ok – mondtam magamban, ahogy a diadalmasan röhögő katonák Jamestown felé kísértek bennünket. Pokahontaszhoz fordultam.

– Egyedül voltál? – kérdeztem, de mielőtt választ kaphattam volna, a hajó katonája hátba lökött.

– Fogd be a szád! – kiáltott rám. – Akkor beszélj, ha kérdeznek! Később megtudtam elejtett szavaikból, hogy alaposan meglepte őket a megjelenésem. Az erdőt figyelték, arra vártak, hogy az erdő felől jelenik meg Pokahontasz, és megfejthetetlen maradt számukra, hogy kerülhettem elő a házból, ahol este még John Rolfe, Samuel Argall és Dale kormányzó tartózkodott.

– Azt hittem, kísértetet látok – dörmögte Walter Buys, a katona.

– A fene essen beléje! Majd elszalasztottuk miatta ezt a madárkát.

– Annál nagyobb lesz a kapitány öröme!

Futó pillantást vetettem Pokahontaszra. Szobormerev arccal, rebbenéstelen szemmel lépkedett közöttük. Olyan királynői méltósággal, mintha nem őrzői, hanem kísérői volnának ezek a vasas katonák. S mintha nem értené egyetlen szavukat sem.

– Csinos kis perszóna, jó ízlése van a kapitánynak.

– Bánja is ő, miféle. Hiszen nem látta még sohasem.

– Pénzért viszi. A londoni urak akarják látni, ki az az indián hercegnő.

– Egyenesen a király kíváncsi rá.

– Már azt nem hiszem! A királynak volna kedve ilyen ocsmány némberhez?

– Vak vagy te! Még hogy ocsmány…

– Ronda fekete a haja. Meg sötét a bőre.

– Tudod is te, mi a szép!

– A vörös haj meg a hófehér bőr. Az olyan, amelyen átlátszik az erek kéksége. A kéz meg nyirkos legyen, és reszkessen, ha az ember hozzáér. És pici legyen a szája, mint a cseresznye. Csicseregjen a hangja. Kék a szeme…

– Fene az úri kisasszonykáidba, te marha! Egész esztendőben nem mosakszanak. Mégiscsak aszondom, ez a kis némber többet ér mindennél. Hallottátok a hangját? Úgy búg, mint a gerlemadár. Hej, az istenfáját, megkérem a kapitányt, hadd lehessek én az őrizője!

Nagyot nevettek.

Pokahontasz hallgatott. Úgy tett, mintha nem értené, ami körülötte hangzik. De láttam, hogy a keze megrebben, az ujjai apró mozdulatokat tettek, és én máris olvashattam róluk az indiánok titkos jelbeszédét:

„Hol van a Dohány Atyja?”

„Nem tudom. Elcsalták” – felelték az én ujjaim. „Segítség jön.”

Hűs Víz tehát vele volt. Van, aki hírt vigyen Verovokomokóba.

Azt hittem, Jamestownba megyünk. Egy darabig ugyanis a város felé vezető utat követtük, de aztán a katonák megszaporázták lépteiket, és a folyó mentén lefelé vezettek tovább.

– A fiút is?

– Persze. Ő a ráadás.

– Örülni fog a kapitány.

Szerencséjükre nem találkoztunk senkivel. Pedig a cölöpfalon belül már javában állt a hajnali sürgés-forgás. Ide hallatszott a hordók döngése, az üllő csengése és a zavaros kiáltozás. Kürtszó is harsogott: a hajnali őrségváltás ideje volt éppen.

Már-már megkérdeztem volna tőlük, hova visznek, amikor a fák közötti ösvényből kiléptünk a víz partjára. Itt kisebb öblöt vetett a folyó, s ebben az öbölben horgonyzott, ha nem is éppen rejtve, de feltűnés nélkül, Samuel Argall kapitány szép hajója, a Treasurer.

Pokahontasznak felcsillant a szeme, amikor meglátta. Sejtettem, hogy még mindig az álma kísérti őt. Ki tudja, abban reménykedik talán, hogy csak megjelenik a fedélzeten John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos.

De nem volt azon senki. Csak Bill és Joe, a két legény, akik tegnap reggel értem jöttek a csónakon. Ott álltak a korlátnál, és némán intettek, hogy vártak már, és küldik értünk a csónakot.

Elszorult a szívem. A part néptelen volt, és hiába lestem a sűrűség felé, onnan sem jött segítség.

„Fussunk” – intettem Pokahontasz felé.

„Várj” – jött a válasz, és láttam, hogy parányi mosoly suhan át az arcán. Hiába néztem körül, megint nem láttam sehol semmit, ami meneküléssel biztatott volna. A vasasok körülöttünk álltak, még kissé közelebb is léptek, mintha csak attól tartanának, hogy az utolsó percben kitörünk a szoros gyűrűből. Közben csendesen beszélgettek a hajó katonái az erődbeliekkel. Persze arról faggatóztak, milyen itt az élet, lehet-e aranyat találni, messze vannak-e a hegyek, és mit mennyiért lehet csereberélni a telepesekkel.

– Hej, Joe, jösztök-e már? A csónak most indult felénk.

– A kapitány?

– Benn-van még mindig. A többiek is bementek, nekünk csak majd a morzsa jut. – Bill is, Joe is dühösnek látszott. Sötét szemmel méregettek bennünket, hiszen miattunk nem mehettek be Jamestownba, és az első üzletelés zavarosából kimaradnak.

– Mi az, fiú? – kiáltottak felém. – Te is horogra kerültél? Mi baj van vele?

– Tudja fene! A kapitány meghagyta, ezt is kapjuk le, ha előkerül.

Két legyet ütöttünk egy csapásra. – A katona elégedetten hátba vágott.

A Treasurer csónakja már a fövenyt súrolta.

– Kötözzétek meg őket – mondta Joe szakszerűen. – Ezek a vadak úgy úsznak, mint a hal, semmi kedvem utánuk ugrani.

Walter Buys megragadta Pokahontasz karját, és hátra akarta csavarni, de ő hirtelen kirántotta kezét a markából, és metsző hangon felkiáltott:

– Ne nyúlj hozzám, te hitvány féreg! Kutyákkal tépetlek szét!

– No, nézd csak! De jól pereg a nyelved! Kitől tanultál angolul, hallod-e?

– Ne nyúlj hozzám! – kiáltott ismét Pokahontasz, és erős kis kezével mellbe vágta Walter Buyst.

A katona öklét emelte. Ekkor kiugrottam őrzőim gyűrűjéből, és vad haraggal siettem Pokahontasz segítségére. A meglepetés, amit hirtelen ellenállásunk okozott, megzavarta a vasasokat, mégsem hihető, hogy visszarettentek volna. Ketten voltunk, s ők most már tizenheten. Ők talpig fegyverben, nekünk a puszta kezünk a fegyverünk.

Buys máris elkapta és öklére csavarta Pokahontasz _hosszú fekete haját. Még egy pillanat, és földre rántja. A hajó katonája pedig, aki orrolt rám, amiért tegnap reggel nem talált el, és mert miattam leintették, kirántotta tőrét.

A kezdődő vihart John Rolfe hangja állította meg.

Egy sereg telepes élén most bukkant elő a fák közül, és vad kiáltással rohant felénk. Szempillantásba sem telt, a telepesek körülfogták a csapatot, és felhúzott pisztolyokkal vigyázták a meglepetésükben mozdulatlanná dermedt katonákat.

– Ha megmoccantok, tüzelünk! – harsogta John. – Hej, Walter Buys, engedd el a lány haját!

A katona lángvörös volt a méregtől. Szemét forgatta, társaira nézett, és dühösen fújt.

– Hallod, mit mondtam?!

– Kegyelmed nekem nem parancsol!

John összevonta a szemöldökét. Fiatal, férfias arcán megkeményedtek a vonások. Odalépett Buys mellé, és az oldalába nyomta a pisztoly csövét:

– Fel a kezekkel, te pimasz! Jól vigyázz, mert a hajó elmegy, és te itt maradsz! Akkor pedig az isten legyen irgalmas hozzád!

Buys vonakodva és dühtől fuldokolva eleresztette Pokahontasz haját. Odaléptem egyik kísérőnkhöz, és visszaragadtam tőle tomahawkjainkat. Pokahontasz felcsillanó szemmel kapott a magáéhoz, megforgatta, suhintott vele, és izzó tekintettel nézett körül.

Most minden szem csak reá meredt. Rolfe emberei közül is kevesen látták még, de akik jól ismerték, azokat is lenyűgözte ennek a szép indián leánynak minden mozdulata. Az uralkodásra termett emberek erélye és méltósága sugárzott róla, ahogy a néma csendben Rolfe elé lépett, és kezét nyújtotta:

– Köszönöm, hogy megmentettél! Eddig nem tudtam, hogy ennyi barátod van. Barátaid a mi barátaink, és ne féljenek tőlünk soha.

– Menj, Pokahontasz! Te se félj tőlünk. A Dohány Atyja sosem engedi meg, hogy néhány csavargó rabszíjra fűzze Virginia királynőjét!

Ám alighogy kimondta, erős hang harsant a telepesek háta mögött. A fák közül csípőre tett kézzel maga Samuel Argall lépett ki. Nyomában a kormányzó és néhány fegyveres.

– Ki az, aki csavargónak nevezi Samuel Argallt? Őfelsége hajójának, a Treasurernek kapitányát? És ki merészel parancsot adni a katonáimnak? Az istenfáját!

– Lassan a testtel, kapitány! – kiáltott rá John. – Ha még egyet szól, lövök! Kegyelmed a csavargó, méghozzá hitvány csavargó, és ha ezért elégtételt akar, máris kezdhetjük a párbajt! Tüstént gyanús volt nekem a sokféle beszéde, és hiába emleget ezentúl királyi törvényt, szabályt és óhajt, nem hiszem. Éjnek idején akarta megnézni a dohányszárítókat – fordult embereihez –, csak hogy elcsaljon a házamtól. De megelőztük őkelmét!

Argall válasz helyett a sípjába fújt. A síp éles, átható hangja messzire hangzott, és bizonyára meghallották a városban is.

A hajó katonái fegyverükhöz kaptak, és tüstént a gyakorlótereken szokásos négyszögbe álltak.

– Tűz! – kiáltotta John Rolfe, híveit azonban a kapitány sípszava és a katonák harci fegyelme megzavarta. Egy-két lövés csattant, de egyelőre egyik sem talált.

– Kormányzó úr! – kiáltott ismét a barátom, amikor az első harci zaj kissé elült. – Kormányzó úr, kegyelmed felelős azért, ha itt vér folyik! Argall kapitánynak semmi joga sincs a telep életébe beavatkozni, és nem mi kerestük az összetűzést. Hát úgy vigyázzanak!

– Megparancsolom! Megparancsolom! – rikácsolta Sir Thomas Dale, de hirtelen nem tudta, mit akar megparancsolni.

Hangját újabb lövések nyomták el. A telep katonái nem tudták, kihez is álljanak. Úgy vélték legjobbnak, ha nem avatkoznak a csetepatéba, hanem lassan a kormányzó felé húzódnak. Már pattogtak a számszeríjak, a katonák felporozták pisztolyaikat, és sebesültünk is akadt, mert valakinek a combjába fúródott a nyílvessző, és most hangosan káromkodva és jajgatva igyekezett a sűrűség felé.

– Jobban figyeljetek! – intette embereit John. Ő maga megcélozta az egyik katonát, lőtt és talált.

Hirtelen nagyon sűrű lett a levegő a James folyó partján. Argall sípja állandóan szólt, a kormányzó izgatottan hadonászott, és zavaros parancsokat adott a katonáknak. Úgy láttam, John ki akar térni a komoly harc elől, hiszen embereinek a pisztolyon kívül nem volt más fegyverük.

Egy vastag fa mögé húzódtam, ott kerestem menedéket ádáz ellenfelem, a vasas katona elől. Nevét csak most, harc közben tudtam meg, mert Argall úgy uszította, mint agarakat szokás a versenyeken:

– Hej, Bob, hajrá, Bob, most mutasd meg, mit tudsz! A híres céllövő, a nagy pofájú bitang, na lássam, roham! Roham!

Öten voltak a hajó fegyveresei. Nem sokan, hiszen a kormányzó emberei kivonták magukat a harcból. Egyedül Walter Buys maradt a víz partján, és a fövenyre futott csónak mögül lövöldözött John felé.

– Rohanjuk le őket! – ismételgettem, mert se nyilam, se pisztolyom nem lévén, nem avatkozhattam a harcba. – A kapitányt lőjétek le! – mondtam később Johnnynak, de csak legyintett:

– Messze van. Kár pazarolni a port.

S láttam, hogy a telepeseknek már csak egy-két töltésre való poruk van a szarutokban.

– Tartsatok ki! – mondtam. Azzal visszaugrottam a fák közé. Távozásomat senki sem vette észre, a telepesek éppen hatalmas össztüzet zúdítottak a katonák felé, akik most már nem egy csapatban, hanem fedezéket keresve, szétoszolva védték magukat. A helyzet súlyosabbá vált; Rolfe érthetetlen tétovázása az imént csak arra volt jó, hogy a kormányzó végre határozzon: az ő katonái is belekapcsolódtak a harcba, és az össztűz után – számolva azzal, milyen sok időt kíván az újratöltés – rohamra indultak.

Akkor már a bokrok védelmében kúsztam Argall felé. Szempillantás alatt ugrottam bokortól bokorig, fától fáig, néhol hasra vetődtem, máshol lekushadva osontam. Minden perc, sőt minden pillanat számított most. Már csak néhány ugrás választott el tőle. Úgy okoskodtam, nincs szükség nagy óvatosságra, hiszen a dühös kiáltozásban, a fegyverropogásban aligha hallja meg a bozót törését.

Tomahawkomat marokra kapva éppen a háta mögött szökkentem ki a sűrűségből, és fegyveremet már éppen ütésre emeltem, amikor döbbenetes látvány tárult a szemem elé.

A parti erdőség más részéből, éppen a telepesek háta mögül a Treasurer felfegyverzett legénysége ugrott elő bősz harci ordítással. Az ellenállókat szempillantás alatt leütötték, John kezéből kicsavarták a pisztolyt, mint a vihar, valósággal elsöpörték a telepesek csapatát, és máris hurcolták Argall kapitány, színe elé.

– Na, Mr. Rolfe, ehhez mit szól? – röhögött a kapitány.

Hirtelen hátrafordult, véreres, dülledt szemében szörnyű kajánsággal rám bámult, aztán fura kappanhangján szinte csendesen mondta:

– Te is állj be a sorba, fiú. És ne tarts ennyire hülyének, mert igazán megharagszom!

Éreztem, hogy vasmarokkal megragadnak többen is, aztán előrelöknek a foglyok közé.

– Mindenki itt van? Mindenki! Hát jegyezze meg mindenki és főképpen kegyelmed, John Rolfe uram, hogy amit egyszer elhatározok, annak úgy is kell lennie! Megmondtam a fiúknak még Angliában: „Na, fiúk, szerencsével kezdjük, szerencsével végezzük a dolgot! Amihez egyszer Samuel Argall kapitány nekifog, hajjaj, az megy, mint a karikacsapás!” Megmondtam, foglyul ejtem az indián hercegnőt, és foglyul is ejtettem… hanem úgy látom, mégis megszökött, az istenfáját!

Nagy baj azért mégsem lett. A telepeseknek Dale kormányzó „megbocsátott”, a halott katonára Argall csak legyintett – „mindig fajankó volt” –, közös erővel elásták, keresztet sem nyomtak föléje, úgy mondták, nem is volt keresztyén, bár azt hiszem, csak unták a bajlódást. Alig telt el egy röpke óra, az addig ádáz ellenségek jó barátságban megindultak Jamestown felé, ahonnan pedig ekkor kezdett szivárogni a nép, mert látni akarta, mire megy ez a nagy puskázás.

Rolfe azonban bilincsben maradt. És szíj volt az én csuklómon is.

Figyeltem Argallt, ahogy öntelten és hosszadalmasán magyarázta mindenkinek, hogyan és miért robbant ki a harc. Aztán magas jutalmat ígért mindenkinek, ha előcsalják az indián hercegnőt.

Később fürgén beugrott a csónakba, a hajójára sietett.

A következő fordulóval utánavittek bennünket is.

– Rolfe uram, hajlandó most már segíteni?

– Én kegyelmeddel nem beszélek. Amit mondtam, megmondtam.

– Úgy is jó. Vigyétek! – intett embereinek Argall. – De úgy zárjátok rá az ajtót, hogy ötvenet húzok rátok, ha megszökik.

– Tiltakozom! Engem csak a király parancsára ejthetnek foglyul.

– Az istenfáját, még hogy királyi parancsra! Ezen a hajón én vagyok a király, én vagyok az isten is! Egy szót se többet! Az istenfáját! Kegyelmed megtagadta a királyi parancsot…

– Nem a király kéri Pokahontaszt. Néhány lovag akarja bizonygatni, hogy az egész ország az angoloké. Néhány lovag, aki még sohasem látta ezt a telepet, aki soha egy napot sem kínlódott itt, csak a pénzt vágta zsebre! Tudom, mire megy a játék. A királyt meg akarják téveszteni…

– Vigyétek!

Hideg és rebbenéstelen tekintettel néztem Argall szemébe. Arra gondoltam, hogy talán csodálnom illene, talán félnem is tőle. De csak megvetettem.

Elém állt, és váratlanul kétszer pofon vágott.

– Ez a két penny helyett. Ez pedig a két arany helyett – mondta. Az a két pofon régi életemet juttatta eszembe.

– Holnap dróthurkot kötök a nyakadra, és szépen elvezetsz a kincsesládáig – mondta ekkor egészen csendesen. – És ne hidd, hogy ugrathatsz, mert minden száz lépés után rád verek a korbácsommal. S ne várd a vadembereidet sem, mert egy egész hadsereg jön majd velünk, az istenfáját, és ha csak egyet mukkansz, a dróttal megfojtalak.

Hirtelen elhallgatott, és a part felé figyelt.

A parton még mindig ott állt a Jamestownból kitódult nép, de most hirtelen az is elhallgatott. Aztán éppoly váratlanul, ahogy a csend támadt, ijedt zavar keletkezett a tömegben. Az emberek riadtan hadonásztak, a város felé mutattak, majd rohanvást eltűntek az erdei ösvényeken.

– Ahoj, kormányzó! Mi a fene ütött azokba a birkákba? – kiáltotta Argall a part felé.

Sir Thomas Dale kormányzó tölcsért formált a tenyeréből, úgy kiáltott vissza:

– Az indiánok felgyújtották Mr. Rolfe házát!

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben pórázra fogják, mint egy kutyát • Sir Thomas sem akar lemaradni • „Ne etesse az én rabomat!” • Hol az arany? A hódvárak világa • Veszélyes pillanatok

Olyan váratlan és érthetetlen volt ez a hír, hogy maga Argall is meglepődött. A száját is nyitva felejtette, és szólni sem tudott, hanem csak úgy nyitott szájjal hümmögött, ami máskor talán nevetséges lett volna, akkor azonban – higgyétek el – semmi kedvem sem volt nevetni.

John Rolfe -ot vasra verték, hiába hivatkozott nemesi mivoltára, és letaszigálták a hajó mélyébe. Engem úgy megkötöztek, hogy moccanni sem tudtam, és akár egy zsákot, bevágtak a hajóorrba, a horgonylánc kamrájába. Ott aztán bámulhattam – a kicsiny nyíláson keresztül, hogyan szürkül el a nappali fény, átadva helyét a komor éjszakának. Tele voltam kétségekkel és dühös gondolatokkal. Csak egyvalami enyhítette bánatomat: hogy Pokahontasz megmenekült.

Éjszaka aztán szörnyű álmaimmal kergetőztem, százszor is felriadtam, és olyankor folyvást csak azon tépelődtem, mit csináljak majd másnap reggel.

Zajokra és neszekre füleltem, és hajnal felé minden pillanatban azt vártam, hogy felharsanjon a pauhetánok éles harci kiáltása.

De csendes maradt a folyó, és néma az erdő. A város felől sem hallatszott semmi zaj.

Elfogott a reménytelenség. Arra gondoltam, miért is ne vezethetném az elveszett gyarmat kincsének nyomára Argallt, ha ezzel elterelhetném figyelmét Pokahontaszról. Ugyan kinek kell az a ládikóra való aranylemez és gyöngy? Nekem ugyan nem. A pauhetánok őseinek sem, akik ha igazán vissza-visszanéznek olykor az örök vadonságból, csak örülhetnek, amiért megmenekült a fehérek rabszolgaságából a legnagyszerűbb indián leány.

S erre a szóra: „rabszolgaság”, egyszeriben elszorult a torkom. Ott láttam Pokahontaszt Londonban, a southwarki rabszolgapiacon, hallgatag néger cselédekkel egy ketrecbe zárva, és szinte hallottam a kikiáltó szavát, ahogy kínálgatja az Újvilágból érkezett különleges „árut”.

Elszörnyedtem a puszta gondolatra is – és eszembe sem jutott, hogy a magam sorsáért aggódjam. Argall vigyáz az életemre, legalábbis addig, amíg a kincset meg nem találja.

Mit tegyek? Ha elvezetem Argallt a Holtak Ligetébe, és megmutatom neki a hatalmas tölgyet, amely magában rejti a kincsesládikót – ezzel aligha fogom kielégíteni szörnyű étvágyát. Ha ellenben tévútra vezetem, hiába pusztulok el majd a bosszújától – ez a szerencsés ember rátalál a kincsre véletlenül is.

Samuel Argall szerencsés ember. A siker kegyeltje.

Ugyan miért akarok vele szembeszállni?

Ám ez az utolsó gondolat már a fáradt álomé volt. Reggelre ismét telve voltam elszánt tervekkel.

Argall egyébként beváltotta ígéretét. Acélhurkot hoztak, a nyakamba dobták, még meg is rángatták, hogy hörögtem és fulladoztam, és nevették a kínlódásomat. Legjobban Bob, a katona nevetett.

– Kapitány, hadd vezessem!

– Elengedtétek a lányt, az istenfátokat, nem bízok többé senkit sem rátok! Mafla fajankó valamennyi!

A partra vittek, Argall fél kézzel megragadta a drót végét, másik kezébe kivont kardját vette, aztán a kard hegyével meglökdösött:

– Lódulj, fiú! Úgy, ahogy mondtam. Az elveszett gyarmat kincséhez vezetsz! – Hirtelen rám ordított: – Egy szót se! Tudod a titkot, nincs kifogás! Nincs mellébeszélés, és ha nem oda vezetsz, hanem máshová, az istenfádat!… Hé, fiúk, ti pedig csendben kövessetek, tartsátok a szátokat, nem kell dobra ütni az effajta vállalkozást!

Megindultam. De a kapitány tüstént nógatni kezdett:

– Gyorsabban, fiú! Délre odavezess, velem nem lehet cicázni!

– Messzebb van az, uram – nyögtem, mert szorított a hurok.

– Vagy úgy, tehát mégis tudod, hol az elveszett gyarmat kincse!

– Persze hogy tudom, uram – bólintottam, abban a reményben, hogy talán leveszi rólam a nyakörvet. – Nem mondtam én soha, hogy nem tudom.

– Mert nem kérdeztem, mi?

– Ha kérdezi, megmondom. Nem titok az.

– A képedbe taposok, te pimasz! Gyerünk, gyerünk! – És a kardlapjával alaposan hátba vágott.

Tíz ember jött velünk. Tíz talpig vértbe-vasba öltözött, marcona fegyveres. Köztük volt Bill és Joe is, ők ketten kissé hallgatagok voltak, nem nagyon értették, mi történik körülöttem és miattam. A többiek azonban vidáman nevettek, megjegyzéseket tettek rám, Vajon eszem-e emberhúst, és vajon miféle isten állatja lehetek, hogy tudok egy nagy kincsről, és nem lógok meg vele. Argall kapitány azonban másodízben is rájuk dörrentett, hallgassanak, nem kell ezt a mai sétát nagydobra verni. Mintha csak attól tartott volna, hogy valaki részt kér a zsákmányból.

Mondom, tíz ember jött velünk. Éppenséggel nem nagy hadsereg, de hát a kapitány semmire sem tartotta a „gyökérevő vadakat”.

– Mit nekem az effajta meztelen cigány népség?! – kezdte minden kérdezés nélkül, mert ha a többieket csöndre is intette, ő maga nem állta meg szó nélkül. – Hiszen tudtam én, miféle vidék ez a Virginia. „Na jó – mondtam, odafent –, ha kegyelmeteknek tiszta víz kell a pohárba, beleöntöm én, bele én, hajaj!” Fene az indián boszorkáját, hát nem megszökött, no de szemem elé kerül még, annyi szent, az istenfáját! Ha nem hallgatok oda Sir Thomas kenetteljes szavaira, talán nem szökik meg. De mire visszafordultam, már nem volt sehol. Mintha a föld nyelte volna el. Hej, de meg kell hagyni, jófajta fehérnép, azaz dehogy fehér, inkább olyan, mint a vörösréz kondér, ha ecettel főzik benne a babot. Szóval szépen csillog, az istenfáját! Hé, te fiú!

– Tessék, uram.

– Hogy is hívják ezt az indián szukát?

– Pokahontasznak, uram. Nagy hatalma van.

– Van a fenét! Majd én megmutatom.

Mentünk tovább. Most már tudtam, mit tegyek. Láttam, milyen súlyos léptekkel csörtetnek utánunk a vasasok, s hallottam a kövérkés Argall szuszogását. De éreztem ám hátamon a kardja lapjának ütését is, amivel folyvást gyorsabb léptekre nógatott. Nekilódultam tehát, arra a lassú futólépésre váltottam, amivel a vadonságot jártuk sietős ügyekben. Argall örült, hogy gyorsul a menet, csak azt nem értette, miért éppen Jamestown felé veszem az utamat.

– Arra kell mennünk, uram, a város felett kezdődik az ösvény…

– Akkor kerülünk egyet. Na lódulj!

Hiába kerültünk. A legszélső farmok közelében hirtelen füttyszó harsant a bokrok mögül.

Argall felkapta a fejét, haragosan nézett, intett az embereinek, akik tüstént földbe döfték nehéz muskétáik villáját – de nem indiánok voltak, akik a nyírfák közül kiléptek.

– Üdvözlöm, kedves Samuel Argall kapitány!

Sir Thomas Dale kormányzó állt előttünk, ugyancsak tíz fegyveres élén.

– Jó reggelt, kormányzó! – dörrent Argall hangja. – Hova készül? Vadászatra talán?

– Éppen nem, kapitány uram. Gondoltam, segítségére leszek nemes feladatának végrehajtásában, ugyebár…

– Mi az isten? Nemes feladat? Nekem egy nemes feladatom van, hogy az indián hercegnőt, azt a gyökérevő némbert megtaláljam. Ahhoz pedig nem kell segítség.

– Tudja kegyelmed, milyen veszélyes itt az erdő?

– Tudom, kormányzó úr.

– Mégis…

– Köszönöm! Nem kell a segítsége! Good-bye!

Rám ütött a karddal és még súgta is, hogy siessek, aztán intett a katonáinak. Hanem Dale kormányzó jóakaratúan mosolyogva mégis mellénk csatlakozott, katonái, akik között ott volt Walter Buys is, Argall katonái mellé szegődtek, de úgy ám, hogy kissé közre is fogták őket.

– Hallja, kormányzó – Argall hirtelen megállt, és szembefordult Sir Thomasszal –, én tisztelem és becsülöm kegyelmedet. De ha egyszer azt mondom, hogy nem kell a segítsége, akkor nem kell, az istenfáját!

Sir Thomas arca hirtelen megmerevedett. Sápadt, ráncos bőre hirtelen kivörösödött.

– Ide hallgasson, Argall kapitány! A hajóján kegyelmed a mindenható atyaisten, ugyebár, de ezen a földön én vagyok a kormányzó, jegyezze meg! S ha nekem úgy tetszik, nemcsak kísérem, hanem ellenőrzöm is kegyelmedet, ugyebár! Tegnap éppen kegyelmed robbantott ki komoly összecsapást a telepesek és a katonák között. Erre nem volt példa, amióta csak Jamestown fennáll. Ezért akár le is fogathatnám kegyelmedet, kapitány!

– Lefoghatna, az istenfáját, de nem teszi, mi?!

– Nem teszem…

– Akkor hát ne üsse az orrát a dolgomba!

Sir Thomas nyelt egyet. Fenyegető nyugalommal mondta:

– Csakis az én jóváhagyásommal kezdhet itt bármilyen vállalkozásba.

– Megkaptam a jóváhagyását – mordult fel a kapitány, és dühösen megrántotta a hurkot a nyakamon.

– Nem kapta meg. Kegyelmed tegnap arra kért engedélyt, hogy meglátogassa John Rolfe-ot, ami megtörtént. Rolfe fegyvert fogott az embereire, azért lefogta, és ez ellen sincs semmi kifogásom, hanem ez a mai kirándulás…

– Az indián hercegnőért megyek.

Ezek aztán nem jutottak dűlőre semmiképpen. Argall dúlt-fúlt mérgében, aminek csak én láttam kárát, mert a nyakam egészen kisebesedett az acélhuroktól. Ocsmány, kegyetlen dolog volt ez a póráz, de úgy látszik, nagyon zokon vette, hogy lóvá akartam tenni.

– Szedd a lábad!

Jobban már nem siethettem. Tudtam, hogy amúgy is ők fulladnak ki majd előbb. Mert olyan talajon jártunk ám, amelyet emberkéz még soha nem művelt, csak a természet maga. Ám a természet szertelen nagy művész, és errefelé az őserdőt éppen nem jókedvében alakítgatta. Híres nagy fagyok törték ki a fákat, szörnyű áradások mosták ki alóluk a földet, és vad viharok zuhatagai ástak hatalmas árkokat. Jamestown közelében még barátságos síkságon követték egymást a ligetes erdők, de alig mentünk hat-hét mérföldet északnyugati irányban, már mocsarakkal váltakozott a sűrű őserdő. És a mocsári cédrusok kusza aljnövényzete ijesztően süppedős talajt rejtegetett. Itt az erdő mélyén még hideg volt, hűvös párákat lehelt a víz.

A Csikahomini folyóhoz érkeztünk, amely északnyugatról torkollik a James folyóba.

Csak most láttam, mennyire széthúzódott a kicsiny csapat. A katonák valósággal támolyogtak már az éhségtől és a fáradtságtól, hiszen nemcsak lépést kellett tartaniuk velem meg aranyra éhes vezéreikkel, de ráadásul a nehéz páncélzatot és főképpen a szörnyű mordályokat is cipelhették. Déli pihenőre meg hiába kerestek szárazabb helyet, akárhová telepedtek le, egy idő múlva megroggyant ülepük alatt a talaj, és alaposan átázott a nadrágjuk.

Káromkodtak szünet nélkül, szidták Virginiát meg az egész világot. Csak a kapitányt meg a kormányzót nem merték szidni természetesen.

Mégis tartottak egy rövid pihenőt, állva ették a szűkös elemózsiát, de külön állt a két csapat, jó tízlépésnyire egymástól, és idegen csend ereszkedett közéjük.

Sir Thomas hozzám lépett, és egy darab kenyeret nyomott a kezembe.

– Egyél, fiam – mondta.

– Kegyelmed ne etesse az én rabomat! – csattant fel Argall kapitány, és tüstént intett Joe-nak. – Vágj a sódarból ennek a kölyöknek.

Hát jól tartottak, mondhatom. Ha most visszagondolok rá, akár így is mondhatom: jól tartottak, az istenfáját!

Most is nevetek rajtuk, akkor is nevettem. Hát még amikor Dale kormányzó visszament a katonái elé, és onnan kiáltotta Argallnak:

– Kapitány úr, figyelmeztetem, hogy…

– Fogja be a száját! – ordította a kapitány.

– Puskát!

– Riadó!

Tele volt a hasuk, most már volt kedvük a harchoz. Egyik pillanatról a másikra harcias düh szállta meg őket, és akik tegnap még nagy egyetértésben társalogtak, ma már puskát szegeztek egymásra.

– Potyaleső! Tehetetlen fráter!

– Sértegetni merészel? Álljon ki velem!

– Hehe, még hogy kiálljak! Nem állok ki! Nem vagyok nemesember.

– Azt látom… – Sir Thomas megvetéssel biggyesztette száját. – Akkor hát lepuffantom!

– Tűz! – ordította Argall.

– Tűz! – kiabálta Dale kormányzó.

Arra azonban egyikük sem gondolt, hogy a muskétás lassú katona, szabályos nagy csatákra vagy éppen várvédésre való, nem pedig hirtelen kakaskodásra. Amíg azok akkurátusán ledöfték a villáikat, rátámasztották a mordályukat, aztán az övükben puskaport, golyót meg tömítést kerestek – azalatt a két vezér dühe is elszállt.

– Az istenfátokat! Miért nincs felporozva az az ócskaság?

– Kapitány uram, megbocsásson, de szabály, hogy csak lövés előtt… mert felrobbanhat az ember vállán, meg tönkre is mehet a por, ha nedvesség éri.

Csak néztem, hogy Argallnak is, Dale-nek is az övében ott díszelgett a pisztoly, kettő is, de egyik sem nyúlt hozzá. Úgy látszik, a katonákat is inkább egymás ellen hozták. Mert ugyan ki hinné, hogy ilyen nehéz puskákkal indiánok ellen harcolhatnának?

Sir Thomas előrelépett.

– Tőlem hallott az aranyakról, kapitány. Ezt ne feledje.

– Elfogtam – mordult fel Argall, és rám mutatott.

– Őfelsége…

– Az indián hercegnőt kérte, és én el is viszem neki.

– Akkor hát… rendben?

Egy darabig méregették egymást, aztán mire a katonák felporozták azokat az átkozott puskákat, csinálhatták vissza az egészet, mert Argall és Dale egymás mellett megindultak a nyomomban, neki az ingoványos rengetegnek.

A katonák pedig feltűnő csendességben követtek minket. Úgy gondolom, néma jelekkel mutogatták véleményüket a vezéreikről.

Egy darabon szárazon mentünk, azt hitték, végleg kijutottunk a nádnak, sásnak birodalmából, de én jól ismertem már ezt a helyet, és tudtam, csak egy kicsiny szigeten vonulunk keresztül, és a túlsó parton újra kezdődik a vízi világ. S valóban, az észrevétlen emelkedőnek váratlan omladék vetett véget, ahol hatalmas, öreg fűzfák markolták gyökérkarmaikkal maguk alatt a maradék földet.

Valójában itt kezdődött az igazi mocsár, a Csikahomini folyó híres ingoványa. Amerre csak a szem ellátott, nád és sás. Nagy fák lombjai alatt folytatódott a nádas, és a szabadon maradt vízterületeket is ellepte a sűrű hínár, a nád törekje.

– Csónak kell ide. – Sir Thomas gyanúsan méregetett. – Itt ennyien nem kelhetünk át.

– Hallod-e, fiú, hová vezettél? Annyit mondok, véged, ha valami ocsmányságot forgatsz a fejedben!

Közrefogtak, dühösen villogott a szemük, és tudtam, ha nem sajnálnák azokat a legendás aranyakat, hát menten megfojtanának.

– Hol van a kincs? Azonnal mondd meg! Addig nem megyünk tovább!

Fojtogatott az acélhurok, mert Argall egyre dühösebben rángatta. Szitkozódott, és megesküdött ezerszer is, hogy menten agyonvág. Most, hogy már idáig elbotladoztak, semmi kedvük sem volt továbbmenni. Dale úgy vélte, ha végezni akarnak velem, most tegyék, innen még tudja a visszautat, de tovább már nem ismerős a tájjal. Aztán egymást okolták – érthetetlenül –, amiért nehéz puskákat és nem könnyű számszeríjakat hoztak.

– Hol a kincs?! – üvöltötte Argall, és úgy megszorította nyakamon a hurkot, hogy elsötétedett előttem a világ.

Amikor magamhoz tértem, már jócskán délutánba hajlott a nap. A fűz alatt feküdtem. Nyakamról levették a hurkot és kezemről a köteléket. A szemem sarkából láttam, hogy a katonák leheveredtek a fűbe. Ki pipázott, ki meg csak az eget nézte szótlanul. Argall kapitány és Dale kormányzó azonban mellettem térdelt, és felváltva pofozgatta az arcomat, hogy magamhoz térjek.

– Na végre – sóhajtott Dale, amikor felnyitottam a szememet.

– Hol a kincs? – sziszegte Argall.

– A Holtak Ligetében.

– Mi az, hogy a Holtak Ligetében? Hol van az a liget?

– Verovokomokó közelében…

A kormányzó, aki már nemegyszer járt Pauhetán törzsfőnöknél, és úgy tudta magáról, hogy jól ismeri a Jamestownt nagy ívben környező indián falvakat, összehúzta szemöldökét, és elgondolkozott.

– Verovokomokó… oda eljuthattunk volna jobb úton is.

– De a Holtak Ligetébe nem, uram. Az titkos hely, és nagyon őrzik is. Hogyha átmegyünk a hódgátakon, észrevétlenül oda juthatunk.

Amit mondtam, hihetőnek tűnt, ám a hódgátak említése kissé lelohasztotta kedvüket. Újra meg újra a nádas felé pislogtak, ahol a nyílt víztükröket keresztül-kasul behálózták ezek az ágakból, gallyakból lazán összerótt, de agyagos földdel mesterien megerősített építmények. A vízi erdőség pocakos bölcsei, ezek a csodálatos állatok valóságos elíziumra leltek itt, a. Csikahomini híres ingoványában. Háborítatlanul szorgoskodhattak, s mert idáig nem jutottak el sem a tavaszi nagy áradások rohanó vizei, sem a tengerről felfutó viharos dagályok, a hódcsaládok elhagyott és új várai tüneményesen szép, csodálatra méltó labirintust alkottak a vadonság mélyén.

– Mikorra érünk oda? – kérdezte szokatlanul csendesen Argall.

– Estére. Megmondtam, kapitány úr.

– Megmondtad, az istenfáját! Csónak kell ide.

Végül meggyőztem őket: csónakkal ugyan semmire sem mennénk. Továbbjutunk, ha libasorban átvágunk a hódgátakon, s még úgysem könnyű a dolog, mert egy-két embernél többet aligha bír el egy-egy ilyen ösvény.

– Csak az kell, hogy most ránk törjenek a vadak – reszketett Sir Thomas hangja.

– Ne károgjon! Ha már idáig eljutottunk…

Méregették az utat, és azon tanakodtak, hogyan vezessenek át engem úgy, hogy meg ne szökhessek. Mert látszott, nem lesz könnyű a keskeny, ágas-bogas, gallyakkal teletűzdelt gátakon kivont karddal és acélpórázt szorongatva lépegetni.

– Múlik az idő.

– Itt pusztulunk. Ostoba kincsek!

– Hallgasson!

– Úgyis tudják. Egész Jamestown tudja, ugyebár… Most, amikor amúgy is félnek egy nagy indián támadástól.

– Annál jobb. Legalább nem velünk törődnek a vadak. Gyerünk, fiú! Argall erélye nem ismert akadályt. Minden, ami a világban történik –

úgy vélte –, csak az ő kedvére történik. Ha az indiánok felégetik Jamestownt, az is csak neki kedvez. Hogy az ő hajója is veszélybe kerülhet, az eszébe sem jutott.

Most mindketten elővették a pisztolyukat, felporozták, felhúzták a kakast, és úgy küldtek maguk előtt. A katonák pedig hosszú ágakat vágtak abból a célból, hogy libasorban lépegetvén, ezekkel a hosszú ágakkal biztosítsák egymást.

A muskétákat azonban lerakták, és otthagyták a füzek alatt, mert sehogy sem boldogulhattak velük. Mindenki két ágat szorongatott, az előtte menőét és a mögötte jövőét, és csak az elsőnek meg az utolsónak maradt fél keze szabadon.

Leereszkedtem a partra, majd zsombékról zsombékra lépegetvén, a sás száraz szárai között törtem utat a hódvárak felé. Itt már látszott a mocsár megújhodó élete, a friss zöld szárakon már bomladoztak a fekete virágpelyvák, és távolabb a nád között a tavikáka sötét foltjait is felfedezte a szem. Még nem jött el a madárvonulások zajos, csodás ideje, de már hangos volt az élet: a magasban ölyvek és varjak köröztek zsákmányra lesve, és a szárak ingadozó sűrűjéből félénk pittyegések és cserregések hallatszottak.

Előrementem. Nekivágtam az első hódgátnak. Könnyű mokasszinommal a vastagabb faágakra lépegettem, ruganyosan szökkentem egyikről a másikra, és vigyáztam, bele ne csússzon a lábam a víz alatti agyagépítményből kimeredező gallyak és ágak szövevényébe.

– Állj! – kiáltott utánam Argall. – Állj és várj meg! Ha megmozdulsz, lelőlek!

Meg kellett várnom, amíg utolér. Szörnyen lassan és bizonytalanul botladozott. Nehéz csizmája alatt hangosan roppantak a gallyak, meg-megcsúszott, és olyankor szégyenszemre négykézlábra ereszkedve kapaszkodott az iszapos ágakba.

– Az istenfáját! – sziszegte, és vérvörös volt az arca az erőlködéstől. Nyugodtan bevártam. Akkor azt figyeltük, hogyan közeledik hozzánk Dale kormányzó, és amikor már szerencsésen túljutott útjának felén,

Argall hozzám fordult:

– Most megint mehetsz egy darabig. De csak addig, amíg megengedem.

– Igenis – feleltem, és a hódgátakon túl, a nyíresek felé néztem.

A nap már késő délutánba hajlott. Ha így vánszorgunk tovább, éppen egy hódgát tetején ér majd az éjszaka.

– Megmondtam tegnap kegyelmednek – morogta Dale felé a kapitány. – Megmondtam, hogy nem kell cicázni. Kapjon fegyverre az egész telep, aztán neki a vadaknak. Bezzeg kiadnák akkor a lányt is meg a kincseket is!

– Nem ismeri a viszonyokat, kérem. Gyerünk tovább!

Most megint előremehettem. A nagy hódvárhoz igyekeztem, oda vezetett a gát. Közben azonban át kellett vágnunk egy nádas részen, és ott újra megvártam rabtartóimat.

– Tovább!

Visszanéztem. A sziget aljában most indult a gátnak az utolsó katona. Libasorban jöttek, olyan óvatosan és ügyetlenül, hogy messze elmaradtak tőlünk. Nehéz csizmáik alatt végleg széttört a gát ágas-bogas teteje, és az utolsó már bokáig vízben gázolt. Ennyi ember taposását visszafelé aligha tartja majd meg az agyaghalom.

– Menj!

Előresiettem. Úgy szökkentem az ágak hídjain, hogy alig maradt nyoma a lépteimnek. A hódvár tetején aztán megálltam, és egy vastagabb fán hintázva figyeltem Argall közeledését. Mozgásom azonban némi zajjal járt, és az amúgy is jó hallású, óvatos állatok riadtan menekültek. A legnagyobb példányok éppen akkor rohantak ki a víz alatti kapukon, amikor Argall mellém ért.

Lihegve, verítékes arccal állt mellettem. Kopasz fejéről már rég lekerült a kalap – akkor esett a vízbe, amikor első ízben botlott meg. Pisztolyát is visszadugta az övébe, csak hogy jobban kapaszkodhassék. Ocsmány, erőszakos képe most haragos és kissé ijedt vonásokat öltött, és láttam, hogy nemcsak az úttalan vízi világtól riadozik, hanem még a hódok menekülése is riasztja.

– Micsoda példányok! – rikkantottam. – Kormányzó úr, ott úszik egy óriás!

Valóban hatalmas állatok voltak ezek a hódok. Tompa, nyögésszerű hangjuk ijesztő összevisszaságban hol itt, hol ott hangzott fel, széles farkuk meg-megcsapta a vizet, ahogy boltozatos hátukat feldobva, meredeken a víz mélyére menekültek.

A gát közepén Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója a pisztolya után kapkodott. Azt mondta, itt volna érdemes vadászni. A katonák azonban egykedvűen figyelték, ahogy a közelükben felbukkant egy fiatalabb hód, inkább arra vigyáztak, meg ne inogjon talpuk alatt a gát.

Argall kapitány ajkát biggyesztette. Legyintett, mintha azt mondaná: amire ő vadászik, a hódoknál többet ér.

Dale felé vetett egy pillantást, aztán hozzám fordult, s intett, hogy továbbmehetek.

Akkor egy hirtelen, vad mozdulattal állon vágtam, hogy hanyatt zuhant a gát gallyaira.

Dale látta a mozdulatomat, pisztolyát emelte, de a lövését már nem vártam meg.

Villámgyors mozdulattal belevetettem magam a békalencsés, hínáros, jéghideg vízbe.

Meddig maradhattam a víz alatt? Nem tudom. Életem legriasztóbb pillanatait éltem át akkor.

Mégis így kellett tennem. Más megoldás nem volt. S az ötlet oly hirtelen támadt bennem, hogy nem tétovázhattam.

Ma már hiszek abban, hogy az emberi agyak szavak nélkül is megértik egymást. Talán valami titkos, sejtelmes szál, egy láthatatlan szellemfonál fűzi össze őket, hogy egyik a másiknak a legrejtettebb gondolatát eltalálja. Mind így cselekszik az olyan ember is, aki veszélyes összecsapásban ellenfele mozdulatait gyorsan kivédi.

Tudom, hogy Argall valósággal eszét vesztve törtetett utánam. Mohóságát embertelenül izgatta a kincsesláda képe, hiúságát módfelett bántotta, hogy a kincsesládát éppen az én tulajdonomban tudja, és végül éberségét a végletekig felcsigázta az a tény, hogy a hódgátak ingatag tetején szabadon kell engednie. Egyetlen percre sem vette le rólam a szemét, s nemegyszer majdnem a vízbe zuhant, mert ahelyett, hogy a lába elé nézett volna, engem vigyázott.

Ilyen feszült, zaklatott pillanatokban a lehetőségek valóságos zuhatagában kutat az agyunk.

Tudom, hogy a következő pillanatban Argall fején is átcikázott volna a gondolat: nem éppen biztonságos dolog a víz közepén, csuszamós hódvár tetején kettesben állni velem.

Cimborája, Dale kormányzó a gát közepén küszködött az ágak és gallyak szövevényében, katonái még távolabb, a kis nádas szigeten túl botladoztak.

S nem voltam már kisgyerek. Kérkedés nélkül mondhatom, egy ízben legyőztem Zengő Vihart, a legügyesebb pauhetán harcost.

Azon az egy pillanaton múlt tehát minden. Ha késlekedem, Argallnak eszébe jut menekülésemnek ez a lehetősége is, s akkor végem.

Nagyot toccsant a víz, amikor belezuhantam, aztán hidegen és csendesen vett körül, ahogy meredeken a mélybe löktem magam.

Akkor már régen nem voltam érzékeny se hidegre, se melegre, most mégis szinte bénító erővel dermesztettek a hullámok. Karomon, hátamon végigsiklottak a békalencse könnyű szálai és – mintha az indián mesék vízi emberkéje haragos karmocskáival marna belém – a tüskéshínár hosszú levelei.

Körülfogott a csend és a hideg. Pislogni próbáltam, de az iszapos, nyálkás sűrűség valósággal belemart a szemembe.

Vakon kapkodva megragadtam egy gyökeret a mélyben, hogy fel ne dobjon a víz.

Éles csattanást hallottam, és valahol nem messze tőlem sisteregve csapott a hullámokba egy pisztolygolyó.

Mindig jól úsztam. Most is minden nehézség nélkül haladtam pár ölnyire a mélyben. Ekkor már fogytán volt a levegőm, és úgy terveztem, hogy a hódgát védelmében felütöm majd a fejemet, és egyúttal tájékozódom üldözőim felől. Ám alig húztam egy-kettőt a karommal, amikor kezem hirtelen agyagos földbe túrt, majd meg könyökig becsúszott valami mély üregbe, amelynek széleit korhadó ágak és tüskés gallyak övezték. Ugyanabban a pillanatban éles karmok szántották végig a karomat, és egy hódfarok széles, pikkelyes lapátja vágott az arcomba. Levegőtartalékom végén jártam, minden higgadtságomra szükség volt, hogy cselekedni tudjak, és legyőzzem ijedségemet, hiszen ha a hód – amely éppenséggel nem kicsi állat, némelyik megnő karhosszúságnyira is – éles, lapos farkával a nyakamra vág, szorult helyzetemben egy önkéntelen szippantás a nehéz, sűrű vízből, halálomat jelentette volna. Visszalöktem hát magamat a hódvár kapujából, és felfelé igyekeztem minél gyorsabban, mert már kínzott a levegőtlenség, és 'szinte egész testemben éreztem fáradó szívem mély, nagy dobbanásait. Mintha csak minden összeesküdött volna ellenem, fejemet mégsem tudtam kivetni a vízből, mert felnyúló kezem ismét csak ágak közé szorult. S valóban úgy éreztem, mintha egy szörnyű ketrec foglya volnék, bármennyire igyekeztem kimenekülni a víz hideg, szorító öleléséből, ágak-bogak zavaros szövevényébe ütköztem, miközben karomra, lábamra újból és újból rátekeredtek a hínár alattomos szárai.

Félájultan fulladoztam már, valóságos harcot vívtam önmagammal, hogy tovább is vissza tudjam tartani a lélegzetemet, de már éreztem, hogy elvesztem az eszméletemet, hogy valami irtózatos prés szorítja tüdőmet, és néhány pillanat kell csupán, hogy a végső pánik utolérjen.

Még néhány pillanat csupán, hogy hiábavaló kétségbeeséssel tépni, rángatni kezdjem magam felett a hódok eleség-tutaját – a telente a vízre hordott fák és ágak kérgét eszik –, és esztelen dühömben végképp a víz foglya maradjak.

Nem volt más választásom – ki kellett nyitnom a szememet.

A tengerben és a folyók, a tavak tiszta vizében mindig nyitott szemmel úsztam, és számtalanszor megfigyeltem a mélység lakóinak mozgását. De most ez a sűrű, nyálkás, szösszel-szállal, hínárral teli víztömeg szörnyű hályogként borult a szememre.

Valójában semmit sem láttam, egy elmosódó fényfolton kívül, amely alig egy-két arasznyi távolságból hívogatóan csillant felém.

Egyetlen rúgás, és elérem. Aztán még egy, és hörgő zihálással felvetem fejemet a vízből.

Megláttam őket! A délutáni nap vöröslő fényében fekete bogarak gyanánt kapaszkodtak a hódgát ingatag vonalán. Argall a hódvár tetején kuporgott, és amikor észrevett, vérben forgó szemmel ordította:

– Ott!… Lőjétek le a kutyát!

De a katonák tehetetlenül álltak, mert puskáikat a parton hagyták, és a tőrön kívül nem volt más fegyverük. Dale kormányzó az ágak között térdelt, már nem volt kezében a pisztolya.

Akkor Argall csúnyán káromkodni kezdett, előkapta övéből mindkét fegyverét, és rám sütötte őket.

De csak az egyik dörrent, új riadalmat keltve a vízi világban. Argall dicséretére legyen mondva, ingatag helyzetében is oly mesterien célzott, hogy a golyó alig arasznyira a fejem mellett vágódott a vízbe.

Akkor megfordultam, és fáradt, de egyenletes mozdulatokkal úszni kezdtem a nádasok közti csatornában a következő hódgát felé, amely mögött még nagyobb ingovány következik, de amelyet úgy ismertem, akár a tenyeremet.

HATODIK FEJEZET

amelyben harci dobok zaját hallja • „Azt üzentem, menekülj!” • Milyen is az indián halál? • Egy csók

A fák közül könnyű árnyék lépett elém.

– Pokahontasz?!

– Hűs Víz vagyok, nem Pokahontasz…

– Ó, csak te?…

Hajnalodott, az égerfák sudár törzsén vörösen játszott a napfény. Éhesen, fáradtan vánszorogtam hazafelé. Egész éjszaka mentem,

vaksötétben botladoztam, átvágtam magam az ingoványon, majd a sűrű erdőn, s mire Verovokomokó közelébe értem, végképp kimerültem.

Csak az öröm adott erőt, hogy győztem. Győztem Argall kapitányon és az alattomos Dale kormányzón.

Csak az öröm adott erőt, hogy hamarosan megvihetem a jó hírt Pokahontasznak!

Most mégis Hűs Víz jött elém egymaga, és így szólt hozzám:

– Nettopau…

Úgy szólított, ahogy Pokahontasz szokott, ha a maga nyelvén szól hozzám. Nettopau, vagyis Jó Barát.

Valami féltő, szörnyű sejtelem szorította el a szívemet. Most már jártányi erőm sem maradt, és valósággal lezuhantam egy kidőlt fa törzsére. Sokáig zihálva, hallgatagon ültem ott.

– Nettopau, megsebesültél. És csupa hínár, csupa sár a tested.

– Pokahontasz?

Nem felelt, mellém telepedett, és kibontotta a kicsiny zsákocskát, amit mindig magánál hordott.

– Éhes vagy, egyél – mondta.

Elém tette a szárított halat és a kukoricalepényt, de nem nyúltam hozzá. Nagyon gyenge voltam és nagyon éhes, de a keserűség egészen eltöltött.

– Miért hallgatsz?! – kiáltottam rá hirtelen.

– Miről beszéljek?

– Ó, te ostoba! Hát Pokahontaszról!

– Ne aggódj érte, jól van.

– Hazudsz. Látom rajtad, hogy hazudsz!

Csak nézett rám, értetlenül. Olyan nyugodt, mégis olyan kiismerhetetlen volt a tekintete, hogy egészen felbőszített.

– Ej, hát úgy kell kihúzni belőled minden szót?! Miért hallgatsz? Mi történt Pokahontasszal?

– Semmi. Hidd el, semmi!

– Amikor megszökött, hazaért? Épségben?

– Igen. Épségben.

– Hazudsz! Ha semmi baja nem volna… neked mindig mellette a helyed.

– Téged kerestelek, Nettopau.

A tekintete körbefutott a tájon. Ligetessé vált itt az erdő, nagy tisztásokkal váltakozott. Jobb kéz felől jókora távolságban már a tölgyesek sötétebb lombja zöldellt. Azon túl van az indián temető, a Holtak Ligete. Még tovább pedig, két domb hajlatában, a Potomac folyóhoz közel a falu, Verovokomokó.

– Pihenj csak – mondta hirtelen Hűs Víz. – Itt pihenhetsz.

Nem értettem, miért beszél folyvást csak rólam, miért törődik mindig csak velem. Rákiáltottam:

– Miért égették fel a Dohány Atyjának házát?

– Mert azt hitték a harcosok, hogy elárulta Pokahontaszt. Mire megjött, és mindent elmesélt, már késő volt.

Öklömmel belevágtam a levegőbe.

– Mert nekik is olyan lassú az eszük, mint neked! Még mindig nem beszélsz Pokahontaszról. Mi van vele? Jól van? És miért nem vagy vele?

– Mert…

Elakadt a hangja. Furcsa volt, ahogy rám nézett, és ahogy bizonytalan mozdulattal újra kínálta a halat. Valami nagy tragédiát rejtegetett a némasága, valami nagy izgalmat a feltűnő nyugalma.

– Felelj! Miért nem vagy vele?!

Felugrottam, és megragadtam a vállát. Eszelős, fáradt dühömben elfúlt a hangom:

– Mit bámulsz? Miért bámulsz? Beszélj, ó, te, te…

– Nettopau – kezdte, és máskor vidám, kerek képén nagy szomorúság tükröződött –, Pokahontasz jól van. A nagytanácsba hívták, mert Pauhetán nagy főnök összehívta a törzs véneit. Tüzes Szem, a varázsló, haditáncot rendelt. És Pokahontasz azt mondta, menjek vissza a népemhez, a hegyek közé. Csatában szerzett fogoly vagyok, s mert eddig senki sem vett asszonyául, most biztosan megölnének. Hallasz engem, Nettopau? Úgy nézel, mint akinek a lelke valahol messze jár…

Visszaültem melléje, és mélyen lehajtottam a fejem.

– Beszélj csak, Hűs Víz. Kérlek, beszélj.

– Nem tudok többet. Csak azt, hogy féltem. Még tart a tánc. Csak aztán… Ma éjszaka pedig azt álmodtam, hogy veled találkozom. Erre jöttem, s látod, megtaláltalak. – Elmosolyodott. – Álmodtam én is, akárcsak Pokahontasz.

Hallgattunk. Fásult, nagy csend ereszkedett közénk. A nap már felszökkent a fák fölé, és jólesően melengette elgémberedett tagjaimat. A száradó iszap azonban belemart sebeimbe.

Mégsem volt teljes a csend. Csak most figyeltem fel rá, hogy messziről harci dobok zaklatott zaját hozza a szél.

– Bemegyek Verovokomokóba.

– Ne…

– Tudom, hogy Pokahontasz nekem is üzent.

– Nem merem…

– Azt üzente, ugye, hogy meneküljek? Mert túsz vagyok, és halálra szántak…

Higgyétek el, barátaim, nem az elmúlástól féltem, amikor óra múltával Verovokomokó nagy totemoszlopa előtt egy kínzócölöphöz kötözve vártam sorsomat.

Amikor az égerfák ligetéből elindultam, tudtam, mi vár rám. S emlékszem, Hűs Víz felugrott, utánam szaladt, karon ragadott, mondván:

– Ne menj, Nettopau, meneküljünk inkább! Ellöktem a kezét.

Nem tágított, elém állt, és könnyekkel a szemében mondta:

– Pokahontasz kéri, hogy menekülj. Ha ő kéri… ha ő parancsolja… hát nem teszed meg?

Nem tudott megállítani. Sírt, ahogyan indián leányt sosem láttam sírni. Később lehajtott fejjel, szótlanul követett, de amikor a falu közelében elém ugrottak az őrszemek, és rikoltozó diadallal hátrakötözték kezemet, hogy az ősz Pauhetán elé úgy vezessenek, Hűs Víz egyszerre csak eltűnt mellőlem.

Verovokomokóban égig csapott a dobok pergése, a csörgők és a szent kereplő zaja.

Hagytam, hogy a kínzócölöphöz kötözzenek, és diadalmas rikoltozások közben körbetáncoljanak. Láttam elég harci táncot, tudtam, mi miért van, és minek mi a jelentése.

Tudtam, hogy messze van még a halálom.

Nem miattam van ez a tánc. Ott kavarogtak, ugráltak, hadonásztak körülöttem, néha gúnyos szitkokat kiabáltak felém, de még messze volt a kínzatásom is.

Jól ismertem ennek a vad szertartásnak minden részletét, volt időm, hogy higgadtan körültekintsek. Verovokomokó közepén, a nagy főnöki vigvammal szemben állt egy hatalmas hickoryfa. Annak a tövében állt a szent oltárkő, mellette emelte ég felé szörnyű madárfejét egy kagylókkal, aranylemezekkel, mindenféle színes szíjakkal és szalagokkal dúsan díszített totemoszlop. Azt vették körül a kínzócölöpök.

A kínzócölöp csak ellenségnek jár, csak harcosnak, egyenrangú ellenfélnek dukál.

Megtiszteltetés.

Sőt több annál. Hőssé avatás. S ez az, amit nem értettem meg soha, amit nem fogadtam el soha. S ez volt az egyetlen, ami elborzasztott.

Mert ne higgyétek, hogy iszonyattal néztem a karók hegyére tűzött koponyákat. Láttam én elég levágott fejet még gyerekszemmel odahaza Londonban. A Newgate börtönének ormára naponta kitűzték a kivégzettek fejét, és bámulhatta a tömeg, ha kedve volt hozzá.

Nem féltem a tánctól sem, amely zajongó hidrakarjaival már egészen körülvett. Hatalmas tűz lángolt a totem tövében, a harcosok nagy körben táncolták körül. Fekete és vörös csíkokkal telepingált, meztelen alakok rohantak körbe, és szögletes, imbolygó mozdulatokkal szökkentek vagy vánszorogtak a nagy harci táncban. Minden rikoltásnak, minden mozdulatnak különös jelentősége volt most. A hajdani hősök szellemeit idézte öreg és fiatal, miközben az asszonyok és gyerekek kíváncsi, lelkes tömege ütemes tapssal, hol vijjogó, hol meg lágyan zengő dallamokkal kísérte mozdulataikat. Az ősök szellemeit idézték, mondom, s hozzá a saját tetteiket elevenítették fel. A fiúk apáik és nagyapáik hajdani nagy csatáit, az öregek saját ifjúságuk nagy hőstetteit táncolták el.

Darabos, bömbölő ütemre zengtek a dobok, élesen szóltak a csörgők, és folyton-folyvást kattogott Tüzes Szemnek, a varázslónak szent kereplője.

A szíjak a karomba vágtak. Kezem hátracsavarva a cölöpöt markolta kínjában. Most túsz voltam, semmi több. Sem Pokahontasz megmentője, sem a pauhetánok jó barátja, sem indiánná lett fehér fiú – csak túsz. Ellenség. A legelső halálra szánt fogoly.

Hiszen a túsz élete a béke záloga. Ha mégis kitör a háborúság, először a túszt ölik meg. Így van ez az egész világon. A fehéreknél éppúgy, mint az indiánoknál.

De hát miféle túsz is voltam én?

A komédiából, lám, tragédia lesz…

Látszólag még senki sem törődött velem. Folyt a tánc, égig csapott a rettentő zajongás. A tűz füstöt vetett, a füst felszállt a fa lombjai közé, és egy pillanatra eltakarta a napot a totemoszlop felett.

Láttam, hogy aki észrevette, megállt a táncban, meglökte társát, és mutatta a füstöt.

De olyankor ismét felberregett Tüzes Szem kereplője. Folytatni kellett a szökellő rohanást.

Pokahontaszt kerestem a tömegben, de nem volt sehol. Az asszonyok és a gyerekek feje fölött a nagy vigvam felé néztem, de ott sem láttam. Pedig hát ott kellett lennie. A törzs tanácsában.

S ne csodálkozzatok rajta, hogy Pokahontaszt a törzs tanácsában látjátok. Pokahontasznak olyan tekintélye volt, az én csodálatos rabtartómat úgy szerette a nép, hogy mindenben kikérték a szavát.

A pauhetánok között amúgy is gyakran megtörtént, hogy asszonyt választottak törzsfőnökké. Egyet magam is ismertem. Appemetak néne a paszpahigok főnöke volt, de ő is a pauhetánok nagy nemzetségéhez sorolta népét.

Most folyt a vének tanácskozása. Tudtam, hogy a végén, a szövetség jelképeként vampumövet küldenek a szomszédos törzsfőnöknek. Nagytanácsra hívják őket, hogy „egyek legyenek a harcban”, és elszívják a szent pipát, a kalumetet, majd a négy égtáj és az ég meg a föld felé fújva a füstjét, megadják ezzel a tisztességet az ég, a föld és a dolgok szellemeinek, bizonyságul kérve az ősök szellemeit is.

Nemsokára félbeszakad a tánc, és Pauhetán is meg a vének is ide jönnek, hogy az első ellenséges fogoly – vagyis a túsz – kínzását megkezdjék.

Akkor fogom megmondani a nagy hírt. Akkor fogom feléjük kiáltani: nincs szükség a háborúra, mert én, Tom Savage, a fehér apródból lett indián megbosszultam a Pokahontaszon esett sérelmet.

Alighogy ezt elgondoltam, hirtelen szétnyílt a bámész tömeg, hogy utat engedjen Pokahontasznak… Sietve jött, úgy látszik, a maga hirtelen, akaratos módján egyszerűen otthagyta a tanácskozást – ami önmagában is nagy sértés, hát még ha valakit beszédje közben hagyott ott –, csak hogy mielőbb láthasson. S valóban úgy lehetett, mert a dobszó nem hallgatott el, és tovább folyt a körtánc. A szökellő, rohanó alakok mintha eleven falként zárták volna el tőlem.

Inteni akartam neki, de szíjaim nem engedtek. Hívó mosolyomat pedig nem láthatta a por és a füst sűrű függönyén keresztül.

A táncosok alkotta körbe asszonynak, lánynak tilos volt belépnie.

S most mintha még gyorsabbá vált volna Tüzes Szem kereplőjének forgása.

De hát ugyan miféle törvény szabhatott gátat Pokahontasz akaratának?

Kis kezével egyszerűen félretaszította az egyik harcost – és belépett a körbe.

Abban a pillanatban elhallgatott a zene, és megállt a tánc.

– Hah! – A meglepetés, a döbbenet hörgése szakadt fel a torkokból. A verítékben fürdő arcok, a kábult, véres szemek ez egyszer vad haraggal követték a lány mozdulatait.

Pokahontasz elém lépett. Meleg, nagy szeméből most őszinte harag lángolt.

– Azt üzentem, menekülj! – kiáltotta angolul.

– Féltettelek, Pokahontasz! Meg akartalak menteni…

Bronzfényű, hamvas arcán mintha mosoly röppent volna. Bosszús mosolygás volt ez, a szeme villogása nem enyhült meg tőle.

– Késő – mondta. – Elfeledkeztél a törvényről.

– A harmadikról?

– Hogy a halál nagy ellenség. Ne menj elébe.

Felvetette szép fejét. Körülpillantott a harcosokon, akik a tánctól kábultan, zihálva álltak körülöttünk. Testükön összefolyt a festék és a csillogó veríték, s most vastagon rakódott rá a por. Mereven előrehajolva bámultak ránk: izmaik megfeszültek, mint ugrás előtt a ragadozóké, és láttam, csak a jelre várnak, hogy megbosszulják a szörnyű szentségtörést.

De az én csodálatos rabtartóm mintha megigézné őket. Büszke mozdulattal emelte fel díszes tomahawkját, és-ezzel visszaparancsolta Tüzes Szemet, a varázslót is, aki bölényszarvakkal díszített, szent álarcában rohant feléje.

– Nettopau! – csengett most Pokahontasz hangja. Törzse nyelvén szólt, hogy a harcosok is megértsék. – Pauhetán apánk most szívja el a vénekkel a szent pipát. Harc lesz, és a harcot én akartam. Ő csak néhány baltát kért volna engesztelésül, amiért szabadságomra tört a nagyszájú kapitány, de én azt mondtam: harc legyen. És úgy lesz. Mert amióta ide jöttetek, a Nagy Szellemnek por ment a szemébe. Ami fehér volt, nem maradt fehér, és nem is lett fekete. Ami fekete volt, nem maradt fekete, és nem is lett fehér. Nézzétek, harcosok, ő jó barátunk, és mégis meg kell ölnünk. Felgyújtottuk a Dohány Atyjának házát, pedig ő is jó barátunk. Amikor még csak mi éltünk ezen a földön, mindig tudtuk, ki az ellenség, és ki a barát.

– Pokahontasz! – kiáltottam rá riadtan, mert nem ilyen szavakat vártam tőle.

– Amíg csak mi éltünk itt, sohasem csaltak meg az álmaink – tette hozzá, és elfordult tőlem.

– Pokahontasz, hallgass meg! – kiáltottam kétségbeesetten. – Küldjétek gyorsan harcosokat Jamestownba, és küldjétek a hódvárakhoz is. Megöltem a nagyszájú kapitányt és a kormányzót is, csak hogy megmentselek!

Pokahontasz megtorpant. Mintha hirtelen kővé dermedt volna, oly mozdulatlanul állt sokáig.

De nem fordult vissza.

És a harcosok is, mintha valamennyien halálba merevedtek volna, mozdulatlanul és szörnyű tekintettel bámultak reám.

Akkor ismét pauhetán nyelven kiáltottam:

– Nem kell a harc! Megöltem a kormányzót és a nagyszájú kapitányt! Menjetek, nézzétek meg a hódvárakat!

Szavamra most sem válaszolt senki.

Pokahontasz éppoly gyors és határozott léptekkel, ahogy idejött, elsietett a Nagy Ház felé.

Valaki új fahasábokat dobott a máglyára. A megizzadt testek imbolyogni kezdtek, és megszólalt Tüzes Szem szent kereplője.

Az indián halál...

Milyen is az? Miért más, mint a fehér emberé?

Az indián csak hősként halhat meg.

A gyávák halálára, a bűnösök halálára az égbolton túli örök vadonságban nincs megbocsátás. Aki küzdelem nélkül hal meg, azt a hős apák és a hajdani ősök, a csatákban elesett nagyszerű harcosok örökké gúnyolják odaát. A gúny, mint óriási szörnyeteg, rohan utánuk, és hiába bújnak előle vihar jajgatásába, korhadó fák odvába, hajnal hidegébe.

Mindenki más hős lehet. Hős az aggastyán, akit szelíd álom közben ér utol az elmúlás. Számtalan csatában hősként viselkedett, ellenség kezétől megmenekült, öregkorára bölcs lett. Csak a hősök lehetnek bölcsek – így tanítja az erdő.

Hős az is, akit betegség pusztít el. A halál ellenség, amellyel a beteg ember megküzd, mielőtt az legyőzné őt.

De jaj annak, akit büntetés ér utol, mert rabolt, gyilkolt, nem teljesítette a parancsot, vagy éppen árulóvá lett!

Százszor is jaj annak, akit az ellenség foglyul ejtett! Szégyenszemre csatában alul maradt, élve jutott az ellenfél kezére – az ilyen harcos számára nem volna megváltás a halál.

Hacsak…

Ne higgyétek, hogy a kínzócölöp csupán ocsmány kegyetlenkedés eszköze. A csatában szerzett foglyot odakötözik, kezét is, lábát is, hogy mozdulni se tudjon, bátorságát, keménységét kegyetlen próbáknak vetik alá. Szörnyű diadaltáncot járnak körülötte, majd nekiront a tömeg, gúnyolják, mocskolják, nevetnek rajta, asszonyok is, gyermekek is egyaránt. Jön a törzsfőnök, és a szemébe köp; jön a varázsló, és sarat dob reá; jönnek a harcosok, és fűzfából hasított tüskéket döfnek a testébe, nehéz szíjakkal korbácsolják; a gyerekek célba lőnek reá.

Jaj neki, ha kegyelemért könyörög!

Tüstént megölik. Jaj neki, ha szótlanul tűri a kínzásokat, hamar végeznek vele. Akkor odaát is rajta marad a bélyeg, hogy gyáva volt.

Hányszor láttam fogoly harcosokat a kínzócölöpön. Szörnyű sebek borították őket, ömlött testükből a vér, ők mégis tovább ingerelték kínzóikat.

– Gyáva vénasszonyok, a róka is rajtatok nevet! A tomahawkot sem tudjátok fogni, reszket a kezetek…

És azon igyekeztek, hogy fájdalmas sikoltásuk is gúnyos nevetésnek tűnjön.

Helytállni a kínzásban – szörnyű küzdelem ez, amelyet test és lélek egyszerre folytat, és amely hőssé magasztosítja azt, aki más küzdelemben alulmaradt.

Ezért mondottam, a kínzócölöp hőssé avatás. Rettentő tiszteletadás. És van olyan törvénye a vadonnak, hogy amelyik törzs gyors halállal szégyeníti meg foglyait, azt a törzset előbb-utóbb utoléri a vég. Megértettem hát az indián halált is, elfogadni mégsem tudtam.

Hányszor vitáztam róla Pokahontasszal, hogyha az erdőket járva, törzse életéről s a régi harcokról mesélt nekem.

– Kegyetlenek vagytok! – kiáltottam. – Megkötözött embert kínozni?! Hát igazán vademberek vagytok! Vadak!

Nem haragudott. Értetlen, kutató szemmel nézett rám.

– De hát meg kell kötözni – mondta később. – Ha nem kötöznénk meg, elszökne. Emlékszem, kisgyerek voltam, amikor foglyul ejtettük a monakánok legerősebb harcosát, Csonka Medvét. Ostoba módon gyenge szíjakkal kötözték a cölöphöz, és Csonka Medve éppen csak megfeszítette a vállát, és lepattant róla minden kötelék. Puszta kézzel vert utat magának a tömegben, aztán gyors lábon elmenekült.

– Gyáva volt? – kiáltottam, csak azért, hogy ingereljem Pokahontaszt.

– Megfutott a halál elől?

– Ó, de ostobák vagytok! A halál nagy ellenség, nem szabad elébe menni. Az erdő legerősebb vadja is kitér az ember elől, de harc nélkül meg nem adja magát. Érted már?

– Nem – ráztam a fejemet annak idején, és úgy tettem most is, amikor már csak önmagamban vitázhattam a szép Pokahontasszal. Hitvány önámítás az indián halál, és csak arra jó, hogy mentegesse a kegyetlenkedő, vak dühöt, amely az ellenséggel szemben támad.

De túsz voltam, és semmi több.

Lám, Pokahontasz elfordult tőlem. Mindenki hallotta, de senki sem figyelt fel a hírre, amit mondtam.

Hiába veszett oda a mocsárba Dale kormányzó, hiába büntettem halállal a nagyszájú Argall kapitányt.

Háború lesz.

Túsz vagyok. Az első az ellenség közül, akit meg lehet ölni.

Csak most értettem meg igazán, mi történt velem. Csak most ébredtem rá, hogy reménytelen a helyzetem. Eddig azt hittem, szavaimra megölelnek majd régi, derék indián barátaim, Pokahontasz csillogó szemmel néz reám, Pauhetán felkel majd medvebőrökkel borított alacsony trónusáról, karon fog, és bevezet a Nagy Házba, ahol a harcosok és a leányok ütemes éneke közben fel-alá sétál velem hétszer egymás után, hogy végül a maguk módján új nevet adjon nekem, és ezzel igazán indiánná legyek.

Meghalok.

Fülem mellett szólt a kereplő. Megindult a tánc, és tartott estig.

A dobok hangja a véremmel együtt lüktetett. A csörgők hangja torkomat fojtogatta. Káprázott a szemem, és kivert a hideg veríték, ahogy eszeveszett gyorsasággal ugráltak, üvöltöztek előttem.

S nem tudtam már azt sem mondani – barátaim. Nem akartam azt sem – ellenségeim.

– Pokahontasz… Drága Pokahontasz… – suttogtam magam elé.

Olykor szinte égig csapott a vad üvöltözés, és a vijjogó ének esetlen dallamai messzire röpültek.

A tánc csak estére maradt abba. Akkor előjött Jó Szarvas, Pokahontasz édesanyja, és ételt hozott. Megetetett és megitatott, mert kötelékeimet nem oldozták fel. Faggattam Pokahontasz felől, de csak a fejét ingatta némán, és szomorúan nézett. Nem felelt.

Akkor megrémültem. Nem a haláltól féltem, higgyétek el, hiszen találkoztam már vele nem is egyszer. Nem tudom, miért, eszelősen kiáltozni kezdtem:

– Megöltem a kormányzót! Megöltem a kapitányt! Menjetek a hódvárakhoz!

És később:

– Pokahontasz! Hallgass meg! Megmondtam én neked, vigyázok rád! Csorgott a vér rólam, úgy feszítettem szíjaimat. Azt hiszem, nagy vergődésemben elájultam, mert egyszerre csak arra ébredtem, hogy éjszaka van. Vaksötétség vesz körül, és csak a nagy tűz hamvadó parazsa világít gyenge fénnyel.

Nem tudtam, hol vagyok. Egy pillanatra még azt hittem, a Treasurer börtönében kuporgok összekötözött kézzel. De vállamba éles fájdalom hasított, és rájöhettem, hogy kifacsart karral, erőtlenül lóg a testem a kínzócölöpön.

Agyam tompán, lassan idézte fel az elmúlt napok döbbenetes eseményeit. A hajnalt, a hajó jöttét, Argall kijelentését. Ó, igen, Pokahontaszt Angliába akarják vinni. De hát Argallnak is, Dale-nek is vége. Pokahontasz szabad. És szabad vagyok én is… Vagy mégsem?…

Kínzó szomjúság tört rám. Őreimet kerestem, de csak egyetlen alvó alakot láttam a totemoszlop tövében. Szólni akartam hozzá, de nem jött hang a torkomon. Lassan kiegyenesedtem. Aztán csak néztem az éjszakát, és hallgattam az erdő távoli neszeit. Valahol egy kisvad vinnyogott keservesen.

Ám egyszerre csak oly hirtelen és olyan gyengéden is, mintha álom volna, finom ujjak érintették hátrakötözött karomat.

– Nettopau, Jó Barát… – hallottam a leheletnyi suttogást. Csuklóimon megpattant a szíj, és földre hullott. Lábam szíjbilincsei hirtelen meglazultak.

– Utteke! Gyorsan!

Fölszegett fejjel néztem az éjszakába. A tűz parazsa megomlott, és egy pillanatra felvillant vörös fénye. Ebben a parányi fényben most mindent élesen láttam. A lombosodó fák fekete árnyékát, a csendben lapuló vigvamokat és körös-körül a táncoló lábaktól feltúrt talajt. Nem mozdultam.

– Tom, szabad vagy. Menekülj! – hallottam ismét Pokahontasz hangját.

Gyengéd ujjakkal maga felé fordította arcomat. A hamvadó fényben úgy csillogott a szeme, mint két hatalmas rubin. Ösztökélő, féltő szeretet sugárzott belőle, forró lehelete mintha lelkemet ébresztgetné. Finom bőréből, fekete hajából ibolyának és fakadó füveknek édes, zsongító illata párázott.

Lábujjhegyre állt, két kézzel ölelte arcomat, és megcsókolt.

– Tom, kedves… – Suttogása elfúlt. – Menekülj!

És oly hirtelen is, ahogy megjelent, eltűnt. Zajtalanul osont vissza, a Nagy Ház felé. Már nem is láttam, csak tudtam, merre megy. S tudtam, hogy merre van az én menekülésem útja is. Egy szökkenés csupán. Át kell ugranom alvó őrömet, és a nagy totemoszlop mögött, a keskeny ösvényen végigrohannom. Az az ösvény kertféle veteményesek között vezet, nem a vigvamok közelében. Feltűnés nélkül kikerülhetek a faluból…

Mégsem mozdultam.

Lassan lekuporodtam a kínzócölöp tövébe. Fejemet térdemre hajtottam, mintha aludnék. Éreztem, hogy könnybe lábad a szemem. Nem tudtam elfojtani a sírást, nem is akartam.

Vártam a hajnalt.

Az indián halált.

HETEDIK FEJEZET

amelyben a város riadalmáról lesz szó • A leselkedők hírei • Azok a rohadt aranyak • Argall híre mégis igaz • Mi van a levélben?

Ezalatt Jamestown nyugalma is odalett.

John Rolfe balszerencsésen végződő lázadása felrázta az addig szunnyadó indulatokat. A telepesek jó része csak a lövöldözés után tudta meg, mi is történt valójában. Sokan emlékeztek még az óhazából Argall kapitányra, mások csak a hírét hallották, de valamennyien megegyeztek abban, hogy ocsmány fráter, akihez képest még az orgyilkos is gáncs nélküli lovag.

Megtudták, hogyan csalta el otthonából éjnek idején Rolfe-ot, aki azonban még jókor megneszelte a Pokahontasznak állított csapdát, és társaival időben utolérte a foglyaikat kísérő katonákat. Arra nem számított, hogy Pokahontasz mellett engem is ott talál. Még kevésbé gondolta, hogy Argall pompásan idomított legényei mégis győzelmet aratnak felette.

Argall hajósai később ismét bementek Jamestownba csereberélni, közben nagy hangon dicsérték kapitányukat, aki „ha valamit elhatároz”…

Akkor már leégett John Rolfe háza.

A telepesek látták a gyújtogatókat. Tucatnyi indián rohant elő az erdőből, szélvészként csaptak rá a gömbfa házra. Betörték az ajtaját, lobogó fáklyákat dobtak be, meg a tetejére is. Percek múlva hatalmas máglyaként csapott ég felé a láng.

Riadót harsogott Jamestown falán a kürt.

A telepesek összekapkodták cókmókjaikat, az asszonyok kézen fogták a gyerekeket, s rohantak az oltalmat adó cölöpfal mögé. Az erőd nagy udvarán, szabad ég alatt töltötte a tömeg az éjszakát. Indián támadástól féltek, és azt latolgatták, vajon az erődön kívüli házak köré nem kellene-e másik, még nagyobb palánkot keríteni.

Szidták a kapitányt, aki órák alatt felborította a telep nyugalmát. Szidták a kormányzót is, aki szabad kezet adott, sőt segítséget is nyújtott neki. Mégis félelemmel és türelmesen is vártak másnapig.

Az erdő azonban csöndes maradt, az indiánokat nem látták. Hajnalban aztán visszamerészkedtek a házaikba, ahol sem rablásnak, sem rombolásnak nyomát sem találták.

– Miért éppen Rolfe úr házát gyújtották fel? Hiszen ő barátja az indiánoknak.

A kérdésre nem tudtak feleletet adni.

Rolfe a Treasurer rabja volt. Sir Thomas Dale pedig nem sietett a szabadítására.

Mi lehet a dolgok mögött? Nem tudta senki.

Kéretlen leselkedők azonban látták kivonulni a kormányzót tíz ember élén. Mások látták, amint Argall kapitány pórázon hajtva engem,, nekivág a vadonnak. Megint mások azt is megfigyelték, hogy a két csapat egyszerre csak összetalálkozik, és együtt megy tovább.

Voltak, akik követték őket. És látták, hogy a két csapat nekivág a sűrűségen keresztül a Csikahomini ingoványának.

A kéretlen leselkedők nem mentek tovább. Visszasiettek Jamestownba, és elmondták mindazoknak, akik a tegnapi lövöldözősben részt vettek, hogy mit láttak.

– Azért az indián lányért mennek.

– Isten nyugosztalja őket!

– Nem a lányért mentek – mordult fel az öreg Thomas Couper, aki még John Smithszel együtt jött az Újvilágba, és a dohánytermesztés mellett a kolónia borbélya és felcsere is volt.

– Mi másért? Argall nem csinált titkot belőle.

– A kormányzó is vele ment.

– Hát aztán?!

– A fiút is vitték. Tom Savage-et. Akit a kormányzó kiutasított Jamestownból. Valami régi ügy miatt.

Többen rábólintottak, hogy tudják, pedig hát nem tudták az igazságot.

– Azt fogták rá, hogy lopott. Üveggyöngyöt lopott volna, hogy az indiánoknak adja. Az igazság pedig az, hogy tud a kincsről, az elveszett gyarmat kincséről, de nem akarja elárulni.

Egy átvirrasztott éjszaka éppen nem arra való, hogy lecsillapítsa a kedélyeket. A tömeg zúgni kezdett:

– Ránk szabadítják az indiánokat a miatt a rongyos kis némber miatt!

– Bármelyik percben itt lehetnek, és Sir Thomas egyszerűen itt hagyja a várost.

– A rohadt aranyak! Azok a rohadt aranyak!

Nem sokat teketóriáztak, küldöttséget sem választottak, ahányan csak voltak, a kormányzó új titkárához, Peter Warrenhoz siettek. Éppenséggel nem kellett vele sokat vitázniuk, mert a kormányzótanács tagjai, akik a veszély idejére szintén az erődben kerestek menedéket, hümmögve bólogattak a szavaikra, maga Mr. Warren pedig – ezt mindenki tudta – nyíltan rokonszenvezett John Rolfe-fal.

Negyedóra sem telt bele, tíz katona és harminc felfegyverzett telepes sietett végig a James folyó partján az öbölig, amelyben megbújva horgonyzott a Treasurer. Néhányan csónakba ültek, hogy ha kell, a víz felől támadva megakadályozzák a hajó indulását. Erre ugyan nem volt szükség, mert egyre vadabb szél fújt a tenger felől, a dagály is megérkezett, a Treasurer tehát aligha érhette volna el a nyílt vizet. A szabadító csapatnak nem volt nehéz dolga, mert Argall kapitány az aranykutató kirándulásra legjobb embereit vitte magával. Az ott maradottak aztán egy szóra felengedték a hajóra Warren titkárt meg Thomas Coupert három katona kíséretében, akik nemcsak John Rolfe börtönét nyitották meg, hanem előbb tévedésből egy fogoly spanyolét, bizonyos Molina lovagét és két jezsuita szerzetesét is, akiket Argall a szétvert Mount Desert-i erődből hozott magával.

– Vivát! – rikkantottak az ifjú telepesek, amikor John Rolfe megjelent a fedélzeten.

– Köszönöm, barátaim! – intett feléjük Johnny, és fiatalos lendülettel beugrott a csónakba.

Első útja a kormányzótanácsba vezetett, ahol kezét a bibliára téve megesküdött, hogy sem a király, sem a kormányzó, sem pedig a telep nyugalma ellen soha semmiféle praktikát nem folytatott, és eskü alatt vallotta, hogy igaz, amit beszél: Argall azt kívánta, segítsen neki az indián hercegnőt foglyul ejteni.

– Azt mondta, őfelsége akarja látni Pokahontaszt. De semmiféle királyi parancsot nem mutatott.

Warren titkár sem tudott királyi parancsról. És nem értette senki, mi késztette Sir Thomast, hogy személyes kíséretével oly nagy súlyt adjon Argall megjelenésének.

– És a kincs… – A kormányzótanács tagjainak elfúlt a hangjuk. – A kincsről valóban szó esett?

– Igen – bólintott Rolfe. – A kormányzó úr megjegyezte Argall kapitány előtt, hogy az angol túsz, Tom Savage tudja, hol van az elveszett gyarmat kincse.

Kis csönd támadt.

– A túszt... kegyelmed jól ismeri.

– A barátom – mondta John Rolfe egyszerűen.

– Ezek szerint…

– Tévednek, uraim. Tom nekem soha nem beszélt a kincsről, s én sem kérdeztem soha. Lehet, hogy az egész csak szóbeszéd.

– Persze, persze. Minden lehet.

Bizony minden lehetett. De leginkább az volt lehetséges, hogy a Pokahontasz elleni merényleten feldühödött indiánok megrohanják majd Jamestownt! John Rolfe nem törődött az esetleges támadókkal, kiment a házához, és megnézte az üszkös romokat. Két cselédje volt csak, egy idős házaspár, akik a városba vezető úton laktak. Az öreget évekkel ezelőtt gályarabságból váltotta ki, és azóta hűséges embere maradt. Felesége az „uraság” házát tartotta rendben, ő maga pedig a dohány szárításában és pácolásában segített, amiben az én lelkes, nagyszerű barátom új módszereket próbált kidolgozni.

A két öreg könnyes szemmel matatott a romok között. Néhány edény, fegyver, ablakkeret maradt vissza a tűzből, no meg az ajtók pántjai és a nagy kandalló meg a kémény. Minden más a tűz martaléka lett.

– Odalett a sok szép bőr. Nézze, uram, ez is mind megzsugorodott. Ó, hogy az ördög vinné el ezt a sok vadembert! Semmi népség ez, kegyelmed meg jó hozzájuk.

John komoran nézett az erdő felé. Bizonytalan, rossz érzés támadt benne. Ennek a gyújtogatásnak nem tudta okát adni.

Nem tudta eldönteni, újra nekilásson-e az építésnek, vagy keressen más, biztosabb helyet a házának. Jamestownt nem szerette, a kormányzótanáccsal sokszor torzsalkodott, Sir Thomas Dale pedig – a kormányzó egyszer nyíltan megmondta – irigykedett rá, amióta minden aranykincsnél nagyobb vagyonra tett szert a dohánytermesztéssel. Egyelőre tehát meghúzódott Warren házában. Hű embereivel figyeltette dohányszárítóit. Attól tartott, hogy amit az indiánok elkezdtek, majd Argall legényei folytatják.

Jamestown minden telepese csőre töltötte fegyvereit, keze ügyébe tette kardját, láncinget, mellvértet öltött, kinek mi volt, és várta a támadást.

Az indiánok azonban nem mutatkoztak.

Eltelt az éjszaka, s nem érkezett meg sem Dale kormányzó, sem pedig Argall kapitány. A kormányzótanács aggódott. Attól tartottak, hogy a két aranyéhes embert csapdába csalták a pauhetánok, és a nagy támadás is csak azért húzódik, mert a feltételeken törik a fejüket.

Reggel is hiába kémlelődtek az őrszemek. Máskor hol csapatosan, hol magányosan fel-feltünedeztek bennszülöttek az erőd és a farmok körül – most egyet sem láttak. Néhány bátor fiatalember elmerészkedett az erdőig, de sem életnek, sem hadi készülődésnek nyomát sem találták. Csupán a természet zajongott körülöttük, már húztak a vadkacsák, és a napot is elsötétítő, óriási rajokban ereszkedtek le a mocsarakra. Le is nyilaztak néhányat, a kutyák értük mentek, de egy kutya odaveszett, mert hogyan, hogyan nem,, valami ragadozó elkapta. Talán puma lehetett, Amerika ezüstszőrű oroszlánja, noha az inkább éjszaka vadászik.

A nagy csend vészjóslóvá nőtt. Dale kormányzó és Argall kapitány, no meg a húsz katona távolmaradása csak növelte az emberekben a veszély előérzetét. Valamennyien az erőd palánkja mögé zsúfolódtak, onnan lesték, mikor lángol fel valamelyik ház. Sokan a kicsi fatemplomban kerestek menedéket, az asszonyok – ha nem volt rajtuk a főzés gondja – ott imádkoztak órák hosszat, és persze oda terelték a gyerekeket is, főképpen a lányokat.

De hát ezen a napon sem történt semmi.

Este összeült a kormányzótanács. Meghívták John Rolfe-ot is mint a telep leggazdagabb és legtekintélyesebb emberét, aki egyúttal a legtöbb felvilágosítást tudja adni az indiánokról.

– Meg a kincsről, nemde? – kérdezte John epésen.

– Kérem, őrizze meg a nyugalmát. Lehet, hogy maholnap komoly támadás éri a várost, lehet, hogy a Chesapeake-öböl minden bennszülött törzse összefogott, hogy kiirtsák a fehérek telepét… kérem, mi megértjük, hogy kegyelmedet súlyos sérelem érte…

– Sir Thomas Dale teljes beleegyezésével!

– Az nem biztos! Az nem biztos!

– A szeme előtt fogott le Argall. Látta, ahogy a hajóra kísérnek.

– Az a kérdés, Mr. Rolfe, hajlandó-e segíteni a kolónián vagy sem.

– Természetesen. Mit kívánnak?

– Keresse fel Pauhetán nagy főnököt. Puhatolja ki, vajon foglyul ejtették-e az aranykutató expedíciót. Ha nem, vegye rá, hogy segítsen a keresésükben. Ezek a vadak úgy ismerik az erdőket, mint a tenyerüket.

John elgondolkozott. Pillantása találkozott Warren tekintetével. A titkár alig észrevehetően nemet intett a fejével.

– Reggelig megfontolom, uraim.

– Miért ne fogadhattam volna el a megbízatást? A telep sorsa valóban előbbre való, mint az én személyes sérelmem.

– Ez igaz, kedves barátom. Csakhogy ha Argallnak nem is volt királyi parancsa Pokahontasz foglyul ejtésére, a dohánytilalomról szóló híre igaz. Sőt láttam a levelet is, amelyben őfelsége a mentesítés lehetőségét említi.

John Rolfe arca elkomorult.

– S hogy kik mentesülnek, azt a jamestowni kormányzóra bízza.

– Úgy van.

– Még azt hittem, Argall csak tódítja a hírt, amikor megjegyezte, a Virginia Társaságon múlik, kik kapnak mentességet, és kik nem. – Reggel tehát választ ad. Ám úgy érezte, ez a válaszadás nehezebb lesz, mint eljutni Pauhetán elé. Mert jól ismerte a kormányzótanács tagjait. Nem sokban különböztek az első mihaszna, aranyéhes lovagoktól. A nagy méregkeverők – Archer, Ratcliffe, Martin, Wingfield – már rég eltűntek Jamestownból. Ki meghalt, ki meg visszatért Angliába. De jöttek helyükbe mások – hasonlók. A telep is bővült. Valóságos várossá lett, amióta a derék John Smith kapitány itthagyta Virginiát.

John Rolfe emlékezett rá, hogyan próbálták annak idején újból és újból kiebrudalni a hatalomból John Smith kapitányt. S noha ő maga nem volt a kormányzótanács tagja sohasem, egyszerre csak különös azonosságot talált a régi és a mostani sandaság között.

„Menjek Pauhetánhoz? – gondolkozott. – Ha nem teszem, súlyos bűnömként emlegetik majd, és minden joga meglesz a tanácsnak, hogy a dohánytermesztés kiváltságosai közül kihagyja a nevemet.

Ha megteszem… veszélyes mulatság. Könnyen otthagyhatom a fogam, és a tanács bizonyára számít is erre.”

Mit bánják ezek, hogy a telepet katasztrófa fenyegeti? A kenetes szavak csak arra jók, hogy az éberségét elaltassák. Hiszen éppen az ő házát gyújtották fel az indiánok. Valami oka van annak. Ha nekivág az erdőnek, akár a halálba menne.

Reggel mégis azt felelte – elmegyek Pauhetánhoz.

S én, aki csak később szereztem tudomást mindarról, ami azon a pár napon Jamestownban történt, tudtam, hogy mi késztette Johnnyt erre az elhatározásra. Értem aggódott, miattam indult volna a veszélyes küldetésbe. Vagy talán másért is?…

A harmadik nap reggelén azonban váratlan esemény vágott elébe a veszélyes kirándulásnak.

A folyón feltűnt egy indián kenu.

Ketten ültek benne. Egy idős ember meg egy legény. Az árral jöttek, mégis erősen húztak rövid evezőikkel. Mintha nagyon sietős volna az útjuk.

– Riadó! Riadó! – üvöltött az őrszem.

A férfiak fegyverre kaptak, az asszonyok a templomba siettek.

– Kezdődik… – mondták riadtan.

A kenu megfordult a vízen, és az erdő lábánál a fövenyre futott. A két indián fürgén kiugrott belőle, valamit beszéltek egymás közt, majd az öreg integetni kezdett a palánk tetején álló katonák felé.

– Lőj bele! Mire várunk, emberek?

– Fogja be a száját! Parancs nélkül senki sem tüzelhet! Mr. Rolfe, kegyelmed tud valamit a nyelvükön. Kérdezze meg, mit akarnak!

John Rolfe kihajolt a palánkon, és lekiáltott a víz szélén álló indiánokhoz:

– Hej, kik vagytok? Honnan jöttök?

Nem kapott választ. Az öreg indián egyszerre csak a nyakában függő amulettes zacskót kezdte bontogatni. Egy darab papirost vett ki belőle, széthajtotta és felmutatta. Közben azonban úgy nézett a kezében tartott papirosra, mintha attól tartana, hogy az emberi hangon megszólal.

– Mit akarhat?

– Tiszta sor: a kormányzót és a kapitányt elfogták. A papiroson az ő üzenetük van. – Megint lekiáltott: – Pauhetánok vagytok?

A két indián mintha néma volna. Most már nem integettek, hanem mozdulatlanul tartották a papirost, és várakozó arccal néztek az erőd felé.

A katonák hiába hívogatták őket, nem léptek közelebb. A fiatalabbik fél kézzel a kenu orrát fogta, látszott rajtuk, hogy a legkisebb gyanús jelre menekülni fognak. Rolfe nem tudta mire vélni ezt a hallgatagságot. Elhatározta, hogy kimegy eléjük.

– Egyedül megyek. Semmi elhamarkodottság. Csak akkor lőjenek, ha valóban csapda készül…

Maga is tudta, hogy erre semmi szükség. Amit mondott, csak a forrófejűek megnyugtatására szólt. Elkérte az egyik katona íját, azt is csak azért, hogy az erőd kapuján kilépve, legyen fegyvere, amit látványosan a földre tehet.

A két indián is földre tette íját és nyilát.

John ekkor megindult feléjük. Kezét előrenyújtotta, és közben egyre csak azt a szót ismételgette, amit tőlem tanult a pauhetánok nyelvéből:

– Nettopau… Jó Barát…

Az öreg indián ekkor sem felelt. Ő is előrelépett, majd amikor összetalálkoztak, szótlanul átnyújtotta a papirost. A papiroson ez állt:

„A monakánok fogságába estünk. Fogják el azokat, akik ezt a levelet viszik. Jöjjenek azonnal nagy sereggel a folyón felfele a megmentésünkre. Dale kormányzó.”

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben várja és megérti az indián halált • A túsznak halál a sorsa • Kis Medve hírei • „Voltam harcosok harcosa…”

A hideg hajnal riasztott fel mély, keserű álmomból. Térdemre hajtott fejjel – még mindig ott kuporogtam a kínzócölöp előtt.

Az eget felhők takarták. Oly sűrűn, hogy csak itt-ott törtek át rajtuk a kelő nap vörös fényei.

Néptelen, mozdulatlan volt minden körülöttem, s olyan néma, mintha minden lakosa elhagyta volna Verovokomokót. A vigvamok, mint halott teknősbékák, sötéten gubbasztottak a bokrok árnyékában, a nagy áldozati tűznek is csak fekete üszke maradt meg.

A fák közül most egy kis madár hajnali csipogása hangzott.

Aztán – mintha a semmiből tűnt volna elő – a tegnapi tánctól felszántott téren egy hatalmas, foltos agár vágott keresztül. Behúzott farokkal, óvatoskodva lépkedett. Megállt előttem, s fejét lógatva egy darabig nézett. Okos kutyaszeméből a szomorú állatok egykedvűsége sugárzott. Megnyalta a kezem, és csendben leheveredett mellém.

– No lám, te is megjártad, királyi ajándék… – És megvakargattam a füle tövét.

Annak idején három gyönyörű szép agarat is küldött I. Jakab király Pauhetán nagy főnöknek. Koronázási ajándék volt ez – sok más, gazdag ajándékkal együtt –, de hát az indiánok nem értenek a kutyákhoz, és ezért nem sokra tartották ezeket a nemes, karcsú állatokat.

Koronázási ajándék – valahányszor az a négy év előtti koronázás az eszembe jutott, mindig nevetnem kellett. Még ezen a szomorú hajnalon is mosolyt fakasztott arcomon az emlék, hogyan koronáztak Newport admirális meg az emberei, és hogyan nevetett-káromkodott egyszerre John Smith kapitány.

Körülnéztem. Már világosodott. Nem messze tőlem, a nagy totemoszlop tövében egy alak feküdt szétvetett karral. Őröm volt az, s jól kivehettem, ájult álmában hogyan zihál a mellkasa.

A falu minden vigvamjában így alszanak most a harcosok. A nagy haditáncnak vége, fenékig ürítették a kábító „fekete itallal” teli tökhéj kanosokat, kezüket-lábukat szörnyű fáradtság dermeszti, és vad álmokat lát a szívük.

Most különösen fontosak az álmok. A harc előtt… Nagy nap ez a mai.

Nekem a legnagyobb.

Két harcost láttam közeledni a falu vége felől. Pauhetán házához futottak, és bezörgettek rajta.

Ez volt az első zaj ezen a hajnalon, s mintha a sietős zörej elűzte volna az éjszakát is. Hirtelen felszakadt a magasban a felhőzet, egyszeriben világos lett, és a világossággal együtt megelevenedett a falu.

A férfiak fegyveresen léptek elő a vigvamokból. Legtöbbjük kezében íj és nyíl volt, némelyik akkora tegezt akasztott a derekára, hogy akár száz nyílvessző is elfért benne. Mások csontkéseikkel hadonásztak, jókedvű, biztató szavakat kiáltozva egymásnak, ám egyikük keze ügyéből sem hiányzott a díszes nyelű, hajlított végű fabunkó, a tomahawk.

Az asszonyok felém mutogattak, még mosolygott az arcuk, a szemük, de már „mérges volt a nyáluk”, mert gyávának, ostobának, alattomos kígyófajzatnak neveztek engem is, akárcsak minden honfitársamat, akik csak romlást hoznak a pauhetánok népére.

– Amerre csak járnak, a fű kirohad a földből!

– Gyávák, mint a róka! A durranó csövekből messzire ölnek.

– Fal mögé bújnak, rossz szellemekhez fohászkodnak.

– Majd meglátjátok, ez is hogy jajgat majd, és hogy könyörög! Hiába járt-kelt úgy, mintha közénk való volna. Na hiszen, csak kezdődjék újra a tánc!

– Miért is maradt abba? Nem jó, ha abbamarad.

– Ma hajnalban már rácsaphattunk volna a szakállasokra.

– Pauhetán atyánk Fürge Szarvast és Kis Medvét küldte ki.

– Hazudott a fiú. Akkor pedig…

– A nagy Manitut láttam álmomban. Jó jel.

– Fényes nappal rájuk dobsz egy lándzsát, menten elfutnak. Olyan gyávák, mint a vakondok. Legszívesebben a földbe bújna valamennyi.

– Nézzétek azt is – mutattak rám –, hogy gubbaszt, hogy reszket!

– Most majd elválik, méltók-e arra, hogy fegyverrel küzdjünk meg velük!

– Gyerek ez még, nem harcos. Nézzétek, meg se mozdul, talán félelmében meg is halt. Sírni fog ez, mint a kisnyúl.

– Oda nézzetek! – ordított fel valamelyikük olyan hatalmas hangon, hogy a téren nyüzsgő s a varázsló jeladására váró tömeg meglepetten elnémult.

Most minden szem reám tekintett.

– Hah! – Az elszörnyedés moraja szakadt fel a mellekből. Aztán megint csak a döbbenet némasága.

Mert mintha álomban tenném, egyszerre csak felálltam. És felmutattam két kezemet is, amelyen még rajta volt a szíjbilincs maradéka. Szabadon álltam előttük, semmi sem kötött a kínzócölöphöz, mégis nyugodtan néztem körül, és látszott rajtam, hogy nincs szándékomban a menekülés.

Menekülés?… Ha eddig nem tettem, most már nem tehetem. Ha vállalni akartam a szörnyű halált, most már vállalnom kell.

Büszke nyugalom derült fel bennem. Olyan érzés, amit még sohasem éreztem, noha rövid életem során már nemegyszer leszámoltam életemmel és önmagámmal.

– Jöjjetek és öljetek meg! – kiáltottam fennhangon. – Lássátok, szabad a kezem és a lábam! Elmenekülhettem volna, hogy messziről gúnyoljam ostobaságotokat, de mégsem tettem. No, jöjjetek, öljetek meg! A túsznak meg kell halnia, hát haljak meg! Azt hittem, magatok közé fogadtok, hogy szívem a szívetek, szavam a szavatok. De hiába öltem meg a kormányzót, hiába csaltam a mocsárba a nagyszájú kapitányt… No, jöjjetek, vágjátok belém a lándzsákat, lőjétek át a szívemet, törjétek össze a csontjaimat! Hiszen oly ostobák vagytok, hogy nem tudjátok megkülönböztetni az éjszakát a nappaltól, a kutyát a farkastól, az ellenséget a baráttól. A nagyszájú kapitány csak egyet kiált, és ti csúszva-mászva vinnyogtok előtte. Foglyul ejtette a Dohány Atyját, és ti annak még házát is felgyújtottátok! Buták vagytok, mint a kósza bölény, ijedősek, mint a megriasztott szarvas. Bizony mondom nektek, eljön a nap, amikor egy baltáért eladjátok a szép Pokahontaszt!

Ekkor elakadt a hangom, mert mellemen ért a kő, amit egy kölyök vágott hozzám.

S ez mintha felébresztette volna bennük a sértett büszkeség vak dühét. Egyetlen ordításban tört ki a tömeg, a festett, szörnyű arcok megindultak felém.

Egy másik kő egyenesen arcomba csapódott, s felszakította ajkamat. Szörnyű fájdalom hasított combomba, amelyet egy mesteri kézzel kilőtt nyílvessző ütött keresztül.

Felordítottam. Hangomban a szánalom és düh keveredett. A fájdalom és a reménytelen harag szavai szakadtak fel mellemből.

– Nevetek rajtatok! – ordítottam, ahogy torkomon kifért. – Ostoba, szánalmas állatok vagytok! Gyerekek vagytok, aki boldog, ha a szarvasbogár lábát kitépheti és szarvait letörheti. Játszotok csak élettel és halállal, bizony elpusztultok majd mind egy szálig!

Ekkor már a hátamra és a mellemre zuhogtak az ütések. Bőszült kiáltozással, vicsorgó gyűlölettel rohantak rám. Vörös köd borult a szemükre, a földre tepertek, és kegyetlenül rugdostak. Harci színekkel kifestett arcukon a vörös csíkok és a fehér szemkarikák pokolbeli ördögökké varázsolták őket.

Hiába is kérnék kegyelmet tőlük! Hiába esdekelnék, hiába jajgatnék. Nincs irgalom – csak harag van, s azt éppen én táplálom bennük, oly ösztönösen, hogy gátját vetni nem vagyok képes.

– Mi lesz, mi lesz? Hát meguntátok talán? Fáradjatok csak el a kínzásban, ez a fáradtság való nektek! Öljetek csak meg, ti hős harcosok! Az ellenség elől bizony megfutnátok! Gyerünk hát, hol van Jó Szarvas, akit anyámnak hittem? Jöjj te is, Kis Medve, aki testvérének nevezett! Kínozzatok csak, ti hősök, hahaha… jaaaj…

Ekkor hirtelen hátraléptek mellőlem. Ketten felragadtak, szíjat dobtak a mellemre, és a hónom alatt átdobva felakasztották félájult testemet a cölöpre.

– A nagy főnök – hallottam a zsivajból. – A nagy főnök kezdje.

És a fájdalom homályán keresztül láttam, hogy kilép vigvamjából az ősz Pauhetán, a Chesapeake-öböl indiánjainak nagy főnöke.

És mögötte Pokahontasz, az „indián hercegnő”.

– Pokahontasz, drága Pokahontasz! – suttogtam, és elkaptam róla a tekintetem.

Kilépett sátrából Tüzes Szem is, a varázsló. Bölényszarvakkal, tollakkal, csengő-bongó aranylemezekkel felcicomázott álarcban. Ingadozó tánclépésekkel közeledett felém, vigyázva arra, hogy a nagy főnökkel egyidőben érjen a kínzócölöphöz.

Pauhetán égő zsarátnokot tartott a kezében. A máglyához lépett, és újra meggyújtotta.

És láttam, hogy őrömet életre rázzák. Nehezen sikerült, mert úgy tűnt, mintha valami álmot hozó szerrel itatták volna meg előző este.

Tudtam, hogy aki megitatta – Pokahontasz volt.

Pauhetánt néztem. Az indián „királyt”. Kábuló szemem előtt még jobban megnőtt szálegyenes, ösztövér alakja. Pauhetán nagyon öreg volt már. Sok tavaszt megért, de ez az aggastyán még most sem „nézte közelről a füvet”: nem hajlott meg a háta.

Pauhetánnak ravaszdi szeme élénken megrebbent, de a keze nem reszketett, amikor magasra tartotta a tollakkal ékes szent pipát, hogy szóljon.

A tömeg elhallgatott.

És láttam, hogy Pokahontasz merően, döbbenten bámul rám. Nagy, értő szeme most kisgyermeki csodálattal volt tele. Csupa kérdés és csupa szeretet volt arcának minden vonása.

– Harcosok! – hangzott Pauhetán éles, károgó hangja. – Harcosok, itt az idő, hogy övetekre kössétek a tegezt, és marokra kapjátok nyilatokat és a tomahawkot. A fehér idegenek megszegték a barátságot, amit még Nantakvod, a Legbátrabb Harcos fogadott nekünk.

– Hah! Vesszenek mind egy szálig! – zúgott a tömeg.

– Foglyul akarták ejteni Pokahontaszt, legkedvesebb lányunkat!

– Vesszenek! – zúgott a tömeg.

– Elküldtük Fürge Szarvast a fehérek táborába. De sem a nagyszájú kapitányt, sem a fehér bőrű kormányzót nem látta ott. Ellenben látta a fehérek várában a mennydörgő csöveket és a harcosokat, akik fegyveresen kószáltak az erdőkben körös-körül. Mi másért járnák az erdőt, ha nem azért, hogy háborúra készüljenek ellenünk? A fiú hazudott!

Minden szem reám meredt. Önkéntelen egy lépést tettek felém.

– Kezdd el! – kiáltotta Tüzes Szem. – A túsznak halál a sorsa! Pauhetán most íjat ragadott kezébe. Horgas ujjaival kifeszítette, és célba vette az élő céltáblát: félájult testemet.

Még láttam, hogy a bátor és vad szívű, szép Pokahontasz félrekapja tekintetét…

Ekkor egy kiáltás harsant. Kétségbeesett ordítás. Vijjogó, ijedt üvöltés. Riadót vert egy tenyér a kiáltó szájon.

A falu túlsó végéről feltűnt egy alak. A tömeg hátrafordult, és szörnyedő kiáltással várta. Kis Medve volt az, akit Pauhetán előző este a Csikahomini mocsarába küldött, keresné meg a fehér harcosokat, és hozna bizonyságot, hogy igazat beszéltem.

Kis Medve támolyogva közeledett. Arcát és mellét szörnyű sebek borították. Legborzasztóbb mégis a koponyája volt: dús fekete haját, amelyet a pauhetánok szokása szerint vastag fonatban viselt a feje tetején, egy kegyetlen kéz bőrrel együtt metszette le. Véres koponyacsontja most kilátszott, rettentő szenvedésről és még szörnyűbb szégyenről tanúskodva.

Kis Medve eszét vesztve üvöltözött:

– Jönnek a monakánok! Fegyverbe, fegyverbe… jönnek a monakánok!

Pauhetán intett.

Ketten Kis Medvéhez szaladtak, felkapták, és valósággal ölben vitték a nagy főnök elé.

– Beszélj! – kiáltott rá az aggastyán.

A fiatal harcos szeme ijedten repdesett. A tömeg döbbent csendje még jobban megrémítette. Aztán hirtelen felfedezett engem, kezét felém nyújtotta, de hang sokáig nem jött a szájára. Szörnyű kép volt a mi kettőnk találkozása.

– Beszélj! – kiáltotta ismét Pauhetán. – Vagy talán gyáva róka lettél, aki a fegyver elől vackába bújik, és ott vinnyog? Szarvast láttál talán, és most azzal ijesztgetsz bennünket?

Kis Medve erőt vett magán, és megszólalt:

– Nettopau, a Jó Barát igazat beszélt. Láttam, hogyan fulladoztak a fehér harcosok. Láttam a sápadt kormányzót is meg a nagyszájú kapitányt, akit felismertem dühös kiáltozásáról, noha addig nem láttam soha, és a szavát sem értem. És láttam, hogy a hódgát szétomlott a fehér harcosok alatt, és annyian belefulladtak a vízbe, ahány ujj a fél kezemen van.

– Hah! – hallatszott a tömegből.

– Örömömben elfeledkeztem az óvatosságról. Előbújtam a rejtekemből, hogy alkalmas helyről nyilammal végezzek az ocsmány fehérekkel, akik rabul akarták ejteni Pokahontaszt. És ez lett a vesztem. A nagyszájú kapitány dühös ordítozását figyelve nem vettem észre, hogy a fák és a bokrok sűrűje tele van monakán harcosokkal. Alighogy nyilamat kilőttem a sápadt kormányzóra, előugrottak rejtekükből, és foglyul ejtettek engem is meg a fehér harcosokat is. Szörnyű gyorsasággal egy tisztásra vittek bennünket, amely nem a monakánok falva, hiszen jártam már ott, hanem csak táborhelye lehet. Ott kínzócölöphöz kötöttek, miután megskalpoltak, mert Csonka Medve azt hitte, halott vagyok. Hála a nagy Manitunak, a fájdalom ravasszá tett, az éjszaka pedig elszántságomat növelte. Miközben az átkozott monakánok a sápadt kormányzóval és a nagyszájú kapitánnyal próbáltak szót érteni, kirángattam helyéből a cölöpöt, és akárcsak Csonka Medve, én is megszöktem a halál elől.

– Hah! – kiáltott most a tömeg, és örömükben szélesen nevettek, vidáman hadonásztak a harcosok.

– Megjárták a gaz monakánok! – kiáltotta az ősz Pauhetán. Aztán csak intett, és a harcosok egy csoportja máris kivált a tömegből, hogy futva szerteszéledjen erdei őrjáratra. – Még ma éjszaka lecsapunk rájuk, elragadjuk foglyaikat, és egy szálig megöljük őket!

– Fejetlen Sas, a monakánok főnöke egyezkedni akar a fehérekkel. – Kis Medve feje fáradtan hátracsuklott. – A nagyszájú kapitányt rávette, hogy beszélő papirost küldjön a fehérek táborába, szövetséget kérve ellenünk.

– Folytasd! – kiáltott Pauhetán.

– A kapitány elküldte a beszélő papirost.

Olyan döbbent csend lett erre a bejelentésre, amelynek súlyát ájult kábulatomban is megéreztem. De, körülnézni már nem volt erőm. Pedig – úgy mondták később – Pauhetán ekkor hozzám fordult, és megkérdezte, miért nem szöktem meg, ha már „elszakítottam” kötelékeimet.

Nem feleltem, mert ájultan függtem a kínzócölöpön, de mondják, hogy Pokahontasz válaszolt helyettem. S mert Pokahontasz vad és bátor természet volt, karba fonta kezét, úgy állt Pauhetán elé.

– Elég már a kérdésekből! Hej, harcosok és ti mindannyian! Tudjátok meg az igazságot, és ítéljetek magatok felett! Az éjszaka ideosontam, és elvágtam Nettopau kötelékeit. Azt akartam, hogy megszökjön a halál elől, mert én ismerem a szívét, és tudtam, hogy nem hazudik. Hej, harcosok és ti mindannyian, szabad volt Nettopau, és mégsem menekült! Halljátok hát, és halld meg te is, tiszteletre méltó atyánk, ősz Pauhetán. A harcos, ha foglyul ejtik, menekül. Nemcsak a halál elől fut, azért is menekül, hogy övéinek mentse életét. Lám csak, Kis Medve sem a paszpahigokhoz nem futott, se a vabozókhoz nem menekült, hanem oda sietett, ahol a népe él. Hová sietett volna Nettopau, akit a sápadtarcú kormányzó halálra ítélt? Hová menekült volna, amikor csak egy barátja van, a Dohány Atyja? Ha ott ejtik foglyul, ide siet. Ha itt szánják halálra, jobb neki az örök vadászmezők nyugalma.

Akkor elhallgatott Pokahontasz, és vádló szemmel nézett körül a törzs harcosain. Azok meg lesütötték tekintetüket, és nem feleltek. Pauhetán csendesen így szólt:

– Voltam harcosok harcosa, bölcsek bölcse, most öregek öregje vagyok. Enyém az erdők szava, a vizek szava, enyém a Nagy Szellem szava. Nincs a nagy öböl partján olyan nép, amely ne az én nevemet dicsérné… Ha nyilam nem talált, sohasem tagadtam.

Akkor hozzám lépett, és ajkam közé illesztette a tollas kalumetet, a szent pipát.

Levettek a cölöpről, és a Nagy Házba vittek. Tüzes Szem varázséneket mondott felettem, és rossz szagú kenőcsökkel kente sebeimet, hogy ki ne szabadulhasson belőlem a lélek. Megszólaltak a dobok, a kereplők és a szent csörgők. De már nem folytatódott a tánc. A harcosok új ábrákat festettek bőrükre, és készültek az éjszakai nagy osonásra. Rólam beszéltek és Pokahontasz szavairól. Tüzes Szem, a varázsló, visszament vigvamjába, és szent tüzet gyújtott, hogy a füstjéből jósolni tudjon.

Ájultan hevertem a Nagy Házban. Mondják, akkor határozták el, hogy ha magamhoz térek, maga Pauhetán és Pokahontasz fog majd karon, hogy hétszer fel és alá járva az éneklő leányok és ifjak között, felvegyen a pauhetánok törzsébe, így vették fel annak idején John Smith kapitányt is, új indián nevet adva neki és hatalmas földet ajándékozva Virginia rengetegeiből.

De hát egyelőre várni kellett, mert ájultan hevertem a Nagy Ház gyékényén, és nem tudta senki, vajon életben maradok-e. Az öregeket nagyon bántotta, amiért elhamarkodva ítéltek felettem, ezért hosszú és szép beszédeket mondtak, amelyekben mind azt bizonygatták, hogy mihamarabb fel kell venni engem a törzsbe. Pokahontasz azonban a maga kedves, mégis kemény hangján rájuk kiáltott, mondván, máskor előbb járjon az eszük, mint a kezük, és ahelyett hogy szavakat szórnának a szélbe, azon gondolkozzanak, hogyan lehetne a monakánok támadását kivédeni.

Alkonyatkor aztán három nagy csapat hagyta el a falut. Minden harcos nekivágott az erdőnek, hogy hajnalban a felderítők által meghatározott helyen találkozzanak.

Még akkor sem tértem magamhoz, pedig azt várták, hogy velük tartsak. Pokahontasz mellém kuporodott, ölébe fektette fejemet, a harc ábráit festette arcomra, és amikor készen lett vele, sokáig elgondolkozva simogatta a hajamat.

Elcsendesedett _a falu, és a Nagy Házban is nyugovóra tért az ősz Pauhetán, amikor felnyitottam a szememet.

– Tom – suttogta gyöngéden Pokahontasz. – Tom… Rámosolyogtam. Mélyet sóhajtottam.

– Tom – mondta hirtelen angolul. – Fürge Szarvas látta, amint kiszabadították a hajóról a Dohány Atyját. És szabadon engedték a nagyszájú kapitány minden foglyát.

Elhallgatott. Dédelgette az arcomat, mintha gyereket ringatna az ölében.

– Fürge Szarvas látta… minden foglyot szabadon engedtek. De a Legbátrabb Harcos nem volt köztük. Hát mégse jött el…

Csendes volt Verovokomokó, a pauhetánok falva. A nagy ház kéregfalán befújt a szél. Megborzongtam. Pokahontasz medvebőrt terített reám, aztán sokáig füleltünk kifelé az éjszakába.

A harcosok már messze jártak. Hajnalban lecsapnak a monakánokra, megölik őket, és elragadják fehér foglyaikat. Aztán majd Jamestown következik…

Halk, kattogó zaj hangzott. Tüzes Szem, a varázsló, vigvamjába vonult, és a kereplő hangja mellett társalog a szellemekkel.

John Smith kapitány mégsem jött el…

– Szegény kicsi Pokahontasz – suttogtam, és megkínzott, sebesült ajkamhoz emeltem kedves, meleg kezét.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben sebeiből felépül, és tüstént harcba siet • Meglepő támadás • A vadon újabb törvénye • A győzelmi tor és az új meglepetés • „A dohányt én adom”

Olyan voltam én, akár az acél. Minél több ütés ért, annál szívósabb lettem.

Virradatra felkeltem, napkeltére már útnak is eredtem. Még húzódtak a sebeim, a harci festés sem takarta el az ütések és a rúgások nyomát, de már ismét a régi voltam… a szívem már egészen begyógyult.

Mi keltett életre? Nem is tudom. Talán Tüzes Szem mondókái, talán a kenőcsei? Úgy hiszem, inkább Pokahontasz gyengéd szavai.

Ha ő nincsen, az indián halált túl nem élem.

Most hát friss kedvvel és frissülő szívvel siettem a harcosok után. Nem voltam egyedül. Velem jött Pokahontasz is. Kézen fogva mentünk, éppen úgy, mint régen.

Jókora út állt előttünk. Kis Medve szavaiból megtudtuk, hogy a monakánok a James folyó partján táboroznak. Kenuikat vállon hozták át a nagy zúgókon, lentebb ismét vízre tették, és majdnem a Csikahomini torkolatáig eveztek. Hajnalban megrohanták volna Verovokomokót, ha közben rá nem bukkannak az angolokra.

Szorosabbra fogtam a tomahawkot.

Dale és Argall. No lám, megmenekültek az átkozottak, de legalább elterelték a monakánok figyelmét. Ha a harcosainknak sikerül a rajtaütés, a „nagyszájú kapitány” és a „sápadtarcú kormányzó” most már nem kerülheti el a sorsát.

– Fürge Szarvas vezeti a harcosainkat. Van oka rá…

A tulipánfák már bontogatták nagy virágaikat a korán jött melegben. Szerettem ezeket a magányos, hatalmas fákat, amelyek virágzás idején, mint óriások számára termett virágcsokrok, tündököltek az erdők szélén.

Fürge Szarvas vezeti a harcosokat – s elgondolkoztam. Ha neki oka van valamilyen bosszúra, van talán a monakánoknak is. Aztán ismét a pauhetánoknak és így tovább, visszafelé gombolyítva a kuszált fonalat. Mert hogyan kezdődött, miként kezdődött, ma már senki sem tudja. A monakánok ősi ellenségei a vízesés alatt lakó népeknek. Az Allegheny-hegység végtelen őserdeiből le-lecsapnak néha a parti síkságra, elrabolva a kertészkedő törzsek asszonyát, gyermekét és kukoricáját.

Azt mondják, a viszály még a nagyapák nagyapáinak gyermekkorában kezdődött. Két ifjú találkozott az erdőben. Egy pauhetán meg egy monakán. Mindkettő fiatal, könnyen haragvó legény. Könnyen vicsorgó fiatal farkasok, akiknek még nem fékezte bölcsesség a karját.

Szarvasra lestek, s nyilával mindkettő egyszerre találta el. Ha felavatott harcosokkal esik az ilyesmi, kettészelik a zsákmányt, és ki-ki viszi a maga részét. Nem úgy a két ifjú, akik azonmód egymásnak estek, mint két fenevad. Hogyan történt a harc, hogyan nem, végül is a pauhetánok fia földre hanyatlott, és azontúl lelkét csak a fák és a füvek vigasztalták.

A monakán ifjú akkor körbetáncolta a halottat, győzelmi mámorában eszét vesztve rikoltozott, végül levágta a halott skalpját, mintha csatában ölte volna meg ellenfelét, és ocsmány hőstettével kérkedve hazasietett. A pauhetán fiút pedig két öreg vadász találta meg. Mellette a szarvast, amelyet az ellenfél nagy örömében ott felejtett. Az állatot már kikezdték a dögevő madarak, a fiú tetemét azonban csodálatosképpen érintetlenül hagyták. A két vadász látta, hogy megcsonkították a fiút, látta a letaposott füvet is, amely a győzelmi táncról árulkodott, és végül felfedezték a nyílvesszőt, amelynek tolla elárulta, hogy monakán harcos volt a fiú gyilkosa.

Nem kelt fel háromszor a nap, a pauhetánok rajtaütöttek a monakánok táborán. Sok harcost megöltek, és sokat foglyul ejtettek. A nagy totem körül akkor sok koponya száradt a napon. Mert tudni kell, hogy a pauhetánok sohasem csonkították meg no az ellenség fejét azzal, hogy levágják a skalpját. A halott szelleme nem venné jó néven.

A halott lelkét hazavinni – más. A lélek a fejben lakik. Fejet vinni harcoshoz méltó cselekedet.

A háborúság tehát így kezdődött a két törzs között. És azóta is folyik. Három tavasszal ezelőtt a pauhetánok újból felmerészkedtek a hegyek közé, és megtámadták a monakánokat. Véres, nagy csata volt, melyben sok harcos elesett, még több foglyul esett, akik aztán a monakánok kínzócölöpein végezték életüket. A vérszomjas monakánok visszaverték a vízesés alatt lakókat, felébresztve bennük a titkolt félelem pusztító szellemét. Ott végezte a monakánok Kínzócölöpén Suhanó Nyíl is, Tüzes Szem idősebbik fia, Fürge Szarvas testvére.

Ezért volt oka rá, hogy ő vezesse a pauhetán harcosokat.

Abban a vesztes csatában Pokahontasz is részt vett. Ez a bátor és merész leány már gyermekfejjel is odamerészkedett a harcoló férfiak közelébe. És merészségével vagy éppen bájos bátorságával olykor „foglyot” is ejtett, mint ahogyan engem is úgy vezetett hajdanában Verovokomokóba. Így lettem foglya én is még abban az időben, amikor az angol telep táborát először támadták meg az indiánok. A történetet jól ismeritek, kár volna ismét elmondanom, de azt tudnotok kell, hogy Pokahontasz sokszor megbotránkoztatta vagy éppen csodálatba ejtette törzsének véneit. A monakánok elleni csatába is elmerészkedett, ott harcolt a férfiakkal egy sorban, pedig hát asszonynak, lánynak nem volt helye a csatában soha.

Pokahontasznak ezt is megengedték. Pokahontaszt mindenki szerette. Nem voltam ott, de mondták, Pokahontasz egymaga három monakánt leütött, végül foglyot is szerzett, lányt rabolt, akár a férfiak, jóllehet inkább az életét mentette meg, mert meg akarták ölni a harc hevében.

Hűs Víz volt ez a rabszolgalány.

– Miért engedted el? – kérdeztem.

– Megöltük volna. Akárcsak téged. – Hirtelen rám nézett, és parányi, szomorkás mosollyal a szája szögletében megkérdezte: – Még most sem érted?

– Hátha elárul – gyanakodtam.

Nem felelt.

– Hírt visz rólunk – erősítgettem –, kileshette, mi történt. Értesíti népének harcosait, azok elhagyják a tábort, mielőtt a mieink odaérkeznek, aztán nagy kerülőt tesznek, és lecsapnak a védtelen Verovokomokóra.

Előresietett Pokahontasz. Most már egymás nyomában lépkedtünk, mint a hadiösvényre indult harcosok. Megkerültük a Csikahomini nagy mocsarát, hogy minél hamarabb a James folyó partjára juthassunk. Most már vigyázni kellett, nem is mentünk, inkább lopakodtunk, mert sohasem tudhattuk, mikor ütközünk a monakánok őrszemeibe. Néhány elkalandozó harcost bizony elénk hozhatott a balszerencse, olyanokat, akik nem is tudták talán, mi sorsra jutott közben a táboruk.

Megtorpantunk. Pokahontasz mellé értem, és ahogy arcára tekintettem, hirtelen elszorult a szívem.

– Miért vagy olyan szomorú? – suttogtam. – Megbántottalak?

– Pszt… itt most már ne beszélj!

– De hát mégis?

Mintha csak válasz jött volna ostoba faggatózásomra. Halk surranás ütötte meg a fülemet, és egy nyílvessző csattant mögöttem a fa törzsébe.

Pokahontasz halkan kiáltott, és elugrott mellőlem. Én a fa mögé lapultam, és mozdulatlanná merevedtem.

Önkéntelen, halk nevetést hallottam. Ha ez a nevetés fel nem hangzik, talán későn tudjuk meg, hol is rejtőznek támadóink.

Felkaptam a fejemet.

Közvetlenül felettem, a hatalmas gesztenyefa lombjai között két meztelen talpat vettem észre. Egy fiatal monakán harcos kuporgott a fa magas ágán. Éppen íját feszítette, de nem engem, hanem a szomszédos fa tövében kuporgó Pokahontaszt vette célba.

Most már villámgyorsan, követték egymást az események.

– Hej! – kiáltottam rá élesen, hogy magamra tereljem a figyelmét, de ugyanabban a pillanatban egy másik nyílvessző csapott le mellettem. Éppen csak arra volt időm, hogy villámgyors mozdulattal felfelé hajítva tomahawkomat, térden találjam a fölöttem rejtőzőt, s máris el kellett ugranom helyemről, hogy ha kell, testemmel védjem Pokahontaszt.

Ez a csodálatos lány azonban nem szorult segítségre. Úgy lehet, hamarabb észrevette támadóinkat, mint jómagam. Alighogy melléje ugrottam, már kilőtte nyilát, és hogy nem tévesztett célt, azt egy közeli fa tetejéről hangzó fájdalmas ordítás jelezte.

Ez az ordítás az addig rejtőző ellenséget végképp felbőszítette. Minden óvatosságról megfeledkezve, dühös szitkozódással vették tudomásul társuk megsebesülését.

– Ott! – kiáltotta Pokahontasz, és kinyújtott kezével egy harmadik fa irányába mutatott, amelynek ágain egyszerre két harcost is észrevehettem, így hát négyen voltak ellenünk, jobban mondva öten, mert az ötödik e pillanatban a bokrok sűrűjéből ugrott elő, s tomahawkját magasra emelve, vad ordítással vetette rám magát.

Kikaptam a tomahawkot Pokahontasz övéből, és támadóm elé ugrottam. Nálam magasabb, nyúlánk és igen erősnek látszó férfi volt. Haját a monakánok szokása szerint vastag fonatba sodorva, tarajként viselte a feje búbján. Ez a hajfonat feje tetejéről egészen tarkójáig vezetett, és ott három festett sastoll zárta le. Testét sűrűn fedték a fekete és piros harci csíkok.

Ahogy öles ugrásokkal felém rohant, tekintetéből annyi harag és bősz harci düh sugárzott, villogó szeme és vicsorgó szája annyi gyilkos indulatot fejezett ki, hogy ha nem jártam volna ki előbb sorsomnak és a vadonnak kemény iskoláját, semmi reményem sem maradt volna a győzelemre. Így azonban vijjogó kiáltással túlharsogva ellenfelemet, elébe ugrottam, és amikor ő sújtani akart, hirtelen lehajolva, fejjel vetettem magam a gyomrának.

Hangos nyögéssel zuhant hátra. Ütése megcsúszott, csak lábam szárát érte, de ezt az új fájdalmat az előző napon kemény szívvel viselt fájdalmak után végképpen tűrhetetlennek éreztem. Engem is elkapott valami megmagyarázhatatlan, esztelen düh, s mert futó pillantással azt is észleltem, miként ugranak le háromembernyi magasságból a fekete testek, hogy Pokahontaszra vessék magukat, egyetlen ellenállhatatlan mozdulattal, puszta öklömmel terítettem le ellenfelemet.

Gyengülő markából kicsavartam fegyverét, és máris a többiekre vetettem magam.

S éppen idejében.

A négy monakán felismerte Pokahontaszt. Noha íjuk a kezükben volt, egyik sem feszítette rá. Élve akarták elfogni, és most szitkozódva, fenyegetőzve, kaján nevetéssel közelítettek hozzá.

Pokahontasz, a szép, bátor Pokahontasz hátát fedezve állt a nagy tölgyfa tövében, íját feszítve sakkban tartotta támadóit, de úgy látszott, nem sokáig. A négy harcos szétugrott, hogy oldalról és a fa mögül közelítsék meg zsákmányukat. Ha Pokahontasz kiröpíti a nyílvesszőt, lehet, hogy eltalálja valamelyiküket, de bizonyosan nem marad ideje új nyilat kihúzni tegzéből.

Figyelmüket szerencsére annyira lekötötte a könnyű zsákmány feletti öröm, és annyira biztosak voltak társuk győzelmében, hogy ügyet sem vetettek reám. Ha csak szempillantásnyi időm is, de volt, hogy kiválasszam közülük a legerősebbet, és lesújtsak rá a tomahawkkal. Ütésem biztos és végzetes volt. Ugyanabban a pillanatban kiröppent Pokahontasz nyílvesszője is, most már szíven találva, akit az imént még csak könnyen sebesített meg. Mégsem lett könnyebb a helyzetünk. A másik kettő túlerejük elvesztésén feldühödve rohant ránk. Még láttam, hogy Pokahontasz újabb nyila célját tévesztve röpül a bozótba, amikor a másik tomahawkja reám sújtott. Saját fegyveremmel védtem ki az ütést, valósággal vívtunk az indiánok hajlított dorongjával, mígnem ellenfelem váratlanul mellém ugrott, gáncsot vetett, és hanyatt lökött.

– Tom, segíts! – hallottam éppen akkor Pokahontasz kétségbeesett kiáltását.

Ellenfelem nem ugrott rám, fektemben egyszerűen agyon akart verni buzogányával, mint a lapító rókát szokás. És akárhogy fordultam volna, mire ismét talpra ugrom, végem. Éreztem, hogy az eddig kiállott szenvedések elnehezítették mozdulataimat. Combom sebéből ismét bőven ömlött a vér, és ahogy fejemet félrekaptam, szúró fájás bénította meg nyakamat.

– Tom… Nettopau!… – sikoltotta Pokahontasz.

Ahogy csak erőmből tellett, felhajítottam tomahawkomat. A két kezét felemelve végső ütésre készülődő monakánt egyenesen arcba csapta a kagylóházzal ékes fegyver. Jaj nélkül csuklóit össze.

Felugrottam. Úgy látszott, az utolsó monakán társai elhulltával sem akart lemondani arról, hogy nevét később a legnagyobb harcosok között emlegessék. Hiszen falujában mindhalálig irigyelni fogják, amiért Virginia virágát, a szép Pokahontaszt viszi haza feleségül (a pauhetánok is rendszerint a legyőzött ellenségtől rabolták feleségeiket), arról nem is beszélve, hogy az ősz Pauhetán utódjának tartott híres indián leány foglyul ejtése egyet jelentene a vízesés alatt lakó törzsek hamari legyőzésével.

S Pokahontasz hiába védekezett. Noha több helyen is megsebesítette ellenfelét, az acélizmú, nagy erejű monakán ellen puszta kézzel mégsem tudta felvenni a harcot. Amikor birokra keltek, az indián hátracsavarta Pokahontasz kezét, tenyere élével durván a hátára vágott, hogy a szegény lány feljajdult fájdalmában, aztán egyszerűen a hátára dobta, és futásnak eredt.

– Tom, Tom! – kiabálta Pokahontasz, és minden erejével szabadulni igyekezett…

Fegyvertelen voltam. Izgalmamban hirtelen fejemet vesztve felkaptam Pokahontasz elejtett íját, és a saját tegzemből vesszőt vonva bele, szempillantásnyi célzás után a monakán után lőttem.

Veszélyes lövés volt. Alig egy araszon múlt, hogy nem Pokahontaszt találtam el...

Azóta is mindig elszorul a torkom, ha erre a lövésemre gondolok, és sohasem kérkedem vele, noha máskülönben, mondják, íjjal és puskával jól bánok.

A monakán eldőlt, vége volt. Visszatértünk a harc színhelyére, és a még életben levőket az íjak húrjával megkötöztük.

Aztán, lihegve, ziláltan, véresen, de a győztesek vidámságával egymásra nevettünk, és Pokahontasz ismét a kezét nyújtotta.

– Siessünk. Talán még nem késő…

Futásnak eredtünk. Diadalunk csak növelte harci kedvünket. Pokahontasz szép arca vad örömtől sugárzott, előbbi riadalmát mintha elfújták volna, és az én fájdalmaim megint semmivé lettek, hiszen nagy-nagy büszkeség dagasztotta mellem: megvédtem, megmentettem, aki életemben és szívemben a legkedvesebb.

Futottunk.

– Megéreztem. Hidd el, megéreztem, hogy leselkednek ránk. Bólintott. Aztán megkérdezte:

– Tom, mondd, mit álmodtál az éjszaka?

Nem értettem.

– Semmit, Pokahontasz. Semmit és semmiről.

Komoly lett az arca, miközben folyvást a fákat és a bozótot figyeltük, hogy meg ne lepjen ismét az ellenség.

– Nem álmodtál? Vigyázz, nem emlékszel talán? Vigyázz az álmodra, Tom, mert már füledbe súg a Manitud, és még nem tudod, hogy az micsoda. Mondd, semmit sem láttál? Állatot, fát, virágot? A dolgokban szellemek élnek, amelyek rád is vigyáznak.

– Nem értem, Pokahontasz, erről sokat beszéltél már, de még most sem értem. Csak azon csodálkozom, hogy amikor ahhoz a fához közeledtünk, eszembe jutott, vajon nem leselkednek-e ránk a monakánok. És éppen akkor lőttek ránk.

Megállt. Rám nézett aggódó szeretettel:

– Hát nem érted? Nem érted a törvényt?

– A vadon törvényét – mosolyogtam, és megszorítottam a kezét. – Vajon ez hányadik törvénye a vadonnak? És hogy szól?

– Hallgass a belső szóra.

Hallgass a belső szóra… Akkor mosolyogtam, mégis komolyan vettem Pokahontasz szavait. És azóta oly sokszor eszembe jutott ez a jó tanács. Oly sokszor kísért életem útjain, oly sokszor mentett meg nehéz pillanatokban, és oly sokszor figyelmeztetett: vigyázz!

Vigyázz!

Nem tudom én nektek elmondani, mi ez a belső szó. Nyársforgatóból lettem én John Smith kapitány apródjává, apródból lettem indiánná, nem sokat tudok a bölcsek gondolataihoz. A papok azt mondják, isten szava ez a belső szó, de hát én nem hiszek istenben. Keserűbb és szerencsétlenebb volt az én életem, semhogy higgyek benne, mert úgy tapasztaltam, vagy csak azok találják ki, akikben sok a gyengeség, és magukat vigasztalják vele, vagy sok az erő, és másokat félemlítenek a nevével. Az élethez kell a hit, és nem az istenhez, ezt tanultam én rövid életem során, és ezért volt nekem oly kedves az indiánok mindenféle balga meséje a természet ezernyi manójáról, ahogy ők mondták: Manitujáról.

Csakhogy vihar közeledtével a csapongó madarak elülnek, és a játékos medvebocs is lesunyja fejét. És mint oly sokszor, most is megéreztem: lesnek ránk. Nem magyarázom én ezt sem istennel, sem szellemekkel, egyszerűen csak azzal, hogy az ötön kívül van még egy hatodik érzékszervünk is, amely észreveszi a viharfelhőket akkor is, ha még messze járnak, amely észreveszi a sok-sok megszokottban a legapróbb szokatlant, és azt súgja: vigyázz!

Én azt gondolom, mindenkiben megszólal ez a „belső hang”, csak nem mindenki figyel rá.

Amikor eszembe jutott, vajon nem lesnek-e ránk – meg kellett volna állnom, hogy akár egy pillanatra is, körülnézzek.

Pokahontaszban is megszólalt ez a hang. Csak hát én megzavartam. Aki sokat él a természetben, és sokat járja az erdőt, megtanulja becsülni a belső hang szavát. És megtanulja – hallani. Mert oly halk, oly csendes ez a szó, hogy a világ kisebb zajai is könnyen túlharsogják…

Amikor a James folyó partjára lejutottunk, és a vízbe belegázolva, egyszerre csak megütötte fülünket a győzelmi ének egyhangú, mégis örömtől robbanó hangja, felrikoltottunk magunk is:

– Hejjjej-jejjejjej-hej!

A víz felénk hozta a győzelem énekét. A pauhetánok éneke volt – túlharsogott bennünk minden más hangot.

A folyó hideg vizével locsoltuk felhevült testünket, és újból futásnak eredtünk. És nem tagadom, azért futottunk, mert ott akartunk lenni, amikor Argallt és Dale-t utoléri a példás büntetés.

– Csontjukat töröm! – kiáltotta bosszúra szomjasan a szép Pokahontasz. – Csontjukat töröm, akár a tolvajoknak! Ocsmány halál legyen a részük!

És ne ítéljetek meg érte, ha kimondom: ilyen vérszomjasán is tetszett nekem Pokahontasz. Magam is azt vártam: gyors és ocsmány halállal múljon ki a „nagyszájú” kapitány és a „sápadtarcú” kormányzó.

A folyó ezen a helyen hirtelen összeszűkült. Két-három ember magasságú, meredek partok magasodtak hullámai fölé. Noha messze voltunk már a tengertől, itt, a nagy tölcsértorkolat keskeny szakaszán apálykor és dagály idején talán még erősebben zúgott a víz, mint lentebb. Fortyogva, zuborogva feszegette a víz a partokat, fehér tajtékot túrt a nap fényében. Nemcsak összeszűkült, nagyot is kanyarodott itt a folyó medre.

Türelmetlenségünkben belevetettük magunkat a jéghideg vízbe, és az erős sodrással mit sem törődve, hatalmas karcsapásokkal átúsztunk az ellenkező oldalra, amely mint hatalmas félsziget tolakodott a víz útjába, és sűrű bozótja, hatalmas fái mélyén, egy kicsiny tisztáson rejtegette a monakánok táborát.

Most a pauhetán harcosok győzelmi éneke hallatszott onnan.

A parton feltűntek embereink, akik karjukat lengetve kiáltoztak felénk:

– Pokahontasz, Pokahontasz!

– Itt van Pokahontasz! – kiáltották, és leszaladtak a part omladékain, kezüket nyújtották, és szárazra segítettek bennünket, aztán örömujjongások közepette a táborba kísértek, hogy megmutassák, milyen hatalmas, nagy győzelmet arattak a lopakodó ellenségen.

Az indiánnak nem szokása a hebehurgya beszéd, meggondolja és megfontolja minden szavát, noha szívesen és sokat szónokol, igyekszik mindenkor megadni mondatainak súlyát, és bármit mond is, gondolat nélkül nem mondja.

Most azonban kettős öröm tette boldoggá a pauhetán harcosokat. Nemcsak az ősi ellenségen, a monakánokon arattak emlékezetes győzelmet, hanem foglyul ejtették a szakállas, fehér harcosokat is, akik arra vetemedtek, hogy foglyul ejtsék Pokahontaszt.

Nem csoda hát, hogy egymás szavába vágva mesélték a hajnali támadás történetét, hogy gyermetegen kérkedve tolakodtak a szeretett és csodált lány elé, és nem restellte egyik sem elmesélni, milyen nesztelen pumaléptekkel közelítette meg a tábort, ahol a gonosz és hitvány monakánok aludtak. Sokan voltak a monakánok, nagy szerencsétlenség származott volna belőle, ha rátörnek Verovokomokóra, még nagyobb, ha szót értenek az átkozott „nagyszájú” kapitánnyal és a „sápadtarcú” kormányzóval. De hát a pauhetánok híres és legyőzhetetlen harcosok, nyilaik biztosan találnak, tomahawkjuk, mint a villám csapása, és ők maguk, mint a vihar, igen, mint a vihar – mert úgy zúdultak a táborra, mihelyt az ég sötétje felhasadt.

A monakánok tábora most, a délutáni verőfényben siralmas képet mutatott. Komoly, véres csatáról tanúskodott. Mindenfelé halottak hevertek, monakán és pauhetán harcosok. Látszott, hogy az álmában meglepett ellenség utolsó csepp véréig harcolt; akik tehát életben maradtak, és foglyul estek – megérdemlik a kínzócölöpöt.

Amikor idáig értem gondolataimban, hirtelen sóhaj szakadt fel a mellemből.

Fertályórája sem lehetett, hogy a harc véget ért. Még nem szedték össze az eldobált vagy elhullott fegyvereket. Még szétdúlva álltak a bőrsátrak, még nem voltak elföldelve a halottak, de már égett a tábor közepén a tűz, amely körül éppen Fürge Szarvas, a pauhetánok ifjú csapatvezére táncolta a „lecsapó héja” táncát, a győzelem örömére.

Alighogy Pokahontasz a tűzhöz ért, csengő, erős hangján új énekbe kezdett, és folytatta a táncot. Nemsokára már hárman, négyen, majd tízen is követték példáját. Ütemesen tapsolva, rikoltozva, hadonászva keringtek a tűz körül – bennem lélekrázó és szomorú emlékeket idézve fel.

A tábor szélén, részben a fákhoz kötözve, részben hátraszíjazott kézzel a földre lelökve várta sorsát az életben maradt és foglyul esett monakánok csoportja. Csapzott, verítékes arcukból mérhetetlen gyűlölettel villogott a szemük – s csak a szemük beszélt, mert ők maguk egyelőre konokul hallgattak, és noha legtöbbjük súlyos sebekből vérzett, egyetlen jajszó sem hagyta el ajkukat.

Közöttük felfedeztem a szakállas, vértes katonákat is, kissé távolabb pedig a „sápadtarcú” Dale kormányzót és a „nagyszájú” Argall kapitányt.

Hej-hejjej-hejjejejj…

A győzelmi ének vadabb ritmusú lett, a diadalmi mámor nem ismert határt. Most már nem is táncoltak, valósággal röpködtek a tűz körül, és felfedezhettem a harcosok övén a szörnyű trófeákat, a megölt monakánok levágott fejét.

Szándékosan nem mentem Argallhoz. Messziről figyeltem rémült arcát. A katonák között Walter Buyst kerestem s megtaláltam. Tudtam, hogy tánc közben Pokahontasz is egy-egy pillantást vet feléjük, és fejében bizonyára kegyetlen, ám igazságos gondolatok kavarognak.

A tánc egy idő múlva abbamaradt. Csak most nézték meg jobban a sebesülteket, persze csakis a pauhetánokat, mert az ellenség sebesültjeivel senki sem törődött. Az indián dicsőségnek tartja, ha sebet kap a harcban, és inkább törődik a győzelmi tánccal meg a nagy lakomával, mintsem saját feltépett karjával.

Most is lakomához telepedtünk, felfaltuk a monakánok minden élelmét, nagy kagylóserlegekből ittuk a folyó friss, tiszta vizét. Lakomázás közben – most már higgadtabb szavakkal, de hasonló lelkesültséggel – tovább mesélték társaink a hajnali harc történetét. Ekkor tudtuk meg, hogy harcosaink – akárcsak imént mi magunk – úszva közelítették meg a félszigetet, s bizony majdnem visszafordultak, mert rossz jel támadt: úszás közben vízbe fulladt egy pauhetán harcos.

Pokahontasz is szerét ejtette, hogy elmesélje gyors és csodálatos felépülésemet és kalandunkat a monakánok előőrsével. Bármennyire tiltakoztam, bizony úgy mesélte, mintha egyedül nekem köszönhetné megmenekülését és az öt ellenséges harcos lefegyverzését.

Szavaira nagy rikoltozás támadt, mindenki örömmel csapkodta a vállam, szorongatta a kezem, egyedül Tüzes Szem fia, Fürge Szarvas méregetett leplezetlen gyanakvással. Attól félt talán, hogy tetteim ártanak az ő hírnevének: hiszen még ma is felemlegették, sok évvel ezelőtt, még gyerekfejjel hogyan sebesítettem meg…

Ebben a percben a foglyok felől gúnyos hang harsant:

– Hé, te fiú, az istenfádat, hát itt vagy, te áruló bitang?! Nézze, nézze, kormányzó uram, ott ül a vademberek között!

– Megmondtam kegyelmednek – hallatszott Dale kormányzó fátyolos hangja –, megmondtam, ugyebár, hogy veszedelmes fickó.

– Hé, Tom! Tom Savage, told ide a képedet, ha van benned egy csöppnyi becsület! – ordította Argall.

– Mit kiabál a fehér kapitány? – kérdezte villogó szemmel Fürge Szarvas. Lefordítottam a kapitány szavait, és még hozzátettem:

– Árulónak nevez, amiért közétek álltam. Most már hiszel-e bennem, Fürge Szarvas?

Nem válaszolt, mert figyelmünket most olyan jelenet kötötte le, amely később sokáig emlékezetes maradt a Chesapeake-öböl indiánjai között.

Pokahontasz felugrott a tűz mellől. Szép arca valósággal eltorzult a haragtól, ahogyan Argall elé ugrott. Argall, aki jóval magasabb volt nála, meglepetten és ijedelemmel nézte, hiszen nem várta, hogy az indián leány megérti majd a szavait.

Pokahontasz angolul szólt. Olyan tiszta angolsággal, ahogyan csak a Temze-parti Londonban beszélnek.

– Tudod-e, ki vagyok? Én vagyok Pokahontasz, te átkozott! És tudod-e, ki vagyok én? Ti királynak nevezitek, aki uralkodik, hát én ennek a földnek a királynője vagyok. És tudd meg, te viperafajzat, hogy amerre csak eltekint még a kidülledt szemed, mindenhol ismerik Pokahontasz nevét! Tudd meg, hogy a nagy öböl két partján nincs indián harcos, aki, ha fegyverét emeli, ne kérdezné magától: vajon Pokahontasz mit szól hozzá? Nincs vadász, aki, ha íját feszíti, ne gondolna arra: vajon Pokahontasz mit szól a zsákmányhoz? És nincs szerelmes férfi, nincs mesélő anya, nincs emlékező öreg, aki naponta ne emlegetné ezt a nevet: Pokahontasz.

Most hirtelen haraggal kétszer arcul csapta Argallt. Előbb jobbról, aztán visszakézből balról. Oly erős volt az ütése, hogy a kapitány felnyögött.

– Hogy merészeltél ide jönni? Hogy merészeled undok nyáladdal bemocskolni a mi szép tavaszunkat? Becsületről beszélsz? Becstelen vagy te magad! Saját fajtádat is felfalnád, akár a földmélyi vakondok!

– Őfelsége… – nyögte Argall, és véreres szemének tekintete szörnyű félelemről és sunyító alázatról tanúskodott.

– Ha a ti király atyátok látni akar, küldjön követséget hozzám, és hívjon meg úgy, ahogy törzsfőnök a törzsfőnököt vendégül hívja. Ha pedig követet küld, az térdet és fejet hajtson előttem, miként a mi Pauhetán apánk is térdet hajtott a ti koronátok előtt.

Pokahontasz messzire csengő, erős szavait a pauhetán harcosok is ámulva hallgatták. Nem értették, de hát annyit csak tudtak, hogy a nagyszájú kapitány Pokahontasz szabadságára tört, annyit megértettek, hogy Pokahontasz most dölyfös ellenségét szidalmazza és fenyegeti…

Nem csoda hát, hogy nem vették észre… Csak az én kiáltásom hangzott:

– Marraruf! Ellenség!

Akkor már késő volt.

A fák közül Jamestown katonái ugrottak elő. Felporozott puskák és pisztolyok, meredtek ránk. Felhúzott számszeríjak nyila meredezett felénk. Kihúzott kardok és győzhetetlen mellvértek csillantak a napfényben.

– Hah! – Az elszörnyedés hangja szakadt fel a pauhetán harcosokból. Néhányan tomahawkjukat emelték, hogy a fehérekre rontsanak… de Pokahontasz büszke kiáltása megállította őket.

Döbbenetes pillanatok voltak. Valóban azok. A percekkel előbb még diadalittasan lakomázó, vidáman nevetgélő harcosok örömét és győzelmét egyetlen szempillantás alatt elfújta az új vihar. Akik ma hajnalban meglepték ellenségüket, most maguk is meglepetté váltak. Márpedig a meglepett ellenség legyőzött ellenség, ezt a természet fiai minden fehér hadvezérnél jobban tudják.

– Árulás! – kiáltotta most Fürge Szarvas, és öklével rám mutatott.

A meglepetéstől amúgy sem jutottam szóhoz, ez a vád pedig, amely imént Argall, most pedig Fürge Szarvas szájából hangzott, valósággal fojtogatott.

A látszat valóban ellenem szólt.

– Áruló! – kiáltott ismét Fürge Szarvas.

Mintha csak szavait akarná igazolni, a fehér katonák csoportjából kivált a vezér, és egyenest hozzám sietett…

Csakhogy ez a vezér nem volt más, mint John Rolfe, az én drága Johnny barátom, a Dohány Atyja.

Széttárta karját, megölelt.

– Tom, csakhogy épségben látlak! – Körülnézett. – Hohó, megálljatok, emberek, ezek itt nem ellenségek! Ezek a mi pauhetán barátaink! És ha jól látom, éppen most mentették meg Tomot a monakánok kezéből. Pokahontasz – most az indián hercegnő felé indult –, drága, kedves Pokahontasz, örülök, hogy látlak!

Pokahontasz haragját mintha valami meleg tavaszi szél rebbentette volna el. Mosolygott, de mosolyában annyi esetlen, bájos zavarodottság volt, arca szokatlanul úgy elpirult, hogy szinte megsajnáltam. Nagy szemét tágra nyitotta, és elfeledkezvén Argallról, kezét nyújtotta ő is Rolfe felé.

– Árulás! – süvöltötte most már harmadszor Fürge Szarvas.

– Árulás! – ordította magából kikelten a megkötözött Argall. Pokahontasz elfogadta Rolfe kinyújtott kezét. Aztán Fürge*****

– Hallgass! A Dohány Atyja jó barátsággal jött. Emlékezz, kalumetet szívtál vele te magad is. Fékezd hát a nyelvedet, nehogy olyan légy, mint a kisgyermek, aki csacsog, csacsog, de nincs esze hozzá.

Angolra fordította a szót:

– Üdvözöllek, Dohány Atyja! Ha tenyereden hozod a szívedet, ülj le közénk, és üljenek le harcosaid is, tartsatok velünk, noha lakománk csupán annyi, amennyit zsákmányoltunk.

Szép zavarán még szebben lett úrrá. Királynői mozdulattal mutatott a tűz mellé. Láttam rajta, hogy a jamestowni telepesek hirtelen megjelenése őszintén megdöbbentette. A meglepetés puszta ténye igencsak megkurtította az iménti dicsőséget.

– Johnny – kiáltottam –, szólj már az embereidnek, hogy eresszék lejjebb a fegyvereket! Kezet nyújtasz Pokahontasznak, s közben minden puska töltve van,

– Kormányzó – ordította Argall –, hát nem lát a szemétől?! Egy szava sincs ahhoz, hogy mi még mindig rabok vagyunk? Eszük ágában sincs, hogy kiszabadítsanak bennünket! Ez árulás…

– Igen, igen… persze… ugyebár… – Dale kormányzó síri hangon szólt Johnnyhoz: – Kérem, Mr. Rolfe, vegye már le a kötelékeinket. Ez mégiscsak megalázó. Utóvégre sakkban tarthatja a vadakat… ugyebár…

– Mi az, hogy „kérem”, az istenfáját! – rángatta szíjait Argall, és paprikapirosan, tajtékzó szájjal ordított: – Hé, Rolfe, miféle ember maga, hogy csak áll itt, mint a faszent? Mit trafikál azzal a cigányképű szukával? Itt az ideje, hogy odapörköljön a vadaknak! Vagy talán lepaktált velük, eladja a saját honfitársait, akárcsak az a kölyök… az istenfáját, kiveszett ezekből minden becsület...

Johnny fiatalos, férfias arcából lefutott a vér. Szembenézett Argall-lal, és láttam, hogy csak a megkötözött ember iránti könyörületből nem sújt az arcába.

– Mr. Argall, a kegyelmed pimaszsága oly határtalan, hogy azt kell hinnem, elment az esze. Figyeljen rám, kapitány, mert talán utoljára lesz módja rá. Megismétlem itt mindenki előtt, és arra kérlek Pokahontasz, te magad fordítsd szavaimat a néped nyelvére: hitvány csavargó, senkiházi szemét vagy, kapitány, gőzös, bűzös a leheleted, rohadt a lelked is!

Rolfe hirtelen elfordult a meredt szemmel,, némán bámuló Argalltól. Pokahontaszhoz szólt:

– Drága Pokahontasz, mi azért jöttünk, hogy megmentsük a monakánok rabságából fehér társainkat.

– A monakánokat mi győztük le. Foglyaink a mi foglyaink.

– Úgy igaz. De ezek a csirkefogók nemcsak téged sértettek meg, hanem engem is. Tomot is. Tom, figyelj csak, hát hiszen neked is van leszámolnivalód…

Némán intettem. Sebeimre mutattam, de nem értette, mit akartam jelezni. Ezért hozzá léptem, és súgva mondtam:

– Johnny… engem ne hívj. Én most már ide tartozom testestül-lelkestül.

Furcsa értetlenkedéssel bámult.

– A kapitány kínzott meg?

– Nem. A pauhetánok.

– És mégis?…

– Igen, Johnny. Befogadnak a törzsbe. Nem vagyok túsz többé. Pokahontasz egy ideig gondolataiba mélyedt. Aztán kijelentette, nem válaszolhat egyedül. A monakánok elleni csatát Fürge Szarvas vezette, tehát övé a dicsőség, és övé a jog, hogy a foglyok felett rendelkezzék.

Halkan szót váltott Fürge Szarvassal. Közben sokszor a fehér foglyok felé tekintettek, de a varázsló fia néhányszor felém is vetett egy-egy gyanakvó- gyűlölködő pillantást. Nem fért a fejébe sehogy se, hogy nem én hívtam a telepeseket.

– Fürge Szarvas nem akar megválni a foglyaitól.

– Nem kívánom valamennyit – mondta Rolfe. – Csupán Dale kormányzót, akivel az ősz Pauhetán békepipát szívott. Ő nem tett semmit sem ellenetek, Jamestownt azonban magára hagyta, és ezért meg kell büntetnünk. A kapitánnyal meg a harcosaival csináljatok, amit akartok.

Argall és katonái ekkor fülsiketítő ordításba kezdtek. Rémült méltatlankodásuk szűnni sem akart addig, amíg indián őrzőik végig nem vágtak rajtuk a bölény bőr korbácsokkal.

Pokahontasz a fejét rázta.

– Ha meg akarod büntetni a kormányzót, bízd ránk a büntetését. Nézd végig, hogy törjük össze a csontjait.

Johnny egy segélykérő pillantást vetett felém. S annál inkább, mert Dale éppen most kiáltott feléje:

– Parancsolom, hogy szabadítson ki! Nincs felhatalmazva semmiféle tárgyalásra. Kötelessége, hogy kiszabadítson, én itt a királyt képviselem.

– Jól mondja, kormányzó uram. Lásd, Pokahontasz, a kormányzó urat csakis király atyánk büntetheti meg. Hiszen foglyaitokat ti sem itt fogjátok halálra kínozni – isten legyen hozzájuk irgalmas –, hanem hazaviszitek, és az ősz Pauhetán intésére vártok… Drága Pokahontasz, ismersz engem, és ismered Tomot is. Mi fehér emberek vagyunk, de az indiánok jó barátai.

Mélyet sóhajtott John, és kérdő tekintettel nézett a lányra.

– Felgyújtottátok a házamat. Nem kérdezem, miért tettétek. De a sértésért – engesztelés jár. Engesztelésül adjátok nekem a kormányzót és minden katonáját.

Pokahontasz arca elborult. Sokáig nézett John Rolfe szemébe. Most olyan csönd ereszkedett a tisztásra, hogy hallani lehetett a virágot kereső vadméhek lágy zümmögését. Még a zsivány Argall és cimborái is elhallgattak. Az indiánok büszkén nézték Pokahontaszt, ám a sértettek büszkeségével, mert nem értették, amit a Dohány Atyja a lánnyal beszél, noha sejtették, hogy győzelmük vagy kudarcuk sorsáról folyik a szó.

– Vidd – mondta hirtelen különös hangon Pokahontasz. – Tiéd a kormányzó, és tieid a katonái is. Azt a katonát is vidd, aki a hajamnál fogva rángatott. Vidd, vidd, mert odavan a házad. De jól vigyázz rájuk, mert Pokahontasz nem felejt!

Fürge Szarvashoz fordult, és kemény, parancsoló hangon, pauhetán nyelven szólt hozzá:

– A sápadtarcú kormányzót meg harcosait a Dohány Atyja most elviszi. Add oda neki, hogy a barátság megmaradjon. Mi lesz azután velük?… – Engesztelő asszonymosolyával nézett Fürge Szarvasra. – A foglyaid foglyaid maradnak. Nyilaink előbb-utóbb a szívükbe ütnek.

– Az övékébe s minden fehér emberébe – sziszegte Fürge Szarvas. – Azt mondom neked, Pokahontasz, átkozott fajta ez. Mézes a szava, de mérges a szíve. Gyűlölöm őket valamennyit! – Szeme vészjóslóan rebbent hol rám, hol Rolfe-ra. – Ígérem, hogy mire az újhold feljön az égre, csak a lelkük fog egymással társalogni.

– Mit mond? – kérdezte John, és hozzám fordult, nem Pokahontaszhoz.

És én válaszoltam. Valami azt súgta, ne, tegyem, de valami azt súgta, mégis válaszoljak. Ezt mondtam:

– Most elengedi Sir Thomast, de előbb-utóbb megölik őt is és minden katonáját.

Hallotta ezt a kormányzó is, Argall is – hiszen angolul mondtam. Így szólt Pokahontasz:

– Most hát ülj le velünk a tűzhöz, Dohány Atyja, és szívj el velünk egy szippantást ismét a kalumetből. Szent füst az…

– A dohányt hozzá én adom – nyúlt övéhez John.

– A foglyok addig kötélen maradnak, amíg el nem válunk egymástól.

– Úgy legyen!

– Még egyet kérek tőled, Dohány Atyja. – Pokahontasz hangja megint megváltozott. Egyszerre parancsoló és ugyanakkor esdeklő is lett.

– Mondd meg nekem, hogy a nagyszájú kapitány hajóján nincs-e fogva tartva John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos.

Felkapta erre a szemöldökét Rolfe.

Látszott, hogy a kérdés meglepte, meg is döbbentette.

– Nem találkoztam vele – fátyolosodott el a hangja. – Amikor én kiszabadultam Argall kapitány fogságából, kiszabadult más is. Spanyol katonák meg néhány pap, de Smith kapitány nem volt köztük. Nem hiszem, Pokahontasz, hogy a hajón lett volna. Ő elment innen, és soha többé nem tér vissza.

– Megálmodtam, hogy visszatér – suttogta Pokahontasz, és szép arcát fájdalmasan és szégyellősen félrefordította.

TIZEDIK FEJEZET

amelyben Tom harcból megtért indiánként foglyokat kísér Argall ezúttal igazat mond • Tomot felveszik a törzsbe • Egy csodálatos ének • A győzelem éjszakája • Tüzes Szem jóslata • Egy megdöbbentő felfedezés

– Nem mehetek.

– Azt mondtad, nem vagy már túsz.

– Indián vagyok.

John hosszan nézett a szemembe. Mintha azt kérdezte volna a tekintete: Pokahontasz miatt fordítottál hátat a fehér emberek világának? Hangosan csak ennyit mondott:

– Látod, látod… még mindig Smith kapitányt várja vissza.

– Nem baj… Egyszer majd elmesélem, mi történt ezen a pár napon. Akkor talán megérted.

Vállat vont.

– Jó barátok maradunk. Bejöhetsz ezentúl Jamestownba is. A kormányzó nem zaklat többé.

– Hozzád elmegyek. A házadat együtt építjük majd. De jobb, ha a városban nem mutatkozom. Itt most nem esett szó a kincsről. Márpedig én tudom, hol a kincs.

– Kincs, kincs, ami nincs… – John legyintett. – Ahogy Sir Thomast nézem, előtte most jó ideig nem lehet majd kincsről beszélni. Ha pedig komolyan kell vennünk Fürge Szarvas fenyegetését, jobb, ha ki sem lép a házából.

Szedelőzködött a két csapat. Nagy rendben és feszült csendben válogatták szét a foglyokat. Argall és cimborái feltűnően hallgatagok voltak, most már nem jajgattak, nem könyörögtek, csak a nagyszájú kapitány nem állta meg, hogy ki ne köpjön Sir Thomas Dale elé.

– Az istenfáját! Az úr a pokolban is úr!

– Kegyelmed a trónon is zsivány maradna! – vágott vissza a kormányzó.

– Akkora zsivány mégsem voltam, hogy trónra kerüljek… – sziszegte Argall.

Én meg arra gondoltam, trónra juthatna bizony ez a kapitány is, de hát mindig kevesebb a trón, mint ahány, zsivány pályázik reá.

Pokahontasz – mielőtt kifújta volna a kalumet füstjét a négy égtáj, majd meg a föld és az ég felé – kikötötte, hogy a kormányzó és katonáinak minden fegyvere a pauhetánoké maradjon, így aztán maga Dale kormányzó nyújtotta át díszes vértjét Fürge Szarvasnak, abban a reményben talán, hogy. ezzel megnyeri a harcias és gyűlölködő indián rokonszenvét.

A pauhetánok szeme őszinte örömtől csillogott. Tüstént magukra vették a vérteket és a sisakokat, s mert máskülönben ruhátlanok voltak, most olyan képet mutattak, mint hajdanában a római katonák.

A puskákhoz azonban nem nyúltak, azoktól féltek, jóllehet használhatatlanná mocskolódott valamennyi, mert a monakánok előző éjszaka a földön húzták maguk után őket.

– Keresztényi kötelessége volna, hogy megszabadítson! – kiáltotta felénk Argall.

Rolfe nem felelt. Csak legyintett, és a telepesekhez fordult:

– Kegyelmetek jól tudják, hogy ez a csirkefogó milyen zűrzavart okozott. Ha nem tudnám, hogy az indiánok ellátják a baját, magam lőném agyon. Legkeresztyénibb kötelességem az volna.

Estére hajlott az idő, mire a két csapat elvált egymástól. Szoros őrizetben tartva a rabokat, megindultunk Verovokomokó felé, a telepesek pedig a folyó partján nagy sietve Jamestownba igyekeztek, mert folyvást váratlan indián támadástól tartottak.

Búcsúzáskor Rolfe a kezét nyújtotta:

– Hát isten áldjon, Tom! Megígértem Pokahontasznak, hogy átvizsgáltatom a kapitány hajóját. Olyan biztos benne, hogy Smith kapitány Virginiába érkezett, hogy már magam is hinni kezdem.

Így ért véget ez a nagy ijedség, így ért véget ez a kaland.

Akkor legalábbis azt hittem, véget ért.

Hiszen ott vánszorgott előttem Samuel Argall, a nagyszájú kapitány, és ott lépkedtek mellette sötét legényei. Lehajtott fejjel mentek, mint akik bűnüket bánják, de azt hiszem, aligha tudták ők, mi is ez a szó: bűnbánat.

A dühtől némultak el, és most már a rémülettől is.

Semmi sem menthette meg őket a kínzócölöptől.

– Legalább te… hallod, fiú, legalább te… az istenfádat! Miféle fehér ember vagy te? Elárulod a fajtádat, miféle keresztyén vagy te, megtagadod a felebarátaidat?

– Elég legyen – szóltam rá csendesen. – Kegyelmed a felebarátját dróthurkon rángatta. Kegyelmed az embertársainak szabadságára tört…

– Az istenfádat! Te is eszel a húsomból, mi?

– Attól ne tartson.

– Kannibál zsiványok!

– Eddig gyökérevőknek mondta őket.

Elhallgatott. Mi járt a fejében, mi nem, egyszerre csak megszólalt megint:

– Ha én ezt tudtam volna… ha ezt odahaza tudnák…

– Mit?

– Hogy itt ekkora becsülete van Smith kapitánynak. Hej, biz' isten rabláncon hoznám ide, ha megérném… ha megtehetném… az istenfáját!

Az ember, akár a fehérekkel, akár a vadakkal társalog, folyvást csak Smith kapitány nevét hallja.

Pokahontasz ott lépkedett mellettem. Szúrós szemmel nézte veszedelmes foglyát. S mintha csak belelátott volna gondolataiba, hirtelen kemény hangon szólt rá:

– Hosszú nyelven beszélsz, mert ostobának tartasz. Azt várod talán, hogy téged kérjünk meg, hogy hoznád vissza Nantakvodot, a Legbátrabb Harcost?

– Megtenném. Biz' isten, megtenném – motyogta Argall csalódottan. Felnevettem.

– Annyi esze az indiánnak is van, hogy becsületszóra nem engedi szabadon a foglyát. Hát még ha annak nincs is becsülete! Hanem annyit mégis megmondhatna, mert már úgyis mindegy: mit tud John Smith kapitányról?

Hallgatott. Mintha csak ezzel akarná megbosszulni sorsát. Hát mindegy – gondoltam magamban –, akár beszélsz, akár nem beszélsz, neked már úgyis véged, és hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem kívántam a halálod. Nem vagyok bosszúálló, sem vérengző természet, de azon az estén, ahogy hazafelé lépkedett a pauhetánok győztes csapata, a sors rendelését láttam beteljesülni Argall kapitányon. Megalázta Pokahontaszt, megalázott engem is, megérdemli a sorsát.

Már túljutottunk a Csikahomini mocsarán, amikor megkérdezte:

– Annyit mondj meg, fiú, ha már „úgyis mindegy”, hogy igazán ott van-e a kincs. A Holtak Ligetében.

– Ott – válaszoltam. – Csak persze könnyebb út is vezet odáig.

– Gondolhattam volna, az istenfáját! Úgy őrződ, mintha a tiéd volna.

– Lehetne – mondtam, és eszembe jutott, mennyit vitáztam, mennyit huzakodtam Pokahontasszal, aki annak idején mindenképpen el akarta csenni a Holtak Ligetéből a hasadt fedelű ébenfa ládikót, hogy John Smith kapitánynak adja. Akkor még csak foglya voltam, erdőjáró pajtása. És kislányka volt még ő maga is, de úgy lehet, a szeme messzebbre látott, a szíve mélyebben érzett, mert rajongásig csodálta hajdani gazdámat, Smith kapitányt.

– Te mondod, Tom, hogy király atyátok aranyat követel. Adjuk oda azt a ládikót a Legbátrabb Harcosnak, és akkor király atyátok megnyugszik.

Hiába tartottam vissza, addig nem tett le a tervéről, amíg fel nem kereste Smith kapitányt, a Legbátrabb Harcost.

A kapitánynak meleg, barna szeme volt. Úgy nézett az előtte álló kislányra, mint apa a gyermekére.

– Igaz, amit mond? – kérdezte tőlem.

– Pokahontasz neked sosem hazudik – vágta rá ő maga, mert akkor már értett angolul.

– Köszönöm, kicsi Pokahontasz – bólintott a nagy kapitány –, mégis arra kérlek, hallgass a kincsről. A mi királyunk valóban kincset követel, csakhogy nagyon sok kincset. Ha elviszem neki a ládikót, azt feleli majd: ahol ennyi kincs van, van ott több is. S több, ugye, igazán nincs?

Bölcs ember volt John Smith kapitány. Bölcs és derék ember. Soha többé egyetlen szóval sem említette, hogy tud az elveszett gyarmat legendás kincséről. És higgyétek el nekem, senki más nem tett volna így a helyében. Olyan ember volt ő, aki az igazságot, a harcot és a kalandos életet minden kincsnél többre tartotta. S tudta azt is, addig élhet békében és tisztességben az első amerikai angol gyarmat, Jamestown, amíg a telepesek aranyat nem találnak.

Pokahontasz szerette Smith kapitányt. Úgy szerette, ahogy a kislányok gyerekfejjel beleszerelmesednek egy megcsodált férfiba.

Én is csodáltam Smith kapitányt, úgy csodáltam, ahogy kisfiúk csodálnak nagy hadvezéreket, bátor lovagokat. És mindenben hasonló akartam lenni hozzá.

Ha ő nem beszélt többet a kincsről, én sem említettem.

De hát ezt ugyan hiába is mondtam volna el Samuel Argallnak. Amikor megérkeztünk Verovokomokóba, tüstént a nagy totemoszlop elé vezettük foglyainkat. Sokan voltak, negyvenen, ahogy futtában megszámoltam a monakánokat; volt elég cölöp, mert a fürge előőrsök már értesítették győzelmünkről a falut, hogy jó előre felkészülhessenek a nagy indián parádéra.

Az ősz Pauhetán gyors lábú fiúkat menesztett a Chesapeake-öböl törzseihez. Jöjjenek, lássák ők is, micsoda nagy győzelmet arattak fiai a monakánokon, s vegyenek részt ők is a győzelmi táncban.

Verovokomokó több napos nagy ünneplésre készült.

– Ne tegyük le a tomahawkot – mondtam Pokahontasznak.

– Látom, ismered már a vadon törvényeit. Egyik szemünk nyitva lesz, ne félj.

– A Dohány Atyjában megbízom, kicsi Pokahontasz. Ő jó barátunk. De csak addig vezette a csapatot, amíg a városba nem értek. Ott már nincs szava.

– Nálatok sok minden furcsaság van. Ne tarts semmitől. Őrszemeket küldött Pauhetán atyánk a város köré. Aztán meg tíz nap múlva újhold. Addigra meghal ott minden ellenségünk.

Olyan egyszerűen és természetes hangsúllyal mondta ezt, mintha azt mondta volna: tíz nap múlva szarvasvadászatra indulunk. A maga lelkében eldöntötte már ellenségei sorsát.

Amikor Argallt a kínzócölöphöz kötötték, Pokahontasz felé kiáltott:

– Hé, te olajos képű némber, hiába várod a szeretődet! Smith kapitánynak megtiltotta a király, hogy Virginia földjére lépjen. Ugyan várhatsz rá, nem látod meg soha, hacsak vihar nem hajtja ide a hajóját!

Pokahontasz Argall elé lépett, sokáig nézett a szemébe, és végül így szólt Fürge Szarvashoz:

– Ez a nagyszájú kapitány most igazat mondott. Méltó rá, hogy harcoshoz illően haljon meg.

Aztán megkezdődött az ünneplés. A monakán foglyok egy részének Pauhetán meghagyta életét. Sorsuk az lesz, hogy megcsonkítva a földeken dolgozzanak. Nagy szégyen és szokatlan munka, mert a monakánok törzse nem műveli a földet. Attól sem kell tartani, hogy megszöknek, vagy megszabadítják őket. Csonka lábuk jó nyomot hagy, messzire sem futhatnak, és saját törzsüknek sem kellenek többé.

Hiába könyörögtek a megváltó halálért, Pauhetán hajthatatlan maradt. Annak a győzelmes estének kavargó, színes, boldog képei úgy nyomulnak most elém egymást követve, hogy választani sem tudok közülük.

Megszólaltak a dobok, a csörgők, a kereplők, és az ősz Pauhetán karon fogott az egyik oldalon, Pokahontasz a másik oldalon, és tizenkétszer fel-alá jártak velem a Nagy Házban. Miért éppen tizenkétszer, nem tudom; nem emlékszem már, miféle füveket dobott Tüzes Szem a tűzre, de illatos füstök töltötték meg a vigvamot; nem emlékszem már, mit mondott fennhangon Pauhetán a Nagy Ház két végében, ahol mindig megálltunk, hogy a tollas szent pipából egy-egy szippantást szívjunk.

Tele volt a nagy vigvam emberekkel. Pauhetán feleségei, fiatal harcosok, öreg bölcsek, szigorú arcú előkelőségek ültek a falaknál körben, és csöndes, zümmögő énekkel kísérték a szertartást.

Egyszerű szertartás volt, az ének is egyszerű. Emlékszem, elcsodálkoztam az éneken, mert megejtően kedves, lágy dallama volt, holott az indiánok énekét máskor esetlennek és szegényesnek találtam. Akkor mégis csodaszépnek hangzott, a szövege is, noha alig egy-két mondat ismétléséből állt, amelyre értelmetlen, mondókaszerű szavak refrénje felelt.

Úgy értettem, két nevet emlegettek folytonosan. Egy régi harcosét és egy jóságos anyókáét, akik nemrégen haltak meg, és akiket az éneklők kara most arra kért, legyenek szüleimmé odafenn. És hogyha egyszer én is meghalok, fogadjanak úgy, mint apa a fiát, anya a gyermekét, és vigyázzanak, jusson nekem is hal a másvilági folyókban, jusson nekem is szarvas a másvilági erdőkben.

Elfacsarodott erre a szívem, és könny szökött a szemembe. Úgy sírtam, mint egy kisgyerek. S tudjátok, miért. Árva gyerek voltam, nem ismertem én soha sem apámat, sem anyámat.

Most hát van anyám, van apám!

Bölcs Mesék Anyja az anyám, Zengő Nyíl az apám. Áldassék az emlékük!

Odakint is szólt az ének, folyt a győzelmi tánc. De parancs volt rá, szigorú parancs, hogy a rabokhoz nem nyúlhatnak. A nagy ünnepséggel várni kell, amíg a vendégek meg nem érkeznek. Appemetak néne, a paszpahigok főnökasszonya, Alvó Medve, a vabozók fiatal főnöke, Kopasz Sas, Törött Kagyló, Repülő Kígyó, Éles Kő és a többiek…

Lakomához ültünk. Pokahontasz mellettem ült, és gyengéden megfogta a kezem:

– Tom, beszélj, hallgatunk.

S hogy ne szabadkozhassam, csendre intette a többieket. Felálltam hát, és előbb akadozva, aztán egyre bátrabban beszélni kezdtem. Ezt mondtam:

– Üdvöz légy, ősz Pauhetán apánk, minden törzseknek legfőbb főnöke és hatalmas ura! Reszket a szívem és akadozik a nyelvem, mert attól tartok, nem leszek méltó hozzátok. Testvéretekké fogadtatok, s lám csak, nem tudok beszélni. Nálatok a kisgyermek is úgy gazdálkodik szavaival, úgy formázza gondolatait, hogy minden szava szebb legyen, mint az én régi hazámban a legnagyobb varázslók, a püspökök szavai. Ha nem így tesz, rászól az anyja, és kinevetik társai. De hát nekem nem volt anyám, aki beszélni tanítson, és kérlek titeket, ne nevessetek ki. Nagy óceán a boldogság, az öröm szava elfullad benne. S ma engem oly sok öröm ért, hogy eltölt egészen. Két nagy ellenséget győztünk le egyszerre, és nem tudjuk, melyik a nagyobb. Most már egyik sem fogja megrontani az álmainkat, és melengeti szívemet az öröm, hogy Pokahontaszért és indián testvéreimért én is harcolhattam.

– Szépen beszéltél. Testvérünk vagy ebben is – mondta az ősz Pauhetán, és felemelte egy pillanatra az imatollakkal ékes kalumetet. – Van-e valami kérésed?

– Két kérésem van, Pauhetán atyánk. Az egyik: adj nékem nevet törzsetek szokása szerint, mert bizony kikacag a szarka is, ha indián vagyok, és nincs nevem. A másik: a nagy varázsló, Tüzes Szem szóljon a fiával, hogy ne gyanakodjék többé rám. Háromszor múlt el a tél, és háromszor jött már tavasz, hogy itt élek közöttetek, és bajt sose hoztam rátok. Ismerem szokásaitokat, ismerem gondolataitokat, és elfogadom őket. Ha valamit nem értek, csak a saját szívem az, amiért megkínoztatok, halálra szántatok, és én mégsem gyűlöllek titeket, s a bosszú vágya sem él a szívemben.

Ekkor felállt Tüzes Szem, a varázsló, és ő felelt Pauhetán helyett:

– Fiatal a szíved, és fiatal is marad, mert az őszinteség asszonya táplálja tejével. Tartsd meg fiatalnak a szívedet, és sokáig fogsz élni. Én, Tüzes Szem, a pauhetánok nagy varázslója nem adok más nevet, mint amelyen most is szólítunk. Maradj te Nettopau, vagyis Jó Barát.

– Nettopau! Nettopau! – kiáltozták mind, akik ott voltak, és új énekbe kezdtek. Tavaszhívó ének volt, és arról szólt, hogyan győzte le a Déli Ember az Északi Szélembert. Győzelemről szólt az ének, hiszen a pauhetánok úgy néztek a monakánokra, mint az Északi Szél embereire.

Nagyon sokáig tartott a lakoma. Úgy intézték, hogy csak annyit hordtak a földre terített gyékényasztalokra, amennyit valóban meg is ettek. Otthagyni a pecsenyét, a gyümölcsöt – nagy sértés. Nem a házigazdát sérti a maradék, hanem a felkínált állat vagy növény szellemét. Ha ott marad a szarvas pecsenyéje a nagy fatálon vagy a gyümölcs a kosárban – lehet, hogy hosszú időre nem kerül szarvas a vadászok elé, és férgek eszik meg az erdő gyümölcseit.

Nagy falás a lakoma, s egyben áhítatos szertartás. A szűkös tél után mindent meg kell enni, mert csak úgy ígér bőséget a három érlelő évszak: Kohattajou, a nyár évszaka, Nepinau, a kukoricaérés Évszaka és végül Takvitok, a természet aratásának, a levélhullásnak ideje.

Boldog voltam, mondom, és boldogan mosolyogtam Pokahontaszra, aki mellettem ült fehér szarvasbőr ruhájában, a győzelem sastollával hollófekete hajában. Zengő, szép hangján néha csendesen, néha vidáman, kedves szavakkal szólt hozzám:

– Nettopau… illő név, de ne hidd, hogy ez az igazi.

– Nem az igazi? Hát melyik az?

– Van egy igazi neved is. Amit nem emberek adnak, hanem a szellemek fednek fel előtted. Figyelj az álmaidra…

Hozzá hajoltam.

– Én mindig csak rólad álmodom, Pokahontasz.

– Mindenki másról álmodik – mondta csöndesen, és elhúzta kezét a kezemből.

És ekkor gondoltam először keserű szívvel az én hajdani nagyszerű gazdámra. Ekkor örültem először, hogy nem vált valóra Pokahontasz álma. De, hát fanyar öröm volt ez, megrontotta kissé azt a csodálatos estét.

Éjfél utánig, majdnem hajnalig tartott a pauhetánok nagy győzelmi mámora. Akkor megint elcsendesült a falu, pihenni tért mindenki, hiszen az igazi ünneplés, a nagy vigasság csak másnap kezdődik. A kiküldött őrszemek visszatértek, és elmondták, a fehérek városa csendes, az angolok bebújtak házaikba, és reszketnek a félelemtől.

Tüzes Szem vigvamjának hasadékain fehér füst szállt ki az éjszakába. Egész éjjel szállt az a füst, Tüzes Szem nem hunyta álomra a szemét, mert a szellemekkel társalgott nagy titokban, és arról faggatta őket, vajon mit hoz a jövő.

Ott aludtam én is Pauhetán Nagy Házában, akárcsak a többi vendég, mert mindenki ott dőlt el a gyékényekre, ahol éppen ráterült szemére az álom kendője. S nem tudom, meddig aludhattam, mert sötét volt még, amikor Pokahontasz érintésére felébredtem.

– Valami rossz van itt belül – mutatott a szívére.

– Pokahontasz… – suttogtam riadtan, mert az egyetlen mécses szegény fényében ijesztően aggódónak láttam az arcát.

S minthogyha kérdésemre a felelet volna, odakint egyszerre csak veszett kiáltás hangzott:

– Megszöktek! Megszöktek!

Mint héja, hogyha áldozata kicsúszik karmaiból, olyan vad, haragos vijjogással rebbent ki Pokahontasz a térre. Egyszerre elevenedett meg az egész falu, a kiáltás mindenkit előcsalt.

Csak a kínzócölöpöknél feküdt halottmozdulatlanul Fürge Szarvas, Tüzes Szem fia.

A kínzócölöpök egy része gazdátlan volt. A monakán harcosok helyükön álltak. A fehér harcosok mind megszöktek.

Ekkor robbant ki vigvamjából Tüzes Szem, a varázsló kurrogó, vakkogó, sikoltó hörgéssel. Támolyogva közeledett, sámáni fejdíszét lekapta és messzire hajította, de szeme kábultan forgott, nyelve akadozott, látszott, hogy a szent kábulat küzd benne az ébredéssel.

Fia teste fölött megállt. Fejét ingatta, minden tagja reszketett.

– Megölték! – kiabálta valaki.

– Kutyákat láttam, kutyák rohantak – hörögte Tüzes Szem, és a veríték végigfolyt az arcára festett varázsmintákon. – Kutyák rohantak, óriási kutyák! A kutyáknak két fejük volt, kutyafejük és emberfejük, szörnyűségesen vonítottak, és lángban állt az erdő, amerre rohantak! Jöjj, Pauhetán, jöjj, és forgasd meg a tomahawkot! Ismeretlen nép jön és leigáz! Vigyázz, mert leigáz! Vége lesz a hatalmadnak, Pauhetán, mert felfalják legjobb harcosaidat!

Pauhetán ekkor már ott állt mögöttünk. Hatalmas termetével kimagasodott népe köréből. Szürke szeme messzire tekintett, és aggastyánarcában megkeményedtek a ráncok.

– Hazug a nyelved, Tüzes Szem! – kiáltotta erős, éles hangján. – A szellemek már szóba sem állnak veled. Legyőztük a monakánokat, ki más győzhetne még rajtunk?

Lehajoltam Fürge Szarvashoz, és a hátára fordítottam. Sebet kerestem rajta, de nem találtam. Arcához hajoltam, és ekkor vettem észre, hogy él.

Lélegzett, de lehelete bűzös volt… Pálinkaszagú.

– Ez győz majd rajtatok, drága Pokahontasz – mondtam, és elszorult a torkom.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

amelyben a Jamestownban történteket meséli el • Egy ember elveszett • Couper mester vidám és elgondolkoztató története Mintha lidérces álmot látnának • A Treasurer megszökik

A kormányzó egész úton hallgatott.

Hallgattak a katonák és a telepesek. Nyomott hangulatban siettek Jamestown felé.

Rolfe megpróbált néhányszor beszélgetést kezdeni, de érezte, hogy az ő torkát is elszorítja valami. S még örült, hogy Sir Thomas nem felel a szavaira.

Késő este elérték a várost. A sötétben rendezetlenül előbukkanó csapatot az őrség indiánnak vélte, és riadót fúvatott. A félreértés hamar tisztázódott, de a magyarázkodás növelte a feszültséget.

Dale szava csak a palánkon belül jött meg. Tüstént magához rendelte Peter Warrent.

– Hívja össze a kormányzótanács tagjait! – mondta érdes hangon.

– A templomban várják a kormányzó urat.

– Helyes. Kéretem Richard Valdo kapitányt.

– Parancsára! – A helyőrség kapitánya tüstént előlépett a fáklyák árnyékából.

– Kísérje Mr. Rolfe-ot a börtönbe. Erős őrizet alatt tartsa, amíg sor nem kerül az ügyére.

A húr, amely idáig csak feszült, most hirtelen elpattant. Sir Thomas Dale kormányzó sosem volt jó politikus, most is nagy hibát ejtett. Ha csak addig vár, amíg az emberek szétszélednek, talán sikerül a terve, így azonban mindenki füle hallatára adta ki parancsait – és mindenkit megdöbbentett ezekkel a parancsokkal.

– Mi jogon tartóztat le?! – kiáltotta Rolfe.

– Őfelsége nevében! A kormányzó jogán! – volt a felelet.

– És mi a vád? Követelem, hogy mondja meg!

– Hazaárulás! – rikácsolta Dale. – Összejátszott az indiánokkal!

– Hej, emberek, halljátok?! – kiáltotta John Rolfe, és kardot rántott. – A kormányzó úr, úgy látszik, nem örül annak, hogy megmentettük az indiánok markából.

– Azon ne múljék! – bömbölte Couper mester. – Ha őkegyelmességének megint aranykutatásra szottyan kedve, akár máris indulhat.

A telepesek nem sokat teketóriáztak. A pisztolyok töltve voltak, csak a kakast kellett felhúzni. A számszeríjak meg éppen nem sok gondot okoztak, csak nyílvesszőt kellett a horonyba helyezni. A katonák amúgy is fegyvertelenül, vértezetlenül jöttek idáig, mintha nem is katonák, hanem rabok volnának. Akik meg a városban voltak, ugyan nem sokat értek.

Ijedt mozdulatok rebbentek, dühös káromkodás hangzott. A méltatlankodás moraja töltötte be a templom előtti kis teret. A kormányzótanács tagjai kiléptek a kapun.

– Mi történik itt?

– Nincs veszteni való időnk. Valdo kapitány, harminc emberrel azonnal útnak indulunk Verovokomokó felé! Kiszabadítjuk Argall kapitányt, és megbüntetjük az indiánokat.

– Kiket akar kegyelmed megbüntetni? – szólt közbe John Rolfe. – Melyik indián törzset?

A kérdés meglepte Sir Thomast.

– Hogyhogy melyiket?… Hát az indiánokat, ugyebár!

John Rolfe a kormányzó elé lépett, és olyan hangosan, hogy mindenki meghallja, így folytatta:

– Kormányzó uram elvesztette a fejét!? Vagy nem vette észre talán, hogy két indián törzzsel találkozott? Hogy a monakánok fogták el, de a pauhetánok kezéből szabadítottam ki?

– Azonnal teljesítsék a parancsomat! – hörögte most már Dale kormányzó. – Ez az ember egyszerűen eladta az indiánoknak a honfitársainkat. A vadak kezére adott egy sereg angolt! Elkótyavetyélte a fegyvereinket. És miért, miért?

– Na, miért? – harsogta Couper.

– Hogy megkapja az indiánok aranyát! – vágta rá Dale oly szemérmetlenül, hogy pillanatnyi meghökkenés után méltatlankodó nevetést váltott ki az emberekből.

– Jamestown kormányzótanácsa! – kiáltotta ekkor Rolfe. – Megesküdtem a bibliára és a keresztre, hogy sem a király, sem a kormányzó úr, sem pedig a város ellen soha semmiféle merényletet nem terveztem. Argall kapitány jogtalanul lefogatott, és ezt Sir Thomas tudtával tette. Sir Thomas és Argall titokban aranyszerző útra indultak…

– Nem tartozom beszámolni kegyelmednek, hogy hova megyek...

– Nekem nem, de a kormányzótanácsnak igen. Különösen ha olyan forrongó a hangulat, amelyet kegyelmed és a zsivány barátja szított fel… Ennyi elég volt, hogy Dale elhallgasson. Dúlva-fúlva nézett körül, de hát hiába, nem sikerült magáról elterelnie a figyelmet. Előbb vagy utóbb számot kell adnia arról a kirándulásról.

– A fene essék a sok meztelen vademberébe! Egyik kutya, másik eb. Annyi biztos, hogy azóta már a vadak fazekában főnek a honfitársaink.

– Vadak fazekában, vadak fazekában! – John Rolfe-ot úgy elöntötte a méreg, hogy a hangja is elfúlt. – Hagyjuk már abba végre ezt az ostobaságot!

– Micsoda hang ez? Hazaáruló!

– Tiltakozom! Az ostoba levelük miatt fogva tartunk két monakánt. Most már mind a két törzset sikerült felbőszítenünk Jamestown ellen. Kegyelmed számon kéri rajtam néhány istentelen kalóz sorsát, de hagyná, hogy elpusztítsák a föld színéről ezt a várost.

– Pimasz rebellis! Fogják le!

Senki sem mozdult, hogy a kormányzói parancsot teljesítse. Az embereket sokféle gondolat tartotta fogva.

– Argall kapitány jogtalanul foglyul akarta ejteni Pokahontaszt. Ezzel ránk szabadítaná a Chesapeake-öböl minden indiánját!

– Engedjük szabadon a két monakánt. Könnyen lehet, hogy ők is ellenünk fordulnak. A bennszülöttek könnyen szövetkeznek, ha a fehérek ellen kell fordulni.

Hajnalig folyt az áldatlan veszekedés. John Rolfe-ot ugyan nem fogták le, nem emeltek vádat ellene, de elhatározták, hogy Argall kapitányt és embereit erős sereggel mégis kiszabadítják.

Ebből a veszekedésből már kimaradt Johnny, mivelhogy nem volt a tanács tagja, és azok zárt ajtók mögött hadakoztak. Mert hadakoztak, a végén egymást vádolgatták. Kicsiny lelkek nagy csatája folyt a templomban, amely sok hasonló perpatvart látott, hiszen már a megboldogult Hunt tiszteletes úr idejében is a templomba vonultak el egymást marni Jamestown mihaszna lovagjai.

Rolfe ott maradt a templom előtti téren. Leghűségesebb társai is vele maradtak, a többiek azonban szétszéledtek, ki aludni, ki meg az őrhelyére tért.

Azt mondom, leghűségesebb társai. Pedig Júdás-féle azok között is akadt,

– Mr. Rolfe… az a kincs…

– Miféle kincs, Michael apó?

– Hát… az. Mert hogyha a király a dohánytermesztést… akkor…

– Már ezt is tudja? Ugyancsak hamar. Fogadok, hogy a Treasurer valamelyik legénye sugdosott. Ha pedig úgy van, akkor a hír nem igaz. Hallja-e, Mike apó? Itt a tavasz, kell a munka a földeknek. Én bizony egy lépést sem tennék azokért a kincsekért!

Megszólalt egy fiatal suhanc:

– De nem ám, Rolfe uram, ha kegyelmednek helyébe hozzák az indiánok!

Sötét volt, csak a szemek villogtak. Rolfe sokáig hallgatott, aztán egyszerűen és keményen csak ennyit mondott:

– Csak a barátaimat tűröm magam mellett. Aki ellenem van, pusztuljon innen!

De senki sem mozdult.

Felnyílt a templom kapuja, és Peter Warren jelent meg benne.

Bizonytalan mozdulatot tett Rolfe felé, aztán Valdóért kiáltott.

A helyőrség parancsnoka egy fáklyás kíséretében nagy csörtetéssel sietett elő.

– Jamestown kormányzótanácsának határozata: Valdo kapitány harminc emberrel tüstént induljon útnak. Szabadítsa ki Mr. Argallt, és torolja meg a sértést az indiánokon.

A tömegben riadt moraj támadt. Hát mégis?

Baj lesz ebből… Hátha baj lesz belőle.

– Mr. Warren, kérem, jelentse a kormányzótanácsnak, hogy egy emberem eltűnt!

Amilyen hirtelen támadt a morajlás, úgy el is ült. A csendben élesen és tisztán lehetett hallani Valdo kapitány hangját:

– Amikor a kapun bejöttünk, még teljes volt a létszám. Az új felszerelés kiosztása után azonban már nem jelentkezett Walter Buys muskétás.

Ez az éjszaka már az ördögé volt, azok is felébredtek, akik holtra fáradva és a nagy kaland után megnyugodva aludni tértek. Talpra ugrott az egész város, új riadalom támadt, mert híre kelt, hogy valami még sincs rendben a kormányzó megmentése körül. Sir Thomas örüljön, ha elhúzza még egy ideig, hiszen Pokahontasz (az az indián boszorka) megesküdött, hogy előbb-utóbb elpusztítja őt is meg a katonáit is.

No lám csak, megvan az első áldozat Walter Buys személyében.

És tüstént meggyújtottak minden fáklyát. Farsang idején sem volt soha ekkora fényáradat Jamestown nyomorult házacskái között, mint ezen az éjszakán. Keresték Waltert, akit ugyan senki sem szeretett, mert olyasfajta ember volt, aki felfelé alázatos, lefelé gyalázatos, de hát kellett a bizonyság, mert csak úgy, mint a kámfor, mégsem tűnhetett el.

– A vadak már a városban vannak – sugdostak az emberek egy idő után, és rémülten bújtak a házakba.

Eljött a hajnal, és még mindig nem került elő Walter Buys, a muskétás katona.

John Rolfe iránt pedig csodálatosképpen megbékélt a kormányzó.

Dühét most Valdo kapitány ellen fordította:

– Fene a parasztjába! Eltűnt, eltűnt. Miért nem indulnak már? Égessék fel az egész falut! Írmagja se maradjon a sok kannibálnak!

Rolfe halottsápadtan hallgatta ezeket a parancsokat.

– Rossz vége lesz, kormányzó uram.

– A tanács is helybenhagyta döntésemet, nem kérdezem a kegyelmed véleményét.

– Azt javaslom mégis, néznénk meg előbb a Treasurert. Pokahontasz szerint John Smith kapitány… esetleg a legalsó börtönökben…

Smith kapitány neve hallatára egyszerre felcsillantak a szemek. A telepesek, akiket kimerített a tegnapi kaland, akik felháborodtak az éjszakai veszekedésen, akik haragudtak Dale kormányzóra, Argallra és a katonákra is, akaratlan vivátozásban törtek ki Smith kapitány neve hallatára.

– Jó, jó… – intette le őket ingerülten Sir Thomas. – A hajót nézzék meg. Vizsgálják át alaposan. A titkár úr is menjen, meg két bizottsági tag. Ha Argall kapitányt nem tudnánk megmenteni, a hajó sorsáról majd intézkednünk kell, ugyebár…

És villant a szeme, mint aki máris leltározza a Treasurer kincseit.

– Oka lehet annak, ha egy hajó neve – „kincses”.

Úgy mondta nékem Johnny, hogy a fáklyák vöröslő fényében is felfedezett a kormányzó szemében valami zöldes csillogást. És a lelke mélyén bizony elámult, mert az arany rozsdája volt ez, amely a maga fényét mindig megtartja, de zöld hályogot von azok szemére, akik a bűvöletébe estek.

Amióta a nagyhangú Samuel Argall kapitány feltűnt a James folyón, Sir Thomas Dale-t mintha kicserélték volna. A máskor visszahúzódó, sandán óvatos hivatalnokembert valósággal megbabonázta a kapitány esztelen mohósága. S mintha csak túl akarná szárnyalni ebben is, Sir Thomas elengedte a füle mellett az óvatoskodó megjegyzéseket, a békére intő szavakat.

– Megtorlás! – rikácsolta.

– Hazaáruló! – hörögte.

– Gyökérevő vadak előtt hajlongjunk?! – verte a mellét.

Majd meg hirtelen elcsendesedett, vészjósló csöndességgel nézett körül, és mint aki valami nagyon ravaszat talál ki, így szólt:

– Menjen csak, Mr. Rolfe. Keresse meg a hajón Smith kapitányt. Legalább lesz kivel kicserélni a foglyokat.

És nevetett az ötletéhez, az emberek pedig csak nézték, azt hitték, meghibbant.

– Menjen csak, Mr. Rolfe! Legalább lesz egy igazi túsz… Összeszedelőzködött hát a kis csapat. Valdo kapitány egyelőre nem indult a megtorló hadjáratra, az ő „seregéből” öt embert kapott meg Rolfe és Warren, akik egy tanácsbeli urasággal; no meg a telepesek kíváncsi, lelkes kíséretével indultak ki Jamestownból, hogy mihamarabb átkutassák a Treasurert az árboc csúcsától a legaljáig.

Johnny később azt vallotta, igazán nem hitt benne, hogy a Treasureren megtalálják John Smith kapitányt. Pokahontasznak megígérte ugyan, de igazában nem volt szándékában, hogy még egyszer a hajó fedélzetére lépjen. Ha mégis elindult, csak azért tette, hogy időt nyerjen. Abban reménykedett, hogy közben megváltozik a kormányzótanács határozata, lehiggad s végre észhez tér Sir Thomas is. Talán nem kerül sor a megtorló expedícióra. Aztán meg abban reménykedett, ha időt nyer, talán módja lesz hírt adni nekünk Verovokomokóba a közelgő veszedelemről. Csakhogy nem tudta, hogyan tegye. A telepesek nem ismerték az indián falvakba vezető utakat, rajta kívül csak néhány katona tudta az irányt, azok közül meg egyben sem bízhatott.

Nem maradt más hátra – átkutatják a Treasurert.

Amikor kiléptek az ötszögű erődítmény víz felőli oldalán, és megindultak a folyó csendes öble irányában, ahol a vitorlás horgonyzott, az embereken egyszerre csak valami jókedvű, felszabadult érzés lett úrrá.

Mintha valóban azon a hajón volna a legendás hírű John Smith kapitány.

– Kár, hogy nem kutattuk át jobban, amikor kegyelmed kiszabadult, Mr. Rolfe.

– Gyanús, hogy a legénység azóta sem lépett partra.

Felhúzott pisztolyokkal, a katonák töltött puskákkal csörtettek előre. Attól tartottak, hogy bármelyik pillanatban eléjük toppan egy sereg indián. De hát az erdő csendes volt és néptelen. A föld gyorsan szikkadt, noha alig fertályórája futott át felettük egy gyors eső. A nap még mindig ködök mögül pislogott a világra, álmos madarak csiviteltek a lombok mélyén, valahol utolsót huhogott egy bagoly, és a túlparti nádas mélyéről egy ismeretlen vízimadár harcias „csakcsakcsak”-ja hallatszott.

És azt mondta később Johnny, hogy mire eltűnt mögöttük Jamestown nagy faerődje, már valamennyien szentül hitték, hogy John Smith kapitányért mennek.

Lassanként, ő is biztosra vette, hogy Pokahontasz igazat álmodott.

– Emlékeztek még az én John Smith barátomra? – kérdezte társaitól.

– Hát hogyne emlékeznénk, uram! – nevetett a borbély. – Az volt ám a férfi, hej, sokért nem adnám, ha megszoríthatnám a kezét! Az bizony nem ijedt meg a mások árnyékától sem, hohó, emlékszel, Michael apó, micsoda messzi világokat bejárt, micsoda kalandokat megélt, kész csoda volt hallgatni a meséit, pedig hát nem mesék voltak azok, hanem igaz históriák!

– Ahogy mondod, igaz históriák.

– Hihetetlen, merre járt, mi mindent csinált John Smith kapitány. Már hogyne emlékeznénk, Rolfe uram, arra az esetre, amikor egymaga három pogány török fejét levágta bajvívásban a messzi Tatárországban.

– Magyarországban, te! Ott járt, Magyarországban – vetette közbe egy telepes, aki szintén az első hajókkal érkezett Jamestownba. – Hanem én sok mindent nem hittem el neki.

– Nem hitted, nem hitted. Hát ha elmesélnéd, ki hinné, hogy mi hogyan kerültünk ide? Hogy mekkora vihart éltünk át, amikor Newport admirális hajóin, l607-ben éppúgy felhajóztunk itt a James folyón, akárcsak most ez a zsivány Argall a Treasurerjével. Hej, micsoda kutya világ volt ez! „Mennyi madár, mennyi madár!” – kiabáltuk, de egyet sem tudtunk lelőni.

– Mert nagy marhák voltunk. Az ám! Ha Smith kapitány nincs, nem vészeljük át azt a szörnyű telet. A Nagy Fagy Esztendejét. Emlékeztek? „Aki nem dolgozik, ne is egyék” – mondta a kapitány. Na hiszen, csak ez kellett a léhűtőknek!

– Aztán eljött a tavasz, és megérkezett Newport admirális. Koronázni!

– Nem jól mondod, az már másodszorra volt. És nyár végén jött. Másodszorra nyár végén jött.

– Elsőre jött nyár végén, aztán tavasszal.

Hirtelen megszállta őket az emlékezés,, még a léptük is lassúbb lett, önkéntelenül is megálltak, hogy azoknak a régi időknek fontos mozzanatait tisztázzák. Ingerelte őket, hogy a maguk kalandos, csodálatos életére rosszul emlékeznek, egymás szavába vágva idézték a múltat, mintha csak erőt akarnának meríteni régi virtusaikból a jelen bajokhoz.

…Emlékeztek még, hogyan tűnt el és hogyan került meg a kis hajósinas, Tom Savage? Az a szép indián boszorka, Pokahontasz csalta magával. Kislány volt még, de bájosabb, bátrabb és okosabb gyermeket ritkán szül anya.

Ha ő nincs, a nagy ragály idején elpatkoltunk volna valamennyien. Ő hozott orvosságot, ételt. Igaz, nem miértünk tette, de nem ám, hanem hogy gyerekfejjel is fülig beleszerelmesedett Smith kapitányba… Ki tudja, talán még mindig őrzi az emlékét. De azt hallgassátok inkább, amikor Newport megérkezett, tavasszal-e vagy télen, fene tudja már, annyi szent, hogy Smith kapitány két napig úgy káromkodott, mint a záporeső, mert Newport – aki maga is tudta, miféle állapotok vannak ideát – kevés embert, kevés élelmet, kevés szerszámot hozott. Ellenben hozott három agarat, porcelán fürdőtálat, porcelán fürdőkancsót, egy pogányul nehéz, díszes ágyat, mindenféle selyem- és bársonyköntösöket és persze egy díszes, drágakövekkel ékes aranykoronát.

Oldalunk nyilallt a röhögéstől, mit szól majd ehhez Pauhetán, az ősz törzsfőnök, aki – legyen bármekkora a hatalma – mégiscsak nyomorult bennszülött, aki az ilyen királyi holmikhoz mit sem tud.

Az ám, mit mondott Smith kapitány? Hogy a fene a sok londoni marhájába. Mit képzelnek ezek, kicsoda az a Pauhetán? Hát hogy mit képzeltek, meg hogy mit beszéltek azoknak a londoni uraknak az innen kikopott lovagok, azt nem tudni. Smith kapitány hiába mondta: Pauhetán aggastyánkorában is a folyó vizében mosdik, hogy puhább medvebőrökbe takarózik, és szebb gyékényen alszik, mint az a koporsószerű, ronda nagy ágy, és hogy azt hiszi majd, a koronázás valami szörnyű varázslat... Newport csak a vállát vonogatta, a koronázásnak bizony meg kell lennie, merthogy őfelsége a király parancsot adott: ne kövessük a fránya spanyolokat, és ne tűzzel-vassal, hanem jó barátsággal hódítsunk ideát.

Annyi biztos, több arany és drágakő volt abban a koronában, mint amennyit ez a Jamestown azóta is jövedelmezett.

Newport százhúsz emberrel akart Verovokomokóba indulni, mondván, úgy illik. Az ám, de akkor ki maradt volna Jamestownban? Kitehettük volna a táblát, mint a plymouthi szatócs: „Rögtön jövök!” Nagy vita volt akkor is, mindig vita van, ha valamit csinálni kell (már megbocsásson, titkár úr, így volt, igaz?), a végén Smith kapitány vállalkozott rá, hogy mindössze négy emberrel elsiet Verovokomokóba, és vendégül hívja Pauhetánt. Jöjjön, és vegye át az ajándékokat. Hosszú út volt, veszélyes is, de az istállóját, mégsem veszélyesebb, mint manapság, amikor úgy ragadnak már el bennünket ezek a vadak, mint birkát a pásztor.

(Ezekre a szavakra aztán megtorpantak, és sokáig leskelődtek szerteszét, hátha észrevesznek valahol egy indiánt. De hiába meresztgették a szemüket, ha ágak zörögtek, csak mókus villant át az ágakon, ha meg tollat láttak, élő madárnak tolla volt az.)

Mondom, négyen mentek, velük volt ez a szegény Walter is, na, ez se tudta, hogy mi végre jut... Elég az hozzá, hogy az ősz Pauhetán óvatos ember lévén, így szólt John Smith kapitányhoz:

– Királyod ajándékot küldött nekem… csakhogy én is király vagyok, és ez az ország az enyém. A ti atyátoknak kell hozzám jönnie, s nem nekem hozzá.

Ez ellen aztán nem volt apelláta, akármilyen jó barátságban voltak ők ketten, Smith kapitány meg az indián nagy főnök, az még az óvilágban is így szokás: nem illik az ajándéknak elébe menni. Pedig hát Pokahontasz váltig erősködött, menjenek, menjenek, Pauhetán nagy főnök megmakacsolta magát, és a nagy kapitány kulloghatott vissza.

– Hallja, admirális – mondotta Newportnak, s tudom, mert olyan közel álltam hozzájuk, mint most hozzátok –, ezzel az úttal az ördögnek tartoztunk. Ha az a kislány le nem csillapítja az öreg indiánt, talán még vérünket is ontja a nagy fene büszkeségében.

– Lám, lám, méltó a koronára! Vigyük el neki, máskülönben végképp füstbe megy az elveszett gyarmat ügye, az északnyugati átjáró dolga meg az arany.

A nagy kapitány szakállát simogatta. Úgy tett mindig, hogyha igen ette a méreg. No és persze káromkodott is, ha jól tudom, ékes magyar nyelven, mert úgy mondta, azon jobban esik az ilyesmi.

Emlékezzetek csak, akkor lett túsz a fiú. Tom Savage.

Mert ha nem is százötven, de ötven katona kíséretében végül mégis felkerekedett a koronázási menet. John Smith átvágott az erdőkön meg a mocsarakon, Newport ellenben bárkán igyekezett Verovokomokóba. Gyalogszerrel nem is bírták volna azt a fene nagy ágyat elcipelni.

Rövidre fogom, mert úgy látom, csak bámultok, mint a birka, pedig nézzétek csak, amott a fák fölött, az ott már a Treasurer árboca.

Most meg miért álltok meg? Hallja-e, Rolfe uram, és kegyelmed is, titkár úr, hát akár ne is meséljem…

Vagy meséljem mégis? Persze, jó egy kissé belefülelni a csendbe, miféle hangok ezek… csak nem az indiánok… nem, nem, ez valami élettelen zaj. Lánccsörgés, mifene… hát induljunk, induljunk… Itt ugyan nem jutunk tovább. Áradás után jártam erre, a víz elmosta a partot amott egészen a nagy fáig. Mégiscsak a belső ösvényen kellett volna jönnünk.

Elég az hozzá, hogy megérkezett John Smith Verovokomokóba, az öreg indiánhoz. Az nagy szeretettel fogadta, mondom, régi jó barátok voltak, amióta Pokahontasz megmentette a kapitányt az agyonveréstől.

Walter Buysnak aligha akad ilyen mentőangyala.

Hanem az este leszállt, és az ajándék sehol. Newport sehol. Csak a kapitány egyedül a töméntelen indián között, a töméntelen étel-ital előtt.

– Azt ígérted, király atyád legkedvesebb fiát küldi hozzám – mordult fel gyanakodva az ősz Pauhetán.

– Légy türelemmel – felelte Smith. – Reggelre itt lesznek.

Hát igaz, ami igaz, nem volt könnyű dolga a bárkának. Körülményes a vízi út. Előbb ki kellett futniuk a James folyóból a Chesapeake-öbölbe, aztán megint felfelé evezniük a Pamunkey folyón a faluig.

Pokahontasz beosont a kapitány kunyhójába, és megsúgta, hogy ha reggelig nem jönnek meg az ajándékok, nagy baj lesz.

No hiszen, ha az a bárka zátonyra fut, a kapitány fejét szétloccsantják!

De hát a szerencséje akkor sem hagyta el. Reggelre az őrszemek észrevették; a nagy bárkát, s pár óra múltával már a verovokomokói partnál kötött ki Newport admirális.

Pauhetán és a többi firkált képű előkelőség örömtől repesve sietett a vízhez. Pauhetán Smith mellett állt, és a kapitány vállára tette a kezét. Ki tudja, miért, talán mert nagyon öreg volt már akkor is, talán mert attól félt, hogy fehér barátja megszökik?

Előbb tizenöt-tizenöt katona sorakozott fel a parton. Aztán Newport admirális jelent meg a pallón, méltóságteljesen partra lépett, és Pauhetán elé ment.

– II. Jakab őfelsége, Anglia királya testvéri üdvözletét küldi Pauhetánnak. – Mély meghajlással kezet nyújtott a nagy főnöknek. Még szerencse, hogy ezeknél a vadaknál szokás a kézfogás, mert ki tudja, miféle baj lett volna a dologból?

Newport aztán hosszú beszédet mondott, ami ugyan felesleges volt, mert Pauhetán amúgy sem értett belőle semmit, csak annyit, hogy őfelsége alkirállyá kívánja koronázni, és ezért sok szép ajándékot küld neki.

Hej, ha láttátok volna, hogy forgott a vénség szeme, amikor előhozták azokat az ajándékokat!

Először a három agarat, amelyet igen megcsodáltak. Aztán a fene nagy ágyat, amit letettek a szabad ég alatt a fűbe. Megcsodálták azt is. Hozták a hófehér, kék virágos mosdótálat, a mosdókancsót meg a sok drága törülközőt, és egy asztalra tették, hogy megbámulják valamennyit. Olyan volt az ott, mint egy királyi hálószoba, csak a palota hiányzott fölüle. Még sok egyebet is hoztak, selyemköntösöket, brokátmellényeket, damasztingeket, az isten tudja, még mit.

Utoljára hozták a koronát.

Tisztelet és becsület, nekem most is remeg a hasam a nevetéstől, ha rágondolok. Pedig majdnem baj lett belőle, úgy bizony.

A koronát bársonypárnán vitték Pauhetán elé, s ott felmutatták.

Abban a pillanatban szájához kapja kürtjét mind a harminc katona.

Csaptak olyan ünnepi harsanást, hogy majd belesüketültünk.

Az ám, de a fene se tudta, hogy ezek az erdőlakó vademberek nem ismerik a kürtszót. Lám csak, az ősz Pauhetán is ugrott egyet ijedtében, maga elé rántotta a kapitányt, aztán rekedt hangján kiáltozva harcosait hívta.

A sok előkelőség meg szerteszét szaladt, a házaiknál megálltak, onnan leskelődtek vissza.

Mondom, baj lett volna a dologból, de a kürtösökre rátört a nevethetnék a nagy ijedség láttán, és nem tudtak tovább fújni. Akkor aztán a kapitány nagy nehezen megmagyarázta az aggastyánnak, hogy nem történt árulás, nem készül vérengzés, most pedig szépen térdeljen le, mert meg akarják koronázni. A korona szent dolog, vele a hatalom istentől való, illő, hogy letérdeljen.

Akkor tört ki csak az igazi botrány, mert az ősz Pauhetán sehogy sem akart kötélnek állni, jobban mondva letérdelni. Forgott a szeme a nagy felháborodástól, fejét rázta, hadonászott és rikácsolt, mondván, van ő is olyan nagy uralkodó, mint a fehér emberek király atyja, ő a hitvány korona előtt le nem térdepel.

Hiszen akkor még dehogy tudtuk azt, hogy őnáluk a halálra szánt bűnösöket térdeltetik le, mielőtt agyonvernék őket.

Folyt a huzakodás, az indiánok meg csak nézték, mi az istent akarunk mi az ő nagy főnökükkel.

És hogy szavamat ne feledjem, a koronát éppen az a Tom Savage tartotta bársonypárnán, mivelhogy olyan gyerek volt ő, aki hol itt, hol ott ténfergett, nem volt annak igazi hazája, igazi otthona sehol. Akkor éppen a városban volt, és a kapitány úgy rendelkezett, hogy tartsa a koronát. Csakhogy hiába tartotta, mert nagy mérgében már azon volt az ősz Pauhetán, hogy kiüti a kezéből, amikor Newport és Smith kapitány gondoltak egyet: vállon ragadták az öreget, s nyomták lefelé, hogy térdre kényszerítsék.

Bizony mondom, nem sikerült volna, ha azon nyomban az a harminc katona ég felé nem süti a pisztolyát, hogy megadja az üdvlövést az ünnepélyes pillanatnak. Az újabb ijedségtől megroggyant a vénség lába, azzal zutty! – fejébe nyomták a koronát. Hát azóta király ő, II. Jakab királyunk testvére, Virginia alkirálya.

Röhögni kell, pedig nem nevetség ez, bizony. Mert hátravolt még valami.

Hogy haragját csillapítsák, mihelyt fejében volt a korona, azon nyomban térdre estek előtte valamennyien. Az admirális, a kapitány, a katonák valamennyien, éppen csak Tom Savage nem, mert ő bambán és értetlenül bámulta a gazdáját. A nagy megalázkodás láttán megjött a hangja és nyugalma Pauhetánnak. Tüstént azt követelte, hogy a nagy király legkedvesebb fia maradjon nála a béke zálogául.

Karját Newport admirális felé nyújtotta, intve közben a harcosainak is, hogy jöjjenek, és kísérjék a túszt (vagy vendéget) a vigvamjába.

Newportnak meg csak villant a szeme. Villant Smith kapitányé is, aztán a kapitány mély meghajtással Tom karját fogta meg, és így szólt:

– Ősz Pauhetán, minden indiánok ura és királya, a mi király atyánk legkedvesebb fia éppen ez a fiú. Régtől ismered, fogadd el túszul. Lásd, mindenki letérdelt előtted, ő azonban nem köteles.

Hát ez aztán akkora lódítás volt, hogy az ég majd leszakadt, de legalább megmentette a helyzetet. Azóta túsz Tom Savage, és úgy látom, végleg indiánná lesz. Mi lett az ajándékokkal, fene tudja! Az ágy, úgy tudom, a temetőjükben áll a szabad ég alatt, veri az eső meg a hó, mert Pauhetánt, ha meghal, arra akarják fektetni. A mosdótálban még aznap ételt hoztak a lakomához, a kancsóból gyöngécske borukat töltötték, a törülközőket a bálványok derekára csavarták, a kutyákat pedig biztosan megették…

A kutyákat megették…

Idáig tartott a bőbeszédű Couper mester meséje, hogy így mondta-e valóban, vagy csak később toldották hozzá sok mindent, nem tudom, de annyi igaz, hogy félbehagyta a mondatot, mert a kis csapat, megkerülve az omladékos partszakaszt, végre kijutott a fák közül, az öböl szélére.

Ott állt a Treasurer a folyócska öblében.

Dehogy állt! Vitorlái feszültek, s éppen ráhajlott a vízre, hogy egy éles fordulattal, a folyó sodrára és a szél erejére bízva magát, nekivágjon a folyónak. Lefelé! Kifelé a Chesapeake-öbölre.

Johnny úgy mondta, szinte földbe gyökerezett a lábuk a meglepetéstől, és bámultak szótlanul.

Mert a Treasurer tatemelvényén, a korlátra támaszkodva Samuel Argall kapitány állt.

És ott volt a hajón minden életben maradt katonája!

Mintha lidérces álmot látnának… Mintha kísértetek állnának azon a hajón. De hát a kísérteteknek nincs akkora hangjuk, mint amekkorával a partra ordított a kapitány:

– Úgy látom, se nyelni, se köpni nem tudtok, az istenfátokat! Hát úgy jegyezzétek meg, hogy Samuel Argallon nem lehet csak úgy egyszerűen túladni! Hej, Mr. Rolfe, kegyelmed megeheti a dohányát, annyit mondok, majd még eldől, kettőnk közül ki a csirkefogó! Annak a félnótás kölyöknek meg azt üzenem, hiába rejtegeti az aranyait, ezen a hajón fogom Angliába vinni. Dale kormányzónak adják át üdvözletem, hamarosan látni fog. Úgy ám, mert ki ne hagyjátok azt a csúf, fekete némbert, annak meg azt üzenem, megyek és megkeresem azt az átkozott John Smith kapitányt!

Nagyot nevetett, és olyan diadalmas büszkeséggel, öntelt, pöfeteg képpel vigyorgott Jamestown telepeseire, mintha nem is ő botladozott volna a Csikahomini mocsarában, mintha nem is őt kötözték volna kínzócölöphöz a pauhetánok, és mintha máris ott gubbasztana hajóján a szép fogoly, Pokahontasz.

– Elhozom én annak a lánynak John Smith kapitányt, az istenfáját! De nagy ára lesz, nagy bizony!

Így végrendelkezett Samuel Argall kapitány, és röhögött minden hajósa. Imént azért hallották tehát Rolfe-ék a lánccsörgést: útra készült a vitorlás.

– Utána! – szakadt fel Johnnyból a kiáltás, de hát ugyan mit tehettek volna? Az egyik katona a Treasurer után lőtt, de Argall csak legyintett, válaszra sem méltatta.

Leforrázva és tétován néztek a vitorlás után. A karcsú, szép alkotmány merészen vágott néki a széles folyónak. Semmi kétség, hogy a zátonyon most is át fog kelni, hiszen Argall kapitányt minden útján a szerencse kíséri.

Összenéztek a telepesek, összenézett John Rolfe és Valdo kapitány is.

– Mi történhetett?

A választ nem ők adták meg.

Megadta Walter Buys, az elveszett muskétás, aki ebben a pillanatban indult el feléjük a föveny széléről, ahol eddig állt.

Sisakja nem volt rajta, mellvértjét köpeny takarta. Szakadt és sáros volt rajta minden, s látszott, hogy szinte tántorog a fáradtságtól.

– Valdo kapitány úr, Walter Buys muskétás jelentkezem! Végrehajtottam a kormányzó úr titkos parancsát: az éjszaka folyamán kiszabadítottam a vadak fogságából Samuel Argall kapitányt és legényeit.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben Tüzes Szem megismétli jóslatát • Egy hördülés A vadon legkeményebb törvénye • Tom töprengései • A dolgok egyre jobban összekuszálódnak

– Kutyák rohantak, hatalmas kutyák! Két fejük volt, és lángolt az erdő! Emberfejük volt, és kutyafejük volt, és vonított az ég is! Szörnyű, sikoltás volt minden, vért izzadtak a fenyők, vér folyt a folyókban, fekete madarak ültek a fákon, és nyakukat nyújtogatták! Mondd, mi ez? Mondd, mi ez? Mondd, igaz-e az álom, mondd, igaz-e a jóslat, itt áll előtted Tüzes Szem, a legnagyobb varázsló, és reszket a szíve.

Hét nap telt el azóta, hogy Argall kapitány hajója, a Treasurer megszökött Jamestownból, és kifutott a tengerre.

Hét napja az őrszemek sem hoztak hírt felőle, és már senki sem beszélt róla.

De a vihar, amit ez a nagyszájú kapitány felkavart, még nem ült el. Tüzes Szem hét napja böjtölt, hét napja csak a kövek és a vizek szellemeivel társalgott.

Most, a hetedik napon jósolt.

Fényes nappal jósolt, lángot se lobbantott. Fekete füst szállt fel a szent áldozati kőről, a pokoranszról. Fiatal hímszarvas agyvelejét dobta a parázsra, hogy megidézze a nagy Nyúlistent, a négy nagy szellem közül a legnagyobbat.

Az egész falu ott állt a hatalmas hickoryfa körül, a szent kő körül – de most csak a férfiak énekeltek.

Aztán Tüzes Szem nagyot kiáltott, és az ének is elhallgatott.

Megint lobbant a füst, halálos némaságban figyelt mindenki. Valami nagy csodára vártak, valami nagy jelenésre.

Pokahontasz megszorította a kezem. Ránéztem. Olyan sápadt volt, olyan szomorú. Szomorúságában is szép.

– Gyere, ne nézzük!

– Várj, Pokahontasz. Most nem szabad elmozdulni innen.

– Ne nézd az arcát, Tom. Tüzes Szem gyászol.

A varázsló arca fehérre volt festve. A teste is fehér volt egészen.

A szarvasvelő a parázson megégett, füstje a magasba szállt, aztán eloszlott.

Ebben a pillanatban egy suhantás, egy csattanás, majd fáradt hörgés szakította ketté a némaságot. Utolsó hörgése volt ez Fürge Szarvasnak, Tüzes Szem fiának. Az angoloktól zsákmányolt nagy karddal ebben a pillanatban vágta le fejét Komor Keselyű, a leghatalmasabb pauhetán harcos.

Szörnyű volt Pauhetán haragja, szörnyű a büntetés. Mert sorra-rendre kiderült minden, hogyan történt Argallnak és legényeinek szökése. Éppen Fürge Szarvas volt soros az őrségben, és úgymond, örömmel szemlélte foglyainkat. Úgy látta, máris közeleg a pillanat, amikor megindul a nagy leszámolás.

Hiszen ő volt az, éppen ő volt, aki minden fehér embert ki akart irtani.

Későre járt már, az őrködő Fürge Szarvas testét a fáradtság könnyű kígyóként kötötte gúzsba. Hosszú éhség után nagyon sokat evett, és az sohasem jó. Miután felváltotta társát az őrségben, körülvizsgálta a foglyokat, egyrészt, hogy nincsene meglazulva a kötelékük, másrészt, hogy van-e még fegyver vagy öltözék, amit hadizsákmányként magához vehetne.

De hát nem volt semmi, csak Argall letépett ruhája, amely ott hevert a kínzócölöp mellett egy kupacban.

Ám a kupac tetején egy jókora flaska is állt, és Fürge Szarvas nem tudta, mi az. Argallra tekintett, aki némán mutatta, szomjas, és inni kíván. Fürge Szarvas felvette tehát az üveget, és Argall szájához vitte. Az látszólag sokat ivott a különös italból, amelynek furcsa, erős és mégis csalogató illatát a fiatal harcos is megérezte.

Nem tudta később, mi történt vele. Azt vallotta, Argall a szemével intett, úgy kínálta az italt. Olyan szaga volt annak, hogy kínálás nélkül is megkóstolta volna.

Először egy kortyot ivott.

Valami ijesztő, rettenetes maródást érzett a torkában és a mellében. Mintha ezer róka harapdálná belül, mintha tűz lángolna a szíve helyén. Felhördült a meglepetéstől, de a fehér harcos csak gúnyosan mosolygott rajta. És akkor Fürge Szarvas, aki legyőzte a monakánokat és foglyul ejtette a fehéreket, nem akart gyávább lenni a foglyánál.

Marokra kapta az üveget, és egyetlen hajtásra kiitta, ami benne volt. Honnan is tudhatta volna, hogy Argall csak mímelte az ivást, és egyetlen csepp sem ment le a torkán?

Mire az üveget kiitta, azt érezte, hogy a füvek és a fák emberkéi, a vizek manócskái köréje futnak, és a magasba emelik. Olyan boldog röpülés volt ez, hogy nevetni kezdett, noha addig csak ritkán nevetett.

Addig nevetett, míg egyszerre csak megfordult vele az egész világ, kavargott, forgott, és zuhant is – aztán elzuhant ő maga is.

A többiről már nem tudott.

A monakán hadifoglyok pedig nem szóltak, csak gúnyosan mosolyogtak. Hiába kínozták őket, nem árulták el, ki vagy kik voltak azok, akik a fehér foglyokat kiszabadították. Annál nagyobb lett Pauhetán haragja.. Jómagam is hiába mentegettem Fürge Szarvast, mondván, a fehérek tüzes vize minden varázsitalnál szörnyűbb, és aki abból csak egy kortyot is iszik, többé nem tudja, mit cselekszik, a nagy főnök durván rám kiáltott:

– Kígyó beszél belőled! Talán varázslók vagytok valamennyien, hogy rajtatok nem fog az az átkozott ital?!

Varázslók, varázslók. Hiszen annak tartotta még maga Pauhetán is az első fehér embereket. A durranó puskák, a robbanó ágyúk harcosa mint megannyi földöntúli erejű isten élt a képzeletében. Most is hogy csodálták, hogy félték a nehéz muskétákat, s hiába mondtam, hogy amíg puskapor, fojtás és golyó nem kerül beléjük, annyit sem érnek, mint egy letörött faág…

*****Tüzes Szem jósolt.

– Hova sietsz, Pokahontasz? – kérdeztem suttogva.

– A városotokba. Tüzes Szem már nem varázsló többé. A füstöt a szél szertefújja, és a kérdéseire nem felel senki. Nagy baj lesz. Megkérdezem a Dohány Atyját, miért szegte meg a szavát.

Már a falun kívül jártunk, amikor hirtelen megrángattam a karját.

– Ne menj sehová! – kiáltottam rá. – És a Dohány Atyját ne vádold. Nem te mondtad-e, hogy nem mondasz le végképp a foglyaidról? Hogy a kormányzót és a katonáit előbb-utóbb megölik a harcosaid? Nem te mondtad, hogy hős az is, aki megszökik a kínzócölöptől, mert a halál nagy ellenség?… Nem te mondtad?!

Felém fordult, megállt előttem. Oly közel álltunk, hogy nagy fekete szemében megláthattam saját tükörképemet. Komoly volt az arca, nagyon komoly. És valami addig ismeretlen, különös aggodalom vibrált a tekintetében.

– Mást is mondtam – suttogta.

Félrehajtotta, kissé vállára ejtette fejét. Olyan volt most, mint a pápista spanyol templomokban a szent Madonna képe. Szomorú megadás, gyötrődő lélek mutat ilyen arcot. Sűrű fekete haja lilás fényeket vetett a napsugárban, és ahogy sűrű fonatban keblét eltakarta, mögüle, mint nagy harangvirág, kék színével előragyogott egyetlen ékszere, a nagy gyöngy.

Azt a gyöngyöt még én adtam neki.

Azt a gyöngyöt azóta is védelmező talizmánként viselte nyakában.

– Mást is mondtam – suttogta, és most a szemembe nézett. Úgy éreztem én akkor, hogy egy ütemre dobban a szívünk.

Hogy egy ütemre lélegzünk, és egyszerre rebben a szemünk pillája is. Egy pillanatra felkaptam a szemem, mintha csak az ég, a fák és a tavasz szépségével akarnám összehasonlítani őt.

Rekedt volt a hangom, egészen elfúlt, ahogy kimondtam:

– Azt mondtad… akkor… hogy meneküljek…

Elkerekedett a szeme, szép ívű szemöldökét felkapta, ajkai egy pillanatra bájos csodálkozással szétnyíltak, aztán azzal a vad szertelenséggel, amely minden tettét és minden szavát jellemezte, felnevetett.

Hátradobta a haját, csillogott, tüzelt a tekintete, nevetésével felverte a csendet, elzavarta a verovokomokói szörnyűség komor hangjait. Erős kis kezével beletúrt a hajamba, gyengéden megcibálta, pofozgatott vidám és kesernyés mérgében, mint ahogy kismacskák pofozzák egymást puha talpaikkal, és amikor végre én is felnevettem – hirtelen magához húzta a fejemet, homlokomat homlokához érintette, s elkomolyodva mondta:

– Mást is mondtam, drága Tom. Amióta ide jöttetek, a Nagy Szellemnek por ment a szemébe. Addig tudtuk, hogy ami fekete, az fekete, ami fehér, az fehér. És tudtuk, mikor kövessük a vadon legkeményebb törvényét.

Csak sokára feleltem.

– A bosszút – mondtam.

Elfordultam tőle, és lehajtott fejjel megindultam Jamestown felé.

A bosszú.

Az első hát Walter Buys legyen. Aki hajánál fogva akarta térdre kényszeríteni. Pokahontaszt.

Az első nyilam őt éri majd.

Fülembe csengett Pokahontasz nevetése.

Miféle nevetés volt az?

Walter Buys. Megtorlom rajta Fürge Szarvas halálát is.

De hát miért halt meg Fürge Szarvas? Miért? Az ősz Pauhetán szörnyű tervre készül. Tüzes Szem jóslata, Fürge Szarvas részegsége az aggastyánt lelke mélyéig felkavarta.

Valami készül, valami nagy szerencsétlenség.

Semmitől sem tartva igyekeztem Jamestown felé. Nem siettem, de meg sem álltam. Az elszánás hajtott, de lábamon mintha ólomkoloncot húznék.

Gyilkolni megyek.

Most nem harcban ölök majd. Nem a veszély pillanatának zaklatott lázában. Szememből nem az életét védő állat rémülete lángol. Elbújok egy fa lombjában, elbújok a ház oldalánál, elbújok egy kerítés mögött, mint a leselkedő puma, s villámként szökken majd elő íjamból a vessző.

Gyilkolni megyek.

Van más módja is a gyilkolásnak. Van más módja is…

Amikor Newport admirális flottája közel hét esztendeje felúszott a James folyón, halállal büntették azt, akit italozáson kaptak. A hajókon ki volt mérve mindenkinek a napi söradagja, a vízszegény napokban bort kaptunk, de sosem annyit, hogy attól feltépje láncait bennünk az ördög. Borral csak ünnepeken kínálták egymást a nemes lovagok, pálinka csak Watton doktornál volt, orvosság gyanánt. John Smith kapitány maga megvetette a részegséget, mások, komor puritánok lévén, istenfélelemből nem ittak; évek teltek el, s bizony senkinek sem jutott eszébe, hogy az indiánokat akár csak sörrel is kínálja. Mert később megpróbálkoztak a telepesek sörfőzéssel, kukoricabor-készítéssel, de csak hitvány lőre sikerült, pénze meg csak keveseknek volt, hogy Angliából hozassanak bort vagy pálinkát.

Ezen töprengtem, és még sok máson is, miközben bevettem magam a legsűrűbb bozótba, hogy a Jamestownba vezető titkos indián ösvényekre térjek.

A szeszfőzés az óhazában is drága mulatság. Mindenféle instrumentum kell hozzá, a francia szerzetesek játszogatnak vele, no meg az alkimisták, ha temérdek lombikjukban az aranyfőzés nem sikerül.

Jamestownba csakis tengeri úton kerülhetett pálinka. Csakis a leggazdagabbak szekrényében állhat.

Argallnál nem lehetett. A kirándulásra nem vitt magával, s azt már a monakánok elvették volna tőle…

Rolfe háza leégett, s ő amúgy sem kapható az ilyen aljas merényletre. Dale kormányzó. A sápadtarcú Dale. Ő a megszabadult foglyok között volt.

De hát ő maga aligha vállalkozik az ilyen veszélyes kirándulásra. Katonái közül meg csak egyetlenegyben bízhat igazán… Az utat is csak egy ismeri.

Walter Buys.

Fürge Szarvas haláláért is megfizetek. Joggal fizetek.

A láthatatlan ólomkoloncok mintha egyszeriben lehulltak volna a lábamról. Megszaporáztam a lépteimet, és valósággal futottam Jamestown felé. Jól ismertem a járást, éppen a muskétás hazához jutok, ha ezen az úton megyek. Mert Walter Buys törekvő, nagyszerző emberfajta volt, aki nem elégedett meg a zsoldjával, kivitte magának, hogy családot alapíthasson, földet művelhessen, amit ugyan nem ő túrt, hanem kiadta harmadába másnak. így aztán tisztelték és félték mint a kormányzó katonáját, és irigyelték is, mert Rolfe nyomán már ő is új dohányt ültetett.

A felesége egy Angliából hozott csúf némber volt, kövér képű, apró szemű, nagyszájú teremtés. Két éve jött át az óceánon, az egyik nemesúr feleségének szolgálójaként, de az asszony elhalván, neki nem maradt más választása, mint hogy első kérőjéhez hozzámenjen. Így lett belőle Mrs. Evelyn Buys.

Ha reggel elkezdte a perlekedést, visszhangzott az egész James-part. Buysék kellemetlen emberek voltak. Senki sem szerette őket. Ravasz,

alattomos volt a szemük pillantása, és oktalan gyűlölködés, sandaság minden szavuk.

Egy kis patak partján mentem a város irányába. Egy emelkedés aljában folyt ez a patak, a város faláról a legélesebb szemű őrszem sem vehetett itt észre.

Most már nagyon közel voltam Walter muskétás házához. Egy időre megálltam a szomorú füzek lombja alatt, és füleltem. Semmi gyanús zajt, sem kutyaugatást nem hallottam, azért aztán továbbsettenkedtem.

Semmi kétség: Walter Buys csempészte Fürge Szarvas szeme elé a pálinkás butykost. Ő szabadította ki Argallt és cimboráit.

Merész tett volt, annyi bizonyos.

Tövises vadrózsabokrokhoz értem. Ezek már Buys katona földjének végét jelezték. Ide már nem jutott az alacsony léckerítésből, de Evelyn asszony a maga szúrós természetének megfelelően tövises bokrokból ültetett sövényt.

Lekuporodtam, leskelődtem.

Át kell vágnom a szántón, hogy amott a fák sűrű védelmében a házig lopózhassam.

A tövisek nem okoztak gondot. Nehezebb helyen is átvergődtem már, a karcolásokra pedig ügyet sem vetettem. Mégis délutánra állt a nap, amikor a ház mögött a magas palánkhoz érkeztem.

Belestem.

A ház vályogfalú, gerendavázas épület volt, gazdája nem követte Smith kapitány tanácsát, és nem épített orosz módra gömbfából lakóhelyet. Benn a csupasz udvaron rendetlenség és mocsok mutatta, hogy az erélyes asszonykéz sem képes helyettesíteni a férfi erejét. Mindenfelé repedt teknők, törött kancsók, meggörbült abroncsok hevertek, mintha csak az udvar sarkában magasodó szemétdomb el akarná árasztani mocskával az egész házat.

Az udvar túlsó végében ekkor megjelent Walter katona. Lomha, lassú léptekkel közeledett. Vállán hosszú rúd, a rúd két végén vödör. Vízért volt éppen a patakon. Ha később érkezem, talán már ott összetalálkozunk.

Így azonban minden úgy történik majd, ahogy elterveztem – gondoltam magamban, és egy pillantást vetettem a fejem fölött magasodó fára. Az egyik ágról éppen két vándorgalamb röppent fel izgatottan.

Még elárultok! – bosszankodtam. De hát nem kellett félnem. Jamestown fehér lakosai közül egyedül én ismertem annyira a természetet, hogy az efféle apró jel is gyanakvóvá tett volna. Walter Buys azonban ügyet sem vetett a madarakra. Belépett a házba, bekiabált valamit a feleségének a belső szobába, egy ideig matatott, a vizet öntögette, aztán egyszerre csak kilépett ismét az udvarra. A mellvértjét tartotta fél kezében.

A legkarcsúbb nyilat húztam elő a tegezből.

Ráillesztettem az íj húrjára.

Walter Buys letelepedett a ház falához, egy tányérba kevés vízzel kevert cseréplisztet töltött, és a vértet azzal kezdte fényesíteni nagy szorgalmasan.

Észre sem vettem, éppúgy beszéltem magamban, mindenféle lelkes és lelketlen dologhoz imádkozva, ahogy az indiánok teszik.

Na, te páncél – mondtam magamban –, most ereszkedj egy kissé lejjebb. A szívét akarom célba venni, éppen előtte vagy. Nyilam, nyilam, ne téveszd a célt, gonosz ember ez, kegyetlen, hideg ember ez, megérdemli a halált!

Most meghalsz, Walter Buys katona! Sütött a nap. Vibráló, éles fények jártak az udvaron. A ház falára felfutott a repkény, és félig eltakarta a goromba falakat. Ez a katona fél kezére csavarta Pokahontasz haját. Úgy rángatta…

Ez a katona többször is rálőtt John Rolfe-ra. (Meglehet, hogy ma már tisztelettel köszönt neki.)

Ez a katona szörnyű italt csempészett a nagyszerű harcos, Fürge Szarvas elé, és a halálát okozta.

Szinte láttam Pokahontasz megalázott, meghajló alakját.

Szinte hallottam a levágott fej utolsó, szörnyű hördülését.

Kifeszítettem az íjat.

– Daddy, daddy! – hallatszott ekkor a kiáltás.

Walter Buys felkapta a fejét.

A ház ajtajából totyogó apróság, szoknyás kisgyerek mászott elő. Maszatos arcocskáján szörnyű aggodalom és igen nagy figyelem tükröződött, ahogy a ház magas deszkalépcsőin lefelé igyekezett. Walter torzonborz, szakállas képe széles vigyorra húzódott, amikor a gyereket meglátta.

Figyelte erőlködését, és dörmögő szavakkal biztatta: – Csak bátran, csak bátran, Rob, hehe… hadd lássam, mit tudsz, te kis béka!

A gyerek azonban két lépcső után elfáradt. Pihenésképpen önkéntelen mozdulattal szájába kapta ujját, de ez a mozdulat elég volt ahhoz, hogy egyensúlyát vesztve hanyatt essen.

Nem esett magasról, a sikertelenség mégis sírásra fakasztotta.

Walter Buys felugrott, felkapta a gyereket, és a magasba emelte.

– Hopplá, hopplá! – Megcsókolta a kicsiny arcot, amitől a gyerek gátlástalan bőgésbe csapott. Az asszony ideges kiáltása hallatszott odabentről. A muskétás nem is felelt rá. – Hopplá, hopplá! – dobálta a kicsit. – Ne sírj, te kis béka, esel te még nagyobbat is isten segítségével…

Úgy nevetett, úgy örült, mintha maga is gyerek volna.

Ahogy magasba emelte a gyereket, meztelen felsőteste védtelenül állt nyilam előtt.

Óvatosan, hogy zajt ne üssek, és felesleges mozdulattal el ne áruljam magam, ismét kifeszítettem íjamat.

Céloztam.

Ha így, féloldalban találja a nyilam, egyenesen a szívét járja át.

Ám ebben a pillanatban egy könnyű kéz szorítását éreztem a vállamon.

És egy suttogó hang így szólt hozzám:

– Ne tedd, Nettopau. A szeretet, ha megcsúfolják, farkassá változik, és halálodig marni fogja a szívedet.

Hátranéztem.

Hűs Víz állt mögöttem.

TIZENHARMADIK FEJEZET

amelyben háborgó lélekkel hazafelé tart • Találkozik Kis Medvével • John Rolfe az indián faluban • „Beteg a beteget nem gyógyítja meg”

Lehajtott fejjel mentem hazafelé. Emlékszem, egy füves tisztáson vágtam keresztül. Az elmúlt napok melegében itt máris térdig nőtt a fű, és tengeréből apró virágok villantották vidám színeiket.

Zajosan és nemtörődöm módra mentem, mintha sosem tanultam volna, hogyan is járjon a vadonbeli ember. Lépteim zajára a fű mélyéből apró madarak vágódtak a magasba: megfáradt vándorok, amelyek rejtőzve pihentek ott addig.

Seregélyek voltak. Oly nagy tömeg, hogy a nap is elsötétült, ahogy felrebbentek.

Virágokon tapostam, seregélyeket zavartam, de nem láttam, nem hallottam semmit.

Csak az járt folyton-folyvást az eszemben, hogy nem tettem semmit, és hogy nyoma sem maradt, amit elhatároztam. Jamestownnak, lám, már füstje sem látszik, és oly nyugalmas ott az élet, mintha minden rendjén menne. Most veszi fel fényes páncélját Walter Buys, a muskétás katona, és őrségre jelentkezik Valdo kapitánynál. Nemsokára megszólal a trombita, a kormányzó kilép a házából, hogy végigjárja a falakat.

S ahogy Walter elé ér, cinkosan rákacsint, érteni kell a dolgokhoz, ugyebár – mondja csendesen, és a szolgájával egy pofa pálinkát küldet ki a derék muskétásnak.

Johnnynak leégett a háza. Vajon ki építi fel? Ha a pauhetánokat hívnám, kész a háborúság, és amúgy sem értenek hozzá. A tavaszi munkák idején pedig legfeljebb egy viskóra jut majd ideje… És ki segít?

Ezekben a zaklatott napokban egyetlen szó sem esett arról, hogyan akarja megengesztelni fehér barátját Pokahontasz, amiért harcosai fáklyát dobtak a házára.

Vajon mit jósolt Tüzes Szem a szarvas agyvelejéből?

Miért kellett meghalnia Fürge Szarvasnak? Nem kedvelt engem, talán szívesen látott volna a kínzócölöpön, mégsem örültem az ő halálának.

Az a pálinka. Nagy isten, az a pálinka!…

Ahogy növekedett bennem a kétségbeesett indulat, ahogy a tehetetlenség rossz érzése tovább nőtt bennem, úgy szaporáztam a lépteimet. Végül futásnak eredtem, és vissza se néztem Hűs Vízre, noha jól tudtam, hogy követ.

Követett eddig is. Szerényen, megalázott rabszolga gyanánt, aki urát csak három lépésre követheti. Ha megálltam, ő is megállt, ha megindultam, ő is megindult.

Hűs Víz – leolvashattam beesett arcáról, csapzott hajáról és megviselt, elpiszkolódott ruhájáról – nem tért haza a falujába. Az erdőben kóborolhatott, és bizonyára tanúja volt mindennek, ami azóta a vadonban történt.

Ugyan mi keresnivalója lehetett Walter Buys háza körül, hogy éppen akkor fogja le a kezemet, amikor a bosszút akarom végrehajtani?

Futottam. Csakhogy nehéz léptekkel, fehér ember módjára. Mintha Fürge Szarvas halálával elfeledkeztem volna arról, mit is lestem el tőle.

Lüktetett a halántékom, és szemem előtt vörös és sárga karikák ugráltak.

A sírás fojtogatta torkomat.

Egyszerre csak libasorban lépkedő alakokra lettem figyelmes. A délutáni naptól megvilágított erdőszélen tűntek fel, és hogy nem békés szándékkal vonulnak így, mutatta még vörösre festett bőrük.

– Hej-hej! – kiáltottam rájuk.

Már előbb is észrevettek – ugyan mi kerülné el a hadiösvényen járó indián figyelmét? –, mert vezetőjük éppen felém mutatott. Amikor közelükbe jutottam, akkor láttam, hogy Kis Medve vezeti őket, a megskalpolt harcos.

– Siess haza! – mondta. – Nagy hírek vannak.

Lázban égett a szeme. A sebláz ellen Tüzes Szem gyógyfüvei sem használtak, amelyekkel szörnyű sebét befedte.

– Kis Medve – szóltam rá –, miért nem fekszel le vigvamodban, amíg a láz kutyái eliszkolnak rólad, és nem fújják arcodat ocsmány leheletükkel?

– Siess haza! – ismételte, mintha nem is hallaná, amit én mondtam. – Pokahontasz vár. Tüzes Szemet agyonsújtotta a Nagy Szellem. Rázuhant a szent kőre, és senki sem meri levenni onnan. Az ősz Pauhetán beszél a szellemekkel, azt hittük, elviszi a lelkét, mert vén hangján úgy sikoltozott, mint anya, ha a gyermekét szüli. Parancsot is adott. Most megyünk, hogy megfélemlítsük a paszpahigokat, a misszavákat és a csekvákat. Mások majd a vabozókat és a többieket veszik sorra.

– Mit beszélsz?! – tört fel belőlem a kiáltás. – Hiszen ezek mind Pauhetán testvértörzsei. A főnököket nagy áldomásra hívta Pauhetán a monakánok feletti győzelem örömére.

– A győzelem gyásszá változott. Pauhetán is látta a kétfejű kutyákat…

Kis Medve megtántorodott. Nagyon beteg volt, talán ki sem bírja ezt a hadi utat – gondoltam magamban. De lám csak, fűti a harci kedv, a nemes hivatás, hogy megvédje népét a megálmodott szörnyűségtől.

„Ismeretlen nép jön és leigáz” – mondta Tüzes Szem…

– Poranszke – mutatta fél keze ujjait Kis Medve.

Öt fejet kell zsákmányolni minden harcosnak. Ötöt jelent ez a pauhetán szó: poranszke.

Végignéztem a csapaton. Tízen voltak.

Hány emberből áll egy törzs? Ezek az indián törzsek és ezek az indián falvak bizony nem valami népes közösségek. Ha százszázötven harcos él egy faluban, akkor az már komoly településnek számít. Ha minden faluból ötven harcost ölnek meg – Pauhetánnak nem kell félnie attól az ismeretlen hatalomtól.

Mintha álomkóros volnék, úgy hagytam ott őket. Kis Medve még utánam szólt, mondván, a fehérek városát nem bántják, mert oda Pokahontasz engem küldött, ott én vagyok egyedül a bosszú keze.

Mentem tovább. Hazafelé. Késő délutánba hajlott a nap, megnyúltak a fák és a bokrok árnyékai, és a vöröslő fényben elcsendesült az erdő, a madarak lassan felgallyaztak.

Egyedül én vagyok a bosszú keze…

Az égen bárányfelhők álltak. Tavaszi nyugalom ült meg a tájon.

Egyszerre csak megtorpantam. Megfordultam.

Hűs Víz ott volt mögöttem. Egy fa árnyékában állt. Mozdulatlanul.

– Gyere ide! – kiáltottam rá.

Megindult. Kicsi, törékeny alakja sebesen közeledett..

Szomorú szemével várakozóan nézett rám, megfáradt arca felderült – de én ezt alig láttam, szememet elborította valami köd, arcom tüzelt, és kezem önkéntelenül lendült…

Arcul ütöttem.

– Te… te… mindent elrontottál… eredj a pokolba!

Verovokomokóban olyan csendesség fogadott, minthogyha a Holtak Ligetében lennék. Pedig élet volt a faluban, jártak-keltek az emberek; az asszonyok a vigvamok előtt ültek, főztek, bőröket hasítottak, vagy leánykáikat fésülgették; az öregek közönyösen néztek maguk elé, vagy elmerülten foglalatoskodtak, mokasszint varrtak, gyékényt fontak – de szólni egyikük sem szólt. Sem beszédet, sem nevetést, hangos szót sem hallottam. Ijedt, mégis büszke csendbe merült az egész falu.

Megdöbbentő volt ez a nagy csendesség.

Máglya lobogását, dobok pergését, kereplők csörgését, a harci tánc üvöltő lármáját vártam, és most magam is ijedten fordultam a házak előtt ülő emberekhez:

– Miért hallgattok?

Nem feleltek. Kifejezéstelen, mozdulatlan tekintettel néztek vissza, és én tudtam, azt jelenti ez az indiánoknál, mint a fehér embernél a vállvonogatás.

Elnéztek felettem, szemük a messzibe révedt, s mint akiket megsértett a sors, a túlvilág vagy maga a Nagy Szellem, megbántottan és keserűen vetették pillantásukat később a nagy hickoryfa felé.

A falu közepén, ott, ahol pár nappal ezelőtt magam is halálra szánva álltam a kínzócölöphöz kötözve, a szent kőre borulva hevert a szélütött öreg varázsló teteme. Senki sem mert hozzányúlni, nem volt, aki elvigye onnan, hogy a Holtak Ligetébe kísérje kivégzett fiával együtt.

Ez volt hát a szomorúság, a csendesség oka. Ezért nem hallottam harci éneket, tüzet sem láttam, noha jól tudtam, hogy hadiösvényen járnak most a pauhetán harcosok.

Körülnéztem.

Pauhetán nagy vigvamja előtt felfedeztem végre Pokahontasz alakját. És aki előtte állt, legnagyobb meglepetésemre nem más volt, mint John Rolfe, a Dohány Atyja.

– John! – kiáltottam, és futva siettem hozzájuk. – Hogy kerülsz ide?

– Követségbe jöttem – felelte, és arcán bosszankodás tükröződött –, a kis Pokahontasz azonban elfelejtette, hogy kétszer is kalumetet szívott velem, és hogy testvérbarátságot fogadtunk.

– Nem felejtettem el, Rolfe úr – vágott közbe Pokahontasz. – Te jó barátunk vagy, és ezt nem fogom soha elfelejteni.

– Akkor hát vezess Pauhetán atyád elé. – Hozzám fordult, és türelmetlenül mondta: – Biz' isten, már fél órája könyörgök neki, de mindig azt válaszolja, hogy a nagy főnök a szellemekkel társalog. Jó, hogy jössz, mert rajta kívül nem volt más tolmácsom. Tudod, hogy szeretem a kis Pokahontaszt, akár magam is indiánná lennék a kedvéért – John e szavaknál szeretettel mosolygott a komoly Pokahontaszra, ám az úgy tett, mintha nem értené a kedveskedő bókot –, de hát vitustáncot járok, ha ezt a körülményeskedő, fontoskodó indián beszédet hallom.

– Mi történt? – kapkodtam a tekintetem egyikről a másikra, és nem mertem Pokahontasz szemébe nézni.

– Sir Thomas azért küldött, hogy új szövetséget ajánljak fel Pauhetánnak. Azt kéri, hogy Fürge Szarvas ne törjön az életére.

– Fürge Szarvas meghalt, nem tudja visszavonni a szavát! – csattant fel Pokahontasz.

John megint hozzám fordult.

– Tom, beszélj vele. Ilyen furcsának még sosem láttam Pokahontaszt.

Már bánom, hogy egyedül jöttem, mert könnyen lehet, hogy foglyul ejt, ha neki úgy tetszik.

Pokahontasz karba fonta a kezét, és merően nézett rám. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk. Éreztem, hogy mai kudarcomért arcomat lassan elönti a szégyen pirossága.

– Mit beszélnék vele? – kérdeztem rekedt hangon. – Ért angolul, meg tudod neki mondani, amit akarsz. Ő is szeret téged, mert tudja, hogy az indiánok barátja vagy.

– Miért Pauhetán beszél a szellemekkel? – Johnny tovább értetlenkedett. – Az a varázsló dolga.

– Tüzes Szem is halott – mondtam csendesen. – Nézd, amott az oltárkövön fekszik.

John Rolfe döbbenten nézett a hickoryfa irányába. Aztán ismét Pokahontaszra kapta a tekintetét, és halkan így szólt:

– Kedves kicsi Pokahontasz… – Barátom férfias, szép arcán őszinte aggodalom látszott. Egy lépést tett a lány felé, és a kezét nyújtotta. – Pokahontasz, jól figyelj a szavaimra! Őszinte leszek hozzád, mert a ti barátotok vagyok. Sir Thomas nagyon fél. Amióta a nagyszájú kapitány elment, szinte megőszült a haja…

Pokahontasz elfogadta John feléje nyújtott kezét. S nem eresztette el addig, amíg beszélt.

Láttam, hogy Johnt kimondhatatlan boldogsággal tölti el Pokahontasz bizalma. Féltő szeretettel, gyöngéden tartotta tenyerében Pokahontasz könnyű, szép kezét.

Valóban olyan őszintén beszélt, ahogy ezt a bizalom megkívánta. Elmondta, milyen széthúzás, veszekedés zajlik nap nap után az angolok táborában. Argall szökése után a nemesurak haragja Dale kormányzó ellen fordult. Nem tudták megbocsátani neki, hogy tudtuk és beleegyezésük nélkül indult aranyszerző útra. Váltig azon faggatják, árulja el az arany rejtekét, de ő egyre csak azzal védekezik, hogy én megszöktem tőlük, mielőtt kivehették volna belőlem a titkot. A Holtak Ligetét átkutatni anélkül, hogy a kincs pontos helyét tudnák, akkora feladat, amelyre egész Jamestown sem volna elegendő.

Történt más baj is, s az is Argallnak köszönhető. Amikor a kormányzót és a kapitányt a monakánok elfogták, hosszú alkudozás zajlott le közöttük. Kopasz Sas, a monakán főnök jelbeszéddel Dale tudomására hozta, hogy szövetséget kíván kötni vele. Dale megértette a jelbeszédet, de Argall tanácsára egyszerűen nem vett tudomást Kopasz Sas ajánlatáról, így szövegeződött meg a levél, amelynek alapján a jamestowniak fogva tartották a két monakán harcost.

Dale ugyan tüstént szabadon engedte őket, mihelyt hazaért, de már későn. A monakánokat soha többé nem sikerül majd magához édesgetnie.

Sir Thomas rossz jelnek vette Argall hirtelen távozását is. Úgy számított, hogy ha kiszabadítja nagyszájú cimboráját és társait a pauhetánok fogságából, ketten még sokra vihetik. Argall szökését Dale úgy magyarázza: a kapitány maga is fél a pauhetánok bosszújától.

Pokahontasznak ezeknél a szavaknál felderült kissé az arca. Nagy, tiszta szemében győzelmes szikrák villogtak.

– Száz halál van – mondta. – A sápadtarcú kormányzó meghalt, még mielőtt a vére omlott volna.

– Úgy van – bólintottam én is –, a félelem: halál.

– A gyávaság is az – vetette oda csöndes hangon. Lehajtottam a fejem.

John elengedte a lány kezét.

– Őszinte voltam hozzád, Pokahontasz. Most rajtad a sor.

– Mit mondjak? A kormányzó rúgta fel a szövetséget.

– De hát értsd meg! Joga volt megszöktetnie a honfitársait. Várakozóan néztünk Pokahontaszra. A nagy vigvam belsejéből most különös, vinnyogó hang hallatszott. Aztán mély dörmögés és imaszerű ének. A kéregtető résein füst szállt a magasba. Úgy látszik, Pauhetán nagy főnök valóban a szellemekkel társalgott odabent.

– Felelj, Pokahontasz!

– Nincs mit felelnem, John Rolfe. A szellemekkel beszél Pauhetán atyánk, és sír a szívem, mert sok gonoszságot sugdosnak a fülébe. Őszinte voltál, és elárultad, milyen gyenge a városotok. Bizony, ha most összefognánk, ki tudnánk űzni titeket. – A szeme messzire révedt, majd hirtelen körbepillantott a tisztáson. Az indiánok kunyhóik előtt álldogáltak, és gyanakodva figyeltek bennünket. – Rolfe úr, te jó barátunk vagy. Siess haza, mielőtt baj ér… Csak neked mondom, és ne mondd el senkinek: jó orvosság volna nektek az új szövetség, de mégsem kell. Beteg a beteget nem tudja meggyógyítani.

Elfordult tőlünk. Odament a Pauhetán vigvamját őrző harcosokhoz.

Leült egy fatönkre, és gondolataiba mélyedt. Johnny megfogta a karomat.

– Kísérj el egy darabon.

Ez volt az első hosszabb és meghitt beszélgetésünk, amióta Argall kapitány hajója megjelent a James torkolatában. Akkor hallottam hírt sok mindenről, ami időközben Jamestownban történt, s amit nektek már elmeséltem. S akkor mondtam el én is, mi minden történt velem, és hogyan lettem pauhetánná.

Amikor ennek is elmondtam a történetét, John hirtelen szembefordult velem, és mint öregebb barát a fiatalhoz, őszinte egyszerűséggel kérdezte:

– Komolyan gondolod ezt, Tom? Meglepett a kérdése, csak sokára válaszoltam:

– Komolyan, John. – És még hozzátettem: – Nem lehet magányos vad az ember. Kell, hogy tartozzék valahová.

Most ő hallgatott egy ideig. Érződött a hallgatásán, hogy meghányja-veti magában a következő kérdést:

– Nem Pokahontasz kedvéért tetted?

– Miért kérdezed ezt? Miért?

– Azt hittem, feleségül akarod venni…

Már leszállt az alkony, nem láttam az arcát. Hangjának egy parányi zöngéjéből úgy értettem, megint csak ugrat. Furcsállottam, hogy éppen most van kedve az ilyesmire, de úgy gondoltam, talán ezzel akarja rosszkedvünket venni. Felnevettem tehát. Kamaszos, hangos nevetéssel.

– Hogy jut eszedbe az ilyesmi? Pokahontasz egyre csak Smith kapitányt várja.

– Konokság ez, Tom. Kislányos konokság.

Hirtelen kezét nyújtotta, elköszönt tőlem. Azt mondta, innen már sötétben is hazatalál. Nehéz szívvel engedtem el, mert tudtam, hogy éjfél előtt nem ér haza. Isten ne adja, hogy egy kóbor nyílvessző vagy egy leselkedő vadállat megtalálja.

– Tudod, mit kért tőlem Pokahontasz? – szólt vissza még utoljára. – Hozzak neki abból az italból, amely bennünket, fehér embereket varázslóvá tesz.

Mire visszatértem, már csak egy-két vigvam előtt égett kicsi tűz.

Pokahontasz még mindig a fatönkön ült. Mintha csak rám várt volna.

Fél térdre ereszkedtem előtte. Ahogy szeretők és ahogy királynők előtt szokás.

– Pokahontasz… – kezdtem – azt a muskétás katonát…

– Ne folytasd! – vágott a szavamba. – Mindent kiolvastam a szemedből. Vannak a vadonnak ilyen törvényei is: a kígyó ledobja bőrét, a medve levedli bundáját, de a kígyó kígyó marad, és a medve medve marad. A te szíved mindig a népedhez húz majd.

Olyan furcsán nézett rám, egészen közel hajolt hozzám. Akárcsak ma hajnalban, most is megláthattam szemében önmagamat, de most olyan volt ez a parányi tükör, hogy csak az árnyékom látszott benne és mögöttem az esti kis tüzek.

Mintha a világ lángolna mögöttem.

– Semmi sem igaz, kedves Tom – suttogta angolul, és most valami okból megint olyan esetlen bájjal ejtette ki hangjainkat, mint abban a régi-régi időkben, amikor még egymás anyanyelvét tanulgattuk. – Semmi sem igaz. A vadon törvényei sem igazak.

Új tükör támadt. Könnycsepp Pokahontasz szeme sarkában. S mintha kútmélyi pokolból hallanám a saját szavaimat:

– Minden törvényetek igaz. Én hiszem őket, drága Pokahontasz. Hiszem, mert szeretlek.

Megsimogattam az arcát.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amelyben feltűnik Eric Bright, és nagyszerű hírt hoz • Elindulnak, de csak Pokahontasz folytatja útját • A sónik támadása • A végső sötétséget várja

Kósza Bölény foglyot is hozott.

Az volt aztán a meglepetés, arra volt igazán büszke, nem is a temérdek levágott fejre, amelyeket övükre akasztva hoztak a harcosai. Azért az egy fogolyért több csodálatot aratott, mint a nagy gyilkolásért, amelyre tizedmagával őt is kiküldte az ősz Pauhetán.

Kósza Bölény tapasztalt harcos volt. Északra küldte őt a parancs, hogy félemlítené meg a Potomacon túl lakó törzseket, nehogy köztük támadjon az, amely Pauhetán hatalmára tör.

Kósza Bölény csapata éjjel -nappal menetelt, szusszanásnyi időt sem engedett magának, és veszteség nélkül érkezett haza.

A gyerekek hozták a hírt. Az örökké bujkáló, leskelődő, vadászgató gyerekek.

Már nem emlékszem, hányadnapra történt. Esőt ígérő sötét felhők álltak a tavaszi égen, és nyirkos fehér ködök terpeszkedtek a vigvamok körül. Magam is ébren voltam éppen, két éjszaka szemhunyásnyit sem aludtam. Olyan viharok dúltak bennem, amelyekről számot adni még most is nehéz – s amerre csak fordultam, értetlen, közönyös barna arcok meredtek rám, és kérdéseim válasz nélkül maradtak.

Pokahontaszt is hiába faggattam. Ő, aki máskor nyitott könyv volt előttem, most órák hosszat hallgatagon üldögélt Pauhetán Nagy Háza előtt, és leste a kéregfalakon kiszivárgó füstöt. Nem akármilyen füst volt az, áldozati tűz égett odabenn, mert a varázsló halála után a nagy főnök vette át Tüzes Szem tisztét. Kemény böjtben, szent kábulatban leste a túlvilági lények szavát, s én nem tudtam, miért teszi, hiszen a szellemek megnyilatkoztak már előtte.

Pokahontasz édesanyja, Jó Szarvas volt az egyetlen, aki legalább ennyit mondott:

– Majd a halottak eldöntik, mi legyen…

Hiszen eldöntötték. A halottak döntötték el, de nem úgy, ahogyan Jó Szarvas hitte, és nem is úgy, ahogyan én gondoltam.

De hát akkor még azt sem tudtam, mit kellene a halottaknak eldönteniük.

Kósza Bölény leakasztott egy fejet az övéről, és magasan felmutatta:

– Nézzétek Éles Követ, a tuszkarorák főnökét!

De senki sem akadt, aki azt bámulta volna. Inkább a foglyot néztük kíváncsi tekintettel. A foglyot, akinek a fáradtságtól, az éhségtől – és talán a félelemtől is – most már jártányi ereje sem maradt. A fogoly – egy fehér ember volt.

– A tengerparton akadtunk rá – magyarázta Kósza Bölény –, folyton azt kiabálta, hogy Nantakvod, Nantakvod!

Nantakvod – John Smith kapitánynak indián neve!

– Hah! – A percek alatt összegyűlt tömegből a csodálkozás és a reménykedés örömteli kiáltása szakadt fel.

– Nantakvod! – kiáltotta Pokahontasz, és a fogoly elé ugrott. Odaugrottam én is, és versenyezve oldoztuk le kötelékeit, hogy gyorsan lefektethessük az egyik vigvam elé, egy padra. Ott aztán végleg elhagyta az ereje, lehunyta szemét, és elájult.

– Vizet, vizet hozzatok, gyorsan! – kiáltottam.

Első zavart pillanataimban félretúrtam a férfi haját, mert azt hittem, maga John Smith kapitány, a Legbátrabb Harcos került hozzánk a sors kifürkészhetetlen akaratából. Csak később jutott eszembe, hogy Smith kapitány jól beszélte a pauhetán nyelvet, ő rögtön szót értett volna Kósza Bölénnyel, hiszen jól ismerték egymást.

Ez a szakállas, csapzott hajú, rongyos ingű, mezítlábas férfi középmagas, szikár termetű ember volt, olyasfajta, aki bőség idején sem üti meg soha a tizenöt fontot. Őszes haja és szakálla homokkal, sárral volt szennyes, mélyen ülő szeme alatt a ráncok arról tanúskodtak, hogy jóval túl jár az ifjúság évein. Ájultában is meg-megrebbent hosszú ujjú keze, látszott, hogy lázas képekkel viaskodik még mindig. Előbb hajósnak néztem, mert inas nyaka és feszes, kemény izmai erre vallottak, de hamarosan felfedeztem keze kisujjának letört körmét, és ebből láthattam, hogy lecsúszott úrféle, amolyan nincstelen lovag fekszik előttünk. A jó Erzsébet királynő idejében volt divat ifjú lovagocskák körében, hogy hosszúra hagyták növeszteni kezük kisujján a körmöt, ezzel is jelezve: urak ők, munkátlanságra termettek, és eme jogukból nem is hajlandók engedni. Sokan aztán később is tartották ezt a divatot, és lám csak, akadt olyan is, aki nehéz sorsában is hű maradt régi mivoltához. Az inak megfeszültek, az izmok megedződtek, a köröm le-letörött, de emberünkben tovább élt a vágy, hogy régi gazdagságát visszaszerezze.

Hát nem csodálkoztam azon, hogy ilyen embert sodort az én hajdani gazdám mellé a sors. Őt mindig csak kihasználták, az ő erős vállain akartak mások a magasba törni.

Úgy van, ahogy mondom, John Smith kapitánynak sosem volt hosszú körme, pedig volt idő, hogy számolatlanul állt az aranytallér a ládájában.

De hát bármit gondoltam is, az az ember, aki akkor előttünk feküdt, és ájultában értelmetlen szavakat mormogott, angol volt, honfitársam – és ismerte John Smith kapitányt.

– A Legbátrabb Harcost – rebegte Pokahontasz.

Hirtelen felegyenesedett. Körülnézett, és szeme Éles Kő levágott fején akadt meg, amelyet Kósza Bölény még mindig a markában tartott.

– Megálmodtam, hogy visszatér közénk a Legbátrabb Harcos! Ő majd igazat ad nekem! – kiáltotta, hogy mindenki hallja a szavát. – Megbánjátok még, hogy nem az én szavam után mentetek!

– Pauhetán nagy főnök beszélt a szellemekkel. Az ő szavát kell követnünk.

– Pauhetán apánk fülét fűvel tömte be az öregség. Nem jól értette a szellemek szavát.

– Pokahontasz – ugrott elő a tömegből egy öregasszony, és karmos ujjával megfenyegette –, Pokahontasz; jól vigyázz! Aki vétkezik a törvények ellen, bajt hoz a népére! Aki nem tiszteli a véneket, halál a jutalma!

– Halállal fenyegetsz, Fellegek Lánya? Azt hiszed, félek a haláltól? Hej, bárcsak láthatnám a napot, amikor sírtok utánam, amikor homokkal törlitek a könnyeteket, és azt mondjátok: „Szerettük Pokahontaszt, de gyermeknek hittük, és nem hallgattunk reá…”

Élesen zengtek Pokahontasz szavai. Kísérteties volt a kép: ebben a ködös, hűvös reggelben az ő forró szavú beszéde. Mintha gyors szél zavarta volna el Pokahontasz szívéről a minapi reménytelen bánatot, mintha a Legbátrabb Harcos visszatérésének puszta lehetősége is kicserélte volna. Most már megértettem, mi oka lehetett a falu bűntudatos hallgatásának, Pokahontasz sértett némaságának.

Pokahontasz ismét a régi volt. Szép fejét felvetette, és vészjósló hidegen mérte végig a harcból visszatérteket.

– Menjetek – intett Kósza Bölénynek –, mosdjatok, egyetek és pihenjetek! Az esti láttam-táncon majd megtudjuk, milyen hősök voltatok. Hanem Éles Kő fejét takarjátok majd le, ne lássa, hogy azok gúnyolják, akikkel az elmúlt nyáron egy kondérból ette a szent kukoricát, és akikkel egy füstöt szívott a kalumetből…

Az öregasszonyra nézett, amikor hozzátette:

– Beszéltem. S ti gondolkozzatok!

Ettől kezdve minden figyelmünket az ájult fehér ember kötötte le, aki sokáig mozdulatlanul feküdt, semmi jelét sem adva az életnek. Izgalmunkban és türelmetlenségünkben hol angolul, hol meg pauhetán nyelven szóltunk hozzá, arcát ütögettük, vízzel locsolgattuk, mellét dörzsölgettük, csak hogy magához térítsük. Közben százszor is biztattuk egymást, mondván, nem véletlen, hogy ez a férfi John Smith kapitány indián nevét emlegette: úgy lehet, a Legbátrabb Harcos valahol a Chesapeake-öbölben hajótörést szenvedett, talán betegen fekszik, és most arra vár, hogy társa a segítséget hozza.

Pokahontasz minduntalan felpattant, hol nevetett az örömtől, hol meg kétségbeesett tekintettel bámult rám, mintha attól tartana, ennek a reménykedésnek is csalódás lesz a vége – akárcsak az álomhajó feltűnésének.

– Tom…

– Hallgatlak, Pokahontasz.

– Nézd, nem ébred fel. És nem is mond semmit.

– Hagyjuk pihenni.

– Tom… ugye… ha abból az italból adnánk neki, felébredne? Elmosolyodtam.

– Azt hiszem. Jófajta rum, még a halott tengerészt is életre kelti.

– Ugye, ugye? Megmondtam. Ó, miért hallgattál róla eddig? Miért irigyled tőlünk? A Dohány Atyja sem beszélt soha a ti varázsitalotokról…

– Hagyd el, Pokahontasz. Csak tréfáltam. Ostoba ital az. Ne higgy benne.

– Te mondtad, hogy életre kelne…

Hátradobta arcába hulló fekete haját, és elszántan nézett rám:

– Menj, és hozz abból az italból. Ha nem, én megyek…

– Pokahontasz… bolondság…

– Ó, te gyáva! Azt akarod, ugye, hogy ne jöjjön vissza a Legbátrabb Harcos? És azt akarod, ugye, hogy hajamnál fogva rángassanak? – Hirtelen indulatában egészen elsápadt. Megragadta a karomat, úgy ösztökélt, hogy tüstént elinduljak. – Menj, nem kell már a katona feje. Hozz inkább az italból. Gyorsan!

S nem is tudom, hogyan fordult volna minden, mert ugyan elszántam magam, hogy most az egyszer nem teszek Pokahontasz kedve szerint – amikor megrebbent a szakállas idegen szemhéja.

Egyszerre hajoltunk föléje. Vízzel itattuk. S úgy látszik, annak is varázsereje volt, mert végre szóra bírta.

– Nantakvod – suttogta rémülten, ahogy magához tért, és látta, indiánok hajolnak föléje.

Lefogtam rebbenő kezét, és határozottan, tagoltan szóltam hozzá:

– Nyugodjék meg. Barátok között van. Ért engem? Barátok között van.

Angolul szóltam hozzá, és ez olyan őszintén meglepte, hogy percekig csak nézett, nézett, és nem tudott szólni. Könnytáskás szürke szeme elkerekedett, és pillantása többször is rátévedt Pokahontaszra, mögöttünk a falubeliekre. Végül is hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Hát mégis igaz? – motyogta.

– Igaz – bólintottam, mert eltaláltam a gondolatát. – Tom Savage vagyok, John Smith kapitány apródja.

– Én pedig Pokahontasz. Ért engem is, ugye? Pokahontasz vagyok. A Legbátrabb Harcos sokat emleget engem.

– Ó, igen – felelte az idegen, és ismét lehunyta a szemét. Intettem, hagyjuk pihenni kissé. Ételt hoztak, lassan evett, a sokat próbált és sokat éhezett emberek önuralmával, akik nem esnek rögtön az ételnek, hanem módjával szoktatják ismét jómódhoz a gyomrukat. S noha faggattuk, sokáig nem beszélt, mintha nem merne szólni, vagy nem hinné, hogy valóban Tom Savage-dzsel és Pokahontasszal hozta össze a jó szerencséje. Így leltük fel és így ismertük meg Eric Brightot… Mert hamarosan megjött a szava, és megmondta, kiféle-miféle:

– Eric Bright a nevem, édes fiam. A kapitánnyal jöttem volna, csak amolyan látogatásra, mert a király meg a Társaság, hiszen tudod… Nem engedik többé Virginiába. Örülhetett, hogy az életét meghagyták. Hej, ha tudnád, mennyi mocskot kentek rá! Bevallom, én magam is hittem nekik. Mármint a vádlóinak. De csak addig, amíg meg nem ismertem magam is. Márpedig megismertem. A Hattyúhoz címzett londoni fogadóban ismertem meg… Hosszú történet. Kockáztam, ki akartak fosztani, ha a kapitány nincs ott, talán megkéselnek. Na, mindegy. Kezébe csaptam: „Hej, kapitány, nemesember vagyok, de biz' isten, a szolgája leszek ezentúl!” Csak nevetett. Jó barátok lettünk.

Pokahontasz úgy hallgatta ezeket a szavakat, mint valami kinyilatkoztatást. Ilyen csodálatosan még soha nem láttam ragyogni a tekintetét, szinte átszellemült az egész lénye, s könnyek csillogtak révetegen mosolygó arcán. Nyoma sem volt benne annak a kemény szavú, kócos démonnak, aki csak imént is szembeszállt a marcona harcosokkal és a rikácsoló vénasszonnyal. Most lány volt, szemérmes, rebbenő, piruló.

Hercegnő.

Olyan, amilyenekről csak mesékben hall az ember. Amíg Eric Bright beszélt, egyre Pokahontaszt bámultam.

– Bizony mondom, fiú, a kapitánynál derekabb embert nem ismertem.

– De hát róla beszéljen. Kérem, róla beszéljen. Él-e vagy halott?

– Halott? – Bright most először mosolyodon el. – Már hogy lenne Smith kapitány halott? Rossz napja lesz a csontembernek, ha egyszer érte jönne… Ott ül a folyóparton, és engem vár.

– Milyen folyóparton? És miért nem jött ide?

– Azért nem jött, kedveském – fordult öreges bizalmaskodással Pokahontaszhoz –, mert az én John barátomnak eltört a lába. Buta dolog volt, annyi szent. Mintegy három héttel ezelőtt hajóztunk be a Henry-foknál a Chesapeake-öbölbe. Éjszaka jöttünk, és a borissza kormányosunk irányt és szelet, mindent összezavart. Mire megvirradt, jócskán fenn jártunk az északi partokon. A Dragonfly pedig, öreg bárkánk, éppen akkor tréfált meg bennünket. Az északi vizeket jól megállta, itt azonban se szó, se beszéd, kiszakadt egy palánkja, és a legcsendesebb vízen süllyedni kezdett. Elcsodálkoztam.

– A kapitány ilyen ócska hajóra szállt volna?

– Nem volt más választásunk, fiú. Nem a Társaság hajója volt ez, hanem néhány deptfordi kereskedőé. Már a kapitánynak csak ilyen megbízás jut. Na, hagyjuk, szomorú história, a fene enné meg ezt a világot!

Pokahontasz, a kedves, kicsi Pokahontasz, noha jól értette az idegen minden egyes szavát, felfogni aligha tudhatta, miért mosolyog egyik pillanatban és miért káromkodik a másikban Eric Bright. De hát én megértettem, és el is magyaráztam, hogy az én kegyvesztett, kisemmizett gazdámat micsoda epekedés űzte, hajtotta vissza az ő rajongásig szeretett Virginiájába.

– És hozzám!

– Hozzád is, Pokahontasz. Hiszen biztosan érted jött – mondtam csöndesen.

– Meghagyta nekem, hogy ha nem értik ezt a szót: Nantakvod, mondjak csak ennyit: Pokahontasz. És akkor mindenki tudni fogja, mi járatban vagyok.

Elgondolkoztam. Aztán Eric Bright nyílt szemébe néztem.

– Nem értem egészen, amit kegyelmed mesél – mondtam. – Azt mondta, hajóval jöttek, a hajó léket kapott. Most hol van?

– A hajó?

– Az. Miért nem hajóval jöttek ide? Smith kapitány tudja a járást. Térkép nélkül is elboldogul.

– Az lehet, fiam, de hajó nélkül nem. Mert itt kezdődik az a buta história, amiről előbb beszéltem. Mihelyt partra szálltunk, a kapitány a fák között barangolván lábát törte, erről egyik hajósunk hírt vitt a Dragonflyra, amelynek átkozott legényei egyszeriben vitorlát bontottak, és kereket oldottak. Merre mentek, meddig jutottak azzal a lyukas teknővel, nem tudom. A kormányos lehetett a vezérük, mert igencsak megorrolt Johnra, amiért megcsapatta. Felugrottam.

– Nem igaz! – kiáltottam. – Smith kapitány ilyet sohasem tesz! Öreges arca őszinte megdöbbenést tükrözött. Fáradtan sóhajtott, a fejét lehajtotta, s alulról nézett rám. Szigorúan.

– Jól van, fiam – mondta. – Az ember legyen mindig óvatos, még azzal is, akit a halálból kanalazott vissza. Magam sem hittem volna soha, hogy a kapitány megkorbácsoltat valakit. De megtette. Bizony isten, megtette! Azon a reggelen… No, mert előző este azt mondta: „Hallod-e, Perry Pool – ez a kormányosunk neve –, reggel már a kicsi Pokahontaszomat akarom megölelni.”

– Ezt mondta?

– Ne legyen Eric Bright a nevem, ha nem ezt mondta, kedveském! No, ha megtudja, hogy te is várod, hej, de megörül majd! Merthogy a kormányos az éjszaka folyamán alaposan elnézte az irányt, és részeg fejjel majdnem zátonyra futtatta azt az öreg teknőt. Smith kapitány szörnyű haragra gerjedt, és saját kezével korbácsolta meg a borissza, átkozott Perry Poolt. Elhiheted, fiam, hogy így volt.

– Így már elhiszem – bólintottam komoran.

Eric Bright kifáradt a beszédben. Visszahanyatlott a lócára, és mert közben kisütött a nap, takargatni sem kellett. A tavaszi meleg láthatóan jólesett neki, és mert látta, hogy jó barátok között van, nyugodtan feküdt, és rövid időre elnyomta az álom.

– Azonnal indulunk – kezdte Pokahontasz.

– Csak ő tudja, hol a kapitány.

– Megmondta. Északon.

– Hol északon? A Pjankatank, a Rappahanock, de még a Potomac is lehet az a folyó. Talán nem is folyó, csak valami kisebb patak.

– Megtalálom. A kék szemű idegen sokára tér magához, addig nem tudok várni.

– Te mondtad. A vadon törvénye: előbb gondolkozz, azután cselekedj.

Mégis alig bírtam vele. Repeső lázában megfeledkezett mindenről, csak egyvalami űzte-hajtotta, hogy most már végre csakugyan találkozik majd a hőn szeretett Legbátrabb Harcossal. Ragyogó arccal mosolygott rám, vállamat veregette, karomat csipkedte, és féktelen, gyerekes jókedvében olyanokat rikkantott, ami inkább illett egy szerelmes süldő leánykához, mint vad törzsek uralkodónőjéhez.

Máskor is gyorsan változott Pokahontasz kedve. Lágyság és kevélység, hirtelen indulat és higgadt nyugalom jól megfért egymással az színes kedélyében. Előbb még vészjósló vihar volt a szeme csillogása, még előbb halálos fagy a szomorúsága, bezzeg most!

Hova lett Walter Buys bűne? Hova lett az Argall elleni gyűlölet? Hova tűnt a fenyegetés, amely Dale kormányzót még jobban megsápasztotta?

Smith kapitány itt van! Igazán itt van!

– Gyerünk! Siessünk! Utteke, utteke!

– Ej, ne bolondozz, Pokahontasz!

– Nem örülsz. Látom, hogy nem örülsz. Ó, te önző! Csak ti tudtok ilyen önzők lenni!

– Úgy beszélsz, mint egy kényes hercegnő.

– Az is vagyok. Ti mondtatok, én vagyok az indián hercegnő.

– Tinálatok a férfi megveri asszonyát, hogy alázatos szolgája legyen egy életre.

– Hát feleségül vettél? – kiáltotta éles nevetéssel. – Hoztál-e értem szent pipakövet, bölénybőrt, medveirhát? Építettél-e házat, amelybe hazaviszel? Elkértél-e anyámtól és az ő testvéreitől, vagy elraboltál-e? – Úgy nevetett, a könnye is kicsordult. – Ó, Tom, oly furcsa, hogy én értelek titeket, és te nem értesz bennünket!

Megpofozgatott gúnyos-kedves, vidám jókedvében, orromat pöckölte, fülemet meghúzta, és egyre énekelt, kiabált:

– Itt van, itt van!

Elrohant, Kósza Bölényt faggatta, hol és hogyan lelték meg Eric Brightot. Aztán nem volt kegyelem: felrázta álmából Smith kapitány barátját, és szigorúságot színlelve, mégis fel-felnevetve faggatta:

– Beszélj, beszélj!

– Mit mondjak, kedveském? Ó, de rosszul is vagyok…

– Vezess a kapitányhoz! Ha akarod, hordágyon viszünk. Csak gyere már!

– Mr. Bright – szóltam közbe –, mondja el végre, hol hagyta magára az én hajdani gazdámat, a nagyszerű Smith kapitányt.

Homlokát ráncolta, öreges arcára őszinte aggodalom ült ki. Ránk pillantott, és motyogva, riadtan kezdte:

– Én… nem tudom. Uramisten, nem is tudom! Két napja kóboroltam már, teremtett lélekkel sem találkoztam, amikor ezek a legények elfogtak. Nagy isten, hát a tengerparton! Persze hogy ott. Ha végigmegyünk a tengerparton, biztosan rátalálunk.

– Az ég szerelmére! – kiáltottam. – Tudja kegyelmed, hogy milyen ez a part? Száz és ezer kisebb-nagyobb öble van, olyan, mint a fésű foga, és akár egy hétig mehetünk…

– Beszélj! Beszélj! – kiáltotta Pokahontasz is. – Ó, ti ostoba fehér emberek! A kapitány behunyt szemmel is visszatalálna oda, ahol egyszer elindult.

– Várjatok, várjatok, kedveskéim! – Eric Bright izgalmában a homokba kezdett rajzolni mindenféle vonalakat, amelyekkel megpróbálta felidézni a helyet, ahol John Smith kapitány a lábát törte. – Ne aggódjatok! Elláttam a lábát rendesen, felcserkedtem ám én, amikor a spanyolok jöttek Angliára. Na jó, hát kicsi öböl az. Homokos a partja.

– Sok kis öböl van, és mindnek homokos a partja.

– Patak folyik belé.

– Ezer patak ömlik itt a tengerbe.

– Nagyon magas, ismeretlen fák...

– Nézzen körül kegyelmed. Itt is olyanok állnak.

– De van ott három fa. Fura, görcsös fa. Közel nőttek egymáshoz, mégsem egy tőről fakadtak. És az ágaik egészen egymásba fonódtak.

– A Három Nővér! – kiáltotta hirtelen örömmel Pokahontasz, és boldogságában jobbról-balról megcsókolta Eric Bright szakállas, vén képét.

Most már magam is sejtettem, hol tanyázhat Smith kapitány. A tuszkarorák táborhelyétől északabbra, éppen olyan helyen, ahol a közeli Rappahanock folyó partján, a Verovokomokóból elszármazott néhány pauhetán család él. Balszerencse, bizony, hogy Eric nem lelte meg őket.

– Mondta is a kapitány, menjek csak egyenest, és ha nem értik, hogy Nantakvod, mondjak csak annyit: Pokahontasz.

– Azonnal indulunk! – Pokahontasz parancsoláshoz szokott mozdulattal intett a vigvamjuk felé. – Tom, készíts fegyvert és élelmet. Addig az orvosságos kenőcsöket hozom. Eric Bright, te velünk jössz.

Eric Bright elszontyolodva vakargatta kisujja hegyes körmével a szakállát.

– Hát megyek. Remélem, holnap már bírom majd…

– Tüstént indulunk.

Bright kétségbeesetten nézett rám. Olyan őszinte riadalom volt a tekintetében, hogy egészen megsajnáltam. Látszott, hogy a gyaloglás puszta gondolatára elhagyta az ereje, vissza is hanyatlott a lócára, és onnan mormogta: örül, hogy az a három fa az eszébe jutott, most már könnyen megtalálhatjuk a kapitányt, de hogyha azonnal felhúzzuk a legelső fára, akkor sem képes most lábra állni. Értse meg Pokahontasz, úgymond, többre jutunk nélküle, menjünk, ő majd csak meglesz itthon, hanem azt adjuk parancsba, hogy bántódása ne essék, és hogy enni adjanak neki. Ő megtett mindent, amire a kapitány kérte, és hálát ad az istennek, hogy ilyen csodálatos módon Pokahontaszhoz és hozzám elvezette. Ő bizony itt marad, s ha ezért valami baja esnék a kapitánynak, még mindig lesz idő, hogy a fejét vegyük.

– Igaza van kegyelmednek – mondtam. – Maradjon itt egy-két napig, aztán Kósza Bölény harcosai elkísérik majd Mr. Rolfe-hoz.

Ennek nagyon megörült. Fektében bólogatott. Rolfe úrról sokat beszélt neki John Smith kapitány, és mert aki Smithnek barátja, az neki is barátja, nagyon örül, hogyha majd megismerheti.

Miközben mi ketten Brighttal beszéltünk, és Pokahontasz hirtelen kedélye szerint hol indulni akartunk, hol meg tovább szőttük a beszédet, a falu közepén lassan és bizonytalanul megszólaltak az ünnepi dobok.

Győzelmi táncát lejtette volna Kósza Bölény tíz harcosa, ha az ősz Pauhetán előlépett volna már a nagy vigvamból. Csakhogy nem lépett elő, úgy tett, mintha semmiről sem tudna, csupán a füst szivárgott a kéregházból és a nagy főnök monoton, különös éneke.

– Menjetek csak – motyogta Bright, és még megkérdezte: Ugye, nem azért táncolnak ezek, hogy engem megegyenek?

– Hagyja már ezt a butaságot! – nevettem. – Megmondtuk, hogy Smith kapitány barátja, és most mindenki örül kegyelmednek. A pauhetánok nagyon szerették Smith kapitányt. – Hirtelen megkérdeztem:

– Mondja csak, Mr. Bright, nem találkoztak útközben a Treasurerrel? Kérdésem annyira meglepte, hogy szempillantás alatt felült. És arca valósággal elsárgult a dühtől.

– Mit beszélsz, fiú? A Treasurer?

– Az, az. Argall kapitány hajója.

– Argall – nyögte, és levegő után kapkodott.

– Miért lepődött úgy meg kegyelmed? Ismeri talán?

– Még hogy ismerem-e? – És miközben arca a düh sárgájából a kezdődő láz piros színébe csapott át, tengerész módra kacskaringósan káromkodni kezdett, majd meg váratlanul kitört belőle az elkeseredés: – Hát ide is elhajtotta a fene azt az átkozottat! Hát nem tudok a világon olyan eldugott helyet, ahol ez a senkiházi, nagypofájú alak fel ne tűnne! Neki köszönhetem, hogy ide jutottam. Négyszáz aranyammal tartozik. Kicsalta belőlem, ki az átkozott! – Majd amikor elsoroltuk neki, hogyan és mikor tűnt fel Virginiában a nagyszájú kapitány, és mekkora felfordulást okozott, csontos ujjai ökölbe szorultak, és a felindulástól remegve mondta: – Két kezemmel tudnám megfojtani… Ó, nagy isten, mióta kergetem!

– Kár, hogy előbb nem találtunk rád – mondta Pokahontasz.

– Nagy kár – mormogta Eric Bright. Aztán elkomorodva hozzátette: – Még nagyobb kár, hogy tüstént nem indultok. Hallod-e, fiú, mi lesz, ha azt a szemét Perry Poolt összehajtja a fene Argall-lal? Visszamennek az öbölbe, láncra verik a mi nagyszerű Smith kapitányunkat, és jönnek Pokahontaszért meg az aranyért!

Sokat tapasztalt ember volt ez az Eric Bright. Nem a virginiai vadonságban, hanem a tenger kemény iskolájában tanulta meg, hogy minden küzdelem az agyak játéka is.

Következtetése vérfagyasztó volt. Megbolydult képzeletünk már azt latolgatta, vajon okkal-e vagy ok nélkül emlegette Argall, amikor a James folyón nagy hirtelen vitorlát bontott, hogy Smith kapitány keresésére indul. Hátha már előbb találkozott Perry Poollal?

De ezt már nem Brighttal tárgyaltuk meg. Őt a faluban hagytuk, Jó Szarvas gondjára és Kósza Bölény őrizetére bízva, azzal, hogy másnap vagy harmadnap vezessék fehér barátunkat Jamestownba, hogy összetalálkozhassék John Rolfe-fal, hírt adván egyúttal Smith kapitány valóságos megérkezéséről is.

Mert nagy újság volt ez. Nagyszerű meglepetés. Még nagyobb elégtétel.

Ahogy alkonyra fordult az idő, s mi ketten némi elemózsiával felszerelkezve elhagytuk Verovokomokót, csak erről beszélgettünk. S mind a ketten megegyeztünk abban, hogy olyan csúnyán összekuszálódtak itt a dolgok, hogy csak Smith kapitány hozhatja helyre.

– Tom, én megmondtam neked, bosszút akarok. Azt követeltem, hogy üssünk rajta Jamestownon. Kíméljük meg két barátunkat, téged meg Rolfe urat, de mindenki más vesszen!

(Nem tudom, miért – vagy éppenséggel jól tudhatom –, abban a pillanatban Walter Buys képe jelent meg gondolataimban. És szinte éreztem Hűs Víz kezét, ahogy lefogja a karomat… )

– Nem hallgattak a szavamra – folytatta Pokahontasz –, Tüzes Szem ostoba jóslatát Pauhetán apánk is megismételte. Láttad Éles Kő fejét…

Ezt mondta Pokahontasz, és nemcsak a sértett büszkeség beszélt belőle. Fiatal lány volt még, de máris uralkodásra termett. A maga sorsánál is jobban aggódott népe életéért. Amikor a jóslatot emlegette, többször is reám pillantott, és a ki nem mondott kérdésre én némán rábólintottam. Abban a jóslatban volt valami igazság. Tüzes Szem álmában azok az óriási kutyák – lovakat jelentettek, és a kétfejű kutyák – lovas harcosokat.

Csakhogy a pauhetánok nem ismerték a lovakat. Az Újvilágba fehér ember vitt először lovat. Ma már tudom, hogy Észak-Amerikában a nagy spanyol felfedező, De Soto engedte szabadjára nagyszerű arab paripáit, amikor pánikszerűen hajóra szállt a Mexikói- öbölben. De hát a Mexikói-öböl szörnyű messze van Virginiától. S ide mi, angolok, nem hoztunk lovat igen sokáig, mert tapasztalásból tudtuk, hogy ezen a mocsaras-ingoványos helyen semmi hasznát se vennénk.

Honnan rémlett fel Tüzes Szemben az óriási kutyák képe?

Nem tudom.

Valamikor meséltem Pokahontasznak a lovakról. Pokahontasz tehát tudta, hogy a jóslat – rólunk szólt.

– Nem hittek nekem! Pauhetán apánk meg akart ölni, amiért tiszteletlenül a szavába vágtam…

Ránk borult az este. Még nem voltunk messze Verovokomokótól, mert vargabetűvel meg kellett keresnünk a Pamunkey gázlóját, amelyen átvágva útnak eredhettünk volna észak felé. Nagy út állt előttünk, és mi nagyon siettünk. Azért is szereltük fel magunkat szárított szarvashússal meg némi hallal, mert a vadászattal sem akartuk az időt tölteni.

Gyorsan, csak gyorsan a Három Nővér fához! Ki tudja, mi van John Smith kapitánnyal? Talán sebláz gyötri… Talán…

Ránk borult az este.

Nem akasztott meg utunkban. Akkor már magam is úgy tájékozódtam az éjszakai erdő sötétjében, mintha csak napsütötte réten járnék. Nincs annak semmi különös tudománya, egyszerűen sokat kell járni az erdőn, hogy az ember otthonosan mozoghasson benne.

– Pszt…

Pokahontasz jelezte, hogy ne tovább. Megtorpantunk mind a ketten, és lélegzetünket is visszafojtva füleltünk.

Megint megcsodálhattam nagyszerű érzékeit. Bármit is csinált, és közben bármennyire is lekötötték a gondolatai, minden kicsi neszre, szokatlan mozgásra felfigyelt.

Az éjszakai sötétbe borult erdőben egyelőre csak halk kuvikolást hallottam, ugráló állat surranását, kabócák fel-felhangzó cerregését és messziről, a folyó partjáról a békák veszett kuruttyolását. Ám mind e sokféle zaj – a csendet képviselte mégis. Zajos volt az éjszakai erdő, mégis hallatlan csendesség és nyugalom érzetét keltette bennem.

S ebben a zajos csendességben Pokahontasz felfedezte – a csendes zajt.

Ütemes sustorgást. Vízben gázoló lábak zaját.

– Peja. Gyere – súgta, és letért az ösvényről.

Pár lépés után már az erdő szélén voltunk. És elláttunk a folyóig.

– Ott.

Talán kétszáz lépésnyire tőlünk egy csapat férfi kelt át a vízen. Hadiösvényen járó harcosok lehettek, libasorban mentek, hogy a partra érve ismét egymás nyomába léphessenek, megtévesztve ezzel a nyomolvasó őrszemeket.

Kétszer megszorítottam Pokahontasz kezét: „Kik ezek?”

Kezem fejére ujja végével egy karikát rajzolt. Annyit jelentett: „Nem tudom.”

Nem jó szándékkal voltak, annyi bizonyos. A víz gyenge fénylésében is látszott, hogy íjakkal, dárdával vannak felfegyverkezve. Nem is a mieink voltak, hiszen az erdőnek ez a része már nagyon közel feküdt Verovokomokóhoz, a mieink itt már zajosan közeledhettek volna.

Ellenség.

Feszülő idegekkel, ugrásra készen figyeltünk.

– Tom – hajolt egészen a fülemhez Pokahontasz –, siess vissza, és verd fel Verovokomokót. Én továbbmegyek.

– Nem teheted. Ezek is fentről jöttek. A karjaikba futsz.

– Ne félts. Majd vigyázok. A Legbátrabb Harcost meg kell találnom. Talán máris bajba került.

– Nem mehetsz egyedül.

– Nem hagyhatjuk, hogy rajtaüssenek a falun.

– Menjünk vissza mind a ketten.

– Minden perc drága.

– Hátha nem is Verovokomokóra mennek…

A sötétben is láttam, villan a szeme. Megrántotta a karomat, és dühösen sziszegte:

– Ó, te ostoba! Jár a szád, mint egy vénasszonyé! Csináld, amit mondtam!

Egy szempillantásba sem telt, eltűnt mellőlem. Szava sem volt többé hozzám, biztosan tudta, hogy visszasietek, és fellármázom a falut. S valóban úgy tettem, ahogy parancsolta. Nagy óvatosan osontam visszafelé, újra megtéve a nagy vargabetűt, hiszen a rövidebb ösvényen éppen az ellenség igyekezett előre.

Kik lehetnek? S vajon miért lopakodnak az éjszakában?

Csak az első kérdésre nem tudtam válaszolni. A másodikra annál inkább. Hiszen nem véletlen, hogy csakis Kósza Bölény csapata érkezett haza. A legtávolabbra ő ment, mégis ő ért haza legelőbb. Mi lett Kis Medvével, Szarvas fiával, Fületlen Pumával és a többiekkel? Egy őrült jóslat és egy szerencsétlen parancs végrehajtóival?

Kik ezek az éjszakában lopakodó harcosok? Vabozók, tuszkarorák, paszpahigok, a felbőszült baráti törzsek? Vagy éppen a monakánok?

Most már rohantam. Átrohantam egy tisztáson is, azt sem bánva, ha észrevesznek, mert minden perc drága volt, és a könnyebb, rövidebb úton járva jócskán megelőzhettek.

Hirtelen megálltam.

A verovokomokói örömtűz fénye és a dobok vidám hangja már idáig szűrődött. Ahogy kikukkantottam az erdő szélén, és átnéztem a tavalyi kukoricaföldek fölött a falu irányába, a tűz fényét éppen Pauhetán nagy vigvamja zárta el szemem elől. Hatalmas árnyéka, melyből lassan szállt ég felé a füst, olyan volt, mint valami nyári melegben gőzölgő óriási teknősbéka.

Az ősz Pauhetán zavaros imáit mormolja odabent. Most már sohasem jön többé a népe közé, most már soha nem látja senki ennek a nagyszerű aggastyánnak szálegyenes alakját.

Mintha meghalt volna…

Kilódultam a fák közül, hogy a földeken végigrohanva, riadó kiáltással vessem magam a táncolok közé. Tudtam, hogy egymagám hangja nem volna elég az öröm féktelen zaját lecsillapítani, ezért arra számítottam, hogy kikapom valamelyik pauhetán kezéből a csörgőt, vagy más ütemet verek a dobokon, egyre csak kiáltozva, ordítva, sírva: „Marraruf, marraruf! Ellenség, ellenség!”

Mondom, kiszökkentem a fák közül.

– Nyughass! A jelre várj…

Valaki utánam ugrott, és a földre rántott.

Akkorát dobbant a szívem, majd kiszakadt a helyéből.

Az erdőszélen körös-körül ugrásra készen kuporogtak az imént látott harcosok. Lándzsáikat a földre helyezték, és nyilaikat feszítették. Nem láthattam harci színeiket, nem tudhattam, vajon a bosszúálló paszpahigok vagy az elkeseredett tuszkarorák voltak-e, akik nyomon követték a hazaigyekvő Kósza Bölényt.

Jó volt ez a sötétség. Eltakarta őket, de rejtve maradtam én is. Hasra vágódtam, és mozdulatlan maradtam. A harcos, aki imént utánam nyúlt, azt hitte, közéjük tartozom, s most elengedett.

Nincs menekvés. Már arra sincs mód, hogy felverjem a falut.

Ha most felkiáltanék, nem hallanák meg, és nyomban végem volna. Ki sem törhetek közülük. Az éjszaka támadó indiánok között nagy törvény a katonai fegyelem. Amíg a jel fel nem hangzik, mindenki mozdulatlanul vár. Jaj annak, aki előbb támad, vagy aki csak megmozdul!

Saját társai nyilazzák agyon.

Örülhettem hát a sorsnak és ismeretlen társam jóindulatának, hogy máris nem pattant hátamba egy nyílvessző. Ám bennem nem a hála, hanem a düh buzogott rettentő erővel. Mert most is, mint életem során már annyiszor, tehetetlen szemlélője voltam egy nagy tragédiának, íme, itt vagyok, ellenség között és ellenség gyanánt, amott meg halálra szánt barátaim – s nem tudom megmenteni őket.

Úgy láttam, nincs szabadulás, ha csak egy módon nem.

Tegezemből nyílvesszőt húztam elő. Óvatosan íjamra helyeztem. Nem volt gyanús ez a mozdulat, hiszen mások is felvont íjjal várakoztak, mellettem az ismeretlen harcos is így várakozott fél térdre ereszkedve egy bokrosodó fiatal fa tövében.

Aztán, mint a villám, volt a mozdulatom!

Felugrottam, megfordultam, és nyilamat rálőttem.

Mégis későn.

Mert éppen abban a szempillantásban, ahogy én felugrottam, felugrott mindenki. És abban a szempillantásban a falu túlsó feléről eget verő, vijjogó ordítás harsant az erdő széléről, és mindenfelől nyílvesszők százai pattantak vakon az ég felé, hogy hatalmas ívben átrepülve a házak felett, a tűz körül táncoló sokaságba hulljanak.

Mellettem a harcos nyila nem röppent ki.

De hát mi volt ez a kis győzelem a nagy vereséghez képest!

A magasból hulló váratlan nyilak szörnyű kavarodást keltettek Verovokomokóban. Egyszeriben bőszült ordítással és riadt sikoltásokkal telt meg az éjszaka. A tollas vesszők az éjszakai égből zuhantak alá, és az első pillanatokban szörnyű megdöbbenést keltettek. A támadók, maguk is az őserdő babonás hitű, egyszerű emberei, jól kihasználták ellenfeleik félelmét. A lecsapó nyílvesszők keltette riadalomban harsant fel a támadó indiánok csataordítása. Egy szempillantás alatt vad csataordításban, vijjogó süvöltésben tört ki az erdő. Mintha minden fája -bokra életre kelt volna, mintha reppenő fekete denevérek surrannának ki éles sikoltással a meginduló lombos árnyékokból – rázúdult az erdő Verovokomokóra, a pauhetánok legnagyobb falvára.

A bosszú jeleivel ékesített ruhátlan harcosok előrerohantak. Minden oldalról körülvették a falut, és most egyszerre zúdultak reá. Veszettül lődöztek nyilaikkal, vadul hadonásztak csontkéseikkel, és meg-megforgatták, ütésre suhintották hajlított buzogányukat, a híres tomahaukot.

A győzelmi tűz is nekik kedvezett. Kósza Bölény harcosai éppen kalandjukat mesélték a tűz körül – szavak nélkül mesélték, „láttam-táncot” járva –, és őket bámulta ártatlan elcsodálkozással az egész falu. Egy seregben volt mindenki, az égből zuhanó nyilak közéjük csaptak, és amikor rémülten szerteszét futottak volna, éppen a támadók fegyvere elé futottak.

Megkezdődött a szörnyű kézitusa. A kezek és a lábak, a feszülő testek, a vérző testek nagy kavargása. A csataordításba egyre több fájdalmas ordítás vegyült, haldoklók hörögtek, győztesek rikoltoztak, tüzes kakas repült két-három házra is, s a gyúlékony kéregkunyhók most, mint óriási fáklyák, még nagyobb fénnyel világították be a csata színterét.

Előrerohantam.

Az ellenség sorában rohantam, magával ragadott ez a bőszült lendület, de az ellenség sorát ritkítottam utolsó percig. Az előrerohanókat hátulról nyilaztam le, talán tíz harcost is felbuktattam így, de hát mi volt ez? – semmi. A tehetetlenség és a kétségbeesés végképp elvette eszemet, a harc hevében szinte el is felejtettem Pokahontaszt, John Smith kapitányt – mert egyre csak azon voltam, hogy miképpen tudnék halálos csapásokat mérni a lesből támadó sónikra.

Mert ahogy idevetődött a lángok fénye, és eldőltek mellettem a halottak meg a sebesültek, a testükre festett jelekből, nyilaik tollából felismerhettem őket. A sónik voltak, Nagy Ököl népe.

Ki volt ez a Nagy Ököl? Egy a sok közül, aki vampumövet cserélt és szent pipát szívott az ősz Pauhetánnal.

Kik voltak a sónik? Hegyi indiánok, akárcsak a monakánok, ők azonban idehúzódtak a mocsarak világába, és szövetségre léptek, testvérséget fogadtak a pauhetánokkal.

Vajon merre késik Kiáltó Varjú, akit a sónik megtizedelésére küldött Pauhetán?

A Nagy Házra esett a pillantásom.

Borzasztó látvány volt ez a ház. Hallgatott, noha körülötte egekig csapott már az őrült hangzavar; hallgatott, noha körülötte ömlött a vér, törött a csont. Csendesen füstölgött ez a ház, a szent ima halk mormogását elnyomta az öldöklés zaja.

Ezt a házat a támadók nem bántották. Csak a tűz körül állókat mészárolták, s bizony könnyű dolguk volt, mert Kósza Bölény hazatért csapatán és a nagy főnök testőrein kívül nem volt fegyverforgató férfi Verovokomokóban.

Egy időre mintha megfordult volna a hadiszerencse. Az első ijedségükből magukhoz tért pauhetánok veszett dühvel estek neki a sóniknak. A gyerekek is belesodródtak a harcba, köveket ragadtak, azokkal hajigálták a küzdőket, az asszonyok pedig puszta kézzel parazsat ragadtak ki a tűzből, és vércsevijjogással hajították a támadók felé.

Mégis elhullottak, egyik a másik után, mint mikor kasza suhan a fű felett, s én gyors és váratlan csapásaimmal hiába mentettem meg egymás után háromszor is Kósza Bölény életét, végül látnom kellett, hogyan döfi át nyakát egy nyílvessző, és hogyan omlik előttem a földre.

A halál falva lett ezen az éjszakán Verovokomokó. S áldhattam a sorsot, hogy legalább Pokahontasz elkerülte ezt a borzalmat. Mert a rajtaütés sikerült. Szörnyűségesen sikerült. Mint partra csapó hullám, olyanok voltak a támadó sónik.

Aztán eltűntek ismét.

Egyszer csak észrevettem, hogy vakon vagdalkozom, de ellenséget nem találok. A falu közepére sodródtam addigra, éppen a nagy hickoryfa alatt álltam meg, s közelemben a nagy totemoszlop madárfeje vigyorgott egykedvűen.

Hideg veríték csapott ki a homlokomon.

A jajgatás, az egész szerencsétlen, nagy tragédia mintha nehéz kőként zuhant volna rám. Amerre csak néztem, vonagló haldoklókat, fejetlen tetemet, vérző sebeket, rángatózó karokat és lábakat láttam. A halálos verejték párája, a patakokban ömlő vér keserű szaga felkavarta a gyomromat. A jajongás és hörgés zaja agyamat feszegette már, és mintha önkívületemben tenném – mert valóban önkívületben voltam ennek a lidérces éjszakának rettenetes látomásától –, megindultam Pauhetán háza felé.

Nem tudtam, mit akarok tenni. Ma már tudom, hogy megöltem volna Pauhetánt, beteljesítve rajta a bosszú és a harag ítéletét. Emlékszem, minden lépésemmel nőtt bennem a felháborodás: a ház hallgatott. Sértetlen volt. Szent füst és lassú ima szűrődött kifelé.

Ebben a pillanatban a felgyújtott és most villanva összeomló vigvamok fényében egy futó alakot pillantottam meg.

– Bright!

A harc hevében róla egészen megfeledkeztem. Most visszafordult. Csak egy szempillantásra fordította felém az arcát, de tekintetében így is felfedezhettem az eszelős rémületet.

– Bright…

– Ne… ne… – Két tenyerét elém feszítette, mintha látomás volnék, és menekülni akarna tőlem. Hiszen valóban félelmes lehettem: csapzottan, véresen, öles ugrásokkal rohantam feléje, és arcomra még mindig a harc vicsorgása torzult.

Eric Bright meggörnyedten állt, szeme rémesen forgott, aztán egy hördüléssel belecsapott a levegőbe, sarkon fordult és elrohant.

– Bright! – ordítottam harmadszorra, és utána vetettem magam.

Minden óvatosságról megfeledkezve, a holtakkal és a sebesültekkel mit sem törődve rohantam Bright után. Attól féltem, zavarodottságában kárt tesz magában, vagy egy visszamaradt sóni megöli.

A tűz fényköréből kikerülve hirtelen szakadt szememre az éjszaka vaksötétje… Tudtam a járást, de sokáig nem voltam képes megkülönböztetni a fákat és a lombok mélyében az apró, világosabb foltokat. Bright fehér inge sem világított semerre.

Találomra bevetettem magam a fák közé. Megpróbáltam kitalálni, vajon rémületében merre vehette útját, és folyvást a nevét kiáltoztam.

– Bright! Eric Bright, álljon meg! Én vagyok, Tom Savage! Nem válaszolt, de kínzó köhögése elárulta.

– Álljon meg!

– Te vagy, fiú? – kérdezte végre.

– Én vagyok hát! Ne tartson semmitől.

– Nem mentetek el? A lány?…

– Pokahontasz elment. Egyedül is megtalálja Smith kapitányt.

A szemem lassan szokott hozzá a sötéthez. És felfedezni véltem Bright ingét is, de valahogy furcsán, mélyen, mintha elvágódott volna, és most egy fa tövében feküdne. A hangja azonban magasabbról jött. Ettől a fura, döbbenetes látványtól szorongó félelem lett úrrá rajtam, noha tudtam, hogy csak felzaklatott érzékeim űznek velem bolond tréfát.

– Várjon! – nyögtem. – Odamegyek.

– Szörnyű volt – húzta el a hangját, mintha maga is látomásokkal viaskodna. – Olyanok ezek, mint az ördögök. Ilyen vérengzést! Uramisten! Gyere, fiú, jó, hogy visszajöttél… Micsoda vérengzés… Fejetlenül támolyogtak a halottak...

– Várjon. Megyek – motyogtam ismét, és amit már régen nem tettem, ágakkal, gallyakkal veszkődtem, hogy továbbjuthassak.

Ebben a pillanatban azonban egy hatalmas ütés ért a tarkómon.

Még hallottam a saját nyögésemet, még átvillant az agyamon, hogy most végünk van mindkettőnknek, mert a következő áldozat Eric Bright lesz – aztán sötétség borult reám.

Azt mondtam nektek, olyan voltam én, akár az acél. Minél több ütés ért, annál jobban megedződtem.

Ezt a hatalmas ütést hogyan éltem túl? – máig sem tudom.

Arra eszméltem, hogy a déli nap szemhéjam résein lopja be vakító fényét, testemen nagy hangyák mászkálnak, és nyakamig, szájamig merészkednek, hogy véremet nyalogassák.

Estemben tavalyi avarba zuhantam, mely félig ellepett, és a száraz levelek alatt bő zsákmánya lettem az ocsmány rovaroknak.

Nem tudom, meddig feküdtem így: ébren és mégis tehetetlenül. Lassan próbáltam mozgatni végtagjaimat, mintha csak külön-külön akarnék megbizonyosodni sértetlenségükről. De a legkisebb moccanásra is őrült zűrzavar támadt kicsiny rabtartóim között, nagy nyüzsgéssel rohantak le rólam, és ott csíptek, ahol értek. S talán jó is volt ez a sok mérges csípés, amelytől máskor óvjon meg az ég, mert felébresztette bennem a már-már kialvó életösztönt, és gyors menekülésre késztetett. Emlékeztem, hogyan halt meg három indián fiú, amikor a férfivá avatás szertartásaképpen naphosszat mozdulatlanul feküdtek az erdő mélyén, s a vörös hangyák halálra marták őket.

Megfordultam, feltápászkodtam. Se karom, se lábam nem fájt, sebet sem éreztem magamon, amikor azonban felemeltem a fejemet, oly erős fájdalom hasított agyamba, hogy egy pillanatra ismét elvesztettem az öntudatomat.

Nyögve, zihálva, az erőlködéstől sírva tápászkodtam fel. Mélyeket sóhajtottam, úgy éreztem, hogy a friss levegővel az életet szívom magamba.

Brightot kerestem, de nem találtam. Ha meg nem halt, biztosan elvonszolódott valamerre, és most ott küszködik a véggel, vagy támadóink magukkal cipelték. Olyan kába voltam, hogy csak később vettem észre, milyen lassú minden mozdulatom, és hogy hosszú percekig nézem véres-sáros kezemet, anélkül hogy tudnám, mit nézek.

Hangok szűrődtek hozzám az erdőszéli nagy tisztásról. Jajongás és zokogás hangjai. Akik túlélték az éjszakai rajtaütést, most visszalopakodtak, és halottaikat siratták.

A halál falujából szűrődtek hozzám ezek a hangok, oly messziről, hogy csak a szívemig értek, az agyamig nem. Támolyogva megindultam, de nem tudtam, hogy nem a falu felé megyek. Szaporán szedtem a levegőt, fejemben a szaggató fájás egyre erősödött, lila és piros karikák táncoltak a szemem előtt.

Egyre csak a földet néztem. Mintha egy idegen lába lépne…

Később meg, mintha részeg volnék, dúdolni kezdtem. Valami rég elfelejtett gyermekkori bölcsődalt dúdoltam egészen halkan.

Magamat vigasztaltam vele.

Egy patak szélén találtam magam. Lezuhantam az iszapba, szinte belefeküdtem a vízbe, és hagytam, maguktól mossák meg arcomat a kicsi hullámok.

Mohón ittam a vizet. Jólesett. A hűs víz egészen átjárt, s nyomában száraz meleggel cirógatott a napsugár.

Átláboltam a patakon, kábán, támolyogva mentem. Egy tisztás közepén ismét kicsúszott lábam alól a talaj, szétvetett karral hanyatt estem. Virágok közé hullottam, jó szaguk édes takaróként borult rám, és én éreztem, amit még soha, hogy mikor hagyom itt a földet, és mikor lépek át az álom világába.:

Most elalszom – mondtam magamban. És hallottam Pokahontasz suttogó hangját:

– Vigyázz az álmaidra…

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyben ismét Jamestownba vezeti a történet fonalát • John beadja a derekát • Az egyetértés éjszakája • A kürtös jövevényt jelez

Nem vagytok egyedül.

Sohasem vagytok egyedül.

Ott feküdtem egymagamban és félhalottan a nagy erdő tisztásán, de már elindultak felém, kinyúltak értem, törődtek velem. Már jóval előbb olyan elhatározásra jutottak Jamestownban, amely az én további sorsomat is eldöntötte.

Tudnotok kell, hogy John Rolfe, a Dohány Atyja, azon az estén baj nélkül hazaért. Nem támadta meg sem ember, sem állat, és a kapuőrség is tüstént felismerte. Kérdő tekintetek fogadták, ahogy az erőd kapuján belépett, de faggatni senki sem merte. Látták rajta, hogy rossz hírt hoz.

Sir Thomas Dale is csak ennyit kérdezett:

– Nos?

John legyintett. Fáradt volt és izgatott. Veszélyes küldetésben járt, és a veszély tudatára csak most ébredt rá igazán. Verovokomokóban barátságtalanul fogadták, ami őszinte aggodalommal töltötte el. Pokahontasz szomorúsága, furcsa zárkózottsága meg egyenesen kétségbe ejtette.

– Mr. Rolfe – kezdte Dale –, megismétlem, hogy nagyon hálás vagyok kegyelmednek, amiért erre az útra vállalkozott.

– Hiába jártam – mordult fel John.

– Akkor is. Nekem ez nagyon sokat jelent.

Sir Thomas azon az estén ugyanis már nem volt Jamestown kormányzója. A hiábavaló aranykutatásnak súlyos következményei lettek. Argall megszökött, és a kormányzótanács úgy vélekedett, hogy Sir Thomas súlyos mulasztását köteles megtorolni. Akik eddig sunyi módon meghunyászkodtak előtte, most jó okot láttak a támadásra. Dale valósággal összeomlott. Ő maga is bevallotta: azért szabadíttatta ki Argallt, mert azt várta, az erélyes kapitány majd őt is tisztázza a kormányzótanács előtt. Csakhogy a kapitány jobbnak látta, ha gyorsan vitorlát bont. Sir Thomas benne maradt a csávában.

– Most mit tegyek? – futott Rolfe-hoz.

– Akassza fel magát! – Rolfe éppen nem tréfának szánta, amit mondott.

– A telep sorsáról van szó.

– Sir Thomas, ez nagyon szánalmas hazugság.

Dale sápadt arca kipirult. Sokkal jobban félt, semhogy kikérte volna magának a nyilvánvaló sértést. Rolfe pedig sokkal ingerültebb, semhogy időben abbahagyta volna:

– Emlékezzék csak, mi volt az első teendője, amikor idejött! Elfogatta Tomot, mintha közönséges bűnöző lett volna. És mit követelt tőle? Hogy lopná vissza a Pauhetánnak küldött koronázási ajándékokat. Vallja csak be, különösen a mosdótálra és a kancsóra fájt a foga, hiszen ilyesmit valóban csak királyok birtokolnak odaát az óhazában. Tom akkor megszökött, de nyugta sosem volt. Hozzám is csak titokban járt…

– Kérem… kérem…

– Ne mentegetőzzék! Akkor éppúgy nem törődött a telep sorsával, mint amikor az aranykutató útra indult. Honnan tudott annak az aranynak a létezéséről? Csak kitalálta? És éppen eltalálta? Ej, a fene egye meg!… Mit akar tőlem? A házam leégett, a nagy munka, amit itt végeztem, maholnap a kutyának sem kell. Virginia dohánya?… Néhány marha kisüti, hogy aki dohányzik, az ördöggel cimborái, és akkor én megsüthetem az egészet.

John olyan elkeseredett volt, hogy már nem is tudott igazán haragudni Dale-ra. Világéletében azt vallotta, csak különb emberek ítélhetnek másokon. S lám, a kormányzótanács ítélt Dale felett, noha a tanácstagok sem – voltak különbek Sir Thomasnál.

– Mit akar?

– Kérek. Azt kérem, Mr. Rolfe, próbálja kiengesztelni azt a lányt. Tudom, hogy ezek a vadak milyen komolyan veszik az adott szót. Az a lány megfenyegetett.

– Fenyegetés?… Kegyelmed úgy beszél, mint aki egészen ártatlan…

– Mindent helyrehozok. Nagyon hálás leszek. Meglátja, Mr. Rolfe, nagyon hálás leszek.

Olyan esdeklőn nézett Rolfe szemébe, hogy az én hiszékeny, derék barátom rábólintott. Annál inkább, mert. a kormányzótanács is hasonló kéréssel ostromolta:

– Kegyelmed szót érthetne a vadakkal. A telep sorsát tartja a kezében. Sir Thomast a legelső hajóval Angliába küldjük, őfelsége ítélkezzék felette. Ezt megmondhatja Pauhetánnak is. De hát le kell szerelni a bosszút. A vadak vérszemet kapnak, és akkor végünk.

Ez igaz volt. Rolfe sem akarta – nem is akarhatta – a telep pusztulását. Márpedig ha szabad utat engednek az indiánok bosszújának, a többi erdei törzs is követi a példát. Semmi kétség, hogy Argall személyében a fehérek követték el az első hitszegést – ám az is igaz, hogy Jamestown falai az indiánok számára sokféle titkos és csodálatos kincset rejtegettek. Fejszéket, fűrészeket, acélkardokat és a sérthetetlenség csodálatos vértjeit. John belátta, hogy a fegyverek meg a vértek elajándékozása mégiscsak hiba volt.

– Utóvégre nem történt semmi. Jött egy bolond angol, és foglyul akarta ejteni Pokahontaszt. Nem sikerült neki… ezzel minden rendben van.

Vagyis hiába van az igazság az indiánok oldalán, bizony számolni kell a nagyratörő és messzire tekintő Pauhetánnal is. Nem volt okos cselekedet, bizony nem, mert evés közben jön meg az étvágy. John Smith, a nagy kapitány igazán jó barátja volt az indiánoknak és Pauhetánnak. Mégsem ajándékozott neki ágyúkat, noha az ősz nagy főnök többször is kérte rá. Most, hogy eredménytelen útjából hazatért, ez a gondolat már nyomasztó súllyal nehezedett John lelkére. Minden józanságára és higgadtságára szüksége volt, hogy egy hősködő gesztussal ne magamagát okolja a dolgok elfajulásáért. Hiszen éppen a pauhetánokkal való szövetséget akarta menteni, amikor nem orozta el jogos hadizsákmányukat.

Még azon az éjjelen a kormányzótanácsnak is beszámolt tapasztalatairól. A nemes lovagok elhűlve hallgatták, milyen zavaros, feszült helyzetet talált Verovokomokóban. Semmi kétség, hogy az indiánok valamire készülnek. A Pokahontasz szabadságán esett sérelmet csak a vér torolhatja meg. Nyilvánvaló, hogy nemcsak Dale-t és katonáit, hanem egész Jamestownt halálra ítélték. Csakhogy a várost máshonnan is veszedelem fenyegeti. II. Jakab király valóban törvényt hozott a dohányzás ellen, de nem tudni bizonyosan, vajon a dohánytermesztést is fel akarja-e számolni. A kettő nem ugyanaz – vélték a törvények ismeretében jártasabbak –, őfelsége büntetheti a dohányzókat, de aligha fogja büntetni azokat, akik a dohányt termesztik, eladják, és hasznuk után adót fizetnek a királyi kincstárnak. S ebben már-már meg is nyugodtak volna, ha John nem figyelmezteti őket arra, hogy az elmúlt évek és évszázadok során sok esztelen intézkedést szült már a vallási vagy hatalmi elfogultság, nem nézve olykor sem az egyén, sem a közösség érdekét és jogait.

– Nagyon igaz, amit mond, ugyebár – heveskedett a maga körülményes modorában Dale. – Nem szabad a magunk feje után magyarázni a törvényt, mert könnyen lépre mehetünk. Úgy vélem…

– Én meg úgy vélem, hogy kegyelmed ne vélje sehogy! – csattant fel egy rekedt hangú, bozontos szemöldökű lovag, bizonyos Sir Daniel Weston. – A kormányzó úr nem kormányzó többé, és attól tartok, igencsak megüti majd a bokáját, amiért tudomást se vett a kormányzótanácsról.

Dale hosszú arcán dühös-gúnyos mosoly suhant át:

– Talán mert nem akartam önt kísértésbe vinni, Sir. Hallgassák meg, amit mondok. Letettek a hivatalomról, és elhatározták, hogy az első hajóval hazaküldenek. Mi a vád ellenem? Hogy a magam szakállára kutattam a titokzatos aranykincs után. Talán el akartam orozni? De hát mivel bizonyítják? Na ugye? A másik vád: szabad kezet adtam Argall kapitánynak, hogy elfogja Pokahontaszt, és ezzel elmérgesítettem az indiánokkal való jó viszonyunkat. De hát honnan tudják, hogy valóban nem a király küldte-e Argallt? Elképzelhető, hogy az ország trónörökösét foglyul ejtvén, Anglia hatalmát meg akarja erősíteni itt Virginiában. Ehhez mit szólnak, uraim? Mert engem ugyan vádolhatnak, ugyebár, de gondolják meg: őfelsége egy napon arról kap majd hírt, hogy ideát nem jól mennek a dolgok. Miattunk nem sikerült Angliába csalogatnia Pokahontaszt, és ráadásul egymással is, az indiánokkal is torzsalkodunk. Mit mond majd őfelsége: nincs szükség erre a Jamestownra. Hasznot eddig is csak a dohányából láttunk, és a dohányzást amúgy is meg akarjuk tiltani…

Lehet, hogy Dale rossz politikus volt, és nemegyszer hebehurgyán viselkedett, ám hogyha kellett, csavaros észjárásával alaposan megzavarta társait. Jamestown nemes lovagjai most is riadtan néztek maguk elé. Úgy érezték, bármit is határoznak, helyrehozhatatlan ostobaságot követnek el.

– Legalább az az arany megvolna! – nyögte Weston. De hát nem volt semmiféle arany, és minden más is veszni látszott, amit a telep eddig elért. Aggodalmas és várakozó tekintettel néztek Johnra, aki komoran és hallgatagon ült közöttük. Forrt benne a méreg, amiért ismét és ismét csak az arany körül forog a vita. S forrt benne a méreg máskülönben is. Weston szavaira csak tiszteletlenül felmordult, és undorral kiköpött.

Weston a kardjához kapott. Az arca egészen eltorzult a dühtől.

John nem mozdult. Rebbenéstelen, szörnyű szemmel nézett Westonra.

A kormányzótanács tagjai lehajtották a fejüket.

Hosszú percek teltek el ebben a feszült, dühös és bűntudatos némaságban.

– Urak – kezdte halkan John –, úgy vélem, hogy Sir Thomast csak akkor küldhetik Londonba bármiféle váddal, hogyha az ő hibáit helyrehozzák és újakkal nem tetézik. A nagyszerű John Smith kapitány bölcs gondolatát, hogy legyen egy angol emberünk az indiánok között, kegyelmed, Sir Thomas, nem értékelte semmire.

– Ez igaz, ez igaz – bólintott szaporán Peter Warren, és mintha csak eltalálta volna John gondolatát, hozzátette: – írjunk egy nyilatkozatot, amelyben visszafogadjuk Jamestown polgárai közé Tom Savage-et, továbbá parancsba adjuk, hogy az eltűnt gyarmat titkos kincse miatt őt senki se merje zaklatni.

Westonnak még mindig a kardja markolatán volt a keze. Csak akkor vette le, amikor a nyilatkozat és a parancs elkészült, és ő is aláírta. És úgy látszik, hogy a sorsuk miatti aggódás meg a félelem valóban bölcs gondolatokra sarkallta őket, mert Richard Buck tiszteletes – aki a jó Robert Hunt elhunyta után szolgálta itt Isten dicsőségét, és mentette Jamestown lakóinak lelki üdvét – egyszerre csak így szólt:

– És a hittérítés?… Ha most szólok, a szemrehányás nekem is szól. Hányszor ostoroztalak titeket vasárnaponként a szószékről? Mit tettetek, hogy megindíthassam végre a vadak megtérítését? Semmit. Mert köztetek is igen sokan vannak, akik, horribile dictu, Isten urunk létezésében sem igen hisznek. De hát nem látjátok, hogy északon a franciák és délen a spanyolok, mihelyt partra szálltak, tüstént a hit magvait szórták el?

– És terjesztették olyan kegyetlenséggel, hogy az egész világ elborzadt. Tiszteletes uram, királyunk parancsa, hogy kereskedjünk a bennszülöttekkel…

– De hát kereskedtek-e? Terjeszkedik-e Jamestown? A város nő, de új település sehol. Féltek a bennszülöttektől, mert nem ismeritek a lelküket, és nem is akarjátok megismerni…

– Uraim – vágott közbe John –, mit tettek azért, hogy hercegnőhöz méltóan vendégül lássák Pokahontaszt? Semmit. Három éve, hogy elment innen John Smith kapitány, és Pokahontaszt azóta csak az én házam látta vendégül, hogyha Tom vagy az indián vadászok kíséretében erre járt.

– Úgy van, úgy van – bólintott Dale, és bűnbánó arcokat vágott.

– Hej, Mr. Rolfe, kegyelmed az imént megsértett! Meddig várjak?…

– Még egy ideig, Sir Daniel. Ha rendbe jönnek a dolgok, biz' isten, kiállok kegyelmeddel pisztolyra vagy kardra, ahogy tetszik, a fene egye meg!

– Csakhogy én…

– Parancsolom, hogy nyughasson! Az ég szerelmére, Weston, kegyelmednek elment az esze! Dugja vissza azt a kardot, mert…

– Mert templomban nem párbajozunk, bajban nem keverjük a bajt, és most már elég legyen ebből! Megvan Tom Savage felmentése és védelme. Azt az indián lányt meg kéne keresztelni. Úgy ám, igaza van Buck tiszteletes úrnak! És még nyernénk is rajta. Hiszen, ha megkereszteljük, ugyebár, uraim, akkor már nem bánhat vele senki úgy, mint jogtalan vademberrel. Nem fogolyként, hanem valóban hercegnőként kísérhetnénk Angliába. És akár igaz, akár nem, amit Argall mondott, emelné Jamestown hírét odahaza, hogyha egy valóságos indián hercegnőt kísérhetnénk őfelsége elé.

Dale kimondta, és most valamennyien csillogó, megenyhült szemmel tekintettek rá. Nem mondott újat, ez a gondolat már nemegyszer fölmerült Jamestown lovagjaiban. Valamennyien jól emlékeztek még arra, miként mentegette odahaza az első kormányzótanács a telep kudarcait. Minthogy sem aranyat nem sikerült találni, sem a legendás „északnyugati átjárót” nem lelték meg, kitalálták, hogy egy hatalmas indián birodalom közepébe cseppentek, és nagy szó, úgy ám, igen nagy szó, hogy ennek a birodalomnak a királya, egy bizonyos Pauhetán nevezetű uralkodó megengedi néhány angol letelepedését ezen a földön.

És csak magunk közt legyen mondva, II. Jakab király lenyelte ezt a mesét, s nemcsak ő, hanem a Londoni Virginia Társaság főrészvényesei is odahaza a londoni tőzsde környékén, így került sor Pauhetán megkoronázására, amely miatt oly sokat bosszankodott Smith kapitány, de amit mégis végrehajtott, mert jó katonaként nem akarta fegyelmezetlenséggel tovább bonyolítani a telep sorsát.

– Meg kell keresztelni Pokahontaszt – rebegte lelkesülten Buck tiszteletes.

– Angliába kell kísérni. Főúri pompával. Vendég gyanánt. És persze biztosítani azt is, hogy visszatérhet.

– No, mit szól ehhez, Mr. Rolfe? Mit szól ehhez? He?

– Előbb is eszébe juthatott volna, kormányzó úr.

– A kormányzó úr nem kormányzó. Határozat van rá. Miket beszélnek itt?…

– Sir Daniel, kegyelmed ma már sokat ivott. Kérem, nyugodjék meg.

– Ha a dolog sikerül, őfelsége talán némi haderőt is rendelkezésünkre bocsátana. Gondolják meg, néhány ezres haderővel az egész partvidéket uralmunk alá vonhatnánk. A vadak észre sem vennék.

– Meg kell keresztelni Pokahontaszt!

Ettől a gondolattól valósággal megrészegültek. Akárcsak Weston, aki valóban sokat ivott, és még most is vérgőzös szemmel méregette Johnt. Egyre csak az új ötletet dédelgették, és elmondták százszor is, miféle nagy előnyökkel járna, ha az indián leányt megkeresztelve mint Virginia valóságos uralkodóját kísérhetnék II. Jakab elé. Hát még hogyha maga Pokahontasz kérné a dohánytermesztés engedélyezését! Hát még hogyha maga kérné a nagy helyőrség kiküldetését! Vajon hogy lehetne megnyerni Pokahontaszt, vajon miért is nem törődtek ezzel már eddig is?

Olyanok voltak, mint nagy terveket szövögető kisgyerekek. Még Westont is elragadta a hév, és a végén elfeledkezett a sérelméről.

– Jó gondolat volt… ez a mentesség. Jó gondolat. Csakis ez a Tom Savage tudhatná megnyerni Pokahontaszt a mi céljainknak.

– Annak idején is a lány mentette meg Jamestownt a pusztulástól.

– Az ám, akkor John Smith még itt volt. Most ugyan kinek a kedvéért állna a fehér telepesek mellé?

– Hej, urak, higgyék el, csakis Tom Savage lehetne a megmentőnk! Azt azonban csak nem tudták eldönteni, mitől is tartanak jobban.

Attól-e, hogy az indiánok egy napon megtámadják Jamestownt, és a földdel teszik egyenlővé – megtehetnék, biz' isten, ezek a falak nem védenének meg bennünket –, vagy pedig attól félnek-e jobban, ami Jamestown összeomlása után odahaza Londonban várna rájuk.

– A deptfordi rakodóparton vágná le fejünket a hóhér.

– Engem a Towerben végeznének ki.

– Ez marhaság. Már megbocsásson, tisztelem a kegyelmed családját, tudom, hogy nagy érdemeket szereztek a spanyolok elleni harcokban, de hát nem mindegy az?

– Nem. Nem csoda, hogy nem értékeli…

– Az istenért, már megint egymást marják?!

– Ott tartottunk, ugyebár, hogy Tom Savage segítségével Pokahontaszt Jamestownba kell invitálnunk. Nagy reverenciával fogadjuk majd, és rávesszük, hogy vegye fel a keresztséget.

Peter Warren, a bölcs és higgadt Peter Warren, aki jól ismerte már a különféle iratokból és megmaradt másolatokból Jamestown történetét, előlépett. Amit mondott, nagyon meglepő volt, mégis nagyon természetes.

– Milyen jó is volna – kezdte csendes hangon, amivel egyszerre magára terelte a hangoskodók figyelmét is –, milyen jó volna, ha végre tudnánk hajtani azt a régi tervet, amire John Smith kapitány annak idején nem volt hajlandó. Azt ugyanis, hogy Pokahontaszt közülünk valaki… feleségül vegye.

Csend lett. Az arcokon a töprengés méla vonásai jelentek meg. Dale hosszú arca még jobban megnyúlt, és szeme a számító, tervezgető ember hunyorgatásával válaszolt:

– Feleségül… Az indiánok között és a mi törvényeink szerint is… hm… az asszony köteles azt tenni, amit az ura parancsol…

Ide jutottak hát azon az éjjelen. Nagy tervek és nagy elhatározások éjjele volt, és mondhatom, hogy sem azelőtt, sem azután olyan jól meg nem értették egymást Jamestown nemes lovagjai. És most már tudom, hogy amikor Richard Buck tiszteletes Dale töprengő szavait megtoldotta:

– Feleségül. Ó, igen! De kár is, hogy ez a Tom Savage csak közrendű ivadék… – az én John Rolfe barátom nyílt, férfias arcán egy messze tekintő, különös mosoly jelent meg.

De hát ezt a mosolyt nem vette észre senki, erről a mosolyról csak én tudok. Hogyan? Elmondom majd azt is.

Ám semmi sem megy olyan simán, ahogyan elképzeljük. Hiába számoltak a kormányzótanács tagjai a háborús veszéllyel, hiába határozták el, hogy John Rolfe, most már katonai kísérettel, újra elindul Verovokomokóba, és átnyújtja nekem – kicsi senkinek, közrendű ivadéknak – a visszafogadó és mentesítő levelet, hogyha hajnalban megszólalt Jamestown kürtje, és az őrálló katonák egy csapzott hajú, reszkető indián leányt kísértek a templom elé.

– Ez a vadember-lánya Mr. Rolfe-fal kíván beszélni – mondta a katona.

– Hűs Víz, mi van veled? Mi történt?

Hűs Víz kétségbeesett tekintettel nézett a templom kapujában megjelenő Johnra. Egész testét zokogás rázta, ahogy kezét nyújtva így kiáltott:

– Dohány Atyja! Segíts! Verovokomokót megtámadták a sónik! Mindenkit megölnek! Mindenkit!

A meglepetés és a csalódottság dühös kiáltása szakadt fel az emberekből. John a reszkető Hűs Vizet karjára kapta, és Dale hívó szavára a kormányzó házába sietett vele.

– Hűs Víz, kicsi lányka, mit beszélsz?

– Mindenkit megölnek… Mindenkit… Nagy harc van. A harcosok szerteszét mentek, a sónik megrohanták a falut… Dohány Atyja, mentsd meg Tomot!

Ezért mondom hát, nem vagytok egyedül.

Sohasem vagytok egyedül.

Ott feküdtem egymagámban és félhalottan a nagy erdő tisztásán, de már törődtek velem, kinyúltak értem.

Elindultak, hogy felkutassanak.

Huszonöt jól felfegyverzett katonával indult el John Rolfe Verovokomokóba, hogy megbizonyosodjék Hűs Víz híradásáról, megmentsen engem, ha életben talál, és végül rendbe hozza Pauhetánnal a város dolgát.

A csapat erőltetett menetben sietett az indián lány által ismert csapásokon.

Hűs Víz szótlan volt, Rolfe kérdéseire csak ritkán válaszolt, noha megértette őket, hiszen ő is megtanult tőlem angolul, akárcsak Pokahontasz. Csakhogy most más kötötte le a figyelmét, szeme izgatottan pillantgatott körbe a tájon. Engem keresett.

Keresett és megtalált. Egyszerre csak kiugrott a csapatból, rohanvást sietett hozzám, és amikor mellém ért, hangos sikollyal borult fölém. Könnyeivel mosta arcomat, csókjaival melengette hűlő ajkamat, riadt, remegő kezével simogatta hajamat és mellemet, így próbált életre kelteni.

A többiek odasiettek, hogy megnézzék, élek-e vagy halok, de Hűs Víz vadul rájuk kiáltott, elzavarta őket.

– Hagyjátok – intett Rolfe a többieknek, és pár lépést hátráltak.

Nagy kört alkottak, és éber szemmel lestek, vigyázva füleltek. mindenfelé, mert ellenséges, nagy csend volt az erdőn, és ez a csend meg a tisztás közepén az én testem – rosszat jelentett.

– Csókolja… – suttogta Walter Buys.

Bizony, éppen ő volt – ott állt John mellett –, aki megbotránkozva és háborogva nézte, mit művel Hűs Víz.

– Csókolja… egy halottat csókol. Micsoda ocsmányság! Ezért kéne kipusztítani minden vadembert erről a földről!

Hűs Vízről most levedlett minden félénkség, minden együgyű mélaság. Vad lett, határozott, célratörő – földöntúli hatalmakkal is szövetkező.

Akárcsak Pokahontasz.

S valóban volt hatalma, mert a fehér katonák puszta pillantására is meghátráltak, amikor kezével ismeretlen varázsjeleket írt a levegőbe, mind elhitték, hogy a szellemeket hívja segítségül, és akkor is békén hagyták, amikor ráhajolt fejemre, és kendőjével letakart mindkettőnket. Titokzatos, félelmetes szertartás volt. Úgy mondják az indiánok, hogy a varázsló – hiszen ezt a szertartást egyedül ő végzi – lelkéből ad a betegnek. Lelkéből adott Hűs Víz is nekem, amikor ajkaimat kezével összezárva, orromon át erőteljesen tüdőmbe fújt. És megtette ezt nem egyszer, többször is, egészen addig, amíg fel nem szakadt belőlem az első sóhajtás, amíg lélegzeni nem kezdtem, és szívem rendes ütemben dobogott.

Akkor felkelt, egy darabig üdvözült arccal nézett, majd intett Johnnak:

– Vigyük tehozzád, Rolfe úr. Most már minden rendben van.

Három nap és három éjjel ápoltak még, itattak nehéz teákkal, kenegettek balzsamos kenőcsökkel, aggódtak értem, és megnéztek napjában százszor is. Buck tiszteletes úr imádkozott az ágyamnál, Hűs Víz betegséget űző mondókákat dúdolt, mindenféle égi hatalmakat mozgósított, hogy át ne csalogassák lelkemet a maguk világába.

A harmadik napon aztán megszűnt bennem az a nagy sötétség, amely eddig fogva tartott. Oly hirtelen szakadt le rólam, hogy ébredésemkor szinte magam is meglepődtem: hol vagyok, miért fekszem ágyban, miért állnak körül aggódó arccal, és ugyan mi bajom lehet, hogyha semmi bajom?

– Smith kapitány visszatért. Itt van Virginiában.

Jóformán ki sem nyitottam a szememet, ezek voltak az első szavaim. Nem is csoda, ha elsőnek el sem akarták hinni, amit mondok. Azt hitték, még mindig félrebeszélek, aminthogy magam is meglepődtem, hogy íme, magamhoz térek, és úgy látszik, kutya bajom többé. Sem fájdalmat nem érzek, sem sötétséget nem látok, s amint a szememet kinyitom, ismerős, ám mégis idegen látvány fogad.

– Smith kapitány visszatért!

Fejem fölé nem a vigvamok kéregteteje borult. Durván ácsolt nagy fagerendák alkották itt a mennyezetet. Közepéről nehéz láncon keresztbe illesztett két deszka függött, a deszkákon félig elégett gyertyák sorakoztak. A szoba végében kandalló ásított, körülötte a falon edények lógtak, távolabb szőrmék, trófeák, fegyverek és páncélok fedték a falakat. A két ablak között díszes pohárszék állott, benne százféle finom fűszer apró üvegecskékben. Az asztalon metszett poharak, nagy kancsó teli borral és hevenyén odavetve egy hosszú nyelű gyertyakoppantó. Sir Thomas Dale háza.

– Smith kapitány visszatért – ismételtem harmadszorra, és most már egyenesen szemükbe néztem azoknak, akik ágyam lábánál aggódó tekintettel vigyázták ébredésemet.

Négyen voltak. Négyen négyféle ember. Legelöl John Rolfe állt, jó barátom, a Dohány Atyja. Mellette Sir Thomas Dale, Jamestown kormányzója. Mögöttük pedig Peter Warren és Richard Buck tiszteletes úr nyújtogatta a nyakát.

– Isten hozott, fiú! – rikkantott boldogan Johnny, és fél térdre ereszkedett az ágyam mellett. – Csakhogy visszakecmeregtél a túlvilágról! Három nap és három éjjel úgy feküdtél itt, mint aki meghalt. Ha a szíved nem dobogott volna, talán eltemetünk.

– Nincs már nekem semmi bajom.

– Jó, jó, csak pihenj. És ne törődj semmivel. – Együttérzően mosolyogtak. Úgy tűnt, mintha még Dale is szívén viselné gyógyulásomat. Buzgón bólogatott Johnny szavaira, és vihorászott hozzá.

Izgatottan fordultam Rolfe-hoz:

– Értsd meg, semmi bajom. Nem beszélek félre. A kapitány visszatért. Komolyan mondom.

Nem tudom, mi tett rájuk nagyobb hatást. Az-e, hogy magamhoz tértem, vagy az, amit újságoltam. Amikor végre elhitték, hogy nem az ájulásból ébredő ember zavaros mondatait hallják, hanem nagyon is igaz hírt kaptak, elkerekedett a szemük, egymásra néztek, majd megint rám, végül szinte egyszerre szóltak, és egyszerre hajoltak fölém.

– Mit beszélsz?! – kiáltotta a leghangosabban John.

Elmondtam, hogy tűnt fel Verovokomokóban Eric Bright, és milyen hírt hozott Smith kapitányról. Egyikük sem ismerte a Bright nevet, de megegyeztek abban, hogy három év nagy idő, azalatt sok barátja támadhatott a nagyszerű kapitánynak. Aggodalommal hallották, mi történt hajójával és ő magával, továbbá, hogy Pokahontasz milyen veszélyes útra vállalkozott. Amikor pedig elmeséltem az éjszakai sóni támadás történetét, egészen elborzadtak a gondolatra, hogy valahol az erdők mélyén talán az indián hercegnő is áldozatul eshetett a vérszomjas bandának.

– Bright is eltűnt – mondtam. – Annyira megzavarta a félelem, hogy nem ismert fel. Egyszerre ért bennünket a támadás. Neki nyomát sem találtam. Foglyul ejtették, vagy a tetemét hurcolták tovább, nem tudom.

Johnny elgondolkozott.

– Adja isten, hogy még őt is megtaláljuk! Most fontosabb dolgunk van. Sürgősen meg kell keresnünk Smith kapitányt és Pokahontaszt.

– Jól mondja, barátom – lelkendezett Dale, és hosszú arca újabb mosolyra derült. – Ha sikerül Smith kapitányt is megnyernünk… nahát, az pompás lenne!

– Adja isten, adja isten! – szipogott Buck tiszteletes. Kifárasztott a beszéd, egy pillanatra el is vesztettem eszméletemet. Amikor ismét felnyitottam a szemem, John aggódó tekintetével találkoztam.

– Jól vagy?

– Jól. Annyira, hogy éhes is vagyok.

– Nagyszerű! Hohó, ez nagyszerű! Hej, te fiú, ha az a kis indián leányka meg nem talál, most már a kukacok lakmároznának rajtad.

– Indián leány? Kicsoda?

– Hűs Víz. Ő hozta a hírt, ő talált meg, ő gyógyított meg. Mindjárt hoz majd enni is…

Elhallgatott, furcsán nézett rám. Dale, Buck és Warren, akik most a szoba másik sarkában vitatkoztak éppen, felém fordították a fejüket.

– Mi van veled, Tom?

Nem feleltem.

Beszéltek, és én csak hallgattam. John tekintetét láttam magam előtt, és abból a tekintetből őszinte nyíltság, a jóra fordult ügy feletti őszinte öröm sugárzott.

– Tom – hallottam ismét a hangját –, mi van veled? Miért sírsz? Kinyílt az ajtó. Hűs Víz lépett be. Kerek, kedves képén betegvigasztaló, gyengéd mosoly fénylett. Nagy tálat hozott, rajta mindenféle étellel: pecsenyével, gombával, hallal. Az indiánok szokása, hogy minden betegüket még betegebbre etetik, most azonban igazán kívántam az ételt, jólesett a gondoskodás.

Hűs Víz letérdelt az ágyam mellé.

Nem szólt semmit. Felemelte kezemet, kezébe fogta és megcsókolta…

Akkor már szinte nem is hallottam John riadt kérdését, mert ismét rám tört a kábult gyöngeség.

– Tom… Tom, miért sírsz?

Nem mertem Hűs Víz szemébe nézni.

TIZENHATODIK FEJEZET

amely Pokahontasz útját követi • A nagy eső • A kurjongató vadász • Milyen tavasz ez? • Futó Kutya adta a legtöbbet

Tudni akarjátok, mi lett Pokahontasszal?

Elmondom azt is.

Miután elvált tőlem, lement a folyóhoz, és mert óvatosságból nem akart a gázlóhoz térni, átúszott a mélyebb meder felett. Lassan úszott, hogy zajt ne csapjon. Többször a víz alá is merült, hogy fejének árnyéka fel ne tűnjön a víz csillámló felületén.

Pokahontasz óvatos volt. Tudta, hogy most ez a legfőbb törvény. Nem aggódott Verovokomokóért, mert biztosra vette, hogy időben felverem a falut. Sejtette, hogy mi lehet a lopakodva haladó harcosok szándéka, s talán még némi elégtétellel is nézhette az ellenség jöttét: lám csak, megmondta időben, mi lesz majd a szörnyű parancs vége. Amikor Tüzes Szem meghalt, és Pauhetán maga esett a szent önkívületbe, hogy a szellemek szavát megértse, a jóslat ugyanaz volt: ismeretlen ellenség támad, amely a pauhetánok hatalmát a vízesések alatt, az egész Chesapeake-öbölben megtöri. Pauhetán akkor adta a parancsot: meg kell tizedelni minden szomszédos törzset. Azokat is, amelyek testvérséget fogadtak, azokat is, amelyek nem. S mert minden testvérség ellenére sokszor civódtak egymással a szomszédos falvak, a pauhetánoknak különösen kedves volt ez a jóslat. Egyszeriben felszabadította őket minden eddigi eskü alól, jogossá tette minden háborgásukat, annál is inkább, mert hiszen Tüzes Szem fia, Fürge Szarvas is egy ilyen szomszédos törzsbeli lánynak, paszpahig anyának gyermeke volt.

Amikor Pauhetán kihirdette parancsát, a nagy, örömteli zsivajgásban hiába süvöltött Pokahontasz vészjósló hangja:

– Magad támasztod az ellenséget! Nem két, de száz feje lesz a szörnyeteg kutyáknak! Ránk tör majd az öböl minden bosszúálló harcosa, és vége lesz a hatalmadnak, Pauhetán!

A szálfatermetű aggastyán ellökte magától legkedvesebb lányát.

– Verjétek agyon a fehérek szukáját!

– Te magad vetted fel törzsünkbe a Legbátrabb Harcost és Nettopaut.

– Sor kerül rájuk is.

– Amikor engem foglyul ejtett a nagyszájú kapitány, bezzeg néhány baltával kiengesztelhettek volna. Akkor én mondtam: harc kell. Most én mondom: tegyétek le a tomahawkot!

– Verjétek agyon! Még nem tiéd a szent pipa, még nem tiéd az imatoll sem. Nem vagy törzsfőnök… Nem is leszel. Pusztulj a szemem elől! És ti, harcosok, menjetek, teljesítsétek a parancsot!

Így indult el Kis Medve, Kósza Bölény és a többiek. Ezért süllyedt mély szótlanságba, nagy szomorúságba a szép Pokahontasz.

Mindez azonban csak emlék volt már… Ahogy a folyó túlsó partján belevetette magát a sűrű erdőbe, és a vaksötétben is gyorsan osont célja felé, úgy érezte, hogy a közelgő nagy katasztrófából egy kivezető út van: amely Smith kapitányhoz vezet.

Most már csak a Legbátrabb Harcos neve tartotta benne a lelket. Igaz volt az álom.

Egész éjszaka ment. Hajnalban holtra fáradva, elcsigázva bevetette magát egy tölgyerdőbe, amely alacsony dombokat fedett, és jó búvóhelyet kínált a magányos vándornak. Gyakorlott szemmel olyan helyet keresett magának, amely a vadcsapásoktól is távol esik – hogy indián vadász meg ne közelítse. Így bukkant rá egy szarvas vackára. Jöttére kis gidájával együtt jókora anyaállat ugrott fel onnan. Amikor már zajuk sem hallatszott, lekuporodott a bokor alá, a szarvasgida helyére, és rövid, mély álomba zuhant.

Finom zörgésre ébredt. Reggel volt, magasan állt a nap. Körülötte az avarban kicsi madarak turkáltak szaporán.

Gombát keresett, azt ette. Elment a folyóig, vizet ivott rá. Nem sokat időzhetett az evéssel, sietnie kellett. Átúszott a folyón – és csak a parton vette észre, hogy térdéből ömlik a vér. Egy éles kagylóhéj hasította fel a lábát, éppen a térde alatt. És áldhatta a szerencséjét, hogy nem keresztbe vágta el az inat, mert akkor lépni sem tudott volna.

Így azonban csodálatos akaraterejével legyőzte fájdalmát. Szidta a folyó „kisemberkéit”, amiért nem vigyáztak rá jobban, aztán gyógyfüveket keresett, és elmagyarázva, elimádkozva a környező világnak, mi dolga van, kihez készül, ellátta a sebét. Kis ideig sántikált, de ahogy párat lépett, a fájdalom is megszűnt, a vérzés is elállt.

Úgy tervezte, hogy messze elkerüli majd az indián falvakat. Nem tudta, hol sikerült, hol nem a pauhetán csapatok rajtaütése, de annyit biztosra vehetett, hogy a sértést és a hitszegést sehol sem hagyják majd bosszulatlanul.

Egy helyen lehet csak biztonságban. És éppen a Három Nővér-öböl közelében, ahol egy pauhetán falura lelhet – ha ugyan megvan még.

Amíg Futó Kutya falvába nem ér, jó lesz, ha elkerüli az embereket. Ezért aztán nagy kerülőket tett, olykor órák hosszat rejtőzött, mert az erdő sokféle jeléből arra következtetett, hogy a közelben emberek tanyáznak, vagy éppen harcosok vonulnak.

Nem volt béke a vízesések alatt. Megbolydult az egész öböl. Messziről harci dobok zaját hallotta, máskor majdnem útjába került egy zajtalanul, libasorban lépkedő csapatnak. A harcosok teste vörösre és feketére volt festve, és szemük köré a harc ijesztő mintáit húzták.

Minden csapat délre tartott. Verovokomokó irányába.

Tizenöt-húsz-negyven harcos.

Pokahontasznak torkában dobogott a szíve. Szörnyű sejtelem állította meg.

„Vissza kell fordulnom! – Most már kiáltott benne a hang. – Meg kell mentenem a népemet! Vissza kell fognom a leütő kart!”

És elképzelte, hogyan egyesül majd a bosszúszomjas törzsek minden csapata. Új vezér támad majd közöttük. Vajon ki lesz az? S megrohanják Verovokomokót, a szomszédos pauhetán falvakat, és felégetik valamennyit. Pauhetánt azonban nem bántják. Mindenki tudja már – mert fecskeszárnyon jár a hír –, hogy Tüzes Szem helyett ő lett a varázsló. Márpedig az szent ember, azt nem bántják soha a hadakozó ellenfelek.

Keresik majd: hol van Pokahontasz?

Pokahontasz elfutott – mondják –, gyáva rókaként vízmosások mélyén rejtőzik, és nem áll ellen nyilak zúgásának, tomahawkok csapásának, pedig csak egyet kell kiáltania, és minden elnémul.

Most az ősz Pauhetán is hallgatna rá. Mindenki követné a parancsát! A pauhetänok, a paszpahigok, a vabozók, a sónik, mind-mind. Talán még a monakánok is.

Vajon mi lett Tommal és az angol idegennel? Vajon mi lett Hűs Vízzel?

A fehérek tábora, Jamestown áll-e még? Lehet, hogy minden harag őellenük fordult, és felégették a fehérek csúnya vigvamjait?

A Legbátrabb Harcos vajon mit szól majd hozzá?

És vajon hogy fogadja őt?

S lám, lám, hiába tekintett vissza Verovokomokó felé Pokahontasz, a szíve tovább hajtotta, hogy minél gyorsabban a Három Nővér-öbölhöz siessen. Három nap és három éjjel ment. Az utolsó éjszakán már az ő fiatal, szívós szervezete sem bírta tovább. Még annyi ereje volt, hogy egy fa odvába behúzódjék, aztán elnyomta az álom. Meddig aludt, nem tudta meg soha. Lehet, hogy egy órát, lehet, hogy egy egész napot. Arra ébredt, hogy iszonyú mennydörgés, villámlás remegteti a világot, ömlik az eső, s zuhog befelé. Nagyobb baj volt, hogy a víz nemcsak felülről támadta nyugvóhelyét. Ahogy körülnézett, éjszakai sötétséget látott – szurokfekete felhők suhantak félelmes gyorsasággal a fák koronája fölött –, és ebben a kísérteties sötétségben valóságos óceán vette körül.

Olyan mélyen aludt, hogy észre sem vette a vihar kitörését. A felhőszakadás megduzzasztotta a közeli patakot, amely kicsapott medréből, és kavargó hullámokkal öntötte körül a terebélyes fát.

Pokahontasz kilépett alvóhelyéről, és feljebb kapaszkodott.

Három mókus menekült előle, de nem sokáig. Egy ág hajlatában megkapaszkodtak, és nem törődtek azzal sem, hogy az emberlány éppen melléjük telepszik.

– Ne féljetek – mondta nekik Pokahontasz. – Ahogy jött a vihar, úgy el is megy. A fekete madarak pislognak még, mennydörög a hangjuk, zuhog a könnyük, de aztán elrepülnek, és kisüt a nap.

Csakhogy a nap sokára sütött ki. Mire felszakadtak a magasba szökkent fekete felhők, már csak vörös sugaraival integetett a földre.

A tenger felől közelgő dagály még jobban megemelte a vizet.

Addigra Pokahontasz már a keblén melengette a reszkető állatokat.

Azok hol a hátán, hol a nyakán bújtak meg, és most ezzel a teherrel kellett továbbkapaszkodnia, a nagy fa magasabb ágaira, hogy az örvénylő hullámoktól megóvja magát.

A fa olykor-olykor megremegett. Egy erősebb szélrohamra recsegett ropogott a törzse. Ám ahogy a nap kibukkant, a szél is megnyugodott. Előbb elcsendesedett, majd egészen elállt. Pokahontasz a magasból figyelte a vizet. A tengerré lett patak oly gyorsan apadt, hogy éppen emiatt nem lett volna tanácsos átúszni. A visszavonuló víz – amelyet szinte magába szívott a tenger – lassú, nehéz örvényeket vetett, és tudja azt minden természetjáró ember, hogy az effajta örvénylés ellen nincs erő.

Pokahontasz várt. Nézte a vizet, és közben elképzelte, vajon mekkora áradás támadt a Három Nővér-öbölben. Vajon a Legbátrabb Harcos képes volt-e sebesülten kimenekülni az áradatból?

– Pusztulj innen, csúnya víz!… Jaj neked, ha megölted őt! Jaj neked! Ott töltötte az éjszakát a fa tetején. Szemhunyást sem aludt.

Hajnalra lement a víz, de még várnia kellett. A kis dombokig mindent iszaptenger borított. Szerencsére szél támadt, meleg, erős szél, amely a tavaszi nap segítségével délre felszikkasztotta a talajt. Akkor lemerészkedett a fáról, elbúcsúzott kis védenceitől, és továbbindult. Most először nyúlt a magával hozott élelemhez: szárított halat rágcsált, és a dombokon túl, ahová már nem ért a rövid áradás, forrásvizet ivott rá.

A tengerpart felé húzódott. Most már nem sok választotta el a Három Nővérnek nevezett fa öblétől. Számíthatott rá, hogy nemcsak ő indult útnak, hanem a Legbátrabb Harcos, John Smith kapitány is otthagyta helyét. Hiszen hajósai visszatérhettek, indiánok is meglelhették; száz és egy oka lehetett, hogy ne maradjon abban az öbölben.

Máskülönben nagyszerű hely volt az az öböl. Megbújásra különösen jó. Aki tüzet nem rakott, vagy vigyázott arra, hogy a tűznek nagy füstje ne legyen, hosszú ideig meglehetett ott anélkül, hogy a felfedezéstől tartania kellett volna. Annál is inkább, mert azon a helyen megszakadt a nádas, és a sűrű nagy erdő majdnem a tengerig futott le. Keskeny homokpart választotta el a tengert az erdőtől, és az öböl két, magas bozóttal teli karja messzire benyúlt a vízbe.

– Hó… hó… Heeejj!…

Pokahontasz éppen egy kicsiny homokdombra kapaszkodott fel – hasonló volt ez ahhoz a homokdombhoz, amelynek tetejéről az álmok hajóját először pillantotta meg –, amikor messziről hívó kiáltást hallott.

Megfordult. Az erdő mélyén – olyan messze, hogy a rajta álló vadászt csak parányi pontnak látta – egy másik kopasz domb emelkedett. Onnan jött a kiáltás. (Hosszan és elnyújtva, mert tudnia kell mindenkinek, aki szabad térségen messzire akar szólni, hogy a gyors beszédet megeszi a távolság.)

Pokahontasz figyelt. Várta az újabb kiáltást. Aztán gyorsan körbesiklott tekintete az erdőn. Azt hitte, lestek rá, most körül akarják fogni, és a kiáltás talán az addig megbúvó harcosoknak szól.

Az erdő és a tengerpart nyugodt volt. Sehol egy lélek.

– Hóóó… heejj!

Pokahontasz felemelte a karját. Üdvözlést intett, és egy félkörös mozdulattal azt is jelezte, hogy „sietek tovább”.

Az a távoli vadász azonban mintha nem látta volna ezt a mozdulatot. Tovább kiáltozott mélyen zengő, hatalmas hangján. És ezt igen furcsának találta Pokahontasz. Erdőjáró ember ekkora távolságra csak nagy okkal kiált: ha veszély van, vagy újságolni akar valamit, vagy éppen nagyvadat vert fel, amelynek futásáról akarja tájékoztatni társát.

Csakhogy annak mind megvan a külön szava, külön jele.

Ez a vadász nem akart semmit. Jókedvében kiáltozott talán, ami mindennél furcsább volt. Pokahontasz továbbment. Nem tudta, mire vélje a vadász kiáltását, mert még akkor is hallotta, amikor őt már régen elnyelte a sűrűség.

– Hóó… hejj!

Mégiscsak kár volt a tengerhez húzódnia. A Rappahanock folyó hatalmas tölcsértorkolatát itt, a legszélesebb helyen nem úszhatta át. Jó félnapos gyaloglásába tellett, amíg egy felsőbb szakaszon olyan helyet talált, ahol félig gázolva, félig úszva átvergődhetett rajta. Mire a túlsó partra ért, alaposan elfáradt. Kagylókat keresett, de csak egy álmos teknősbékát talált, amely már nem menekülhetett előle: az ebédje lett. Egészen kis tüzet rakott, ámbár rossz lelkiismerettel, mert a felhőszakadás után csak nedves gallyakat talált, s a füst könnyen elárulhatta.

Szükség volt az óvatosságra. A tuszkarorák földjén járt, és azok most bizonyára bosszúra éhesen vigyáznak minden gyanús jelre. Evés közben tehát folyvást körbejárt a szeme, többször felugrott a tűz mellől, és belefülelt az erdő zúgó csendjébe, kileskelődött a vízre is, vajon nem tűnik-e fel egy idegen kenu.

„Milyen tavasz ez? – kérdezte magától Pokahontasz. – Máskor tele van az erdő vadászokkal, gyűjtögető asszonyokkal, máskor már a földeket művelik, a vizeken halásznak. Nemsokára itt a nagy halvonulások ideje, és még senkit sem láttam, hogy nádvesszőből kerítést font volna a vízbe.”

Amikor elindult, újra csak azon tépelődött, vajon mi lett velem és Eric Brighttal, és vajon mi lett Verovokomokóval. Minduntalan eszébe jutott Éles Kő levágott feje, és olyankor rossz érzés szorongatta a torkát.

Aki úton jár, ezer kétség a társa.

Nagy nyárfaerdőn vágott keresztül. Annyi vadat látott, akár puszta kézzel vadászhatott volna. Ilyenkor ismerkedtek a világgal a madarak fiókái és a négylábúak kölykei.

Estébe hajlott a nap, amikor halkan a nevén szólították:

– Pokahontasz…

Egy fiatal pauhetán őrszem ugrott le előtte a fáról.

– Te vagy az, Nyúlfül? – mosolygott a suhancra Pokahontasz.

– Magadban jöttél? Tuszkarorát nem láttál?

– Őket lesed?

– Kósza Bölény elküldte egyik harcosát a hírrel, de Futó Kutya főnök nem akarta elhinni. Azt mondja, az öregség elvette Pauhetán atyánk eszét.

– Úgy van, Nyúlfül. Szomorú, de ez az igazság.

– Nagy baj lesz – mondta.

– Egy vadásszal találkoztam. Egymagában állt egy domb tetején, és ordítozott ész nélkül. Vajon ki lehet az?

A suhanc felnevetett.

– Biztosan Nagy Kondért láttad… Ó, az most nagyon boldog, sokat ivott…

Pokahontasz nem kérdezte meg, mit ivott Nagy Kondér. Továbbsietett, mert mielőbb beszélni akart Futó Kutyával. Egész csapat élén akarta felkeresni a Legbátrabb Harcost. Talán hogy megmutassa: nem gyerek többé, hanem népének uralkodónője.

Itt most már óvatoskodás nélkül mehetett tovább. Errefelé Vikokomokó falvának földjei terültek el. Tavalyi kukoricások között vezetett az útja. Aztán megint erdő következett, majd másfajta földek: burgonya-, paradicsom- és dohányföldek kicsiny kockái szaggatták meg itt-ott a vadont.

Öreg este lett, mire Vikokomokóba ért.

A falu szokatlanul zajos volt. Máskor ebben az időben már régen elcsendesednek a nappali lárma hangjai, mindenki aludni tér, hacsak fel nem rázza őket nyugalmukból valamely ünnepi szertartás, harci készülődés vagy győzelmi vigalom.

Most bőszült kurjongatás, önfeledt ordítozás, vidám éneklés hallatszott mindenünnen.

Csakhogy nem égett a nagy tűz. Nem hallatszott sem kereplő, sem dob. Miféle ünnep ez?

A kurjongatás, kiabálás a vigvamok mélyéből hallatszott.

Pokahontasz végigsietett a kunyhók közötti ösvényen.

Az egyik vigvamból sötét árnyék csapódott ki, és imbolyogva útját állta.

– Hát te? Hát te? Hát te?… – motyogta, és nagyot fújt.

– Engedj utamra! Futó Kutyához megyek.

– Futó Kutya… hough! Vén ember!

– Főnököd ő, te pimasz!

– Hohó, én a Nagy Szellemmel beszéltem ám! Pokahontasz közelebb lépett.

– Három üveg varázsitalt adott. Három üveg… Egy üvegért annyi hódprémet adtam, mint ötször a két kezem ujja. Meg ugyanannyi hermelint.

– Varázsitalt… ki adott?

– Hát ő… a kapitány.

– A Legbátrabb Harcos?! – tört ki Pokahontaszból az örömteli kiáltás.

– Itt van a Legbátrabb Harcos?! Engedj, engedj!

Eric Bright még azon sopánkodott, miért hagyta minden rumjukat John Smith kapitánynál. De hát így van ez: amin sopánkodik az egyik ember, a másik annak örül. Pokahontasz örült, hogy Smith kapitány megtalálta Futó Kutya népét, és lám csak, nem sajnálta tőlük a varázsitalt sem, amit pedig mindenki más eltitkolt előle eddig.

Továbbsietett.

A faluban egyedül Futó Kutya vigvamja előtt égett tűz. A tűz előtt többen is támolyogtak, csak Futó Kutya és felesége, Alvó Kagyló ült csöndesen. A szapora lángokat figyelték.

Futó Kutya, Pauhetán nagy főnök legfiatalabb testvére sem volt már fiatal ember. Ezer ránc barázdálta arcát, a háta meghajlott, keze-lába reszketett; bizony vénebbnek látszott, mint aggastyán bátyja. Egy hajdani csatában késsel vágtak az arcába, annak a sebhelye még ma is torz vigyorra állította a száját. Annak idején sokáig Nevető Kés volt a neve, de ezt a nevét nem szerette, és nem nyugodott, amíg újat nem szerzett helyette. Végül nehéz párviadalban megölt egy irokéz főnököt, és felvette annak a nevét, így lett Futó Kutya.

Vigyorgó képét most Pokahontaszra emelte. Egy darabig szótlanul bámulta, aztán rekedt hangon csak ennyit mondott:

– Vártunk.

– Megjöttem, Futó Kutya. Sok hírt hozok, jót is, rosszat is. De a legjobbat ti mondhatjátok. Hol van a Legbátrabb Harcos?

Futó Kutya a tüzet nézte, és nem válaszolt. Úgy illett volna, hogy Pokahontasz kivárja, amíg ismét megszólítja őt. Türelmetlenségében mégis odafordult Alvó Kagylóhoz:

– Futó Kutya főnököt apámként tisztelem. Bölcsessége az esztendők erdejében nőtt. Mégis úgy tesz, mintha nem ismerne.

– Ne zavard – suttogta Alvó Kagyló. – A szellemekkel beszél.

– Ő is kapott a varázsitalból?

– Ő kapta a legtöbbet. Törzsfőnök, neki több jár. Még ajándékba is kapott egy egész üveggel.

– És mit adott cserébe?

Az öregasszony benyúlt a medvebőr takaró alá, és egy hosszú nyakú üveget vont elő. Nézte egy darabig, vizsgálgatta, mennyi van még benne. Aztán ráhunyorított Futó Kutyára, aki már nyúlt az italért.

– Sokat adott cserébe. Futó Kutya híres főnök, úgy illett, hogy többet adjon. Nagy boldogság ez… Kóstold meg te is.

Most hirtelen elhallgatott Alvó Kagyló, és kifejezéstelen arccal nézett maga elé. Az ital mámora megrohanta, s látszott, hogy ilyenkor egészen elveszíti kapcsolatát a körülötte való világgal.

Futó Kutya nehézkesen felállt.

– Miért nincs itt a Legbátrabb Harcos? – kérdezte Pokahontasz. – Italát isszátok, de őt nem látom.

– A hajón van…

– Az úszó házon van.

– Elment?! – tört fel a kiáltás Pokahontaszból.

– Úszó ház jött. Hajó… sok szakállas ember. Nagy nevetés volt… hah… sokat adtam cserébe. Nagyon sokat. – Hirtelen támadt fontoskodással hajolt Pokahontaszhoz. – Vidrát, hermelint, nyestet, a három nagy medvebőrt és öt frissen ejtett szarvast… meg… hah… téged.

Pokahontasz egy pillanatig megütközve hallgatott, aztán felszabadult benne a nevetés. Boldog, mély hangon nevetett, úgy mondta:

– Kár volt a többiért… a kapitány csupán engem is elfogadott volna. Futó Kutya hunyorgott. Dőlt belőle a rum éles szaga, s nagyon elégedettnek látszott.

– Vártunk… – mondta ismét, és ezt még sokszor megismételte. – Vártunk.

– Vezess hozzá!

Az öreg elvonta Pokahontaszt a tűztől. Úgy látszott, az esti hűvösség lassan kijózanítja. Átkarolta a lány vállát, vigyorgó képével egészen közelről vizsgálgatta Pokahontasz haját és szemét, majd mintha titkot súgna neki, így szólt:

– Megyünk… Vártunk, most megyünk. Szavamat adtam, hogy odaviszlek. De igyál. Kóstold meg. Ha csak egy kortyot iszol, a túlvilágon érzed magad, és az ősök szellemei vezetnek tovább… Bölcs leszel, hatalmas leszel. Meg kell ismerned a szellemek szavát. Maholnap te leszel minden indián nagy főnöke.

És Pokahontasz, a drága, kedves, nagyravágyó Pokahontasz rábólintott a szavára. Hogyne akarná megismerni a szellemek szavát, a fehérek titokzatos varázsitalát, ő, aki már kislányka korában is népének nagy főnöke kívánt lenni, aki Pauhetánnál nagyobb hatalomra vágyott, aki nem félt a mesék Lebegő Fejétől, és letörte a szent hajnali kukoricát is – csak hogy varázserejét megismerje. Elleste a varázslók tudományát, az égnek, a víznek, a földnek és a szeleknek a tudományát, megtanulta a fehérek nyelvét és írását – hát hogyne akarta volna megismerni a fehérek csodálatos varázsitalát is.

Az üvegért nyúlt, amit Futó Kutya tartott eléje, szájához emelte, és közben intett, hogy tüstént induljanak Nantakvodhoz, a Legbátrabb Harcoshoz.

TIZENHETEDIK FEJEZET

amelyben már John Rolfe oldalán, az angolok csapatában lépked Tom Savage • Elgondolkoztató beszélgetés • A faluban senkit sem találnak • Az a belső hang • Egy megdöbbentő hír és a nagy ráeszmélés

Máig sem tudom, mi okuk volt rá, hogy ünnepséget rendezzenek.

A templomba invitáltak, s ott Sir Thomas Dale kormányzó mindenki szeme láttára adta kezembe az írást, amelynek értelmében soha senki sem zaklathat többé „az elveszett gyarmat” aranyai miatt. Továbbá soha senki sem kérheti számon eddigi tetteimet, és Jamestown városa ismét teljes jogú polgárává fogad. Ha úgy kívánom, későbbi elszámolásra segítséget is adnak, hogy az őserdőből akkora területet irthassak, amekkorát meg tudok művelni vagy műveltetni.

Komoly arcot vágtam, de csak a tisztesség kedvéért.

– Nekem adják az aranyakat, amelyek sem az övék, sem az enyéim. És ugyan mit tettem, amire olyan nagylelkűen fátylat borítanak?

– Nem kívánhatod, hogy Sir Thomas bocsánatot kérjen – súgta John. Türelmetlen voltam. Felesleges időhúzásnak éreztem a körülményeskedő beszédet meg a nyilvános ceremóniát is. A templom előtt ugyanis egy kürtös és egy dobos adta tudtára a kolónia minden tagjának, hogy Thomas Savage „visszatért”.

Akkor már indulásra készen állt a csapat. Huszonöt állig felfegyverzett ember, hogy Pokahontasz nyomán felkeresse a Három Nővér-öbölben John Smith kapitányt. S jóllehet Hűs Víz is odavezethette volna őket, szédelegve és gyengélkedve magam is felkerekedtem, hogy mielőbb láthassam hajdani szeretett gazdámat. Bátran nekivághattam az útnak, mert csak egy részét akartuk gyalog megtenni. Verovokomokóba készültünk, hogy megnézzük, maradt-e ott életben valaki, megkeressük a szerencsétlen Eric Bright tetemét, vagy hírt kapjunk róla, és végül megtudjuk, él-e vagy meghalt Pauhetán, a vízesések alatt lakó törzsek nagy főnöke.

Jamestown nagy vitorlás bárkája ezalatt kifut a tengerre, majd felfelé igyekszik a Pamunkey folyón. Ha lehet, feljön egészen Verovokomokóig, ahol valamennyien hajóra szállunk, és vitorlával igyekszünk a Három Nővér-öbölbe. Ez az út azért is látszott alkalmasabbnak, mert elkerülhettük az esetleg ellenséges szándékkal portyázó törzseket, másrészt megtakaríthattuk a folyókon való sok átkelés minden vesződségét.

– Te könnyen átlábalsz vagy átúszol a folyókon – mondta John. – De a katonák legtöbbje nem tud úszni. Az indián csónakokra meg nem számíthatunk.

Verovokomokóba tehát gyalogszerrel indultunk. Útközben Hűs Víz karjára támaszkodtam, ha elfogott a gyöngeség, és ő mindannyiszor ezt mondta:

– Tom… kedves Tom. Jobb volna, ha pihennél. Fordulj vissza… Zajos volt a csapat. Legzajosabb maga Dale kormányzó, aki folyvást tépelődött, tervezgetett, és hol Buck tiszteleteshez, hol Johnhoz fordult valamilyen kéréssel vagy megjegyzéssel.

– A kis Pokahontaszból azóta felnőtt hölgy lett, ugyebár… És milyen szép hölgy. Nem értem, mi akadálya volna a házasságnak.

– Például az, hogy a kapitány már nem él…

– Vagy az, hogy megnősült. Ami voltaképpen ugyanaz! – Buck tiszteletes úrnak nem volt jó véleménye a házasság szentségéről.

Később a dohányról folyt a szó. A dohányról, amellyel Virginia megcsinálhatná a szerencséjét.

– Meg kell értetni őfelségével, hogy a dohányzás betiltása hatalmas veszteséget jelent a kincstárra.

– Mr. Rolfe, ha lelkekről van szó, őfelsége nem nézheti az anyagiakat.

– És az ital? Az italozást miért nem tiltja el királyunk? Pedig a mámor több bűnt szült már, mint amennyit a dohány valaha is fog.

Választ nem kapott, John tehát folytatta:

– Arra kellene törekednünk, hogy a virginiai dohány éppen olyan fogalom legyen, mint a borok között a spanyol alecantei vagy a magyar tokaji. Ezeket úgy emlegetik az emberek, mint utolérhetetlen remeket.

– A kegyelmed dohányát is, Mr. Rolfe. Higgye el.

– A londoni tőzsdén mégis elkeverik mással.

– Ez nem biztos. Jó pénzt adnak érte, kegyelmed gazdag ember. Nem lehet oka panaszra.

– Nemcsak a magam dolgáról van szó, ezt már eldöntöttük.

– Úgy van, úgy van, örülök, hogy végre megértjük egymást. A többi már a kis Pokahontaszon múlik.

Ott vánszorogtam közöttük. Egyik karommal Hűs Víz vállára támaszkodtam, másikkal Walter Buys muskétás erős karjába kapaszkodtam.

(Higgyétek el, hogy így volt: éppen Walter muskétás támogatott azon az úton. Dale kormányzó rendelte segítségemre, és mindenki megcsodálta emberségüket.)

Mondom, hallgattam a beszédet, és nem szóltam. Abban bizakodtam, hogy a többi valóban Pokahontaszon múlik majd. Ismertem a „nagy tervet”, és még azzal is tisztában voltam, hogy Johnny a lelke mélyén abban bizakodik, hátha mégiscsak megnősült időközben Smith kapitány.

De hát minek is tagadnám, én magam is abban bizakodtam.

– Pokahontaszért jött – sóhajtottam. – Alig várta, hogy találkozzék vele.

– Attól ugyan még nős lehet – nevetett éles hangon a kormányzó.

És talán minden jól ment volna, mert láthattam, hogy azt az írást komolyan veszik, és kisebb gondjuk is nagyobb annál, semhogy az aranyak után tudakozódjanak. Úgy vélték, itt az ideje a telep dolgát tisztába tenni, mert bizony az indiánoknál is jobban féltek II. Jakab királyunk haragjától és a Londoni Virginia Társaság számonkérésétől. S magam is elhittem, nincsen semmi megvetendő abban, amire most készülnek.

Ha Smith kapitány feleségül kérné Pokahontaszt, az én kedves indián barátnőm, a vadon törvényeiben gondos oktatóm a szépség, a hatalom és a bölcsesség mellett a boldogság örömét is meglelné. A házassággal Jamestown helyzete is biztonságosabb lenne, az angol kereskedők a Chesapeake- öböl egész partvidékét szabadon bejárhatnák, és hogy a békével nem élnének vissza, azt éppen a kapitány biztosítaná.

Ám – mintha csak az én gondolataimat folytatta volna – egyszerre csak megszólalt Sir Thomas:

– Tanulmányoztam az indián szokásokat, már amennyire módom volt rá. Ami a férjes asszony helyzetét illeti, majdnem azonosak az elképzeléseik a miénkkel. Nálunk a feleség urának tekinti férjét, köteles engedelmeskedni neki, mindenhová követni és így tovább. Az indiánoknál hasonlóképpen. Ha egy napon a kis Pokahontaszt elfogná egy monakán harcos, és asszonyául a falujába vinné, szava sem lehetne többé… és attól kezdve a monakánok uralkodnának a pauhetánok felett, ugyebár…

Kivontam karomat Buys karjából, és elengedtem Hűs Vizet is. Odafordultam Dale-hez:

– Téved, kormányzó úr. Az a monakán harcos nem vihetné falujába Pokahontaszt, mert ő sosem tűrné, hogy parancsoljanak neki. Pokahontasz más, mint a többi indián lány… és köszönje, kormányzó uram, istennek, hogy Pokahontasz nem maradt Argall foglya. Köszönje a véletlennek, hogy a törzsek közötti háború közbejött. Jamestownból kő kövön nem maradt volna…

Dale felkapta a szemöldökét. Igyekezett tréfára fogni a dolgot:

– Annál is inkább, mert házaink főképpen fából épültek, hehehe! John azonban látta, hogy elborul a tekintetem, és vad gyanakvással méregetem őket. Hozzám lépett, és átkarolta a vállamat.

– Nyugodj meg, Tom… Szavamat adom rá, hogy ha Smith kapitányt nem találnánk meg, vagy éppen megnősült volna, a kis Pokahontaszunkat soha semmiféle jogtalanság nem érheti. Velünk gyűlik meg a baja, aki még egyszer a szabadságára tör, vagy aki nem tiszteli úgy, ahogy királynőt szokás.

– Köszönöm, John. Bízom a szavadban. Mert sokszor csak egy szón múlik, hogy minden visszájára forduljon.

John Rolfe, az én erős, gazdag és szépember barátom szélesen nevetett. A nevetése megnyugtatott, már magam is azt hittem, csak gyengeségem szülte előbbi indulatosságomat. Vidáman és magabiztosan nevettem.

– Egyre azonban számíts, Johnny – folytattam. – Ha arra kerül a sor, és Pokahontasz nem tudna választani kettőnk közül, akkor párbajozunk.

John tovább nevetett. Nem válaszolt, megveregette a hátamat.

A csapat a legrövidebb úton igyekezett Verovokomokóba.

A társalgás később abbamaradt. Mindenki a saját gondolataival volt elfoglalva, a meleg rátelepedett az emberekre. Meleg párákban szürkéllő mocsarak között haladtunk, ösvénytelen, vad vidéken, mégis oly könnyű csapásokon, hogy Dale, akit a Csikahomini mocsárban már jól megjárattam, nem győzött álmélkodni:

– Nahát, fiatal barátom, ez igen, ez igen! Itt akár kocsival is közlekedhetne az ember.

– Ha kocsival nem is, lóval mindenképpen, meg kellene gondolni.

– Tiszteletes uram, irreális ötlet… Lovakat hozni az óhazából, szörnyű drága mulatság. Odalenn délen a spanyolok áthoztak ugyan néhányat, de visszavinni már nem tudták őket. A lovat gondozni kell, járatni, futtatni, etetni. A hajón szűk a hely, vihar támad, a ló ijedős jószág, könnyen megvadul. Ha vatta között hozzák, nyugodt vízen, a fele akkor is elvész. A többit meg itt eszi a moszkitó… a mocsárban lábát töri, belesüpped, miegymás…

– Vagyis gyalogoljunk csak tovább?

– Az apostolok lován.

– Van más megoldás is. Ahhoz azonban Jamestownnak erősnek és tekintélyesnek kell lennie.

– És mi az a megoldás? – kérdeztem.

– Ha néger rabszolgákat hozatunk.

Ahogy Verovokomokó közelébe értünk, egyre többet pislogtak rám. Tudtam, hogy a Holtak Ligete meg az aranykincs jár a fejükben (Walter Buys váltig biztatott, hogy csak támaszkodjam rá, ha akarom, a hátára is felvesz szívesen), de senki sem merte egyenesen megkérdezni tőlem, vajon melyik út vezet oda.

Én meg nem szóltam. Ha csak annyit mondok: „Nézzétek, amott, az ingoványos részen túl is emelkedő a Holtak Ligete, és hogyha hunyorogtok, a fák között meglátjátok Pauhetán otromba ágyát, amelyet királyunk küldött neki” – ez az egy mondat felmentette volna őket adott szavuk alól.

Nem szóltam, mondom, de gyakran pillantottam a Holtak Ligete felé. Nem látszott ide, de tudtam, hol van az a nagy fa, amelynek felső ágai között jókora odúban rejtőzik az egyrőfnyi hosszú, arasznyi széles ébenfa ládikó.

És benne a kincs.

A szabadban éjszakáztunk, nem akartunk estére érkezni a faluba. Ki tudja, milyen állapotok fogadnak, hátha éppen az ellenség karjába szaladnánk. Letelepedtünk hát egy rejtett bozótosban, és erős őrség mellett, néma csendben, tábortűz nélkül töltöttük az éjszakát. Reggel aztán új erőre kapva siettünk tovább, és néhány órai gyaloglás után megérkeztünk az ősz Pauhetán „székvárosába”, a Pamunkey-parti Verovokomokóba.

Megérkeztünk – és nem találtunk senkit.

A csapat bambán állt, mi ketten – Hűs Víz meg én – körbeszaladtunk az ismerős vigvamokba. Mindegyikbe benyitottunk, de nem találtunk senkit.

Sem halottakat, sem pedig élőket.

Mintha csak lázálom lett volna az az éjszakai támadás, és a falu népe csak felkerekedett volna, hogy más vidékre költözzék.

Csakhogy a vigvamok a helyükön voltak.

A totemoszlop sem tűnt el.

Innen eltakarítottak minden halottat, aztán eltávozott mindenki – de a falut nem adták fel. Lakói még visszatérnek.

De hát vajon miért mentek el? És hová mentek?

Pillantásom a Nagy Házra esett, Pauhetán vigvamjára. S abban a pillanatban a meglepetés kiáltása tört fel belőlem.

A kéregfalak résein füst szivárgott.

Intettem Johnnak meg a többieknek, akik felhúzott kakasú puskákkal és pisztolyokkal vigyáztak, nehogy váratlan támadás érje őket a halál falujában, azzal nagy ugrásokkal Pauhetán házához rohantam.

Félrerántottam a gyékényajtót. A külsőt is, aztán a belsőt.

Sűrű, fehér, jó illatú füst csapta meg arcomat. Gomolyogva szálldosott, betöltötte a fél henger alakú nagy kéregházat, végigömlött a falak mellett a keskeny lócákon, amelyeken békés időben és nagy ünnepeken az előkelőségek és Pauhetán feleségei ülnek.

Középen, közvetlenül a nagy főnök trónusszerű kerevete előtt, díszes veretű réztányéron néhány fahasáb parázslott. Nem égett, mert ez a mocsári fa soha nem ég lánggal, mindig csak parázslik. Ha illatos füveket szórnak rá, sokáig ontja jó szagú füstjét.

Pauhetánt kerestem – de nem találtam.

– Ő sincs itt… – fordultam hátra, ahol a nyitott ajtón betódult utánam John, Buck és Dale meg néhány katona. – Érthetetlen, hogy hova lettek. Ha a támadó sónik rabságba viszik őket, lerombolják és felégetik az egész falut. A támadás után várható volt. De hát nem ez történt. Az egy-két leégett házon kívül semmi nyoma a pusztításnak, a halottak sehol… látszólag minden rendben.

Elgondolkoztam.

– A környéken sem láttunk senkit.

– Mit gondolsz, hova lettek?

– Nem tudom. Máskor minden haláleset hosszú gyásszal és nagy halotti torral jár. Most semmi nyoma a tragédiának, és maga Pauhetán sincs itt. Mindennél sürgősebb tennivalójuk akadt, s ebben bizonyára megint a szellemek tanácsát követték.

– És persze Pauhetánt, aki vezeti őket. A vén aggastyán ugyancsak ért az emberei nyelvén. – Buck tiszteletes szakértő szemmel vizsgálódott körül a vigvamban.

– Nincs más hátra, siessünk a Három Nővér-öbölbe. Attól tartok, hogy Smith kapitány bajban van.

Egy akarattal tüstént továbbindultunk. A tenger felé siettünk, végig a Pamunkey nádasokkal szegélyezett, sík partja mellett. Csak annyit nézelődtünk, amennyi utunkba került, így is észrevehettük: nemcsak az emberek tűntek el, hanem Verovokomokó minden' kenujának is lába kelt. Egyetlen csónakot sem láttunk, hacsak annak nem tekintem azt a tört palánkú roncsot, amely már évek óta magányosan hevert egy szomorúfűz alatt.

Hiába siettünk, a bárkát aznap már nem találtuk. Megint csak a szabad ég alatt tanyáztunk le, sátor és tűzrakás nélkül, csak úgy a puszta földön hálva. A katonák zúgolódtak, átkozták az indiánokat, és azon fogadkoztak, hogy ha tehetik, kiirtják valamennyit, amiért nincs egy szemhunyásnyi nyugtuk sem tőlük. A kormányzó nagyon félt, és amikor Buck tiszteletes még kora alkonyatkor elővette kicsi úti bibliáját, hogy egy szakaszt felolvasson belőle, közbeszólt:

– Kérem, ma hagyjuk el. Az indiánok megneszelnek bennünket. Később Johnhoz fordult:

– Támadás esetén kegyelmedre ruházom a parancsnokságot. Cselekedjék belátása szerint.

Majd meg hozzám:

– Mr. Savage – rekedt hangjában szokatlan tisztelet bujkált –, támadás esetén számítunk rá, hogy őfelsége hű alattvalójaként használja fel nyelvtudását, és meghálálja elnéző jóindulatunkat.

De hát az éjszaka csendben és baj nélkül telt el, és másnap a reggeli órákban feltűnt a nagy bárka, amely jó széllel és baj nélkül érkezett idáig. A bárkát három ember kezelte, indiánt ők sem láttak, ámbár – úgy mondták – nem is volt idejük, hogy a bozótokat lessék. Pedig a munkájuk neheze csak most következett. A huszonöt ember súlya alatt peremig süllyedt az ormótlan vízi alkotmány, amely nem emberek, hanem kukorica, zöldség és hal szállítására készült. Annak meg ugyan mindegy, lassan vagy gyorsan halad-e a folyókon. Éppen ezért fedélzete sem volt, aminek a katonák örültek, mert így csak a fejük látszott ki a vastag palánk mögül.

– Vitorlát!

A rövid árboc megreccsent, amikor az erős szél belekapott a sárga ponyvába. A bárka megdőlt, majd felegyenesedett, és előbb lassan, aztán egyre gyorsuló iramban megindult célja felé.

A parti szél meg az apály visszahúzódó hullámai a következő napon simán kisodortak bennünket a Pamunkey tölcsértorkolatából.

Az a bizonyos belső hang pedig azt súgta nekem: most kezdődik.

De hát nem az erdő csendjében figyeltem rá: körülöttem zúgott, harsogott minden. A szél süvöltött a köteleken, zúgott a vitorla szélén, az emberek lármáztak, a vértek csörrentek, és a bárka orra egy-egy magasabb hullámról visszazuhanva, dörrenve csattant a vízen. Ilyen zajban, amikor még a nap vakítóan sziporkázó fénye, az égen rohanó fehér felhők is mintha csak harsonák és dobok hangját hoznák, aligha figyelhettem arra a bizonyos belső hangra.

Csak annyit éreztem, hogy repeső várakozással dobog a szívem, és dehogy törődtem azzal, hogy ami következik, vajon jó-e vagy rossz.

A bárka orrában álltam. Az orrsudárra hajolva figyeltem a messzeséget. Mellettem John állt. Másik oldalamon Hűs Víz riadt arcocskája fénylett a ráeső vízpermettől.

– Ülj az árboc tövéhez – mondtam neki –, ott kevésbé érzed a hullámzást.

– Nem félek – mondta, és hősiesen mosolygott. Egy időre elhagytuk a partot, mert keresztbe átvágtunk a régi térképeken Gosnold Baynek nevezett hatalmas öblön, amelynek közepén járva az ember csak keskeny csíkot lát a parti erdőkből.

– Nem vagy beteg?

– Nem, nem – rázta a fejét. – Te vagy beteg. Rád kell vigyázni.

– A tengertől mindenki megbetegedhet. Nem igazi betegség az, de még az erős katonákat is leveszi a lábukról.

Könnyen beszéltem, sose tudtam, mi az a tengeribetegség. Bezzeg a büszke, vasas katonák közül nem is egy ott ökrendezett a bárka palánkjánál, és piszkította a tenger kék vizét.

Meg kell hagyni, Dale kormányzónak jó ötlete támadt. Hogy kevesebb legyen a betege, munkára fogott mindenkit: a kis vitorlát most már evezők is segítették, s lám csak, a jó szél meg az emberek ereje csodát tett: az ormótlan jármű nekilendült, és parádés gyorsasággal vágott át az öblön, kora délutánra már megközelítve a Point Wardnak, Őr-foknak nevezett földnyelvet.

– Messze van még az az öböl? – faggatott John.

– Nem tudom. Gyalogszerrel mégis könnyebb az út. Így nem tudjuk átvágni a földnyelveket, és még a homokzátonyokat is kerülgetnünk kell.

– A mindenségit! Legszívesebben odarepülnék.

– A kapitányhoz? – kérdeztem kötekedve.

– A párbajunk… – kezdtem.

– Biztos vagy abban, hogy győznél?

A partot figyeltük, oly merően, hogy folyvást könnybe lábadt a szemünk. De hát nem láttunk mást, mint öblöt öböl mellett, kis patakokat és nagy folyókat, amelyek messzire kihordták iszapos vizüket a nyílt vízbe. A végeláthatatlan erdőség sok helyen majdnem a sós tengervízig húzódott, csupán annyi fövenyt hagyva csupaszon, amennyit az apály és a dagály játéka már nem engedett át. Utolért bennünket az éjszaka – csodálatosan tiszta, nyugodt éjszaka volt –, és megint kidobtuk az úszóhorgonyt, hogy hajnalig egy helyben várakozzunk. John meg jómagam akár éjszaka is hajóztunk volna, mert tudtuk az irányt, és nagyjából ismertük a part vonalát is (annak idején Smith kapitány készített róla nagyszerű, pontos térképeket), Dale azonban félt a zátonyoktól, s főképpen attól, hagy a sötétben elhaladunk az öböl előtt anélkül, hogy felismernénk.

Kezdetben parázs vita folyt arról is, vajon a partok közelében vagy a nyílt vízen állapodjunk-e meg. A parton éjszakázni veszélyes volt, ebben mindenki egyetértett, csakhogy a partközelben éppúgy utolérhetett bennünket egy kenutámadás, mint a nyílt vízen az ormótlan bárkára veszélyes nagy hullámzás vagy váratlan szélvihar.

Ezen az éjszakán egy szélvédett partmélyedésbe húzódtunk, amely öbölnek aligha volt nevezhető, mert csak észak felől védte a hullámveréstől egy kiugró homokpad. Kidobtuk a horgonyt, és sokáig csendben füleltünk. Kezdetben minden kis neszezésre izgatottan kapták fel fejüket a katonák. A közeli part és az éjszakai tenger változó zajai között nehéz volt nyugalmat találni. A lombok zúgása, az állatok váratlanul felhangzó kiáltozása, aztán a bárka ringása, a tőke alatt a víz tocsogása, amelyet mély dobbanássá növelt a hajótest – folytonosan vigyázó kémlelésre késztette őket. De nem sokáig bírták az erős őrséget, mert hamarosan hátravetették fejüket, és a csillagokat kezdték bámulni messzire tekintő, mélázó szemmel. S miközben képzeletük a felhőtlen égbolt ragyogó Tejútján kalandozott, hirtelen rájuk zuhant az álom, és elaludtak úgy, ahogyan éppen találta őket: páncélosan, sisakosan, az evezőkre borulva vagy a bárka mélyén kuporogva.

Csak én maradtam ébren. A várakozás izgalma és valami fura bizonytalanság nem hagyott nyugodni.

Most hát itt volt a magány és a nyugalom ideje, figyelhettem volna a belső hangra, de lekötötte a figyelmemet sok minden más is.

A mélykék égen oly közel látszottak a csillagok, hogy közelinek és távolinak sorját akár a kezemmel tudtam volna mérni. Úgy tűnt, mintha az egész földkerekség is a Tejútnak csak piciny polgára volna, amely sziporkázó társai között csöndesen halad előre az idő végtelenjében…

Ez a hatalmas föld mily kicsiny – és e kicsiny földön mily parányok vagyunk.

Pillantásom a bárkában kuporgókra esett. John lehetetlenül összekuporodva ült az árboc tövében. Mellette Dale kormányzó feküdt elnyúlva, és időnként fel-felhorkant. Dale mellett testőre, Walter katona kuporgott szerényen, minél kisebbre húzva össze magát, ám észrevettem, hogy a kormányzó takaróját – talán szándékkal, talán álmában – lassan lehúzta gazdájáról, és maga burkolózott bele.

Mily parány az ember…

Kinéztem a vízre. Feketén csillogott. A homokparton, amely halottfehéren világított a csillagok és a fogyó hold keskeny karéjának fényében, nagy, sötét foltok mozogtak. Teknősbékák másztak ki a partra. Talán tojásaiknak kerestek alkalmas fészket.

Messzire beláttam a szárazföldre is. Az a hosszú homokpad egészen csupasz volt, mögötte az erdő mélyebben kezdődött, és azon túl a nagy feketeségben már csak… egy fény villant! Megrázkódtam.

Éreztem, hogy egész testemet elönti a forróság. Az a messzi fény még egyszer felvillant.

S nem tudom, miért, arra gondoltam, csalóka az éjszaka világa, mert a fényeket messzibbnek mutatja, az árnyékokat közelibbnek valóságos helyzetüknél. Azt a fényt most oly messzinek látom, pedig talán egészen közel van.

Indián jelzőtűz lobog valahol.

Az én népem üzen.

És már tudtam, mi ez a nyugtalanság bennem.

Folyton Pokahontasz szavai jutnak az eszembe: a kígyó levedli bőrét, mégis kígyó marad; a medve eldobja irháját, mégis medve marad… De elhessegettem a szavait, mert van más is, amire gondolnom kell. Azt mondtam Johnnak: kell, hogy az ember tartozzék valahová. S lám, hiába fogadott vissza Jamestown városa, én már nem ide tartozom.

Miért vagyok hát itt?

A tűz fellobbant, majd elaludt, szabályos időközökben takarták el és engedték szabadon. Kis idő múltával már összerakhattam a jelzések értelmét:

„Békére hív a nagy főnök.” „Pokahontasz...” „Futó Kutya falvába jöjjetek!”

A jelzéseket nem a tenger irányába küldték, oldalvást láthattam a tűzre, ezért a jelek néha összezavarodtak. De amit így elolvastam, az is elég volt ahhoz, hogy határozzak.

Csakhogy mindez agyamnak világos és megfontolt következtetéseiből adódott, és nem a belső hang szava volt, amire most figyeltem.

Mintha az a belső hang egészen elnémult volna.

Vagy mégsem?

Hűs Víz csöndesen alvó, kicsiny alakjára esett a tekintetem, és a takarót, amelyet az én számomra hozott, lassan lehúztam magamról, és óvatosan reá terítettem..

Aztán lassan, hogy zajt ne csapjak, megerősítettem övemen a kést. Nincs szükségem más fegyverre – gondoltam, íjam és nyilam meg a Johntól kapott karabélyom is az orrsudár alatt hever.

Felálltam. Nem mozdult senki. Aludtak.

Akkor felléptem a palánkra, s oly hangtalanul, ahogy csak tudtam, fejjel a vízbe fordultam.

A víz hideg volt, megborzongatott, de néhány húzás után már meleg áramait is éreztem.

Amikor lenyúló kezem a homokot érte, felálltam, és a szárazra gázoltam.

A bárka feketén és némán ringott mögöttem a vízen.

Csak egy pillantást vetettem rá, többet már vissza sem fordultam.

És mintha álmodnék, olyan futólag gondoltam rá, hogy Hűs Víz velük van, ő majd megmutatja, merre találják a Három Nővér -öblöt, nekem mennem kell, mert úgy szól a törvény, hogy ha a nagy főnök összehívja népét, minden harcosnak ott a helye.

És Pokahontasz? És John Smith kapitány?

Ha békére hív a nagy főnök – nem kell őket sem félteni. Ott lesznek mind a ketten.

Mégis siettem. És nyugtalanságom nem szűnt sehogy sem. Mintha csak az a belső hang ösztökélt volna…

– Ki vagy?

– Nettopau. A pauhetánok törzséből.

Három harcos állt előttem, egy kicsiny patak túlsó partján, és nyilaikat, íjaikat feszítették rám.

– Megölünk – mondta a vezetőjük, egy sebhelyes arcú, fiatal harcos. Karba fontam a kezem, és nevettem.

– Nem először halok meg. Vagy nem hallottátok a híremet? Nettopau vagyok, aki nem menekült el a kínzócölöp alól, és akit hiába csaptak meg a sónik…

– Megölünk – ismételte a sebhelyes arcú. – Pauhetán nagy főnökre rossz álmot bocsátott a Nagy Szellem. Titeket kell kiirtanunk, mert ti vagytok a vijjogó vész. Mennydörgő kezetek messzire ér, de nem vagytok halhatatlanok.

– Hát öljetek meg – bólintottam. – Pokahontaszhoz, megyek, ő vár rám, mert testvére vagyok a pauhetánok törzsében. Haragját majd ti látjátok.

A harcos rám nézett, sokáig vizsgálgatott. Aztán fejét ingatva, mint aki csodálkozik és értetlenül vesz tudomásul valamit, megszólalt:

– Te semmiről sem tudsz?

– Miről tudhatnék? Verovokomokót megtámadták a sónik, mert szívükben gyűlöletet ébresztett a rossz jóslat. Aztán a fehérek táborába kerültem.

– Te magad is közéjük tartozol.

– Te melyik törzshöz tartozol? – kérdeztem, noha láttam a tollain és a testére festett jelekről is, hogy a szaponik törzséhez tartozik.

– Látod rajtam, szaponi vagyok.

– De a pauhetánokhoz tartozol. Mert a nagy főnök vampumövet cserélt a törzsed főnökével, és mert téged felvettek a pauhetánok nagy testvériségébe.

– Úgy van.

– Mit akarsz hát? Az én nevem Nettopau, a Jó Barát. Ezt a nevet Tüzes Szem, a meghalt varázsló adta nekem.

Farkasszemet néztünk. Sokáig nem szóltunk.

– Megölünk. Ez a parancs.

– Pokahontaszhoz megyek.

– Pokahontasz fogoly.

Mintha összeborult volna felettem az ég, és tüzes villámok szaggatták volna égető tüzükkel a szívemet. Könnybe lábadt a szemem, elöntött a forróság, és mit sem törődve feszített íjaikkal, ölni vágyó kedvükkel, átugrottam a patakot, és megragadtam a harcos két karját.

– Mit beszélsz? Pokahontasz fogoly?

– Pauhetán minden harcost magához hív, hogy kiszabadíthassuk. Nagy baj van.

– Vezess hozzá! Azonnal vezess! Aztán megölhettek, széttéphettek, összetörhetitek csontjaimat… ej, hát vezess már hozzá!

– Pauhetánhoz?

– Pokahontaszhoz.

– Fogoly. Hozzá nem vezethetlek. De megmutatom, hogy hol van.

Mintha álomkóros volnék, úgy mentem közöttük. És mintha csak a belső hang figyelmeztetne, mintha csak az vezetne, magamtól is tudtam az irányt. A Három Nővér fájának öbléhez irányítottam lépteimet, és azon vettem észre magámat, hogy már nem a sebhelyes arcú vezeti a harcosokat, hanem magam vagyok a vezetőjük, és szörnyű indulatommal egymagam vágok utat a sűrűben. Úgy rohantam előttük, alig tudtak követni, és kirántottam késemet, ha veszett indulatomban bokrok és indák állták az utamat. Dehogy kerestem én az indián ösvényeket, dehogy kerülgettem én a gonosz bozótosokat, keresztül-kasul vágtam mindenen, mert egyre csak egyetlen mondat dörömbölt, zúgott és zakatolt a szívemben: Pokahontasz fogoly!

Kinek a foglya, meg sem kérdeztem. Hiszen lehetett volna a sónik fogságában, lehetett volna Futó Kutya őrizetében.

Miért éppen az öböl felé vettem az utamat?

A harcos nevét sem kérdeztem. Miért is kérdeztem volna?…

Megmondta, egyik embere, aki így szólt hozzám:

– Napkeltétől figyeltünk. A Nagy Víz felől jöttél, éppen onnan, ahová őrségül rendelt minket az ősz Pauhetán. Okos Hód vett észre, és örülj, hogy nem öltünk meg azonnal.

Okos Hódhoz fordultam:

– Futó Kutya nem tudta megvédeni Pokahontaszt?

– Futó Kutya már halott. A nagy főnök saját kezével törte össze csontjait, amiért elárulta Pokahontaszt.

– Elárulta… – hűlt el bennem a vér. – Nantakvod, a Legbátrabb Harcos sem védte meg?

– Nantakvod? – Okos Hód úgy ismételgette ezt a szót, mintha sosem hallotta volna. Megálltam, és az arcába kiáltottam:

– Nantakvod! A Legbátrabb Harcos! Aki a Három Nővér fájának öblében várt rá! Hát nem emlékszel? Ő volt a nagyszerű fehér katona, akit minden törzs a testvérévé fogadott.

Okos Hód nem felelt. Úgy nézett rám, mint eszelősre szokás.

– Pokahontasz fogoly – mondta csendesen, és intett, folytassam az utat. Alkonyatra járt már az idő, amikor összehozott velük a szerencsém.

És tudtam, merre járunk. Vikokomokót megkerültük, és néhány óra múltával már elérhettük a Három Nővér-öblöt.

Itt most olyan sűrű erdő állta utamat, hogy valóban minden indián tudományomra szükség volt, hogy akadálytalanul haladhassak benne. A cédrusok törzsénél magasan állt a víz, kidőlt fákon törtettünk keresztül, és körülöttünk csak a-nagy piros virágok világítottak az alkonyi sötétbe merült sűrűségben.

Aztán egyszerre csak végére értünk az erdőnek.

Az öböl partján voltunk.

Ahogy az utolsó bokrokat is félrehajtottam, a lenyugvó nap szomorkás fényeiben még beláthattam az öblöt.

Az esti fényben egy hajó állt a vízen.

Először azt hittem, Perry Poolnak, a részeges kormányosnak hajója, aki visszatért kapitányához, talán azért, hogy urául elismerje, talán azért, hogy foglyul ejtse.

Csakhogy ez vadonatúj hajó volt. Frissen fénylettek bronzkapcsai, szürkén világítottak felcsavart vitorlái, és új festésének vidám színeit ebben az esti szürkületben is jól kivehettem.

A Treasurer állt az öböl közepén.

Samuel Argall hajója.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben viharként csap le ellenségeire • A kapitány alkudozni kezd, és előadja fura filozófiáját • A küzdelem tovább tart • „Egyszer mindenki rajtaveszt, kapitány!”

Így szóltam Okos Hódhoz és harcosaihoz:

– Testvéreim! Halálra szántatok, és én nem félek tőle. Hallottátok a híremet.

– Hallottuk – bólintott most már Okos Hód.

– Várjatok itt rám. Kiszabadítom Pokahontaszt.

– Felszöksz a hajóra, és velük tartasz. Fehér ember vagy te is, nem hiszünk neked.

A sírás fojtogatta torkomat. Hirtelen dühömben mellbe vágtam.

– Okos Hódnak neveznek, mégis butább vagy, mint Mkó, a medve, ha felébred téli álmából! Ennek az úszó háznak a kapitányát egyszer már majdnem megöltem. Addig nem halok meg, amíg ez nem sikerül!

Kinéztem az öbölre. Olyan csendes volt, olyan nagyon csendes.

A Treasurer tatján csak egyetlen kicsi ablak fénylett. A kapitány kabinjának ablaka.

– Hol van most Pauhetán nagy főnök? – kérdeztem.

– Az Álomszikla tisztásán. Ismered… Holnap, amikor a nap az ég közepére ér, ott kezdődik a nagy tanácskozás.

Legyintettem.

– Szó, szó, szó… Ez a sok szónoklás fog 'megölni titeket. Siessen egyik harcosod Pauhetánhoz. Nettopau azt üzeni, jöjjön minden harcosával a Három Nővér-öbölhöz. Vagy kiszabadítom Pokahontaszt, vagy magam is meghalok. Akárhogy lesz, itt a helye minden törzsnek… Ne beszéljetek, mint a vénasszonyok, hanem cselekedjetek!

Nem vártam meg a válaszát, nem törődtem azzal sem, hogy hátulról talán egy nyílvessző vág belém. Egy kézmozdulattal búcsút intettem nekik, aztán kiosontam a fák közül, és a mély estébe borult parton a vízhez siettem. A homok megsüppedt talpam alatt, amikor megálltam,, hogy még utoljára szemügyre vegyem a hajót, és felidézzem magamban régi hajóséletem sok tapasztalatát.

Tudtam, mit kell cselekednem.

Ha a Treasurernek. csak egy vitorlája is ki volna bontva, a szarvkötelek egyike minden bizonnyal a vízig lelógna, így azonban csak a kormány felől közelíthettem meg a hajót, nem volt más mód, hogy felkapaszkodhassam, csakis a nehéz kormánylapát bilincsei, amelyeken egyszer már megjártam a magam útját Newport admirális hajóján.

Belegázoltam a vízbe. Ráfeküdtem, és csöndesen úszni kezdtem.

Mégis vigyázni kell.

A hajó feketén magasodott a vízen. Cirádás tatja valóságos palota gyanánt emelkedett hetykén a magasba. Könnyű járású, délceg hajó volt ez, karcsú törzse nem ült meg nehézkesen a vízen, mint a spanyol gályáké és mint az angol galjónoké. Drake Aranyszarvasára emlékeztetett a formája, bár kisebb volt.

Arra gondoltam, amennyivel kisebb a hajó, annál nagyhangúbb a kapitánya.

Samuel Argall! Az átkozott!

Most már mindent értettem.

Egy meglepetést mégis tartogatott a hajó, és nem tudtam, hogy ez a meglepetés végleg eldönti majd az életem sorát. Mert mondottam én nektek, a dolgok valamiképpen mindig összefüggnek, és ezeknek az összefüggéseknek vékony szálain bizony úgy vergődünk mi, mint a pók hálójába esett légy.

Lebuktam a víz alá, hogy fel ne fedezzen az őrség.

Oly sokáig maradtam víz alatt, ameddig csak bírtam. Hiába nyitottam ki szemem a víz alatt, csak a sötétséget láttam.

Aztán felvetettem a fejem, és addigra már közvetlenül fölöttem féket ellett a tatemelvény.

Miért ilyen csöndes ez a hajó?

Kinyúltam a vízből, megragadtam a kormánylapát legalsó bilincsét. Lábamat nekifeszítettem a lapát víz alatti, iszamos élének, és megpróbáltam feltornázni magam. De megcsúszott a lábam, valami fel is hasította a talpam, és én megint visszazuhantam.

Miért ilyen csendes ez a hajó? – kérdeztem magamtól.

Felfelé figyeltem egy darabig. A kormányállásban – ott, ahol a kormánylapát rúdja a tatemelvény alá befut – nem látszott senki.

Most egy dobbanás hallatszott és egy rekedt ordítás.

Mint aki dühében az asztalra csap.

Félretettem minden óvatosságot. Elképzeltem, hogy Pokahontasz megkötözve, kiszolgáltatottan áll Argall előtt, aki talán egész Virginiát követeli rajta. Elképzeltem nemesen szép arcát, amint véresre tépi a korbács, mint annak idején az átkozott James Brumfield korbácsa tette. Meg kell szabadítanom Pokahontaszt, és ebben nem lehet senki és semmi az akadály.

Valósággal kiszökkentem a vízből, felhúzódzkodtam a kormánylapát tengelyén, biztos támasztékot kerestem az egyik bronzbilincsen, végül megkapaszkodtam egy díszes peremdeszkában. S miközben lábam meg-megcsúszott, egyik kezemmel óvatosan tovább tapogatóztam, olyan helyet keresve a szegélyen, amelybe erősen megfogódzva fellendíthetem magam a kormányállásra.

Az utolsó pillanatban mégis meggondoltam magam. Mert lehet, hogy észrevettek, csendben várnak, és agyoncsapnak éppen akkor, amikor átvetem lábamat a korláton. Ezért hát egy lépéssel elértem az alsó raktárablakok egyikét, majd megragadtam a kapitányi kabin alján díszelgő sárkánygyík fejét, és kihúzódva a hajó oldalára, az erkélyszerűen kiugró tatemelvény védelmében lépésről lépésre vonszoltam tovább magam a hajótest felső vízvonalának peremén.

Csak addig volt nehéz dolgom, amíg az árbocmerevítő kötelek nagy pávaszemeit el nem értem. Ott már csak egy lendülettel kellett a fokokra fellépnem, gyakorlott mozdulattal felrohantam a kötélfokok létráján, és miközben szemem éberen körbevillant, kiléptem a hajó fedélzetére, éppen a kapitány ajtaja előtt.

A hajó néptelen volt. Sehol a legénység, sehol egy őrszem. Csak odabentről hallatszott a jól ismert handabanda:

– Az istenfáját itt hagytak, hát itt hagytak! És miért hagytak itt, mert rád vártam, te baromállat! Mit gondolsz, imádsággal tarthatom ezeket az átkozott vadembereket? Isznak ezek, mint a gödény, az isten minden pálinkája sem volna elég nekik! Na jó, ez sikerült! Hej, nagyszerűen sikerült! A vén királyukkal jó vásárt csináltam. Néhány liter vizezett rumért annyi szőrmét adott, hogy egy esztendeig sem tudom elmulatni az árát Londonban. És volt esze hozzá, hogy leitassa azt a büszke kis némbert, Pokahontaszt is. Hahaha, nahát, a hasamat fogtam a röhögéstől, amikor felvezették ide! Támolygott, olyan részeg volt, és egyre azt kérdezte: „Hol van a Legbátrabb Harcos? Hol van a Legbátrabb Harcos?” Mondom neki, na ugye, libuskám, amit egyszer Argall kapitány elhatároz, az úgy lesz, ha a fene fenét eszik, akkor is! Azt mondja, hol van Nantakvod. Menj csak, ott van a kisraktárban, a káposztáshordóba dugtam, ott lesz a te helyed is, amíg haza nem érünk. Hahaha, az istenfáját, ha hallottad volna, hogy visított, hogy kiabált, amikor megtudta, hogy kelepcébe csaltuk! Majd szétrángatta az ajtót, van ereje, az istenfáját, áttettem a lőporkamrába, ott elcsendesedett.

– Nagyszerű lány az, kapitány – mondta egy mély, fáradt hang.

– Mi a fene, még csak az kell, hogy egy szerelmes majmot is hazavigyek! Hej, Bill, Bill, nagy marha vagy te!

Egy időre elhallgatott a kapitány és a társa is. Halk koppanást hallottam, ahogy a poharakat az asztalra tették. Csöndesen, hogy véletlenül se üssek zajt, az ajtóhoz lopakodtam. Most csak arra vártam, hogy Argall ismét valami hosszú beszédbe kezdjen… Tudtam, hogy saját szavai annyira megrészegítik, se lát, se hall olyankor. Talán sikerül észrevétlenül benyomnom kissé az ajtót.

Szívem a torkomban dobogott. Övemen kezem ügyébe igazítottam késemet, hogy alkalmas pillanatban egyetlen mozdulattal kiránthassam, aztán olyan óvatosan, ahogy csak tudtam, megmarkoltam az ajtó kovácsoltvas gombját.

– Hej, Bill, az istenfádat, ha csak egy nappal hamarabb jössz! Itt hagytam volna a fele bandát, főjenek a fazékban, bánom is én, aztán neki a tengernek!

– Nem jöhettem, kapitány, értsd meg.

– Mi a fene dolgod volt? Mondd, mit csináltál ilyen sokáig? Az első éjszakán úgy vártunk, mint a Messiást. Aztán jött az a reszketeg vénember, hogy nem ebben állapodtunk meg. Hogy csak látogatásról volt szó, nem fogságról. A vénség térdre esett előttem, úgy könyörgött…

– Hogy értetted meg? Nem is tudsz a nyelvükön.

– Ej, Bill Croft, hát hülyének nézel engem? Már hogyne érteném, hogyha hadonásznak, ordítoznak, „Pokahontasz, Pokahontasz” – ismételgetik, és mutogatnak a kamra felé, hogy nyissam ki, és engedjem szabadon. A fejét rázta, integetett, hogy nem összekötözött kéz és így tovább.

– Mit csináltál vele, kapitány?

– Előbb csak kirúgtam, de eljött megint, és a parton rengeteg vadember jött össze, a vízen meg kenukkal vettek körül, mindnek a kezében égő nyílvessző, na, mondom, ennek fele se tréfa. Ha közéjük lövetek, akkor is én húzom a rövidebbet. Mert ez az agyalágyult Bill Croft, ez a rumoshordó vén zsivány, ez az átkozott komédiás nem jön. Itt vagyok a pácban, na, Argall, mondom, befellegzett, ez a Pokahontasz lesz

****véged, mennykő esett volna a londoni uraságokba! Felhívtam hát az öreget, adtam neki egy nagy vaskondért, akkorát, hogy egészben főhetnél meg benne, meg gyöngyöt, tükröt, mifenét az asszonyának. Akkor meg úgy megjött a barátkozó kedvük, hogy partra hívtak, mutatták, nagy lakomát csapnak. Én meg mondtam, gondolhatod, mit: na, pusztuljatok, koszos vademberek! De hát nem jöttél, azok meg sértődötten forgatták a szemüket, el kellett küldenem azt a hamvába holt Bobot tíz emberrel…

– És a többi?

– A többi? – Argall hangján érződött, hogy elönti a méreg. Kétszer is rávágott az asztalra, és szinte ordította: – A többit utánad küldtem, te átokfajzat! De marha voltam, biz' isten, hogy ilyen sokáig itt rostokoltam miattad!

Kis csönd támadt, és az előbbi hang – oly ismerősnek tűnt ez a hang –

csöndesen megszólalt:

– Nem engem vártál, kapitány. Hanem ezt, ni.

– Nono… azért bíztam ám benned.

– Dehogy bíztál! Azt hitted, meglógok. De hát mondd: hova lógtam volna ebben az istenverte országban?

– Nagy ember vagy, Bill Croft. Hogyan találtad meg?

Ekkorra már résnyire kinyitottam az ajtót. És szerencsém volt, mert a víz motozása a hajó mélyéből meg a saját szavuk zaja elterelte figyelmüket a parányi reccsenésről. gondom, kinyílt előttem az ajtó, és én a függőmécses sápadt, vörös fényében tisztán láthattam mindkettőjüket. És ahogy rájuk esett a pillantásom, előbb elhűlt bennem a vér a meglepetéstől, majd olyan veszett düh fogott el, amilyet csak ritkán éreztem életemben. A kopasz Argall kapitány két ráncos kezét nekifeszítette az asztalnak, hátratámaszkodott a székén, dölyfös, rumtól mámoros képpel hallgatta az előtte ülő szavait. Aki pedig előtte ült, Bill Croft, nem más volt, mint – Eric Bright!

Elzsibbadt az arcom a visszafojtott indulattól, éreztem, hogy a fogam is vacog, és nyirkos a kezem, amellyel nagykésemet előhúzom övemből.

Két ok is visszatartott még.

Az egyik Croft elbeszélése volt.

A másik: egy rőfnyi hosszú, arasznyi széles, fekete ébenfa ládikó, amely közöttük állt az asztalon.

A kincs! Az elveszett gyarmat kíncse!

– Beadtam a mesét a két kölyöknek – kezdte Croft. – Azt mondtam, Eric Bright vagyok, ez a név akkor jutott eszembe, mert nálam a pillanat szüli az ihletet, mint minden nagy művésznél. Tettem magam, mintha járni sem tudnék, és meséltem, meséltem Smith kapitányról, ami csak eszembe jutott. Sok szép mese jutott az eszembe, a végén magam is elhittem, hogy jó barátja vagyok, és hogy együtt hajóztunk ide az öbölbe. Szegény Smith kapitánynak még a lábát is eltörtem a mesében, csak hogy mihamarabb megszabaduljak a két gyerektől. Mondhatom, majdnem bakot lőttem, az a Tom Savage átkozott gyanakvó fajzat, nem akarta elhinni, hogy Smith kapitány megcsapatta Perry Poolt.

– Ki az a Perry Pool? – bambáskodott Argall.

– Tudja a fene! Nem elég, hogy kitaláltam?

– Hahaha, az istenfáját! Nagy ész vagy, Bill!

– Nono, nem ment olyan simán a dolog! Mert a két kölyök eltűnt, a vadak meg körbevigyorogtak, mint akik csudamód kedvelnek. Hát nem tehettem mást, szép nyugodtan ettem és aludtam. Később körbeszaglásztam, és mutogatással próbáltam kérdezgetni, merre van Jamestown. Amikor megtudtam, sejtettem már, hol lehet a Holtak Ligete. Jó szimatom van, elhiheted, amikor Southampton grófjának kincstárát kiraboltam, akkor sem tudtam többet, de mentem a szag után. Jó szaga van az aranynak, meg valamiféle delejes erő is lakozik benne, engemet mindig megragad.

– Nagy ész vagy, Bill. Az istenfáját! – Argall szeme ragyogott a gyönyörűségtől. Megsimogatta a ládikót, és a zárjával babrált.

– Hagyd el, kapitány, már próbáltam. Nem megy. Kulcs kell hozzá.

– Van itt néhány kulcs. – Argall figyelmét most a láda kötötte le. Elővett egy nagy karikát, mindenféle kisebb-nagyobb kulcs lógott rajta. Egyiket a másik után próbálgatta. De a kulcscsomó nehéz volt, szétnyitotta hát a karikát, és úgy próbálgatta a kisebbjét.

– Mondd csak tovább.

– Meséljek, mi, és nézzem?…

– Hát mit csinálnál?

Croft szeme kidülledt az izgalomtól, ahogy Argall motozását figyelte. Közben mégiscsak mesélt. Elmondta, hogyan törtek rá Verovokomokóra az indiánok, hogyan sikerült kikerülnie a vérengzést, egyik vigvamból a másikba osonva, végül pedig halottnak tettetve magát. Semmi kétség, merész ember volt ez a Bill Croft.

Merész és aljas.

– Mondom, agyonvágtam magam is egy-két indiánt. Hogy kicsodát, nem néztem én bizony, nem tudom, ki volt ott az ellenség, és ki a jó barát. Indián, indián – mondtam –, pusztuljatok. Ha láttad volna, csak bámultak rám, nem értették, mit csinálok, én meg… hát mondom, aki csak elém került. De mit tesz isten, visszajött az a Tom Savage!

– Aha, aha – motyogta Argall, és a kulcsokkal babrált.

– Mondom, egyszerre csak előttem termett az az istenverte Tom Savage. Hanem őt már könnyen elintéztem. Mint aki eszét vesztette, rohantam előre, az a bamba szamár pedig még vigasztalt. „Jövök már, jövök már” – mondta, amíg alaposan fejbe nem csaptam. A többi gyerekjáték volt. Hajnalban, mintha zsinóron húznának, úgy mentem a legnagyobb fához a Holtak Ligetében. Egy kis mászás… no, csak a vademberek meg néhány marha angol nem találja meg azt a kincset, amikor ott van az ember szájában. Jó, ha nem az ölébe pottyan.

– Könnyen jár a szád – mordult fel Argall. – Nem te voltál a mocsárban, és nem is téged kötöztek kínzócölöphöz.

– Mert éppen láncon ültem a hajód mélyén, Sam. Ezért persze külön fájdalomdíj jár…

Argall köpött egyet. Csöndesen nevetett. Megtalálhatta a megfelelő kulcsot, mert ráncos kezét jelentőségteljesen rátette az ébenfa ladikéra, amelynek tetején nagy hasadás jelezte az időjárás és a múló idő romboló munkáját.

– Elég a beszédből, Bill! – horkant fel. – Itt a nagy pillanat, cimbora. Kalitkában a madár, és kezemben az arany is, az istenfáját! Megemlegetik Virginiában azt a napot, amikor Argall kapitányt idehozta a fene!

Akkor már arasznyira volt nyitva az ajtó. Úgy álltam ott mostanáig, mint a szobor, csak a szívem kalapált szörnyűségesen a dühös indulattól. Argall utolsó szavaira berúgtam az ajtót, és lecsaptam máris, elsőnek éppen Croftra, az átkozott Croftra, aki olyan rútul rászedett mindkettőnket. Beleadtam minden erőmet abba a döfésbe, megértitek talán, hogy akkor igazán gyilkolni akartam. De Croft ezúttal nem volt olyan elesett, mint amilyennek Eric Bright képében mutatta magát. Szempillantás alatt elvetődött, oly ügyesen, hogy késem csak a vállát érte, noha így is mély és súlyos sebet szakított rajta. Ám ugyanakkor a dülledt szemű Argall ösztönös mozdulattal felém lökte a nehéz ládikót, és mert első lendületemben az asztalra zuhantam, a láda valósággal lesodort onnan. A padlóra estem, de az asztalt is magammal rántottam, eltorlaszolva vele a kijárást, mert felfordultában valósággal beékelődött az ajtó és a kabin fala közé. Croft ekkor már rám ugrott, két térddel vetődött a mellemre, és megroppanton volna, ha a gyorsaságot és a harci ösztönt nem az erdő vadjaitól tanulom. Jól megtanultam a vadonnak ezt a törvényét is, hogy a magad harcát vívd meg küzdelem közben, és ne várd be soha az ellenfél csapását; így hát olyan rugalmasan és olyan erővel, ahogy csak fiatalságomtól és dühömtől tellett, félrecsaptam magam, és kezemet kinyújtva, késemmel fogadtam. Fájdalmas ordítás jelezte, hogy komolyan megsebesült, de hogyan és miképpen, azt már nem láthattam, mert arcom elé Argall vaskos, nehéz karja csapódott. Acélos erővel nagyot rántott a fejemen, és közben hallottam vad horkanásait. Kétségbeesetten beleharaptam karjába, de nem úgy, ahogy fehér ember viaskodás közben a vad harapását utánozza, hanem olyan erővel, ahogy magam is a nyers húst szoktam tépni, ha kóbor vadászatok idején sem időm, sem kedvem nincs, hogy megsüssem az elejtett szarvast. Argall gonosz vérét éreztem ajkamon, lábammal vadul hátrarúgtam, és már talpon is termettem, hogy első szorításából kiszabadulva, egyetlen csapással kioltsam a függőmécsest.

– Az istenfáját! – ordított Argall a ránk szakadó sötétségben, mert tüstént átlátta, hogy a sötétség csakis nekem kedvez. Bárhová ütök vagy döfök, csakis ellenséget találhatok, míg ők egymást is könnyen megsebesíthetik. Vad verekedés támadt. Mintha csak őrjöngő fenevadak volnánk, téptük és martuk egymást, óvatoskodás nélkül ugorva és szörnyű robajjal zuhanva egymás hegyen-hátán, vak, vad és reszkető csapásokat osztogatva. Vinnyogva, hörögve, puszta kézzel marakodtunk, mert a kés egy zuhanásnál kihullott a kezemből, és a sötétben hiába kaptam utána. Verítékes testünk nehéz párája betöltötte a kis szobát, miközben már sivító lihegéssel szedtük a levegőt, és utolsó, megmaradt erőnkkel végzetes csapásokat kerültünk ki.

Gyilkos küzdelem volt ez, szörnyűséges tusakodás, de nem sokáig tartott, mert őket a bor zsibbasztó mámora, engem régi sebeim fájdalmai és gyengeségem rohant meg.

Croft visítva hörgött, Argall fújtatva szuszogott, s éreztem még mindkettőjük ütését is, ám olyan gyenge volt már, hogy lepke sem múlt volna ki alattuk. Mondom, éreztem az ütést, mert elfordulni már nem volt erőm, és ekkor ránk szakadt a kimerültség lihegő némasága… a kis kabin egyszerre csendessé vált, a sötétség üressé.

Utolsó mozdulatommal lekuporodtam. Olyan kicsire húztam össze magam, amennyire csak tudtam, miközben lázasan tapogattam magam körül a padlót, hátha megtalálom elejtett fegyveremet. Kés helyett azonban csak egy földre esett hajóműszert, a kereszttolókás Jákob-botot találtam, amellyel a kapitányok a csillagok magasságát mérik. Könnyű léc volt, fegyvernek semmiképpen sem elég.

– Agyonlövöm! – sziszegte Argall. – Agyonlövöm! Croft nyögött:

– Megszúrt az átkozott!

– Azt mesélted, agyonvágtad.

– Az isten verje meg!

Hallgattak. Csak a zihálásuk, fáradt, kapkodó zihálásuk hallatszott a csöndben. Én magam is nehezen szedtem a levegőt, de igyekeztem minél jobban elfojtani mély sóhajtásaimat. A szívem vadul ugrált, a halántékom lüktetett, hallottam, hogy Argall a sötétben felhúzza egy pisztoly ravaszát, és tudtam, hogy küzdelmünk utolsó pillanatai következnek.

Csend.

Croft mintha meghalt volna.

Argall halkan káromkodott. Várt. A sötétben nem tudott tájékozódni, matató keze dühösen csapkodta a térképtartó szekrény ajtaját.

– Ne lőj! – nyögte Croft.

– Hol vagy, az istenfáját?!

– Az… ablak alatt… nem is tudom.

– Hova lett ez a fickó? – Hirtelen felordított: – Tee! Megöllek, teee! Széthasítom a fejedet!

Félelmesen csattant a hangja, majd szétvetette visszhangzó erejével az egész hajót. Régen talán felugrottam volna tőle rémületemben.

Argall éppen erre számíthatott, mert olyan hirtelen hallgatott el, mintha csak valami a szavát szegte volna. Ebből a túlzott hallgatásból sejtettem, hogy lélegzetét is visszafojtva fülel.

A legkisebb zaj elárulhatott.

Félig térdelve kuporogtam a földön. Egyik kezemben már a Jákob-botot szorongattam, a másikkal éppen most érintettem meg egy éles és hideg pengét. Az asztalról leesett kés volt, Argall könnyű étkezőkése.

Lágyan mozduló ujjakkal körültapogattam, majd nesztelenül felemeltem azt is.

– Bill… – Argall rekedten suttogott.

– Ne lőj, Sam.

– Ne óbégass! Meg kell találni a fickót. Csak nem ugrott ki az ajtón?

– Dehogy ugrott! Az asztal elzárta…

Megint idegtépő csend. Kimeredt szemmel bámultam a sötétségbe, hogy a legkisebb mozgást is észrevehessem, de a kapitányi kabin ólomkarikás ablakán nem tudott behatolni az éjszaka szegényes világossága.

– Te… te fiú… Hallgattam.

– Hallasz engem?

– Na, mindegy, fiú, akár hallasz engem, akár nem. – Argall halkan beszélt, mert továbbra is a moccanásomra várt. – Tudod mit, borítsunk fátylat mindenre. Ennek a marha Billnek jól elláttad a baját, mit akarsz még? A fene egye meg, látod, mégis te voltál az erősebb! Hallod, nagy szó ez, nagy szó, az istenfáját! Argall kapitány nem szokott egyezkedni, de nem ám! De hát bolond én se vagyok, ilyen nagyszerű fickóval már nem vehetem fel a versenyt. Kétszer is elbántál velem, harmadszorra a fűbe harapnék. – Hallgatott kis ideig. – Tom Savage… Hallasz engem, fiú, vagy meghaltál? Te Bill, lehet, hogy a fiúnak vége, én meg csak imádkozom itt neki, hehehe!

Mintha maga is elhitte volna, hogy ájultan vagy talán holtan heverek a lábuk előtt, felszabadultan heherészett. Bill fájdalmas nyögése és a nagy csendesség azonban megint megriasztotta.

– Ide hallgass, Tom Savage – kezdte újra, most még halkabban. – Tudom, hogy a pokolba kívánsz mindkettőnket, de hidd el, Argall kapitány sem gonoszabb, mint ez a világ körülöttünk. Aztán te sem vagy ám jobb, ne hidd. Hm… Tudod, fiú, szeretem a pénzt, nem tagadom. Láthattad, hallhattad, soha nem tagadtam el, miért jöttem, és mit akarok. Az én számomra vagy fehér, vagy fekete minden. Úgy kéne, hogy ki mit választ, az legyen a világ rendje. Aztán meg olyan ember vagyok én, fiam, hogy előbb odaütök, aztán ha úgy nem megy, az eszemhez nyúlok. Csakhogy benned emberemre akadtam. Sem erővel, sem ésszel nem győzlek, akkor hát egyezkedünk. Fele-fele, és nincs harag többé.

Megint elhallgatott, de én nem szólaltam meg, nem moccantam, most már pislogni is alig mertem, nehogy felfedezzen.

– Mondom, fele-fele… Ne hallgass, te, ne nézd hülyének az embert, az istenfáját! Hallod-e, ez az utolsó szavam, aztán elfogy a türelmem. Az pedig, jól tudod, mit jelent… Tudod mit, egyezzünk másképpen. Szeretem az aranyat, ne vedd bűnömül, nem én találtam fel. Hát aztán? Te pedig azt a lányt szereted. Ha rám hallgatnál, inkább a pénzt választanád, ha két kézzel szórod, akkor is tovább tart, mint a szerelem. De hát amikor ilyen fiatal voltam, mint te, én is azt hittem, a szerelem minden… – Bánatosan sóhajtott, mint akinek valami régi, fájdalmas emlék nyomja a szívét. – Vidd a lányt, a pénze meg itt marad.

Feltűnően csattogtatta a pisztolyát, oda is koppantotta a padlóhoz, mint aki leteszi a fegyvert.

– Itt a fegyver is… most már elegem van az egészből… Csapj a kezembe, fickó!

Elérkezett a pillanat, hogy cselekedjem, az óráknak tűnő, feszültséget végre meg kellett törnöm, mielőtt világosságot gyújtanak.

Most már Croft is hallgatott. Mintha vége lett volna.

Olyan óvatosan, ahogy csak fáradtságtól reszkető kezemmel képes voltam, felemeltem a Jákob-botot, és csuklóból hajítva, a kabin túlsó sarkába dobtam.

A koppanásra szinte ugyanabban a pillanatban iszonyú dörrenés felelt. A ravasz Argall elsütötte nehéz pisztolyát, de lövését nem nyugtázta más, mint a golyótól most már végzetes sebet kapott Croft utolsó kiáltása.

A fegyverből kicsapó láng Argallt is megvilágította.

Éppen csak annyi időre, amennyi alatt késemet teljes erőmből feléje vághattam.

Mi volt utolsó szava, nem tudom, talán szokásos káromkodását ismételgette, aztán hangja artikulálatlan makogássá torzult.

Hallottam, hogy eszeveszett dühvel csapkod maga körül, majd hirtelen abbahagyja, zörög és matat, aztán fájdalmas, könyörgő vinnyogás tör fel belőle.

Oly furcsa és idegen volt ez a hang, egészen megriasztott. De akkor már tudtam, hogy a harc eldőlt. Vártam még egy ideig, aztán állandóan ugrásra készen, óvatosan odatapogatóztam hozzájuk. Argall tehetetlenül feküdt az ágya lábánál, ahol addig meghúzódott, reszkető kezével – mert tudta, hogy világot akarok gyújtani – övéből elővette a kovát, a taplót meg a lőporszarut. Egy kezem ügyébe került réztányérra kevés puskaport öntöttem, és a kova szikrájával lángra lobbantottam. Hirtelen villant fel a fény, rövid ideig lángolt, de ez elég volt, hogy megkeressem és egy szeletke papiros lángjával újra meggyújthassam a mécsest.

Rettenetes képet mutatott a kapitányi szoba. Mindenfelé törés-zúzás nyomai és vérfoltok. A falat borító díszes szőnyegek leszaggatva, a poharak összetörve, a nehéz asztalok felfordítva. Minden egymás hegyen-hátán, és minden romokban.

Samuel Argall, a nagyszájú kapitány félrebicsaklott fejjel ült előttem a padlón. Ömlött szájából a vér, és végigfolyt széttépett ingén és ruháján.

Sebe nem volt halálos – de eldöntötte sorsát. Ha akarom, sem tudtam volna pontosabban eltalálni gégéje alatt a torkát.

Érthetetlen szavakat hörgött, miközben riadt, esdeklő tekintettel figyelte arcomat. Elszorult a torkom, mert észrevettem, hogy a kezét kétségbeesett erőfeszítéssel összeteszi, mint aki az életéért könyörög.

Felnyaláboltam, és az ágyára fektettem.

Nem tudtam, mit tegyek a sebével. Egy darabig szánalommal néztem, aztán így szóltam hozzá:

– Egyszer mindenki rajtaveszt, kapitány!

Olyan voltam, mint a részeg – higgyétek el. Faltól falig támolyogtam a fáradtságtól, a mécsest majdnem elejtettem.

De nem pihenhettem addig, amíg Pokahontaszt ki nem szabadítom. Elindultam hát, hogy megkeressem. Nem lesz nehéz dolgom – gondoltam –, hiszen ismerem a hajókat, és tudom, merre vannak a fogdául használt raktárhelyiségek.

A hajó mélyébe nem vethette őt Argall. Annál becsesebb fogoly volt. Maga is említette, hogy a lőporkamrák egyikébe zárta. Biztosan ott van még most is.

Lebotorkáltam a falépcsőn az ágyúfedélzetre.

Itt sem volt teremtett lélek a legénység közül. Mintha kísértetek hajóján volnék, úgy dongott a lépésem.

– Pokahontasz! – kiáltottam.

Vártam a választ. Szavát vagy örömteli dörömbölését. Füleltem, vajon merről hallom a kiáltását, és szinte elképzeltem, hogyan fog majd szeles boldogsággal a nyakamba ugrani: „Tudtam, hogy eljössz értem, Nettopau!”

A hajó azonban csendes volt, és engem elfogott az aggodalom Pokahontaszért. Hátha kárt tett magában, mert nem bírta elviselni, hogy mégis rabszíjra fűzik. Hátha maga Argall ölte meg, hátha Futó Kutya valamelyik harcosa oltotta ki életét egy óvatlan pillanatban, hogy megbosszulja rajta az öreg törzsfő halálát?

Az ágyúk között előrefutottam. De az első kamra kilincse szabadon nyílt, nem volt benne senki. Aztán, mint aki eszét vesztette, visszafutottam, végig a hajó hosszában, hogy megnézzem a hátsó kamrát is.

Annak az ajtaja tárva-nyitva volt. Egyszerű zárját lefeszítve a földön találtam. S megtaláltam mellette mást is. Egy nagy kék üveggyöngyöt, amelyet valamikor én ajándékoztam neki, és amelyet azóta is talizmánként a nyakában viselt.

Felemeltem a gyöngyöt – és elfogott a sírás.

Hiába volt hát minden? Pokahontasz megszökött, mielőtt megszabadíthattam volna…

EPILÓGUS

amelyben már semmi másról nem lesz szó, mint az örök kérdésről: mi történt azután?

Még egy villanás: mily nagyszerű lélek volt Pokahontasz.

Ne kérdezzétek tőlem, hogyan és miképpen feszítette fel börtönét a nagyszerű Pokahontasz.

Nincs abban semmi hihetetlen, hogy ez az indián leány, akiben szépség, erő, szabadságvágy és okosság csodálni valóan kiteljesedett, nem adta meg magát a sorsának. Amikor már nem használt dühe, nem használt könyörgése, és tapasztalnia kellett azt is, hogy Futó Kutya is végképp elárulja, vaksötét börtönében addig keresgélt a számára idegen és sosem használt szerszámok között, amíg alkalmas ékkel le nem feszítette az ajtó zárját.

A többi már gyerekjáték volt – akár tartózkodott a hajón valaki, akár nem. Így történhetett, hogy az eltűnésem felett méltatlankodó, kissé megszeppent csapat éppen feleúton vele találkozott.

Hajnalban ugyanis, amikor észrevették az eltűnésemet, és hiába faggatták Hűs Vizet, Dale kormányzó elrendelte, hogy a csapat szárazon folytassa útját. Hűs Víz járt ugyan a Három Nővér-öbölben, de nem volt biztos, hogy a víz felől felismeri-e. Bizonytalan szavaiból azt vették ki, hogy útjuk célja nem lehet messzebb félnapi járásnál, és ha erősebb iramot vesznek, talán hamarabb is odaérnek.

A katonák örültek, hogy mozoghatnak, szíves örömest elhagyták a bárkát, amelynek az lett a feladata, hogy a part mentén haladjon tovább, és alkalmas jelre kössön ki az öbölben.

Nekivágtak hát a parti fövenynek, buzgón talpaltak, még énekre is volt kedvük. Dale nem bánta, most nem akadékoskodott, de meghagyta, hogy mindenki húzza fel puskájának, pisztolyának kakasát, és ha megtámadnák őket, senki se várjon a tűzparancsra. Attól tartott, hogy eltűnésem valamiféle csapda kezdetét jelenti.

– Nem jelent az jót, ha Tom Savage eltűnik… – motyogta, emlékezve a mocsárban átélt kalandjára.

Parancsa életrevalónak bizonyult: a tüzelésre kész fegyverek magabiztossá tették embereit, akik vakmerően és vérszomjasan pillantgattak körül.

Buck tiszteletes elgondolkozva csóválta a fejét, és miközben szorgalmasan talpalt a többiekkel, jelentőségteljesen vizsgálgatta bibliáját, úgymond, egyetlen fegyverét.

Csak John nem tudott napirendre térni eltűnésem felett. Előbb dühösen kiabált a megrettent Hűs Vízzel, majd megsajnálta a kicsi, kétségbeesett leányt, és szelíd szavakkal faggatózva próbálta megtudni tőle, ismerte-e a tervemet, és vajon hova mehettem. De Hűs Víz egyre csak zokogott, és nem mondott mást, mint hogy Nettopaunak a fejében veszett kutyák marakodtak, és azok elől a vízbe vetette magát.

John elgondolkozott:

– Hiszen nem csoda, ha Tom megzavarodott. Elgondolni is szörnyű, mi minden történt vele az elmúlt időkben.

Mentek hát tovább, és most már senki sem beszélt rólam. A katonák danolásztak, azt sem sokáig. Mire delelőre hágott a nap, valósággal szédelegtek a forróságtól, mintha nem is acélból, hanem ólomból volna, a sisakjuk és a vértjük, ömlött a veríték a testükről. Mégsem vetkőztek neki (így mégis könnyebb a páncél, mint ha kézben viszi az ember), és csak nagyon rövid pihenőt tartottak.

– Gyanús… gyanús… – ismételte Buck. – Éjszaka felriadtam, és mintha fényjeleket láttam volna. De lehet, hogy csak a csillagok voltak. Isten tudja. Úgy megyünk Smith kapitány elébe, mint akik a Messiást várják… pedig lehet, hogy éppen ő várja a szabadítóit.

Egy széles földnyelven vágtak keresztül, az erdőség itt egészen hátrahúzódott a tengertől.

Úgy érezték magukat, mintha sivatag közepén vánszorognának, pedig hát fél mérföldre sem volt tőlük a hűvös sűrűség, és fölötte esőt ígérő gomolyfelhők gigantikus halmaza merevedett az égen, különös mennyei katedrális gyanánt.

Ám egyszerre csak angol szavak ütötték meg a fülüket.

A dombháton túl valaki izgatottan kiáltott:

– Kerítsd!

Aztán egy másik hang ordított:

– Ne hagyd kitörni!

– Arra, arra!

A kiáltásra előbb megtorpantak, aztán egymás nyomában rohantak fel a dombra.

Meghökkentő látvány tárult a szemük elé.

Homokdombok alkotta hatalmas teknőben szakállas, ingujjra vetkőzött angolok rohantak egy indián lány után. A lány, könnyű és fürge teremtés, gazellaként szökkent előlük, hol jobbra, hol balra csalogatva maga után a nehézkesen mozgó, de a vadászat lázától őrjöngő hajósokat. Fehér őzbőr ruhája szinte beleveszett a homok színébe, csak kibomlott fekete haja mutatta útját. Az angolok közül a legfürgébbek igyekeztek messzire előreszaladni, hogy aztán összezárva előtte a kört, foglyul ejthessék. De hát ügyetlenek voltak, a lány mindig talált rést a hajtók között, ahol újra meg újra kitörhetett. A küzdelem mégis egyenlőtlennek ígérkezett: a hajtóvadászat az angolok győzelmével végződött volna, mert a lány már többször felbukott, és látszott, hogy erejének végén jár.

– Pokahontasz! – tört fel a kiáltás Johnból. Abban a pillanatban már tüzelt is.

Pisztolyának robbanó hangja jeladás is volt: a katonák, akik órák óta a várható csata feszültségében éltek, nem nézték, hogy honfitársra lőnek-e vagy ellenségre. Szinte egy időben ropogott a lövések sorozata, a nehéz muskéták pálcáját le sem szúrták a homokba, hanem mellből lőttek, és aztán a fegyver tusa hanyatt vágta őket. Akkor már rohantak lefelé, mint a vihar. Száguldó orkánként zúdultak az életben maradt hajósokra, és szinte egyetlen szempillantás alatt lefegyverezték őket.

Kik voltak? Nem mások, mint az a tíz ember, akit Argall kapitány Bill Croft felkutatására küldött.

Észrevették, meglepték és el akarták fogni a hajóról megszökött Pokahontaszt.

– Mi köze hozzá?! – ordított Bob, a nyegle katona, John arca előtt hadonászva az öklével. – A mi foglyunk az a lány, hallja-e? Az istenfáját, három társamat agyonlőtték! Panaszt teszünk a királynál, hogy egy mocskos indiánért angol hazafiakat irtanak!

John úgy vágta szájon a katonát, hogy véresen zuhant a porba. Pokahontaszt pedig felemelte, mellére ölelte:

– Pokahontasz, kedves kis Pokahontasz!

– A Legbátrabb Harcos nem tért vissza… – Pokahontasz könnyben úszó szemmel nézett fel Johnra. – Csapda volt a hír, és engem Futó Kutya eladott. Egy üveg rumért adott el, átkozott legyen a varázsitalotok mindörökre!

John megsimogatta Pokahontasz arcát, letörölte könnyeit, és becézve szólt hozzá:

– Kedves, nyugodj meg… Lásd, azért jöttünk, hogy megszabadítsunk.

– Másodszor szabadítasz meg, Dohány Atyja...

– Barátságban akarunk élni veletek, és megvédünk mindenkitől. Megvédlek, kicsi Pokahontasz. Hallgass rám…

Úgy mondják, hogy Pokahontasz akkor sokáig nézett John szemébe, oly sokáig, mintha csak a gondolataiban kutatna.

S higgyétek el, nem kételkedem abban, hogy valóban mondta, amit mondott: mert úgy ismertem én őt, jobban, mint önmagamat. Tudom, mi játszódott le akkor az ő büszke szívében, amelyen oly nagy sebet ejtett a csalódás. Ismertem az ő változó kedélyeit, tudhatom, milyen lehetett a hangja. Kemény, mint ág reccsenése, és lassú, mint kivágott cédrus halálos dőlése.

– Most már én akarok a királyotok elé menni. Mert ha Pauhetán apánk elismerte őt királyául, ismerjen el ő is engem e föld királynője gyanánt! Harcosokat viszek, viszem a szent kalumetet és a szövetség szent vampumövét is. Én megyek elébe, ha oly ostoba, hogy nem tudja, miképpen szokás uralkodót vendégségbe hívni!

Angolul beszélt Pokahontasz. Mindenki értette a szavát.

Senki sem mert közbeszólni. Szoborként álltak körülötte, és hallgattak.

Kibontakozott John öleléséből, és méltóságteljesen nézett körül.

– Megmondom király uratoknak, hogy szövetséget hozok. S ha nem kell a szövetség, megölöm őt… Megölöm… – ismételte komoran, aztán Johnhoz fordult: – Dohány Atyja, a te házadat miattam égették fel, és te mégis megmentettél engem. Bizony, kétszer mentettél meg a veszett kutyáktól. Kérj hát tőlem bármit, és én teljesíteni fogom, ahogy törzsfőnökhöz illik.

Akkor John Rolfe, nemesúr, Jamestown leggazdagabb embere, akit a Dohány Atyja néven tiszteltek a bennszülött indiánok, letérdelt Pokahontasz előtt.

– Felégették a házamat. Kétszer megszabadítottalak. Hadd szabadítsalak meg harmadszorra is az átkozott, nagyszájú kapitánytól. A hősi tett jutalma te magad légy, Pokahontasz. Légy a feleségem, keresztelkedj meg, és én úgy kísérlek majd Angliába, ahogy a legnagyobb királynőhöz illik…

Messzire révedt Pokahontasz szeme (ó, hadd higgyem én, hogy messzire nézett!), s csak ennyit mondott:

– Úgy legyen!

Most már leteszem a tollat. Nézzétek, reszket a kezem.

Hiszen vége van már a történetnek. Véget ért már a hajón, amikor Argallt végképp legyőztem… és amikor Pokahontaszt nem találtam.

Végtelen, hosszú mese az élet, barátaim!

De hát az ember véges elméje mindig a végtelent kutatja. Meghúzódva idő és tér határain belül, mindig azt kérdezi: mi van azután?

Mi történt azután?

Ahogy erőmből tellett, magam kutattam át a hajót, hajnal felé pedig a fedélzetre hívtam Okos Hódot meg az embereit: segítsenek.

Az indiánok félve lépkedtek a titokzatos, hatalmas úszó ház nyikorgó falépcsőin és sötét útvesztőiben.

Pokahontaszt sehol sem találtuk.

– Örülj neki, Nettopau! Pokahontasz méltó arra, hogy csodáljuk. Megszökött a nagyszájú kapitánytól.

– Valami azt súgja, sosem látom többé.

– Meghalt?

– Lehet, hogy meghalt, lehet, hogy él… elvesztettem.

Még egyszer benéztem a kapitányhoz. Ugyanúgy feküdt az ágyán, ahogy otthagytam, nehezen vette a levegőt, de a vérzés mintha már elállt volna. Egy pillantást vetettem Bill Croft tetemére, aztán szótlanul felvettem a ládát – a kis kulcs még mindig benne volt –, és kimentem társaimhoz. A hajó kis lélekvesztője a vízen volt, beszálltunk, és a partra eveztünk.

Okos Hód harcosai tüzet raktak, egyikük elment, és hamarosan három vadkacsával tért vissza. Ettünk. Aztán előkerült a pipa, és szokás szerint körbejárt. Okos Hód felém nyújtotta. Elfogadtam. Ebből megtudhattam: letettek arról, hogy megöljenek.

– Nettopau – fordult hozzám a fiatal harcos –, menj el, mielőtt Pauhetán ideérne.

Nem feleltem. Hallgatagon néztem magam elé.

Később megjelent néhány indián. Akik előbb hallották üzenetemet, egyenest ide jöttek. Néhány szót szóltak Okos Hódhoz, felém intettek meg a hajó felé, de kérdéseikre Okos Hód csak annyit felelt: Pokahontasz megszökött, és én legyőztem a nagyszájú kapitányt. Jöttek más csoportok is, akik nem szóltak hozzánk és a többiekhez sem, hanem némán lekuporodtak a tisztás túlsó végében, és óvatosan, ellenségesen méregettek bennünket.

Bizony, Pauhetánnak legékesebb szavait kell majd használnia, ha újra életre kívánja hívni a Chesapeake-öböl nagy törzsszövetségét.

– Mondd meg nekik, Okos Hód, hogy fehér harcosokat várok. Nem harcolni jönnek, a barátság és egy új szövetség vampumövét hozzák. Hihetsz nekem, mert a Dohány Atyja is velük tart.

Okos Hód összevonta szemöldökét.

– Beszélsz a nyelvükön. Mondd meg te magad.

– Nincs szavam, Okos Hód. Azt hittem, itt találom Nantakvodot, a Legbátrabb Harcost. Azt hittem, megszabadíthatom Pokahontaszt…

Legyintettem csak, és ő megértette, miért nincs szavam. Déltájban aztán egészen megelevenedett az öböl. A közeli Vikokomokó bűntudatos népe özönlötte el a fövenyt, és némán mutogatott a Treasurer, a halál hajója felé.

Egyszerre csak Hűs Víz tűnt fel a fák között. Észrevett, és egyenesen hozzám futott.

– Tom, kedves Tom! – mondogatta angolul.

– Egyedül jöttél? – kérdeztem.

– Jön a Dohány Atyja is meg a sápadtarcú kormányzó. Pokahontasz is velük van.

Lefutott arcomból a vér.

– Tom, kedves Tom!

Sejtettem, mi történt. Hűs Víz szavait úgy hallgattam, mint aki jól ismert történetet hallgat. Mire a végére ért, már úgy kiégett a lelkem, mintha nem is én volnék egyik szereplője annak a történetnek.

– Hűs Víz – szóltam hozzá, és kezembe fogtam kis kezét. – Most egyet tehetünk Pokahontaszért. Meg kell akadályoznunk a harcot. Fogd ezt a ladikot, rejtsd a kis batyudba, és húzódj félre vele. Ne akadjon meg rajta Dale kormányzó szeme.

Úgy tett. Én pedig felálltam, körbejártam az öblöt, és így szóltam a várakozókhoz:

– Nagy szövetség készül.

– Miféle?

– Pokahontasz a Dohány Atyjának asszonya lesz. Átmegy a Nagy Vízen, hogy megfenyítse a szakállas királyt.

– Hosszú nyelven beszélsz.

– Majd meglátjátok.

– Minden fehér embert megölünk. Téged is.

– Ne hadonásszatok úgy, mint a vízbe esett légy. Várjátok meg Pauhetán parancsát.

Mire zenitre ért a nap, Pauhetán megérkezett. Nagy udvartartásában minden törzsbeli harcos ott lépkedett testőre gyanánt. Arra gondoltam, valóban varázslat kellett ahhoz, hogy ilyen hamar ismét a maga oldalára állította régi barátait. Vagy ki tudja?… Szövetségnek és barátságnak más a súlya és értelme itt a vadonban. Más törvényei volnának?… Vagy éppen ugyanazok?

Úgy álltam Pauhetán elé, mint aki csodálja is, megveti is egyszerre.

Elmondtam mindent, amit Hűs Víztől hallottam.

Az ősz nagy főnök most még soványabb volt, mint bármikor. Mintha eleven csontváz ülne a trónuson.

Nem válaszolt a szavaimra. Összehúzott szemmel nézett egy ideig. Aztán felemelte tollkoronával ékes, büszke fejét, és csontvázujjaival kísérete felé intett.

– Uttomatomakkin, legbölcsebb testvérünk. Te leszel majd lányunk kísérője az idegen király országában, mert meghajlunk valamennyien Pokahontasz bölcsessége előtt, ha valóban úgy van minden, ahogyan Nettopau mondja.

– Sebesült a szívem, Pauhetán atyánk. De az igazság olyan, mint a hajnal. Eljön akkor is, ha nem várjuk – feleltem.

– Uttomatomakkin, vágj egy botot, és tégy rovást rajta, valahányszor idegen arcot látsz a nagy király országában. Tudni akarom, hány harcosa van.

– Egy bot nem lesz elég. És Uttomatomakkin élete kevés, hogy mind felvésse az idegen arcokat.

– Szívesen látnálak Pokahontasz oldalán – mondta ekkor Pauhetán. – Jó harcos vagy és jó vadász. Bölcs és szelíd. Nettopau vagy, Jó Barát. De hát Pokahontasz szíve más. Az ő neve azt jelenti: Hajnali Öröm, és tudod, hogy a hajnal mindig a delelő ragyogására vágyik.

– Így igaz – bólintottam.

– Különben csak a különb győzhet – mormogta még Pauhetán, a Chesapeake-öböl indiánjainak nagy főnöke. Aztán jelt adott a táborverésre és a nagygyűlés előkészítésére. Letelepedtek az indiánok a Három Nővér-öböl környékén, majd meg padokat ácsoltak, és hatalmas négyszögbe állították, hogy legyen hol elhelyezkedniük a törzsek előkelőinek.

A négyszög közepén tüzet gyújtottak, és sokáig rakták rá a gyantás ágakat.

Akkor érkezett az öbölhöz John Rolfe és a jamestowni csapat.

Előbb azt hitték, csapdába estek, de még idejében eléjük futottam.

Pokahontasz kivált a csapatból, és a gyűlés főhelyére ült.

Pauhetán a varázslónak helyét foglalta el.

– Pokahontasz – suttogtam. – Pokahontasz, mit tettél velem?

– Menj, Nettopau. Menj. Más ösvényen járunk…

Ez történt hát. Ennyi történt; kinek is mondjam, hogy a nagygyűlés miről határozott? Újra vampumövet cseréltek a törzsek, és elhatározták, tíz harcos és öt szolgálólány kíséretében átküldik a hajón Pokahontaszt a fehérek királyának országába. A kormányzó térdre esett Pokahontasz előtt, és szívére tett kézzel megesküdött rá, hogy nemcsak az ura, ő maga is elkíséri majd. Mert királynőhöz az méltó, hogy a kormányzó is elkísérje.

Pokahontasz szeme ismét fénnyel lett teli, amikor maga előtt látta térdepelni a gyűlölt sápadtarcú kormányzót.

Hát még amikor elébe hozták Bill Croft tetemét!

Hát még amikor meglátta az örök némaságra kárhoztatott nagyszájú kapitányt!

Úgy nézett Johnra, mintha mindezt neki köszönhetné.

Úgy nézett le népére, mint akinek útja a csillagokba visz.

Az ősz Pauhetán úgy határozott, Jamestown fehér telepeseivel akkor köt majd új szövetséget, ha Pokahontasz visszatért a nagy király országából. Mert ha Uttomatomakkin kevés rovást ejt a boton, a nagy király nem méltó a szövetségre.

Elszorult a torkom, amikor az aggastyán szavait hallottam.

Szánakoztam gyermeteg bölcsességén.

És már lakomához készülődött a megbékélt és megvidámodott tömeg, amikor a tisztás széle felől egyszerre csak Walter muskétás futó alakja tűnt fel.

Dale kormányzóhoz lépett, valamit átadott neki.

– A ládikó! – kiáltottam fel, és elborult a tekintetem. A ládikó! Az elveszett gyarmat titkos kincse!

Ha láttátok volna örömtől ragyogó képüket! Mohón kinyúló kezüket. Ahogy egyszeriben megfeledkeztek mindenről, szövetségről, Pokahontaszról, istenről és az egész világról.

A megbomlott rendben vidáman tereferélő, lakomához készülődő indiánoknak fel sem tűnt, mi történik a fehérek hirtelen összezárult kis csoportjában.

– Walter Buys muskétás! Szolgálatai jutalmául őrmesterré léptetem elő. – Sir Thomas Dale úgy tartotta kezében a ládikót, mint anya tartja karján a csecsemőt. – John Rolfe uram – folytatta –, noha a ládikó tartalma felett a király és a kormányzótanács dönt, ígérem, hogy illő jegyajándékot kap belőle.

John Rolfe, a Dohány Atyja azonban nem hallhatta a kormányzó ígéretét. Éppen előttem állt. Szétvetett lábbal győzködött velem, hogy lefogja felemelt késemet és visszatartson.

– Engedj! Engedj, ha mondom!

– Tom, elment az eszed!

– Mit ér az írás? A nagy szavak! Elvettétek az aranyat!

– Tom, nyughass már! Nem a tiéd az az arany, mi gondod vele?

– Tiétek sem!

– Úgysem akartad megtartani!

– Hitszegő lettél magad is! Mintha csak Argallt hallanám: kalitkában a madár, és kezedben az arany… De Argall is megjárta!

Küszködtem vele, valósággal birokra keltünk. Haragom már ellene is irányult. Úgy éreztem, semmi különbség közte és a zsivány Argall között, akinek nyomorékká tett torkát Buck tiszteletes ápolgatta a hajón.

– Tom… tedd le azt a kést. Tedd le. Ez már komoly, Tom. Hát ez a barátság?

– És a te barátságod?

– Elment az eszed!

– Te, te átkozott! Így csapjátok be majd az egész világot!

Hirtelen kemény kezek ragadták meg a vállamat. Két katona elrántott Johntól. Dale vörösre gyúlt arcát láttam magam előtt.

– Mi bajod van, fiú?

– Megszegték a szavukat! Kegyelmed is, kormányzó uram!

– Pofont érdemelnél, hallod-e?!

– Elcsalták tőlem Pokahontaszt… – Hangom elfúlt a keserűségtől.

– Tőled? Hát mi vagy te, ki vagy te? Mi jogon tartasz igényt Virginia királynőjére? Egy garasod sincs…

– De nincs ám! – röhögött Walter Buys őrmester. – Úgy bizony!

– És az írás? – ordítottam. – Nem ezt ígérték!

– Hanem azt, hogy téged az aranyak miatt zaklatni nem fogunk. Hát nem is zaklattunk, fiú. Tőled egy szóval sem követeltük, ezt elismerheted. Annak a kis indián féregnek pedig nem adtunk semmiféle írást. Ugyebár… Ezért aztán ne említsd többet az aranyakat, mert velem gyűlik meg a bajod!

Meglódítottak, de nem bántottak. Úgy tettek, mintha a világon sem volnék, hacsak annak nem veszem kárörvendő röhögésüket, miközben a hajóra vitték az aranyat.

A vadon törvényei.

Hány törvényét tanultam meg a vadonnak? Napestig tudnám sorolni. Nagy és bölcs törvények ezek – engem mégsem tettek sem naggyá, sem bölccsé. Olyan maradtam, amilyen voltam. Szegény és szomorú.

Hogyha Hűs Víz akkor nem oson utánam, nem szegődik mellém, talán sohasem tudom meg, hogy lehetek más is.

A vadon legigazibb törvényét éppen őtőle tanultam.

Hát ne hagyjatok még magamra! Tudjátok meg, mi történt azután! Hűs Víz utánam jött, hallgatagon és alázatosan követett, mint mindig.

Én pedig megfordultam, és így szóltam hozzá:

– Gyere közelebb, nem bántlak.

Vállára tettem a kezemet, úgy mentünk tovább.

Virginiában szép a tavasz. Virágosak és illatosak az esték. A nap lassan lenyugszik, az ég tele lesz parányi bárányfelhővel, a fák alatt megnő a sötétség, és a nagy tisztásokon töméntelen esti virág bontja ki fehér szirmát.

Ahogy a virágtengerben lábaltunk, és beszívtuk a jó szagú szelet – megnyugodott a szívem.

Hűs Víz pedig, mintha csak megérezte volna, így szólt hozzám:

– Nevess, Tom.

– Nincs kedvem, kicsi Hűs Víz.

– Te erős vagy, a lelkedet sem tudják megölni.

Vállára tett kezemet ajkához húzta és megcsókolta. Nem hagyta, hogy elhúzzam onnan, az arcával cirógatta.

– Nevess.

– Butaság. Hagyj békén.

– Pokahontasz miatt fáj a szíved…

– Miért kérded, ha tudod?

– Mert ha igazán szeretted, örülj az örömének.

Patak partjára értünk. Leheveredtünk. Hanyatt feküdtem a fűben, és néztem, hogyan festi pirosra a felhőbárányok bundáját a nap.

– Igazad van, Hűs Víz – mondtam nagy sokára. – Szerettem Pokahontaszt. Örülnöm kell, ha boldognak látom.

– Akkor hát nevess.

– De hát vajon boldog lesz-e?

– Az ő boldogsága a hatalom.

– Miért nevessek, ha gúnyolódnak rajtam? John Pokahontaszt csókolgatja, és nevet, ha eszébe jutok. A többiek ott ülnek a Treasurer kabinjában, és nyitogatják a ládát. Megvan hát a kincs! Az ő kincsük! Nekik őriztem. Mi más dolga lehet egy árva kis senkinek, egy leköpni való, aljas kis embernek, mint hogy őrizgesse a nagyurak aranyát? Hidd el, Hűs Víz, nem is az arany bánt, hanem a kudarc. Oly sokat szenvedtem, annyit küszködtem – most gúnyolnak…

– Hátha nincs kedvük hozzá'? – kérdezte anyáskodva és vigasztalva. Fölém hajolt, meglegyintette arcomat, és egy hirtelen csókot lehelt rá.

– Mi ronthatná a kedvüket? Erősek és ravaszak. Aljasak. Ugyan… Egy mesét ismerek csak, amelyben a rablók kezében homokká lett az arany. De hát az mese.

Hűs Víz kerek kis képe felderült. Motyóját kezdte bontogatni, közben egyre mondogatta:

– Nevess, Tom. Kedves Nettopau, nevess. A nevetés gyógyít, és neked beteg a lelked.

– Hagyd abba.

– Ide nézz!

A kis batyu utolsó szárát is kibontotta, és elkezdett nevetni. Kislányos, éles nevetése volt, kópésan kacsintott hozza. Úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult. A nyakamba borult, arcomat simogatta, szememet csókolgatta, és féktelen, rajongó boldogságában addig nevetett, amíg vidámsága magával nem ragadott.

– Féltem, hogy a ládikót elveszik tőlem. Sok gonosz ember van köztetek, az a katona a leggonoszabb, és biztosan észreveszi. Úgy is lett, ahogy sejtettem. Csakhogy addigra én már kinyitottam a ládikót, és kavicsot meg homokot töltöttem beléje. A kulcsát pedig messzire hajítottam… Nevess már, Nettopau… nevess, én édes szerelmem!

Elképzeltem, milyen képet vág Dale kormányzó, elképzeltem, hogyan borítja el a szégyen pírja John arcát, elképzeltem, hogyan forgatja szemét az ágyban Argall kapitány, és hogyan veti a keresztet Buck tiszteletes.

Most már én is nevettem. Teli szájjal, szélesen.

Mert a batyuban arany csillogott! Az elveszett gyarmat aranya!

– Jó vagy, Hűs Víz. Igazán jó vagy…

Ennyi hát az én megpróbáltatásaimnak és nagy szerencsémnek a története. Sokáig kóboroltunk az erdőben, abból éltünk, amit az erdő adott. Közben a Treasurer visszahajózott Jamestownba, ahol Pokahontaszt ünnepélyesen megkeresztelték, és ő örök hűséget fogadott Johnnak. Sajnáltam őt, mert szörnyű ruháinkba bújtatták, szűk cipőinkkel nyomorították, és megtanították hallgatni meg keresztet vetni. Esztendő is elmúlt, mire felkerekedtek, és áthajóztak Angliába.

Akkor mentem be először Jamestownba. Úgy mentem be, mint idegen, és közönyösen fogadtak. A ládikó sorsáról mindenki beszélt. Isten büntetését látták benne, hogy Dale homokot talált arany helyett. A ládikót meg is találtam: a szemétdombra hajították, onnan csentem vissza. A kincsről senkinek sem szóltam. Később nagyon fellendült Jamestown. Egy-két esztendő leforgása alatt négyezerre gyarapodott lakosainak száma, és a dohánytermesztéssel nemhogy felhagytak volna, hanem még fejlesztették is. Azokban az években a város utcáit is dohánnyal ültették be, csak hogy ki tudják elégíteni a hazai keresletet.

Én is megpróbálkoztam vele. A kezdéshez Peter Warrentól kértem kölcsönt, hogy meg ne szimatolják: valójában gazdag vagyok. Minthogy Jakab királyunk nem tiltotta be a füstölést, magam is jó sikerrel termesztettem a dohányt, és időben törleszthettem Warren kölcsönét.

Lesz -e szövetség a pauhetánokkal vagy sem, addigra már senki sem törődött ezzel. Az idő elmosta Pauhetán nagy hatalmát, az aggastyán hamarosan meghalt, és az északról beözönlő irokézek meg a durván terjeszkedő Jamestown elől felhúzódtak a hegyekbe a megmaradt törzsek.

Néhány évtized még, és a pauhetánokat végképp elfelejtik Virginia lakói.

A nagy fellendülés éveiben aztán mindenki olyan tehetős lett Jamestownban, hogy az én gazdagságomon senki sem csodálkozott. Még sajnálkoztak is, amikor hajót vásároltam, azzal a céllal, hogy hazatérek és végleg letelepszem.

– Miért nem marad ideát? A lehetőségek hazája ez.

– Dolgozni mindenütt lehet – mondtam.

Amikor Angliába érkeztünk – két kisfiammal és feleségemmel, a kedves Hűs Vízzel –, hajómat három nagy halászbárkára cseréltem. Azzal jártam a tengert, és hamarosan én lettem Dél-Anglia leggazdagabb halászmestere.

Pokahontasz sorsáról csak itt kaptam hírt.

Az indián hercegnő tíz harcos és öt szolgálóleány kíséretében lépett Anglia partjára. Azt mondják, már a hajóút alatt búskomor volt. Senki másra nem mosolygott, csakis a gyermekére, akit az ő kérésére Thomasnak kereszteltek. Amikor azt látta, hogy a parton sem a király, sem a nemesurak nem várják, körül sem nézett a csodálatos házakon, a töméntelen népen, hanem Johnhoz fordult, és ajkát biggyesztve, halkan így szólt:

– Hazugok vagytok.

És tudjátok meg azt is: találkozott álmainak lovagjával, a legendás hírű John Smith kapitánnyal! Akiért a hatalmát eljátszotta, akiért ezt a szörnyű kálváriát megjárta!

Azt mesélték, amikor meglátták egymást, oly sokáig és oly hallgatagon néztek egymás szemébe, hogy kínosan feszengtek mindazok, akik körülöttük álltak. John Rolfe sápadtan elfordult, és mogorván biggyesztette ajkát.

De hát Pokahontasz nemhiába volt királynő és bölcsebb a bölcseknél. Magára talált, és mielőtt a kapitány szólhatott volna, parancsoló hangon ezt mondta:

– Amikor idegenként hazámban jártál, kapitány, az ősz Pauhetánt atyádnak nevezted. Most én vagyok itt vendég gyanánt, idegenül, ezért ezentúl én is atyámnak nevezlek, és úgy akarom, hogy te gyermekednek hívj.

Így tett pontot a maga regényének végére Pokahontasz, Virginia virága.

Később bemutatták az udvarban is. Nagy újság volt az „indián hercegnő”, de hát azért nem vették komolyan. Jakab király soha nem beszélt vele, és szövetséget se kötöttek. Ezen sem csodálkozott már, megrendülést sem mutatott. Kísérője és tanácsadója, Uttomatomakkin is hamar megunta, hogy telerója a magával hozott botot.

Pokahontasz tökéletes angol lady lett. Részt vett a többi udvarhölggyel együtt Ben Johnsonnak, a híres drámaírónak maszkjátékaiban,

De szomorúsága nem hagyta el. Nagyon keveset beszélt. Akkor is csak az urához szólt, és boldogtalanná lett John Rolfe-hoz.

Pár év múlva tüdővész vitte sírba, mint a legtöbb indiánt, aki nem bírta Angliának ködös éghajlatát. A halál bizony nem nézi, rabszolgát vagy hercegnőt látogat-e meg.

Sosem találkoztam vele.

Az ura később visszatért Virginiába. Nagyon gazdag és tekintélyes ember lett, a fia pedig örökölte apjának nemcsak vagyonát, hanem anyja okosságát és, szépségét is.

– A neve a tiéd – mondta csendesen Hűs Víz.

Hűs Víz, te kedves, drága asszony, szerető feleség! Hűs Víz voltál az én életemben valóban. Oltottad szomjamat, hűsítetted homlokomat.

Amikor letelepedtünk, a plébánosnak azt mondtam, Hűs Víz meg van keresztelve, de elveszett az erről szóló írás. Borissza, kedélyes ember volt, csak legyintett, kiállította a keresztlevelet, és lelkünkre kötötte, hogy szorgalmasan eljárjunk az istentiszteletekre, nehogy a gonosz lelkűek acsarkodjanak reánk.

Egy napon pedig felkerekedtünk Hűs Vízzel, hogy Londonba menjünk.

Londonba, szülővárosomba, szánalmas gyermekségem városába.

– Mennyi ház… – ámuldozott Hűs Víz, és riadtan karolt belém. – Valóságos erdő!

– Vadon – nevettem. – Ez is vadon.

– Ezt akarta látni Pokahontasz?

– Smith kapitányt akarta látni. Vele akart találkozni.

– Azért volt hát minden?

Róttuk az utcákat, bámultuk a bámulnivalókat. Megmutattam Hűs Víznek a Temzét, a Hidat, a Szent Pál-katedrálist és mögötte a zsibvásárt.

– Ez is vadon – suttogta. – Vajon miféle törvényei vannak? A szemébe néztem. Benne megláttam magamat. Tisztán és egyszerűen, mint ahogy tiszta és egyszerű volt Hűs Víz tekintete.

– Édes szerelmem – mondtam neki. – Mindegy, hogy házak erdejét látod vagy fák sokaságát. Mindegy, hogy friss, virágillatú levegőt szívsz-e vagy sötét kémények ocsmány füstjét. Vadon ez is, vadon az is, és mindenütt csak egy törvény él: az egyetlen törvény…

Mellemre hajtotta a fejét, és rábólintott a szavaimra:

– Az ember keresi a boldogságot.

AZ INDIÁN KIRÁLYFI

RÖVID LEVÉL AZ OLVASÓHOZ

Kedves Barátaim!

Ne higgyétek, hogy egyszerűen tovább folytatom…

Amit annak idején az ifjú Tom Savage-ről, kedves hősömről megírtam, tovább már nem folytatható. Felfedeztem naplóját, hűségesen beszámoltam róla, a történethez nem adtam hozzá, nem is vettem el belőle – hanem azzal aztán vége is szakadt az ő regényének; mint ahogy a szép indián hercegnő, Pokahontasz életéről sem maradt több mesélnivalóm.

De hát nézzétek csak! Asztalomon garmadában a levél, és mindegyik írója azt kéri: folytassam!

Folytassam Tom Savage történetét!

Folytassam az ifjú Thomas Rolfe históriáját!

Folytassam mind a kettőt!

Hát hogy is volt?

Leírhatnám úgy is, ahogy hallottam. Leírhatnám úgy is, mintha csak kitaláltam volna. Mégis úgy írom meg ezt a históriát, mintha maga Tom Savage mesélné. Erre kötelez és ezt kívánja a szeretet, amelyet Az indián hercegnő című regényem nyársforgató legénykéje és az Indián halál sápadtarcú indiánja iránt érzek.

Jöjj hát, Tom Savage! Ülj ide a kandallóhoz, és mert oly sokan kérik, meséld el életed másik nagy kalandját!

ELSŐ FEJEZET

amelyben a tragédia reggeléről mesél • És máris készül az útra

Kijártam én az élet sokféle iskoláját, megizzasztott engem tömérdek katlan, mégsem mondhatom ma sem, hogy a tapasztalás bölccsé, bátorrá, előrelátóvá tett volna. Vidámság, józanság – ez lett a jelszavam, mert akkoriban felét sem éltem le a földi időmnek, s a bölcsességhez ez ugyan kevés. Annyit azonban biztosan tudtam, hiába őszül a halántékom, hiába lettem halásszá, megbecsült gazdává, tartogat a sorsom még sok olyan meglepetést, amitől végigfut hátamon a hideg, és nem tudom majd, mitévő legyek.

Akárcsak akkor. Azon a hajnalon.

Még nem is derengett. Csak valami bizonytalan szürkeség jelezte a hajnal, jöttét. Korán felkapaszkodtam Michael apó; kunyhójához, és ahogy a magas partról körbetekintettünk, hirtelen lenyűgözött e sejtelmes szürkeség szépsége. Ólom-fényben csillogott a tenger, és mintha egyetlen hullám sem fodrozódna rajta, végtelen, halott nyugalommal aludta álmát. Amerre a szem ellátott, mozdulatlannak tűnt minden, madár se rebbent, egyetlen élő, parányi folt sem mozgott a messzi tengeren, még azok a könnyű ködök sem mozdultak ott a víz színén, amelyek cinkosan rejtegettek egy háromárbocos vitorlást.

Akkor hangzott fel az első kiáltás…

Michael apó megragadta a karomat, és így szólt:

– Maradj! Már úgyis késő.

– A fiam! Hátha ő…

– Maradj!

A bárkánál volt! Egész éjszaka!

– A Zöld Kancsóban folyik az emberfogás…

– Átkozott kocsma! El kéne kergetni a kövér Anderssont! Hátha becsalták a gyerekeket. Bob Night is vele volt, és tudod…

– Késő. Már viszik őket. Nem hallod?

Mozgást sehol sem láttunk, de hát ez csak látszat volt, a magas part okozta csalóka látszat. Mert a hangok felhatoltak idáig, ahol a széljárta fennsíkon Michael apó kunyhója állt. És a hangok mozgásról árulkodtak. A haragos robaj: sziklákon megtörő hullámokról; a zúgás: fövenyre futó habokról – és most mindehhez másféle hangok is csatlakoztak. Roppanás, láncok csörgése, evezővillák csikorgása, rekedt kiáltás, majd egy hosszú, elnyújtott üvöltés: – Segítséég!

Michael apó bosszúsan tartóztatott.

– Maradj, ha mondom!

– Megyek! Nem érted, sietnem kell! Hátha a fiam… – sziszegtem, A szakadék széléről leláthattunk az öbölre és a kis halászfalu álmosan gubbasztó házaira. S most már láttuk a csónakot is, amely ebben a pillanatban lódult el a parttól, és a tarajozó hullámsoron átvergődve, gyors evezőcsapásokkal igyekezett a ködfüggöny mögött veszteglő vitorláshoz.

– Már késő. Gondolkozz inkább… Leszaladsz a partra, és az öklödet rázod a többiekkel együtt? Nem olyannak ismerlek. Maradj veszteg, ha mondom!

Dehogy maradtam. A fiamról volt szó. A gyermekemről.

Harry egész éjszaka a bárkánál dolgozott. Megígérte öccsének a kis Charlie-nak, hogy reggelre menetkész lesz legnagyobb bárkánk, a Szürke Macska. Charlie majd csak elvág egy kötelet, és akkor a partra húzott, hatalmas alkotmány megindul a víz felé… Az állványzatot tehát meg kell bontani, a görgőfákat elhelyezni, és persze volt még munka a palánkokon is.

Nem egyedül volt. Egyik hálóhúzóm, a borissza Bob Night is vele tartott – hát bizony meglehet, hogy elcsalta Harryt a kocsmába. „Csak egy kortyra, az meg nem árt.”

Kiszakítottam karomat az öreg markából, és futásnak eredtem. Tele voltam szorongó aggodalommal és dühös kétségbeeséssel. Átkoztam magamat, amiért előbb Michael apót kerestem fel, ahelyett hogy a bárkához siettem volna. Miért is kellett idejönnöm?

Hiszen a bárka felszerelése jó délidőig eltart, akárkit felszalaszthattam volna az öreghez, hogy megtudakolja tőle, milyen idő várható, és merre esik majd a legjobb halfogás.

Michael apónak, ennek a szikár, égő szemű, hosszú hajú, kurta szakállú aggastyánnak egyetlen tiszte volt a faluban. A magas partról szemmel tartotta a tengert: ismert minden hajót, és mert kilencvenkét esztendő nyomta a vállát, mindenkinél jobban tudta, mikor hol vonulnak a halak, és mikor milyen idő várható. Igen, igen, ő volt a mi időjósunk, mindentudó aggastyánunk. Michael apót mindenki szerette, naponta más család főzött neki, és ha tanácsért mentek hozzá a halászok, sose mentek üres kézzel. Magam is egy tekercs dohányt vittem neki, hadd pöfékeljen, miközben messze néző szemmel követi majd hajóink futását.

De hát most mindennek vége…

Gondolatban meghánytam-vetettem magamban minden lehetőséget. Hol szidtam, hol meg mentegettem magamat. Az emberrablók aligha fésülték át az egész partot – reménykedtem. – A faluba nem mentek be, a falun kívül pedig jó mérföldnyire nincs más épület, csak a Zöld Kancsó, Donald Andersson kocsmája. S úgy látszik, ismerték a járást, mert egyenesen azt látogatták meg. A szakadék széléről láttuk, hogy éppen a Zöld Kancsóval szemben futott partra a csónakjuk.

Vajon mi történt Harryval? Hogyha Bob Night el nem csalta…

Miért is kellett partra húzni a bárkát? Mire való volt a duggatás? Jó néhány utat kibírt volna az a teknő, mielőtt újratömködik a réseit. Az én hibám ez a hóbortosság… hogy semmit sem tűrök, ami kicsorbult, törött, alkalmatlan holmi. Életlen kést, hasadt nyelű kalapácsot, szakadt hálót vagy szivárgó hajót… A szerszám az élet biztonsága – hajósemberre különösen áll ez az igazság.

Meglepetés készült azzal a bárkával. Tizenharmadik évébe lépett Charlie, a kisebbik fiam, s mert elbírta már az evezőt is, a kormányt is, úgy gondoltam, itt az ideje, hogy megismerje a tengert. Egyhetes kirándulást ígértem neki, a két kisebbik bárkát is vittük volna, nagy hálóvonásra készültünk – de hát most mindennek vége.

Vége. Mert ahogy egyre lejjebb jutottam a nyaktörő ösvényen, hamarosan rájöttem: Michael apónak igaza volt. Rohanvást is fertályórába telik, amíg a magas partról az öbölbe jutok. Mire az ösvényt megjárom, azok már régen vitorlát bontottak; mire az embereket összeszedném, régen a nyílt vízen futnak; és amire a nyomukba eredhetnék – ugyan hova is mennék?

Mégis futottam. Lihegtem, csörgött homlokomról a veríték, zúgott a fülem, és lüktetett a halántékom.

A fiamról volt szó. Harryról. A nagyobbik gyermekemről.

A reménykedés űzött-e vagy éppen a reménytelenség? Ma már nem tudnám megmondani. A gazemberek jól csinálták a dolgukat, mert nehezen riadt fel a falu. Már a házak tetejével egy magasságban jártam, s csak akkor tódultak ki az emberek a vízpartra, ott gyűlt össze a tömeg a famóló tövében.

Kiáltozás, sírás, jajveszékelés.

Az emberek öklüket rázták a vitorlás felé, az asszonyok jajveszékelve fordultak a Zöld Kancsó irányába – kétségbeesés és harag növelte a ijedséget. Mint a megriadt birkák, olyanok voltak az emberek, szánandók és tehetetlenek… bűntudatosak is egyúttal, mert hiszen valaki segítségért kiáltott, s lám, ők elkéstek a segítséggel. Csak kevesen voltak, akik látták is a csónakot; mire a legfürgébbek a mólóra futottak, már a hajó is megindult. Most hát egymást számolgatták, egymást szólongatták, mert azt sem tudták, ugyan ki veszett el közülük.

– Franky!

– Rob! Hol vagy, Rob?

– Jeremy, ó, csakhogy itt vagy! Jeremy!

Elrohantam mellettük, tovább a Zöld Kancsó irányába, és azon is túl, ahol a bárkám partra húzva vesztegelt.

– Harry, Harry! – kiáltoztam.

A tömeg utánam lódult. Még akkor is nagy volt a zűrzavar. Azt is szólongatták, aki mellettük állt, és azért is aggódtak, akit máskülönben nem szíveltek.

– Hej, Mike!

– Joe! No… jól van!

– Hát Patrick? Hol vagy, Patrick?

– Harry, Harry! – ordítottam.

A Zöld Kancsó, ahol a jó fogások után vidám áldomást szoktunk inni, ahol a füstös ivószobában mindig lebzsel egykét borozó kedvű halász, most úgy gubbasztott a szakadékos part tövében, kissé távol a házaktól, mint sértett pók a hálója szélén.

S volt valami igazság ebben, mert Donald Andersson mester valóban egy hatalmas pókra hasonlított. Kövér, ellenszenves ember volt, akinek orra hegyén is szőr nő, és aki olyan mohó, rejtélyes közönnyel várta vendégeit, ahogy a pók várja a hálójába került áldozatokat.

Csakhogy most keményebb ragadozó akadt. A zsákmányi; ezúttal más vitte el.

– Harry!

A kocsmánál is távolabb, ott feküdt a parton a fedélzetei bárkám, a Szürke Macska.

– Harry, Harry! – rohantam.

A bárka mögül Bob Night alakja tűnt elő. Kacsázva. tántorogva lábalt a homokban, és a részegek fontoskodó méltatlankodásával tárta szét karját.

– Mi baj van? No, mi baj?

– Hol van Harry?

– Ho… hol van?

– Hol van?! – ordítottam az arcába, és megráztam istenesen, hogy eltűnt képéről az ostoba vigyorgás. Nem is felelt semmit, csak tétován a Zöld Kancsó felé mutatott.

Ez a mozdulat elég volt, hogy beteljesedjék a szörnyű gyanú. Az elfojtott, belső reszketés, amely idáig űzött, és pillanatnyi pihenőt sem engedett, most veszett, keserű dühben tört ki. Meglendült a kezem, és úgy törültem képen a borissza fickót, hogy hármat hempergett a homokban, és fejét paskolta a víz, ahol elterült.

– Harry! – tört fel belőlem a kiáltás, és hangom végigzúgott a parton.

De csak a hullámok moraja, csak a szél huhogása meg a felkelő nap vöröslő fénye volt a válasz.

– Csillapodjék, Savage mester! Hátha csak elkószált a gyerek? Vagy megijedt és elbújt, ámbár nem olyan fajta… Hiszen még azt sem tudjuk, kit fogtak be…

Karomon, vállamon éreztem a jó barátok nyugtató kezét. Mert jó barátom volt ott mindenki, jóllehet magam is idegen voltam köztük, akárcsak Donald Andersson, aki valahonnan északról vetődött Dél-Anglia partjaira. Csakhogy én nem a pénzüket lestem, magam is dolgozni jöttem, velük voltam bajban és örömben egyaránt.

– Milyen hajó volt?

– Senki sem tudja, Savage gazda.

– Egyenest a Zöld Kancsóba mentek…

– Kiket vittek el? Mondjátok, kiket!…

Riadtan pislogtak, buzgólkodva újabb szólongatásba fogtak. Néhányan elszaladtak a Zöld Kancsóba. Donald mester hátha összejátszott a hajó kapitányával, mint az máshol nemegyszer megesik. Közben Harry nevét kiáltozták mindenfelé, feltúrták utána a szakadék alján a bozótost, de sehol sem találták.

– Kiket vittek el? Mondjátok, kiket! – ismételtem rekedten.

Oly közel láttam az arcokat, oly közel a szemeket. A véreres, álmos, riadt, széltől könnyező szemeket és a szemek alatt a ráncokat, a kusza szakállakat, s láttam a kezeket is, a munkában elrokkant, csontos, eres, kemény kezeket, ahogy bizonytalanul és félve rebbentek…

Könnyezett az én szemem is. Fújt a szél ott a tengerparton. Elkergette a hajnali ködöket, és megmutatta a távolban futó fekete hajót.

Már hallgatagon álltak körülöttem. Lehajtották a fejüket, nem mertek a szemembe nézni. Valaki halkan mondta: – A fiadat… elvitték.

– Nem biztos, nem biztos! – kiáltotta a másik. – Kifaggattuk a csipás Annie-t, ő azt mondta, nem látta a kocsmában a fiadat. Nem volt a kocsmában.

– De hát nincs sehol! Biztosan elvitték.

– Donald mestert is elvitték. Éppen őt.

– Nagy, erős ember. Jó hasznát vehetik.

Ismét a hallgatás. A nehéz tekintetek.

– Derék gyerek volt a kis Harry is.

– Miért csak volt? Butákat beszélsz! Savage gazda, hallgasson ide: ahogy én ismerem a fiát, azt nem egykönnyen törik be!

Bob Nighthoz fordultam, aki a pofontól kijózanodva, rémülten topogott a többiek között.

– Hogy került oda a fiam? Hallod-e, Bob, hogy került oda?! Odacsaltad, mi? Téged miért hagytak itt?

Bob tekintetén látszott, hogy a józansággal együtt nő benne a lelkiismeret-furdalás is. Ijedten vonogatta a vállát, és a kezét könyörgőn kulcsolta össze.

– Higgyen nekem, Savage gazda! Krisztus sebeire esküszöm, nem csaltam inni Harryt. Ismerhet engem, Savage gazda, megfogom a munka végét, ha kell, és olyankor aztán magamnak is hajcsára vagyok. Hát bevallom, este elszaladtam a Zöld Kancsóba, de csak azért, hogy a szomjamat oltsam. És nem csaltam el Harryt, biz’ isten nem csaltam sehová! Két, kupa bort ittam, aztán siettem a bárkához. Egész éjszaka dolgoztunk, hullott rólunk a verejték, de meg is nézheti, uram, olyan lett a hajó, mintha most készült volna! Dagály idején akár egy gyerek is vízre lökheti. Harry akarta így, hogy majd a kis Charlie vágja el a kötelét. Éjféltájban aztán még egy kupával ittam…

Elakadt a szava. Úgy nézett rám, hogy reszketett a szája széle.

– Nem lett volna semmi baj, ha Harry oda nem szalad…

– Beszélj!

Megtántorodott. Csuklott néhányszor, és sápadt képpel mereszthette a szemét.

– Azt mondtam… Szóval készen volt minden, a lámpást eloltottuk, aztán lefeküdtünk a bárkába, hogy hajnal előtt még szundítsunk egyet. Nagyon mélyen aludtam… a munka, a fáradtság… hát a bor is. Igen, a bor… Egyszerre csalt felráz, és azt kérdi: hallod-e, Bob?… Azt mondtam neki, azazhogy… A Zöld Kancsóban segítségért kiabálnak, mondja. Mondtam neki: hallod-e, Harry, ha oda nem mész, ha odamész… nagy baj lesz, hallod-e, mert nem jó az ilyesmibe belekeveredni… bele… beleveveredni… Jaj, istenem!

– Beszélj! Az istenfádat, beszélj!

Úgy állt előttem az a borissza Bob Night, a legjobb hálóhúzó legényem, akár egy megrettent kisgyerek. Ámbár minek is tagadnám, azon a reggelen mindannyian olyanok voltunk, mint a gyerekek.

– Mondtam neki, uram, hogy hallod-e, Harry, nem jó az ilyesmibe belkeverevedni… hogy nagy baj lesz… de hát nem hallgatott rám, már ugrott is kifelé, a kezében meg a szekerce, és azt mondta: a szentségit, valaki bajban van!

Néztük egymást. És úgy esett, hogy mindenki őt nézte, farkasszemet néztünk vele, és minden szempárban ugyanaz a kérdés izzott. Nem mondtuk ki ezt a kérdést, ő mégis válaszolt rá. Térdre esett, és széttárta kezét.

– Így volt, uram… azt mondtam: hallod-e, Harry, ha oda nem mész… nagy baj lesz, ha odamész.., aztán bizony elaludtam. Savage uram, bocsásson meg nékem, bizony elaludtam. Tökrészeg voltam, és hagytam, hogy nyakon csípjék Harryt, a legjobb cimborámat! Ó, hogy száradna el a torkom!

Elfordultam tőle. Hagytam, hadd mondja a magáét, mi történt, hogy történt, mit mondott, és hogyan óvta a fiamat. Amit sejtettem, megtudtam, ami történt, megtörtént, Bob Night bűnbánata sem rajtam, sem a fiamon nem segíthetett. Az ám, miféle bűnbánat lehetett az, hiszen nem volt ő őrzője a fiamnak, sokkal inkább pajtása, cimborája, mert Harry maholnap legénysorba lép. Szép is volna, ha testőrséggel járna, mint akárhány előkelő csemete!

Elfordultam, mondom, és a tengert néztem.

És messze a hajót.

Délnyugatnak tartott. Még néhány óra, és a megdőlt hajótest majd csak egy pontnak látszik, aztán az is eltűnik a látóhatáron.

Elszorult a szívem. Gondoltam, hátam mögött most lehajtják fejüket a halászok, és csendben, vonakodva, szégyellősen elsomfordálnak a közelemből. A szívük mélyén szomorúság bujkál, amiért nem osztozhatnak bánatomban. A faluból csak két embert vittek el. A kocsmárost nem sajnálja senki, Harryt, a fiamat ellenben mindenki szerette. Olyan gyerek volt ő, akiről mindenki csodálattal beszélt. Mert bizony kevés olyan legény van, aki jó cimbora, vidám kedvű pajtás, jó és serény munkás, ráadásul tiszteli az öregeket is, noha tudja, hogy eszével, erejével sokszor túltesz rajtuk.

Most hát elvitték Harryt.

Néztem a tengert, amely kéken, biztatóan futott elém a partra. Néztem a vizet, amely egész életemben jó barátom volt, és amelyen életem nagyobbik részét leéltem..

Aztán a kép hirtelen összefolyott a szemem előtt. Nem láttam a messzeségben távolodó vitorlást, sem a fehérlő hullámtarajokat, nem láttam a felhőket sem, amelyek a reggeli verőfényben habos fehéren úsztak a magasban.

Sírtam. Arcomon végigfolyott a könny. Meleg könnyek voltak, nem a szél csalta ki őket.

Megtántorodtam. Kezem önkéntelenül támaszt keresett, és íme, egy erős és mégis gyöngéd kéz simult hirtelen a tenyerembe. Egy csillogó barna szempár merült fel a kavargó, keserű homályból. Egy szelíd hang próbált visszatéríteni önmagamhoz: – Nettopau… – Egy régen hallott, különös nyelv kedves szava volt ez.

Mélyet sóhajtottam.

– Tom, kedvesem! Nyugodj meg. Meglásd, visszakerül hozzánk…

Megfordultam.

Jane állt előttem. Régi nevén Hűs Víz. Indián feleségem, akit jó tizenöt esztendővel ezelőtt az Újvilágból hoztam haza. S miként életemnek egy régi, nehéz órájában, most is azzal a gyöngéd szeretettel szólított. Hűs víz volt valóban. Háborgó, sebes szívemnek orvosa. Ahogy a hangját meghallottam, ahogy a keze szorítását kezemen éreztem, magamhoz tértem.

Hiszen nem olyan ember vagyok én, aki a bajban fejét vesztené! Sok próbáját kiálltam én az életnek, hát megtanulhattam, hogy csakis az győz, aki lélekkel bírja a megpróbáltatásokat. A saját magam kárán, magam nyomorúságán tanultam meg-ezt az egyszerű igazságot.

– Tom, kedvesem! Térj magadhoz… Ej, hát nem ismerek rád! – Hűs Víz félszegen, szomorúan mosolygott, és kendőjével letörülte arcomról a könnyet.

Akkor láttam csak, hogy nem ketten vagyunk a vízparton. Ott állt Jane mögött mindenki. Az egész falu.

Azt hittem az imént, hogy mindenki elment.

S mindenki maradt.

Szorongó szívvel léptünk be a házba.

Ahogy az ajtót kinyitottam, megcsapta orromat a jól ismert szag. Az örökké nedves falaknak, a frissen sült kenyérnek, a száradó posztóruháknak, fókabőr csizmáknak meg a kandallónak nehéz, mégis otthonos illata. Az életemhez tartozott ez a szag, immár hosszú évek óta ez jelentette számomra a nyugalmat, a családot, a hazát. Mert annyi hányódás, szomorúság után akkoriban végleg magamra találtam. Vagyonomból, amelyet odaát, Amerikában szereztem, csak bölcs mértékkel csipegettem, mert a röppenő jólétnél többre tartottam a munkás, becsületes életet. S ti, akik ismeritek életem folyását – és ti is, akik sohasem hallottatok rólam tudjátok meg, hogy abban a dél-angliai öblöcskében telepedtem le immár több mint tizenöt esztendeje, végleg halászatra adván fejemet. Három bárkám volt akkoriban: egy fedélzetes, tengerbíró hajócska és két nyitott kis teknő, amelyeket csak hálóhúzásra meg az apró halak tárolására használtam. Ha úgy tetszik, hát hajósgazda voltam, hiszen egymagam nem tudtam volna ellátni a három bárkát, és ha úgy tetszik, hát a leggazdagabb voltam abban a faluban. Fura gazdagság volt az, mert sosem kérkedtem vele, nap nap után úgy éltem, dolgoztam, mint a többi halász.

Ne higgyétek, hogy ez valami kényelmes-nyugodalmas élet volt! A halászok élete nem gyerekjáték. Egész embert kíván. A halász nap nap után megvívja a maga kicsi, mégis súlyos csatáját a tengerrel, a széllel meg a jó szerencsével. Aki a vízen alulmarad, azon nem segít semmi. Sem az imádság, sem a kertje végében elásott kicsi kincsesláda.

Azért aztán nyugodt voltam és magabiztos. Akik hajdan a nevemet tudták, most bizony nem ismertek volna rám. A halántékomon őszült már a haj, hátam szálfaegyenes lett, izmaim, akár az acél, és én, aki hajdanában nyársforgató kis senki legény voltam, majd pedig a híres-neves Smith kapitány apródja, még később pedig merész suhanc, a sors kegyéből sápadt arcú indián, immár férfi lettem – családapa.

Nem kis öröm ez, higgyétek el! Valahányszor hazatértem a vízről, és bárkám a móló széléhez simult, két fiam vidám sikoltozással, vad hejehujával fogadott, Jane pedig – akit odahaza továbbra is indián néven Hűs Víznek szólítottam – meleg étellel, kedves szavakkal várt.

Így ment ez sokáig. Tizenöt hosszú esztendeig.

Mondottam, szorongó szívvel léptünk a szobába, ahol még minden háborítatlan békéről árulkodott. Az ólomkarikás ablakon besütött a nap, és színes fények bujkáltak a falakon, a kandalló párkányán, a nagy, nehéz asztalon, az ónpoharakon meg a két öreg kováspuskán is, amelyeket ugyan, soha nem használtam, mégis mindig rendben tartottam.

A puskáktól nem messze, az ajtó és az ablak között három nagy bálnaszigony volt a sarokba támasztva. Füles holland szigonyok voltak, azokra nagyon vigyáztam. Az effajta szerszámot egy darabból kovácsolják, úgy edzik, akár a kardokat, és csak ott tesznek rá rövid fanyelet, ahová a fogás esik.

Charlie már az asztalnál ült, kisfiús rémülettel bámult ránk.

– Nem sírok – mondta, és nyelt egyet.

Jane odafutott hozzá, megölelte, megsimogatta a fejét.

– Harry bátran viselkedett, érted, Charlie, nagyon bátor volt. Büszke lehetsz a bátyádra.

– Büszke is vagyok! És úgyis tudom, hogy szétveri a tökfejüket. – Charlie sápadt arca kipirult a méltatlankodástól. – Harry nagyon erős!

Elmosolyodtunk. Haragos bizonykodása elfújta a szomorúságunkat. Mert igaz, ami igaz: a nagy bánat, a hirtelen csapás ellenére is büszkék lehettünk Harryra. Miközben hazafelé indultunk a vízparttól, és velünk tartottak a falubeliek is, néhányan elszaladtak a Zöld Kancsóba a csipás szemű Annie-ért, Donald Andersson mester szolgálójáért.

Nevetve sietett utánunk, messziről integetett és kiabált:

– Hihi, elvitték a gazdát! Mondtam én neki: meglátja, Andersson úr, egyszer megveri az Isten… se zsoltár, se úrvacsora, mindig csak a sok bor meg a csúnya beszéd…

– Hallod-e, Annie, azt mondd el Savage gazdának, kik voltak a kocsmában!

– Hát a gazda meg két utas. Azok nagyon későn jöttek, de semmit sem akartak enni, a fene a gusztusukat, hanem csak a magukkal hozott sódart. Akkor a gazda elébük állt, és azt mondta, akár tetszik nekik az én főztöm, akár nem, azt ki kell fizetni, mert anélkül szállás sincs. No, akkor a kisebbik, az az olajos képű, bekebelezte a kettőjük porcióját. Hihi…

– És amikor betörtek hozzátok?

– Nem tört be oda senki. Egyszerre csak kinyílt az ajtó, jöttek a szakállas fogdmegek…

– Katonák voltak? A flotta hajósai?

– Azok csak jöttek, nem beszéltek, nem kérdeztek, hanem zsupsz! – mindenkit fejbe vágtak. Először a gazdát, azt jól tették, aztán a két utast, de azokkal már nem bírtak, csak taszigálták őket, én meg néztem, no, mondom, fognak ezek még ocsmányabb kosztot is enni, azt vajon befalják-e?

– És Harry? – szóltam közbe. – Harry nem volt ott?

– Már hogy lett volna, Savage uram? Az a Harry rendes, jó gyerek, nem szokott az kocsmázni. Még csak az kéne! Hanem a gazda akkora szemet meresztett, hihi, hogy most is rám jön a röhögés, ha eszembe jut. Csuda jól érzem ám magam! Nem vagyok én se álmos, se éhes, csak szomjas. Megyek is, megiszom mind a bort, ami a pincében maradt. De nem öntök ám vizet bele! Nem én!…

Békében elengedtük Annie-t, hadd igya le magát örömében, amiért megszabadult nemszeretem gazdájától. Hanem a szavaiból kiderült, hogy nem két ember, hanem éppen négy ember volt az emberrablók zsákmánya.

Igen, igen. Pontosan négy. Donald Andersson kocsmáros, a két ismeretlen utas meg az én nagyobbik fiam, Harry.

Bólintottam Bob Night felé, amikor elváltunk az emberektől. Most már igazán elhittem a szavait, és ő boldogan vigyorgott.

– Meglátja, Savage gazda, megkerül a fia! Sose búsuljanak, Jane asszony! Nem olyan fiú az, akit könnyű elemészteni.

No igen, vigasztalva, csitítgatva, fejüket csóválva lassan szétszéledtek a falubeliek. Mi pedig ismét itt voltunk a szobában, ahova besütött a nap, ahol színes fények ülnek a falakon és a bútorokon, ahol minden békéről és nyugalomról árulkodik.

Charlie-ra mosolyogtam, de a szívem megint csak nehéz lett.

Milyen üres az otthon, ha csak egy is hiányzik a mieink közül!

– Kik vitték el? Katonák? Vagy kalózok? – kérdezte Charlie.

– Nem tudom. Még nem tudjuk… Hanem te… hm..

Találkozott a tekintetünk. Megvonta a vállát.

– A kirándulás? Ne törődj vele, apám!

– Derék gyerek vagy, Charlie! Büszke vagyok rád.

– Én meg Harryra vagyok büszke. És irigylem is…

Leültem az asztalhoz. Jane serénykedett, asztalt terített, a pohárszékből almabort, sonkát, kenyeret vett elő, munkával ölte el a fájdalmát, mint az erős lelkű asszonyok.

– Odament – mondta váratlanul. – Ő ment oda.

– Hogy segítsen azon a kettőn – toldottam a szót. – Ha Bob nem olyan részeg, vele megy. De így csak egyedül ment.

– Úgy vágott közéjük, akár az oroszlán. Némán.

– Nem kell őt félteni! – rikkantotta Charlie. – Szétveri a tökfejüket!

– Kivágja magát. Én is azt mondom. Van hozzá ereje is, esze is!

Egyszerre csak élettel lett teli a szoba. Hűs Víz mosolyától, a kis Charlie gyermeteg bizakodásától. a magam hitétől. Észre sem vettem, mikor nyúltam az ételért, magam sem hittem volna, hogy azon a reggelen megéhezem. Hűs Víz azonban nem evett, a szekrényben matatott, vállamra tette a kezét gyöngéd mozdulattal, ahogy kiment a konyhába. Hallottam, ahogy mond valamit a kis cselédnek, az meg visszafelel a jól ismert éles hangján: „Igenis, Mrs. Jane. Megyek már, Mrs. Jane.” Aztán visszajött, leült az asztalt mellé, és méltóságteljes nyugalommal emelte rám fekete szemét.

– Harry nem fog kegyelmet kérni. Soha. Ha megkínozzák, akkor sem.

Rábólintottam. És elnézően mosolyogtam.

– Az én Harrym nem fél a haláltól – folytatta.

– Nem.

– Hiába kínozzák majd. Szemükbe vágja, hogy aljas, gyáva kutyák, tehetetlen férgek, és amikor végképp elvesztik a fejüket…

– Drága Hűs Víz – emeltem fel a kezemet. – Harryt nem indiánok rabolták el. A fehér ember nemcsak azért rabolja el a társát, hogy megkínozza és megölje. Kellett az ember arra a hajúra. Elrabolták, hogy dolgoztassák. A rabszolgájuk lesz.

Elakadt a szava. Láttam, hogy elsápad, és remeg a szája széle, ahogy rábólint a szavaimra. Aztán mélyet sóhajtott, és a szeme valahová messzire nézett, amikor megszólalt: – Szóltam Maggie-nak, Egy hordó sózott hús elég lesz.

– Elég.

– Babot is… lencsét meg káposztát. De csak hordós van. Savanyú.

– Éppen jó.

Hűs Víz átnyúlt az asztalon, megfogta a kezemet.

– Nettopau – mondta csendesen. Ha magunk közt voltunk, mindig indián nevemen szólított ő is. Mert Nettopau voltam én odaát, ami annyit tesz: jó barát.

Hiszen értettük egymást. Hűs Víz tudta, mire készülök, mit határoztam a lelkem mélyén még odakint a tengerparton.

Ámde hogy ez az elhatározás nem elég, hogy kéne valami apró bizonyosság is, valami nyom, amely majd biztosan vezet – arról már nem faggatott. A hajdani monakán indián leányból fehér ember felesége lett, megtanult angolul, megtanult sütni-főzni, házat vezetni angol feleség módjára – de hiába töltött annyi esztendőt a mi szigetországunk földjén, a lelke mélyén mégiscsak egy óriási, barátságos erdőnek látta a világot, amelyben napokra, hetekre eltűnhetnek a férfiak – vadászat, halászat vagy éppen harc okából de a képzelet mindig hazahozza őket, oly biztosan és egyszerű hittel, mintha csak egynapi séta volna az egész földkerekség.

– Ó, kicsi Jane, drága Hűs Víz…

Odaléptem hozzá, megcsókoltam.

Tudtam, hogy a bizonyosság megjön. Most sántikál lefelé falábán a magas part nyaktörő ösvényén.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben a fia után indul, és nagy meglepetés éri

Michael apó kimerülten rogyott le a székre. Falábát kinyújtotta, fél könyökével az asztalra támaszkodott. Ezerráncú arca sápadt volt a megerőltetéstől, de tiszta fényű, kék szeme élénk kíváncsisággal rebbent körbe a szobán.

– Kilencvenkét esztendő. Nagy teher. S már nagyon nehéz… – lihegte.

– Pihenj csak, Michael apó. És köszönöm, hogy lejöttél.

Hűs Víz poharat vett elő, bort töltöttem az öregnek, de ő csak intett, hogy majd később.

– Lejöttem – kezdte. – Láttam mindent. A vitorlást is. Hát ha megíratod a panaszt, az én nevem is ott legyen. Aztán beviheted Plymouthba, az Admiralitáson majd eligazítanak…

Rám nézett. Aztán Hűs Vízre, majd Charlie-ra. A tekintete végül a falra akasztott puskákon pihent meg.

– Az íj jobb… – mondta. – Régen nagy íjászok voltak. Jó íjászok.

– Michael apó…

– Az íj hangtalan. És gyors. Ha jó íjad van, még a páncélt is átveri. Ezek meg csak a levegőt büdösítik.

Elhallgatott. Ránézett a borára, de nem nyúlt hozzá. Reszkető ujjaival rosszul nyírt fehér szakállát fésülgette. Akár beszélt, akár hallgatott, időről időre szélesre húzta a száját, mintha mosolyogna valamin, s olyankor kilátszott fogatlan ínye.

– Michael apó – kezdtem, és magamnak is töltöttem a borból. – Hallod-e, Michael apó, most nincs mókára kedvem. Mert tudom, hogy mókázol, amikor az Admiralitást emlegeted.

– Megfizettétek az adót! Mindenhol lázongtak a népek, de ti szó nélkül fizettetek.

– Mindenfelé teli vannak az akasztófák, apó!

Úgy volt, ahogy mondtam, és úgy volt, ahogy mondta. 1630-at írtak akkor, vagy pár évvel későbbet. Anglia felett zavaros idők jártak. Hova lett a régi vidám Anglia? Erzsébet királynő győztes Angliája?!

Azóta nagyot fordult a világ. Amikor ez a történet elindult – és éppen akkor, amikor Michael apó szememre hányta megalkuvásomat Károly király és a parlament igen sokat veszekedett. Őfelsége nem akart engedni hatalmából, a parlament pedig a jogaiból. A kincstár üres volt, és akkor történt, hogy néhány tintás ujjú firkász előhalászta az ősi törvénykönyvekből a hajópénznek nevezett adót. Ha tudja, mikor is szedték azt, annak idején csak a parti népei sújtottak vele, most azonban általánossá tették, nagy hirtelen kivetették, a tehetőseket felháborítva, a nyomorgókat a sir bélére hajtva.

Igen, igen, zavaros világ volt az. Az embereket hitük miatt is üldözték, mindenki mindenkinek árulója lett. Tele volt a kikötő kivándorlókkal, ezrek és ezrek mentek-át az Újvilágba, mert idehaza ingoványos lett talpuk alatt a föld. Londonban zavargásokat okozott a szappanmonopólium, a hajópénz bevezetése pedig valóságos lázadást robbantott ki. Azt mondták, a hajópénzből flottát építenek, hogy megvédjék Anglia partjait a kalózok zaklatásaitól.

Csakhogy számtalanszor megtörtént, éppen a flotta kapitányai indultak emberfogásra a parti halászfalvakba. Megszállták a kocsmákat, és a részeg legényeket egyszerűen hajókra hurcolták.

Az Admiralitás csak fejét csóválta, ha a panaszokról hallott.

Aki pedig a hajópénzt nem fizette meg, törvény elé került.

Teli voltak az akasztófák.

A falu tehát jobbnak látta, ha befizeti azt az adót. Megszavaztuk, befizettük. Megvallom nektek, a nagy részét én fizettem az eldugott, rejtve rejtegetett aranyaimból, amelyeket még Amerikából hoztam át jó tizenöt esztendeje. Michael apó részét is én fizettem, és most azért haragudott rám a legjobban.

Csak nevettem.

Szerettem Michael apót. Sokszor hallgattam régi történeteit, hajdani ifjúságának érdekes kalandjait, amikor még olyan erős volt, hogy tíz emberrel is könnyen elbánt, és furfangosan egymaga fogva tartotta a spanyol ármádia egyik hajóját.

– Mike apó… ne tréfálj velem – mondtam. – Elrabolták a fiamat, és te is tudod, hogy az Admiralitásra hiába mennék. A szegény népet két ellenség bántja. Bántja a kalóz, és bántja a király. Az egyiknek megadtuk a magáét, ahogy Krisztus urunk mondta. Add meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené. A béke meglegyen. Ezt már én mondtam, mert ha most más okból a törvény előtt állnék, nem mehetnék a fiam után.

Csak rám nézett. A homlokába hullott megsárgult ősz haja.

A borospoharáért nyúlt. Most felvette. Most ivott belőle.

– Utána mész? – kérdezte.

– Utána. Ha a világ végére kell mennem, akkor is felkutatom. Ha magával a Belzebubbal kell megmérkőznöm, akkor is visszahozom. Én tudom, mit jelent láncon kuporogni a hajófenékben. Én tudom, mit jelent kiszolgáltatott senki fiának lenni. Ütleget, gúnyt eltűrni, és én tudom, mit jelent félni. Annak a hajósnak, akit kötéllel fogtak, a flottánál is, a kalózoknál is ugyanaz a sorsa. Ezért nem megyek az Admiralitásra. Hanem egyenesen oda, ahol Harryt megtalálhatom!

Ha nem Michael apóval beszélek, hanem valaki mással, biztosan oktalan fenekedésnek tűnt volna minden szavam. Hiszen akár flottahajó volt, akár kalózhajó, amelyik Harryt elrabolta, ugyan hogy is találna rá egy egyszerű halász?

Mondom, ha nem Michael apóval beszélek.

Mert ő minden hüledezés, kételkedés helyett egy hajtásra kiitta maradék borát, döcögve, halkan nevetett, ravaszul hunyorgott és kijelentette:

– Ez már beszéd, Tom!

A kezét nyújtotta. Még mindig erős, kemény volt a kézfogása.

– Ha nem tudtam volna bizonyosan, hogy így határozol, le sem jövök a hegyről. De hát tudtam. Azért is siettem. Hogy el ne indulj, mielőtt velem beszélnél.

– Nem indultam volna, Michael apó.

– Tudd meg, hogy a fiadat Joe Fry rabolta el! A kalóz.

Felugrottam. Éreztem, hogy az izgalomtól elönti a vér az arcomat.

– A „dühöngő”?

– Úgy van. Megismertem a hajóját. Sok fekete hajó úszik itt a vizeken, de olyan, amelynek két lámpasora húzódik a tatján, csak egy van. Joe Fry hajója. No, jól van… Erről a Joe Fryról te is tudsz, mindenki tud annyit, amennyit kell. Arra vigyázz… hm… szóval aki vele szemben alulmarad, annak ugyan nem kegyelmez. És Joe Fryt még soha nem győzte le senki.

– Csak a fiamat akarom! Különben menjen isten hírével!

– Hát azzal aligha jár-kel ez a fickó.

– Hol találom? Mondd, Mike apó, merre keressem a gyalázatost? Ha meggondolom, nem lehet rózsás kedvében, sem pedig a szerencséje teljében, hogy emberfogásra adta a fejét.

Most látszott csak, a derék aggastyán, a mi szeretett Michael apónk ugyancsak megpezsdült Jane finom meggyborától. Ezernyi ránca mókás táncba kezdett szélrágta, napcserzette, vénséges arcán, és mert a szelleme máskor is tiszta és mókára hajlamos volt, megint nevetett, és kedélyesen csapkodta a falábát.

– Jól beszélsz! Én is azt hiszem, ez a Joe Fry fene nagy bajban lehet. Mert ő magamagát ugyan a kalózok királyának nevezi, hanem azért van neki is királya. – Előrehajolt ültében, úgy súgta, mint valami bizalmas titkot. Hiszen valóban az volt, mert akkortájt hamar megütötte a bokáját, aki a nagy urakat rágalmazni merte. – A legnagyobb kalóz Lord Robert Rich, Wawrick grófja. Az lesz a gazdája Frynak is bizonyosan. És ha nincs ki a legénység száma… Hajjaj, akkor kezdődik a tánc!

Már csak ketten maradtunk a szobában. Jane és Charlie kimentek, gondolom, hogy az útikészületekben segítsenek. Hallottam Patrick és Bob Night hangját is. Valami hirtelen ösztökélni kezdett: „Indulj már, gyerünk, utol kell érni fiad elrablóit! Amíg nem késő.”

– Utoléred! Ha holnap indulsz, akkor is. Ha egy hét múlva, akkor is. Mert tudom, hogy hol van a kalózok nagy városa. Odaát az Újvilágban. De nem ám az angol gyarmatokon, nem Virginiában! Hohó! Éppen Hondurasban van, a spanyolok közvetlen szomszédságában… – Michael apó arca elkomorult. – Hogyha Harry okosan viselkedett, ott megtalálod. Hogyan szabadítod ki, az már a te dolgod.

Anglia partjait abban az időben sokszor meglátogatták a kalózok. Ki volt akkoriban kalóz, és ki nem, ugyan aligha lehetett csak úgy szíre-szóra eldönteni. Mert kalózkodtak a francia király hajói, a holland hajók, a spanyolok is, no meg az angolok is. Ezek most már igazi kalózok voltak, és nem a trón dédelgetett fenegyerekei. Ezek ugyan meg nem hódoltak Károly király előtt, és kisebb gondjuk is nagyobb volt annál, hogysem a király kincstárába küldjék zsákmányuk nagyobb részét.

Hej, hol is voltak „a régi szép idők”?! Drake kalózkodásai. Erzsébet királynő szeszélyes manőverei? Amikor még Angliában a kalózok voltak a legnagyobb hazafiak!

Az angol partokat nemegyszer végigrabolták, fosztogatták maguk az angol kalózok. Élelmet, pénzt, fegyvert raboltak. Embert is olykor.

Mint most az én idősebbik fiamat.

Gyerünk, utánuk!

Az egész halászfalu? Ha hívom, jött volna mindenki.

Talán untatna benneteket, ha elmesélném, hogy készültünk fel az útra. Hűs Víz gondja volt az élelem, a ruházat. Enyém a hajó, a fegyverzet és az ember.

No meg az útirány kijelölése.

Elővettem régi térképeimet, amelyeket nagy gonddal őrizgettem, jóllehet készültek azóta újabb és pontosabb térképek is. Megkerestük rajta az úti célt meg az útirányt, meghánytuk-vetettük, hány napi élelem, mennyi víz és persze mennyi pénz kell az útra, aztán megvidámodott kedvvel siettünk fedélzetes bárkámhoz, a Szürke Macskához.

Ne szóljatok meg érte, ha azt mondom, megvidámodott kedvvel. Úgy voltunk mi Michael apóval, mintha nagy bölcsességű orvostudor jött volna a betegágyunkhoz. Beteg volt a lelkünk azon a reggelen. Megfürödtünk ijedség jegében, bánat poklában egyaránt. Kellett hát valaki, hogy feltámadó reményeinkre az áment kimondja.

Úgy van az, hogy hiába bízunk önmagunkban. Az igazi erőt más bizakodása adja.

Másnak is mondania kell: előre, barátom, bízom benned!

Michael apó kimondta:

– Indulj, Tom! Biztosan hazahozod a fiadat.

Elindultunk hát. Ahogy a mesében mondják: hetedhét ország ellen.

Charlie könnyen belenyugodott, hogy otthon maradjon. „Anyádat rád bízom, vigyázz rá” – mondtam neki, és ő mindent értően meghajtotta a fejét. A hit dolgában rá várt az igazolás, mert nem lehetett tudni sohasem, mikor kerekednek felül a pápisták, mikor az anglikánok; urak, papok veszekedése rendszerint az istenhívő népen csattan. Kioktattam hát már jókor a fiamat, mit mondjon, hogy mondja, hogy az édesanyját felesleges faggatástól, hitének, keresztelkedésének bizonygatásától megóvja.

Ám hogy a gyerek öröme mégis meglegyen, kivittem magammal a partra. Amit a bátyja olyan akkurátusan előkészített – hadd engedje vízre ő a bárkát!

Így partra húzva valóságos hajónak látszott az én fedélzetes bárkám, a Szürke Macska. Úgy festett valóban, mintha újdonatúj volna, nemhiába dolgoztunk rajta előzőleg jó két hétig, Harry, Bob és jómagam. Megtisztogattuk a fenékkagylóktól, a mindenféle moszatoktól, kicseréltük korhadt palánkjait, végigduggattuk, vagyis kócot kalapáltunk a réseibe, aztán szurokkal bekentük az egész hajótestet. A nevét is újrafestettük, no meg a „parancsnoki emelvénynek” nevezett kis bódét is, amit a kormányállás fölé építettem éppen egy esztendeje – persze csupán eső elleni védelem gyanánt.

Volt abban néhány szalmazsák, mécses, láda a horgoknak, kapcsoknak, miegyébnek, már amire az embernek halászat közben amúgy is szüksége lehet. Jószerével sütni-főzni is lehetett, mármint a bárka orrában, mert ősidők óta ez a hajószakácsnak a helye. Nos, Charlie kezébe vette a szekercét, aztán egyetlen suhintás: a hatalmas bárka meglódul – mi hátraugrunk, nehogy ránk dőljön aztán kipattannak alóla az állványzat utolsó szálfái, a homok erős súrlódása hallatszik, a tőke belevájódik a homokba, a lendülettől meg a saját súlyától csúszik néhány ölnyit – lám csak, éppen annyit, hogy a dagály vize máris hátára vegye.

– Hurrá! – ordított Charlie, és olyan indián táncba kezdett, amit anyai ősei is megirigyeltek volna tőle.

Hát vízen volt a Szürke Macska.

– Savage gazda…

– Hm?

– Ha készül valahová, remélem, nem egyedül kíván menni. Gondolja meg, pokolra juttatna a lelkiismeret. Egyszóval egymagában úgysem tudná kezelni a vitorlát.

– Jól van, Bob. Elviszlek. Hanem bort egy kortyot sem ihatsz!

Bob Night ott állt Charlie mellett, és fancsali képet vágott.

– Megmondtam én Harrynak, Savage uram, hogy ha oda nem megy… azazhogy ha odamegy, nagy baj lesz, mert nem jó az ilyesmibe bele… belekeverevedni.

Dühösen dobbantott.

– A mindenségit! Hát nem tudom rendesen elmondani. Pedig most igazán nem vagyok részeg.

Vízen volt a Szürke Macska. A fenéksúlyt még be kellett rakni. Nagy hajók sziklányi köveket hordanak a fenékkamrákban. A nehéz- ágyúgolyókat is ott helyezik el. A jól kiegyensúlyozott hajó olyan, akár a gyerekek játékszere, a keljfeljancsi. A legnagyobb hullámverésben is visszabillen egyenes tartásába – hacsak léket nem kapott.

A bárkán is elkél a fenéksúly, ha nem is annyi és akkora kövekből való, mint az a hajókon szokás. Éppen csak elbírtuk azokat, amelyeket a kis sajkán a partról befuvaroztunk a most már vasmacskán horgonyzó bárkámhoz. Még többet is hordtunk, mint máskor, mert azzal töltöttem ki a haltároló rekesz egy részét is. Embertelen munka volt, mondhatom, noha épp csak annyit hordtunk, hogy a hajóm el ne veszítse könnyedségét és fordulékonyságát, amelyre most nagy szüksége lesz.

Volt a hasadt, nehéz kövek között olyan fenéksúlyom is, amelyet ezúttal nagy kincsnek tartottam, félreraktam, ponyvával gondosan letakartam, hogy meg ne lássák illetéktelen tekintetek.

Mondhatom, úgy dolgoztunk mi négyen, hogy csorgott rólunk a verejték. Négyet mondok, mert hamarosan csatlakozott hozzánk egy másik falubeli legény, Harrynak és Bobnak jó cimborája, Michael apónak pedig valami módon távoli rokona. Patrick Small volt a neve a tagbaszakadt, keménykötésű legénynek, aki déltájban megjelent, és anélkül, hogy szólt vagy kérdezett volna, egyszerűen beállt a munkába.

Nem szóltam hozzá én sem. A halászok, az egyszerű emberek sok szó nélkül is megértik egymást.

Amikor aztán az árbocot is a helyére tettük, az álló- és mozgókötélzetet is felszereltük, vagyis vitorla alatt állt a Szürke Macska, egyszerre csak megszólalt:

– Jönnének ám többen is…

– Tudom én azt – feleltem. – De elegen vagyunk.

– És én?… – kérdezte kis idő múltán.

– Maradhatsz.

Senki sem tudott róla, mire készülök. Helyesebb, ha azt mondom: senki sem akart tudni róla. Hiszen ismertek engem, és sejtették, hogy a gyász helyett a hirtelen kikészülődés mit jelent. Csakhogy jobb az ilyesmiről nem tudni, mert a hivatalnokok szeme és keze messzire elér.

Így hát négyen voltunk.

Azazhogy hárman. Mert Charlie engedelmesen partra ugrott, mihelyt a Szürke Macskával bekanyarodtunk a halászfalu védett öblébe. Nem vitorlával mentünk, hanem a két nagy evezővel kanalazgattunk, éppen úgy, mintha halászat előtti rakodásra készülődnénk. Befutottunk a hosszú famóló mellé, ahol már várt engem Jane, az én drága, kedves feleségem. Ott állt mellette Maggie, a kis cselédlány, és körülöttük hordók, ládák, sok egyéb. A hordókban sózott hús volt meg káposzta, a ládákban szárított bab, borsó, ruhanemű, pisztoly és puskapor is elegendő mennyiségben. És tudtam, hogy a nagy zsákokban fegyver rejtőzik, íjak, nyilak, pisztolyok és a két puska is.

A három nagy bálnaszigonyt már nem kellett rejtegetni, az nem olyan fegyver, amely csak nemesembernek dukál. Amikor a nagy hálókötegeket is bevonszoltuk a kis pallón, igazán senki sem hihette volna, hogy nem halászatra készülök.

Annál kevésbé hihette volna, mert a kis öböl apró bárkái, halászcsónakjai is mind készülődőben voltak. Nagy zajjal, dongatással, kiáltozással rakodott be valamennyi, gazdáik áttekingettek, átkiabáltak hozzám, sürgés-forgás, szapora nyüzsgés volt az öböl.

Aztán elérkezett a pillanat, amikor minden a helyére került. A ládák, a hordók, a rejtett fegyverek és a rejtetlen szekercék, csigákon ült minden kötél, a vitorla összetekerve pihent, elhozta cókmókját Bob Night és Pat Small is, és már igazán nem volt más hátra, mint hogy mi magunk is beszálltunk.

A mólón ott állt Hűs Víz. Mellette Michael apó.

Először Charlie-t kaptam fel. Megöleltem, megcsókoltam, aztán szemébe néztem keményen.

– Remélem, tudod, hogy szívesen magammal vinnélek…

– Tudom – felelte csöndesen, és lehunyta a szemét.

– Eszes vagy, erős vagy. Jöhetnél. De hát… értjük egymást?

– Értjük…

Elkapta a tekintetét.

Megkócoltam a haját, még egyszer megöleltem, még bátorítóan kezet is fogtam vele, ahogy férfiemberrel szokás.

Aztán Jane-hez fordultam. Hűs Vízhez. Megöleltem, meg csókoltam őt is. Forróbb volt az a csók, és nehezebb az öle lés. Jóllehet máskor is nehezen búcsúztunk, mert halászember asszonya mindig úgy küldi tengerre az urát, hogy talán örök a csókja, és utolsó az ölelése.

Ez a búcsú mégis más volt. Mind a ketten tudtuk.

– Vigyázz a gyerekre, vigyázz a házra és főképpen magadra! – mondtam. – Ne hallgass jöttment prédikátorokra, akik csak megzavarják az embert, aztán jó időben továbbállnak. Járj el gondosan az istentiszteletre, és fizesd az adót. Tudod, kik a barátaink, ha valamit nem értesz, ha valami ráírat, hozzájuk fordulj…

Nem sírt, de nagyon fátyolosan csillogott a szeme.

– Mindent értek, mindent tudok. Ne félts engem, kedvesem. Ismerem a világotokat… És visszavárlak. Jöjjetek vissza mihamarabb!

Végül Michael apóhoz fordultam. Kezet fogtunk.

– Isten áldjon, Michael apó!

Michael apó is, mint az öregemberek általában, beszéd közben rátámaszkodott a karomra.

– Menj, fiam. Járj szerencsével! – A hangját alig hallottam, ahogy csendesen magyarázgatta. – A Kolumbusz-úton menj. A leggyorsabb és a legbiztosabb… És ne feledd, édes fiam, ne feledd Hondurast! Az a fészkük. Hm… ott nehéz dolgod lesz. De nem féltelek. Hohó, nem féltelek! És ne feledd, hogy Joe Fry hajójának három lámpasora van… de csak akkor égeti őket, ha dáridózik.

– Isten áldjon, Mike apó!

– Várj! Még valamit. Kéz és fej egymás nélkül semmire sem jó.

– Ígérem, apó, hogy mindig megfontoltan cselekszem.

– De sose okoskodj túl soká…

– Nem, nem, Mike apó, ígérem!

Még beszélt volna az öreg, de hát egyszer csak el kellett indulni. Behúztuk a pallót, leakasztottuk a kötelet, Bob aztán egy öles ugrással a fedélzeten termett, miközben Pat a vitorlát húzta fel, és jómagam a kormány rúdját löktem ki, hogy a szél legkisebb legyintésére is eltávolodjék a parttól hajóm, a Szürke Macska.

– Miau! – harsogtam vidám kedvvel a régi köszöntést, mert mióta csak enyém a Szürke Macska, mindig ilyen vidáman köszöntem el a parton maradóktól. – Miau! – kiáltottam ismét, mert arra gondoltam, Charlie-nak jólesik majd ez a tréfa. Szegény kis kölyök az anyja szoknyája mögé bújt nagy bánatában. Ha jól ismerem, most buggyannak ki az első könnyek a szeméből. Ha idáig keményen tartotta magát, most már igazán nincs miért szégyenkeznie. Jane majd bőgő fiúcskát vezet haza, akit az indián nagyszülők, az erdőjáró kemény hősök példája immár nem késztet önuralomra…

Velem egy időben hat-hét más bárka is ellódult a parttól.

– Jó szelünk van, Savage uram!

– Északkeleti. Engedd ki jobban a vitorlát, Bob!

Kifeszítettük az orrvitorlát is meg a hátsó szárnyat is.

Egyszerre csak szárnyakat kapott a bárkám. A kötelek megfeszültek, a vásznak pattantak, az árboc megnyikordult a süllyesztőkében. A kicsiny hajótest valósággal megugrott a vízen.

Integettünk.

Láttam Michael apót, aki kezét fáradtan felemelte, és reszkető ujjaival búcsút intett. Láttam a kis Maggie fehér zsebkendőjét lobogni a szélben. Láttam Jane-t feszesen, szomorú mozdulatlanságban a parton. Nem integetett, kezét csak felemelte, inkább olyan mozdulattal, mintha szemét védené a napfénytől: így búcsúznak az indiánok, és emlékszem, régi festményeken így búcsúztak a római harcosok is.

Egy hullám alánk csapott. A bárka megdőlt, dobbant a palánkja, orra előtt harsogva vágódtak szét a tajtékzó habok.

– Nézzétek!

Ahogy az öbölből kifordultunk, a szélső fák takarásából előbukkant a Zöld Kancsó is, Donald Andersson düledező kocsmája. Az ajtajában ott állt a szegény Annie, ott kuporgott a küszöbön, és – látszott – a fejét ingatta.

– Talán énekel. Biztosan részeg, és most énekel – vélte Pat.

– Vagy inkább sír…

Jobbra csapott vitorlával, megdőlve futottunk a vízen. Délután volt, a nap már túljárt az ég zenitjén, de még nyoma sem volt az alkony közeledtének. Pompás irammal kezdtünk, a többi bárkát sorra megelőztük, noha azok is kifeszítettek minden vásznat. Úgy tűnhetett, ez a sok kicsi bárka versenyre kelt most, oly szigorúan egy irányba vágtáztunk a tengeren.

Gyönyörű kora tavaszi nap volt. Rövid időre eltakarodott Dél-Anglia partjairól az örökös szélvihar és a sűrű köd. Apró fehér felhők úsztak a ragyogó kék égen, a pompás szél tartósnak ígérkezett… s alig múlt el harmadfél óra, alig jutottunk túl a parti sekélyebb vizeken, hirtelen kitárult előttünk a parti táj minden szépsége. Immár széles hullámok ringatták hajónkat, és ahogy hátranéztünk, lassú ütemben süllyedt és emelkedett a láthatár vonala. Ha sokáig nézte az ember, úgy érezte, nem is a hajó mozog vele, hanem Anglia, az otthon integet. Távol a nagy hegyek bizonytalan lila foltjai, a magas part dús legelőktől zöld, hullámzó dombvidéke, a vízig nyúló völgyek, a lombos erdők, a termékeny öblök és a várfal gyanánt szürkéllő, szakadékos sziklapart.

Valahol, nagyon távolból éles fény villogott. Ki tudja, miféle ablak villogtatta idáig a nap sugarát?

Felemeltem a kezem. Búcsút integettem.

Már nem láttam Jane-t, sem Charlie-t, nem láttam már a falut sem, mert a kicsiny öböl, a horgonyzó hajók árboctüskéi és a gerendavázas kedves házak egészen beleolvadtak a part zöld és szürke csíkjába.

Angliától búcsúztam

– Ahooj, Savage gazda!

– Isten veletek!

A bárkák, amelyek eddig elkísértek, lassan leszakadtak rólunk. Egyik elfordult, nagy ívben balra kanyarodott, a másik egyszerűen megállt, a szél szaporán laffogtatta vitorláját. Amikor aztán az utolsót is elhagytuk, végre előre is néztem.

Két legényem, Bob és Pat ott állt előttem. Ők még mindig a partot fürkészték.

– Anyámnak csak annyit mondtam, halászni megyünk kegyelmeddel. Remélem, Mike apó majd megnyugtatja…

– Nekem ilyen gondom nincs – nevetett Bob. – Se apám, se anyám. Akár vissza se menjek. Senki sem sajnál…

Elhallgattak. Hallgattunk mind a hárman. Nagy útra indultunk, veszettül kemény fába vágtuk a fejszénket, hosszú időre – ki tudja, talán örökre – búcsút mondtunk otthonunknak… Hát nehéz volt a szívünk, minek is tagadjam?

Álltunk és hallgattunk. Aztán felnéztünk az árbocra, a köteleket meg a vitorlákat vizsgálgattuk, ámbár nem volt azokon semmi néznivaló.

– Szép időnk van – nyögte Pat.

– Szép – bólintottam.

– Csak kitartson – vélte Bob.

– A Kolumbusz-úton megyünk. Jó szél van ott ebben az időben.

Pat Small megint a vitorlákat kezdte vizsgálgatni, de most leesett az álla a csodálkozástól.

– Savage uram – kezdte –, megbocsásson… jöttek volna ám mások is. Hiszen mindenki tudja, miért indult el, ha nem is tudják, hogy hova… Akarom mondani, én sem tudom, azazhogy mi ketten sem tudjuk. Gondolom, Harryt akarja felkutatni kegyelmed, és hogy Mike apó… De mi közünk a Kolumbusz-úthoz?

– Nyugodjatok meg, fiúk – nevettem, és vállon veregettem őket. – Tudom, hol kell keresnem Harryt, és azt hiszem, mindketten azért jöttetek velem, mert aggaszt Harry sorsa. Velem jöttetek, nem is kérdeztétek, hova is megyünk. Ez szép. Hát akkor elárulom. Áthajózunk az Újvilágba. Egyenesen Hondurasba.

Hogy eltátották a szájukat, uramisten, micsoda bamba képet vágtak, úgy bámultak rám, mint borjú az új kapura, Pat egyszerűen letottyant egy kötélcsomóra, és szólni sem tudott, Bobnak pedig némán mozgott az ajka, és úgy ingatta a fejét, mint mikor jócskán felönt a garatra. Egyszóval a bejelentésemnek káprázatos és döbbenetes hatása volt.

Bizony mondom, csuklottam a nevetéstől, ahogy rájuk néztem. Csorgott a könny a szememből, csikart az oldalam, ráhajoltam a kormány rúdjára, úgy nevettem.

Nevettek ők is. Átragadt rájuk a nevetés.

– Az óceánon át? Ezzel a… megbocsásson…

– Miau! – nyávogott Bob. – Azt hittem, csak Franciaországba megyünk. Esetleg egy spanyol kikötőbe.

Pat nagy nehezen feltápászkodott. Fejét csóválta, lassan el-komolyodott, és ahogy megállt előttem, láttam rajta, hogy az öregebb iránti tisztelet a józan ész tiltakozásával.

– Megbocsásson, Savage mester, ezt azért mégsem hiszem. Mert ugyebár, kegyelmed járt már a tengeren. Tudja, mi az, Nem gyerekjáték, istókuccse nem az! Tréfál, ugye? Nem mondom, jó tréfa. Mert ha meggondolom, már megbocsásson, de elmúlik a szép idő, ránk tör egy fránya vihar, akkor kevesen volnánk ám! Mert csak hárman vagyunk, uram, mindössze hárman. Olyankor meg mindenhova két ember kell… kegyelmed is tudja. De azért tréfának jó volt… marha jó volt

Éppen azon voltam, hogy válaszoljak. Megmagyarázzam, tréfáltam, és jól tudom, micsoda istenkísértő vállalkozásra indultunk. Csakhogy ezt a hajócskát végső soron egy ember is elirányíthatja, másrészt hármasban jobban megvagyunk, élelemmel is jobban kitartunk, és amire most készülök, arra három ember éppen olyan kevés – mint kétszer annyi.

Éppen szóra nyitottam a számat – de az úgy is maradt, félig nyitva.

Úgy eltátottam, akárcsak Bob és Pat az imént.

Mert a hajó orrában abban a pillanatban kivágódott a csapóajtó, és a Szürke Macska mélyéből vigyorogva előmászott az én otthon hagyott kisebbik fiam, Charlie!

HARMADIK FEJEZET

amelyben megkérdezik, vajon ő Thomas Savage, és hogy ismeri-e Pokahontasz történetét

– Azt a jebuzeusát! – nyögtem, mert ennél több nem tellett tőlem. Elmondtam még egyszer, aztán nagy hirtelen a fejemet kezdtem vakargatni.

Ezt ugyan jól megcsinálta ez a kis kölyök!

Ma már másodszor ér ilyen meglepetés – gondoltam. – Előbb a tengerparton, odahaza. Akkor azt hittem, mindenki magamra hagy, s lám, tévedtem. Most meg azt hittem, szót értek ezzel a kis mitugrásszal, aztán… hm…

De hát ért még más meglepetés is. Olyan, hogy egy időre elfeledkeztem Charlieról, a nekem adott ígéretéről, s egy időre elaludt a röpke pofon, amely pedig már a tenyeremen viszketett.

A bárka mélyéből ugyanis nem egyedül mászott elő hanem egy magas, hajlott hátú figura is követte, aki miután előkecmergett, majd feltápászkodott a fedélzeten, tüstént belekapaszkodott a fiam vállába. Látszott rajta, hogy vízen sosem járt, és hogy rögtön előveszi a tengeri nyavalya.

– Hé, a korlát arra van! – kiáltottam rá, mert azt hittem, valami nemszeretem dolog készül nála. Tudom, nem szégyen a rókázás, hallottam már tengerjáró kapitányokról, akik a legkisebb hullámzás idején ebédjüket, vacsorájukat tüstént továbbadták a halaknak, mégsem szereti az ember, hogyha a tisztára mosott fedélzeten történik a baj.’

– Odalent találtam. A horgonykamrában bújt el – mondta Charlie. – Alig akart feljönni.

– Most meg nem akar megállni! – rikkantotta Bob, mert a nyurga fickó egy kisebb hullámlökés nyomán esetlenül ráomlott Charlie-ra.

Intettem. Két legényem fürgén a kötelekhez ugrott. Jómagam a kormányon taszítottam egyet, aztán magára hagytam.

A. Szürke Macska engedelmesen szélbe állt, a szél lustán laffogtatta vitorláját. Már csak enyhén ringatózott a kicsi hullámokon.

Kezdődhet a kihallgatás.

Csakhogy mielőtt egy lépést tehettem volna, az idegen elengedte Charlie-t, és határozott léptekkel megindult felém. Rám bökött ujjával, és mint aki nem is kérdez, inkább fejére olvas az embernek mindenféle bűnt, kemény hangon megszólalt:

– Kegyelmed Thomas Savage?

Elszoktam az ilyen beszédtől. Éreztem, hogy fejembe száll a vér, de hát az iménti meglepetés még mindig fogva tartott. Hát csak rábólintottam.

– Kegyelmednek indián felesége van. És kegyelmed valaha John Smith kapitány apródja volt Virginiában. Így volt?

Csak most néztem meg jobban ezt a fiatalembert. Hajlott, magas alakját, egynapos szakállát, vizenyős szemét és a korai mély ráncokat, amelyek a szeme tövétől a szája szögletéig húzódtak. Az arca is, a keze is sápadt volt, nem olyannak látszott, mint aki az életét szabad levegőn tölti. Kék eres kezének kisujján ráadásul hosszúra hagyta a körmöt, ezzel is fitogtatva, hogy nemesi származás, vagy legalábbis olyan gazdag, hogy kétkezi munkával nem kell fárasztania magát.

Ahogy ő kezdte, úgy folytattam én is. Hozzá léptem, és a vállára tettem a kezemet. Kemény markú, nehéz kezem volt akkoriban, de hát állta – és még a fejét is felszegte haragosan.

– Ha ilyen jól ismersz, fiam – mondtam –, úgy illene, hogy köszönj.

– Savage uram, kegyelmed…

– Ez az én hajóm, fiam, ahová kéretlenül jöttél. Úgy illik, hogy előbb köszönj, aztán a nevedet mondd, aztán engedelmet kérj, hogy szólhass. Nahát! – A fiamhoz fordultam,

– Charlie, menj hátra a kormányálláshoz! Veled majd később beszélünk. Jól kezdődik ez az utazás, a mindenségit!

Patrick, a zömök, csupa izom Patrick odaugrott, és ő is megragadta a fickó vállát.

– Úgy vélem, kapitány, már megbocsásson… vízbe kéne dobni az uraságot. Igen izmos legénynek látszik, szépen elúszkálna a partokig.

– Vedd le rólam a kezed, pimasz szolga! – ordított hirtelen a fiatalember. Kirántotta magát a kezünk közül, elugrott, a hátát nekifeszítette az árbocnak. Sápadt arca kipirult, a szája széle remegett a dühtől és a félelemtől.

Megragadtam az ütésre lendülő Pat karját. Hagyja! Nem szép dolog a hitványabbat megütni.

Nekitámaszkodtam tehát a palánknak, karba fontam a kezemet, és így szóltam:

– Ide figyelj, fickó! Láthatod, hogy nem bántunk. Aki jó szándékkal kerül a hajómra, az jó szándékkal találkozik. Denehogy azt hidd, hogy a fejemre estem, és a nagy szájadtól elijedek! Megjósolom, hogy az első kikötőben partra váglak, hogy a lábad sem éri a földet!

– Meggondolja azt még kegyelmed… – sziszegte.

Úgy tettem, mint aki nem is hallja. Folytattam:

– Nem nagy dolog, amit az imént rólam mondtál. Azt mindenki tudja, nem hökkentesz meg vele. Hanem azért én is tudok ám rólad valamit… Úgy sejtem, te vagy az egyik utas, aki éjszaka a Zöld Kancsóban megszállt. Ha jól számítom, akkor szöktél meg a kalózoktól, amikor az én Harry fiam odasietett, hogy segítsen rajtatok. Helyetted őt vittek a hajóra…

– Ó, hát a kegyelmed fia volt? – A keszeg fiú arcán őszinte megdöbbenés látszott.

– Enyém bizony. És ha jól következtetek továbbra is, te szépen meglógtál, a bárkámba bebújtál, és ott rostokoltál az: orrárboc alatti kis odúban. Ezért nem leltek rád a falubeliek sem, akik pedig Harry után kutatva felzargatták az egész partot. Ott kuksoltál akkor is, amikor mi a fenéksúlyt hordtuk… Legalább segíthettél volna!

Néztük egymást! Farkasszemet néztünk. Becsületére legyen mondva, állta a tekintetem, akárcsak az imént a kezem súlyát.

Karba fonta ő is a kezét, így hallgattunk jó sokáig.

Körülöttünk lassan alkonyatba fordult a világ. Vörös fények futottak végig a tenger hullámzó felszínén, vörös színekbe, lila árnyalatokba fordult odafent a felhőtlenné lett kék ég. A nap gyorsan ereszkedett a csillogó látóhatár mögé. Már csak fél korongja izzott hamvadó tűzzel.

Erősödött a szél.

Hallgattunk.

Izzó szemmel néztük egymást.

Eltelt egy perc, kettő, talán öt is. Lassan kínossá lett ez a hallgatás, lassan gyűlölettel teli ez a nézés. Annak a napnak minden keserves gyötrelme, csalódása, döbbenete, keserű merészsége lassanként a torkomat kezdte fojtogatni. Egy szót sem szóltunk. Csak néztük egymást. Merően. Mint az ugrásra készülő vadak.

Fejünk felett nagyokat csattant a laffogó vitorla. Bob elfordult, a kötelekkel kezdett bajlódni. Pat is hátralépett, hanem a kezét nem vette le a kése markolatáról.

Még egy perc. Ha még egy percig tart ez a kínos hallgatás, talán kirobban belőlem a vád: „Te vagy az oka, hogy a fiamat elrabolták!”

Tudta ő is, mi következik. De az utolsó pillanatig várt. És ma már nem tudnám megmondani, szándékosan várt-e, vagy az ösztöne súgta, hogy időben cselekedjék.

Hirtelen széles mosolyra húzta az arcát, kivillantotta rossz fogait, és így szólt:

– Köszönöm, Thomas bátyám, ezt vártam kegyelmedtől… Megbiccentette a fejét. – Jó estét! A nevem… – De mielőtt még kimondta volna, a kabátja zsebéből hirtelen előkapott egy nagy, kék üveggyöngyöt, és az orrom elé tartotta. – Amikor hazulról elindultam, két választás előtt álltam. Vagy hajót bérelek, és a magam szakállára vágok neki az óceánnak, vagy pedig felkeresem kegyelmedet, és megkérdezem: íme, ismeri-e ezt a gyöngyöt?

A meglepetéstől most igazán elfulladt a szavam! A torkomat sírás fojtogatta, és a régi emlékek oly hirtelen rohantak meg, hogy csak egy rekedt kiáltás bukott ki a számon:

– A kék gyöngy!

Ráismertem.

Ifjúságom rég elmúlt napjait idézte. S vele Virginia sűrű erdeit. Madarak, szarvasok, halászó medvék képét. Folyókat, amelyek hemzsegnek a haltól, és mocsarakat, amelyekben tenyérnyi, illatos virágok nyílnak. Forró nyarakat és kemény teleket idézett. Éhezést és harcot, megaláztatást és szenvedést. Indián barátok és indián ellenségek arcát. Felidézett örömöt is: szívdobogtató tavaszi hajnalokat, jó szagú szeleket, hosszú sétákat és sikeres vadászatokat, a szent kukoricának messzire szálló, finom illatát.

Egy arcot is.

Fekete hajú, fekete szemű lány kevélyen büszke, mégis zavarba ejtően szép arcát. S mosolyt az arcon, valami különös, leírhatatlanul bájos, anyáskodóan megértő, mégis gunyoros mindentudó mosolyt…

Pokahontasz! – kiáltottam.

– Úgy van! Pokahontasz! – szólt a suhanc, és finoman lóbálva a szakadt zsinóron függő gyöngyöt, elém lépett. A jobbját nyújtotta, és egyszerűen, fátyolos hangon bemutatkozott: – Pokahontasz az anyám volt. A nevem Thomas Rolfe.

– Thomas Rolfe?…

– Úgy van. Kegyelmedhez igyekeztem, mert nagyon fontos ügyben akartam a segítségét kérni. És nagyon jó, hogy minden úgy történt, ahogy történt, különben ki tudja, meddig várhattam volna a visszatérésére?

Így hát egyszeriben minden érthető lett, és világos. A nemszeretem jövevényből pedig szívesen látott vendég. Imént még ütésre emeltem volna a kezemet, most ölelésre tártam a karomat. Hangos magyarázgatás, nevetgélés harsant a Szürke Macska fedélzetén. Ott, ahol voltunk, kidobtuk az úszóhorgonyt, leengedtük a vitorlákat. Ha jól ítéltem meg a helyzetünket, másnap reggel igencsak délnyugatra kell térnünk, hogy meg ne közelítsük a francia partokat. Itt azonban, ahol voltunk, nem messze a szigetország, Anglia partjaitól, békés halászok módjára horgonyon éjszakázhattunk.

Jóllehet úgy indultam el hazulról, hogy éjjel-nappal feszített vitorlákkal üldözöm fiam elrablóit – ez a találkozás megért pár órányi késedelmet.

Átöleltem Thomas Rolfe vállát, leültettem az árboc tövébe, és miközben Bob – Charlie hallgatag és bűntudatos segítségével – a vacsorát készítette a hajóorr kis bódéjában, mi hárman érdeklődve hallgattuk vendégünket.

– Beszélj, fiam! – mondtam. – És felejtsd el, ahogy fogadtunk. A körülmények olykor kivetkőztetnek önmagunkból, és végzetes félreértéseket okozhatnak.

Thomas Rolfe nekitámasztotta hátát az árbocnak, a fejét hátravetette. Sovány nyakán fel-le mozgott az ádámcsutkája, ahogy beszélt.

– Persze amit a kegyelmed fia tett velem, az nem volt félreértés. Úgy fejbe vágott, hogy alig tértem magamhoz. A mindenségit, fürge kis kölyök, jó lesz rá vigyázni!

Nevettünk.

– Beszélj, beszélj, fiú! – szóltam rá. – Azt sem tudom, miről faggassalak. Kíváncsi vagyok, miért jöttél, mit akarsz tőlem, de megbocsátod, ha előbb a fiamról kérdezek. Mi történt az éjszaka? Annyit tudok, a kocsmában voltatok…

– Én meg a szolgám.

– Aztán? Téged is befogtak?

– Leráztam őket! – csattant a hangja. – Engem nem foghatnak be semmiféle embertolvajok!

– Hogy történt? Láttad a fiamat, aki odasietett? Emlékezz csak! Egy szekerce volt nála.

– Nem láttam. – Egy pillanatra behunyta a szemét, mintha meghatódott volna, vagy éppen számot vetne valamivel. – Nem láthattam, legfeljebb az árnyékát. Én már elfutottam, amikor ő odaszaladt… Nem volt fegyverem.

Várakozóan hallgattunk. Hozzánk lépett Bob és Charlie is. Készen volt a vacsora, ünnepi vacsora az elindulás első estéjén. Nagy fazék főtt bab, benne öt darabka kolbász.

Akkor még volt mit ennünk.

Thomas Rolfe mohón esett az ételnek. Amíg mi egyet nyeltünk, ő kétszer merítette a kanalát. Éhes lehetett, hiszen egész nap nem evett. Szótlanok voltunk, noha nem szokásom hallgatni evés közben. Azt vallom, hogy nemcsak a testnek, a szellemnek is kell a táplálék, és evés közben ilyen könnyű szellemi táplálék a könnyű beszélgetés. Ezt a bölcsességet még gyermekkoromban tanultam, nagy urak asztalánál, amikor a tányért váltottam, jóllehet akkoriban magam is senki fia, nyomorult szegény voltam, aki ha evett, komoran és hallgatagon csipegetett, mert sosem tudta, jut-e holnapra.

– Kik voltak? Angolok, spanyolok vagy franciák?

Mintha nem is hallotta volna a kérdést, tovább evett. Elmondtam, hogy a magas parton hallottam a segélykiáltást. Később megtudtuk, hogy megrohanták a kocsmát, és akit benne találtak, elvitték.

– Engem nem – dünnyögte teli szájjal.

– Beszélj!

– Megbocsásson, éhes vagyok…

Hát jó, kivártam, amíg megtömi a gyomrát. Sokáig tartott, mert kikaparta a fazék alját istenesen, aztán leszopogatta az ujját – a hosszú körmű kisujját is végül megtörülte száját fekete puritánkabátjának az ujjában.

– Beszélj!

– A kegyelmed fiáról többet nem tudok. És azt se, hogy kik voltak, akik…

– Magadról beszélj!

Miközben száját el-elhúzva, nyeglén fintorogva beszélni kezdett, merően vizsgáltam ennek a fiatal legénynek sápadt, szabálytalan arcát. Édesanyja indián vonásait kerestem rajta, a pauhetán törzsbelieknek villogó, büszke szemét, a barnás árnyalatú bőrt, az erős járomcsontot. De hát egyiket sem találtam, jószerével ha apja vonásait felfedezhettem rajta. Hajdani barátomnak, a derék John Rolfe-nak kemény arcélét, hutató szemét, erős állát. Tom nem volt szép fiú, arca csontos volt, a szeme beesett, és korai ráncok kerítették. Időnként csúnya, gonoszkodó fintorokat vágott – de hát ugyan melyik az a férfi, aki suhanc korában későbbi mivoltát mutatja? Ahogy Thomas Rolfe arcát elnéztem, és közben visszaemlékeztem apjának férfiasan nyílt, szép arcára, úgy éreztem, hogy egy régi, szép képet ügyetlen rajzoló másolt, s ha a hasonlatosságot meg is tartotta, az arányokat már elvétette.

– Tudom én, hogy miért beszéltet kegyelmed. Vizsgáztatni akar? Hát ne féljen, jól ismerem a gyöngy históriáját! Kegyelmed annak idején túszként került az én népem táborába, amikor az angolok felépítették odaát Jamestown városát, és összetűztek a népemmel. Akkoriban az öreg Pauhetán király uralkodott az indiánok országában, és Pokahontasz az ő lánya volt. Az indián hercegnő. Mindketten gyerekek voltak még, összebarátkoztak. Akkor adta kegyelmed Pokahontasz anyámnak ezt a nagy üveggyöngyöt. – Előhúzta a zsebéből, és felmutatta. – Pokahontasz később John Rolfe-nak, a híres dohánynemesítőnek a felesége lett.

– Úgy van – bólintottam, – John Rolfe és Pokahontasz hazatért Angliába. Az indián leányból tökéletes angol lady lett.

– Szomorú angol lady – vágott a szavamba Thomas. – Tegye hozzá, Savage uram, hogy szomorú… Mert amíg csak élt, nem bírta elfelejteni Virginiát. Sem pedig népét, a pauhetánokat. Azt mesélték nekem, hogy az anyám soha nem mosolygott, miután Anglia földjére lépett. Hanem egyre a hazatérést sürgette.

– Megértem – mondtam. – Hiszen azt hitte, itt Angliában királynőként fogadják majd, aki egyenrangú félként tárgyalhat a fehér emberek királyával. Úgy emlékszem, egyik rokona, az öreg Uttomatomakkin sima nyárfa botot is hozott magával, hogy felrója, hány harcosa van a fehérek nagy királyának.

Thomas hátravetette a fejét. Szélesen nevetett.

– Szegény buta vademberek! – Hirtelen egész testében megrázkódott, és kék szeméből hideg gyűlölet csapott ki. – Lóvá tették a népemet! Becsapták az anyámat! Meghalt, mielőtt hazatérhetett volna! Meghalt nem sokkal azután, hogy hajójuk elindult a London Bridge alól. Súlyos láz támadta meg, partra kellett szállítani Gravesendben. A régi betegsége napok alatt rohanta le. Azt mondják, utolsó erejével még engem hívott. Betegágyához vezettek. Átölelt, valamit hosszasan suttogott a fülembe. Ki tudja, varázsszavakat vagy talán üzenetet a népe számára? Nem tudom. Aztán levette nyakáról ezt a gyöngyöt, és az én nyakamba akasztotta…

Megilletődötten hallgattunk. Thomas elbeszélése mindannyiunkat meghatott. Az indián hercegnő tragédiája még így, szaggatott mondatokban, röviden előadva is elszomorította az ember szívét. Milyen szörnyű csalódása lehetett, amikor népe követeként, igazi hercegnőként lép Anglia partjaira, és itt a kutya sem fogadja, számon kérő szavaira pedig csak vállvonogatás, elnéző mosoly a válasz. A fehér emberek becsapták őt, becsapta a férje is, aki pedig hűséges szívvel és őszintén szerette, de sohasem gondolta komolyan, hogy feleségét valódi hercegnőként vezesse hazájába.

Mindannyiunkat meghatott Pokahontasznak, az uralkodni vágyó, szép indián leánynak tragédiája – legjobban mégis engem hatott meg, aki ismertem őt, aki jó barátja, testőre, rajongója voltam, aki szerettem és megértettem őt. Igen, igen, csak én értettem meg, mi dúlhatott Pokahontasznak, John Rolfe nemesúr indián feleségének lelkében, amikor halálos ágyán magához szólította fiát, és örökül mindössze a nyakában függő gyöngyöt adta neki.

Az én ajándékomat.

Azt a gyöngyöt, amely a fehér emberekkel való első, nagy találkozását jelképezte. Amely a fehérekben való hitét jelképezte, s amelyet éveken át gyermeki hittel, hűségesen őrizgetett.

Olcsó, hitvány üveggyöngy, vadembernek szánt csereajándék – milyen érték volt az ő szemében!

S milyen csodálatosnak, milyen értékesnek láttam én magam is azon az estén, miközben Thomas Rolfe elgondolkodva himbálta a szakadt szíjacskán.

– Szegény Pokahontasz. Drága Pokahontasz… – suttogtam.

– Már csak annyi elbeszélnivalóm van, hogy alig halt meg az anyám, én magam is súlyos beteg lettem. Úgy lehet, tőle kaptam meg a betegséget, ma sem tudom, mit, de annyira rosszul lettem, hogy apám nem mert magával vinni a tengeri útra. Meglehet, éppen itt hajóztunk el a kegyelmed faluja előtt, onnan a magas partról, amiről az imént beszélt, talán látta is a hajónkat. Bárhogy is volt, apám kikötött Plymouthban, és partra tett engem. Jó ismerősére és üzlettársára, Sir Lewis Stewkleyra bízott.

Egyszerre ugrottunk fel.

– A „veszett kutyára”?!

Valóban az volt a gúnyneve vagy inkább a rettegett neve. Sir Lewis Stewkley hírhedt volt gonoszságáról; ármánykodásáról, bosszúszomjáról országszerte sokat meséltek. Saját unokatestvérét, Sir Walter Raleigh-t is vérpadra juttatta. Ez a Sir Walter Raleigh a megboldogult Erzsébet királynőnek volt a kegyence. Művelt és bátor lovag, aki annak idején az első virginiai expedíciót elindította. Azt hiszem, nem rajta múlt, hanem csakis a vakszerencsén, hogy egyik útja sem hozta meg a várva várt sikert. Bizony, akkoriban sok múlott a vakszerencsén, és Raleigh-nak ebből igen kevés jutott. Erzsébet királynő halála után I. Jakab király börtönbe vetette, ahonnan csak azzal a feltétellel szabadult, hogy újabb expedíciót indít az Újvilágba. Erről az útjáról sem hozott annyi aranyat, amennyit a király várt tőle – ámbár hogyha hozott volna, akkor sem viszi sokra. Sir Lewis Stewkley már jóval előbb alaposan megrágalmazta unokabátyját a király előtt…

– Azt mesélik – mondta Patrick Small – hogy még a király is megelégelte volna Sir Lewis gonoszkodásait. „Mit akarsz tőlem? – kérdezte Jakab király. – Akasszam fel talán? Biz’ isten, ha mindenkit felakasztanék, akikre rosszat mondasz, az ország minden fája sem volna hozzá elég.”

– Egyszer a veszett kutyának is orrára vernek – mondtam.

– Mostani uralkodónk, Károly király a kis Lundy szigetre száműzte Stewkleyt.

Thomas Rolfe komoran bólogatott.

– Igen, igen… veszett kutya… hiszen úgy nevezték, Biztosan. Nem tudom. Volt neki egy fia. Benjámin. A kis Ben Stewkley. Azzal sokat játszottam, verekedtem. Velem egykorú fiú volt… Pár év múlva Sir Lewis továbbadott egyik nagybátyámnak, Henry Rolfe-nak, aki Londonban kereskedő. Ő nevelt mostanáig… amíg csak meg nem szöktem tőle.

Bólintottam. Thomas úgy ejtette ki az utolsó szavakat, hogy mindent megértettem, mindent meg is bocsátottam. Megbocsátottam neki, hogy a hajóra szökött, hogy ott oly sokáig rejtőzött, megbocsátottam nyegleségét, különös szavait, hideg erőszakosságát. Nálam jobban senki sem tudhatja, mit jelent az: árván, magunkra hagyatottan kínlódni, gyerekfejjel felnőttek durvaságait elviselni…

És máris lelki szemeim elé tárult Thomas Rolfe-nak eddigi élete. Kisgyermek korában az egyik leghírhedtebb, legkegyetlenebb angol embernek házában sínylődik. Csakhamar átkerül a jó rokonhoz, aki ugyan nem sokat törődik vele, vagy éppen túlságosan is sokat, mert ha taníttatja is, ha ellátásáról gondoskodik is, naponta szemére veti – zsugori kereskedő módjára –, milyen sokba kerül, mennyi kiadása, mennyi hátránya van abból, hogy rokonának fiát neveli. Ráadásul a gyerek félvér, nem is tiszta angol, hanem valami pogány indián vér is keveredik benne, talán erőszakosabb, ingerlékenyebb, mint pajtásai, ezért aztán bőven kijut neki a megszégyenítés és a verés…

– Édesanyáddal kíséret is jött. Indián leányok és indián harcosok. Velük mi lett?

Vállat vont. Nem tudja.

Felnéztem az égre. Már csillagokat bökdösött a csupasz árboc. Nyakunkon volt az éjszaka. Csillagfényes, szeles éjszaka.

– Ha nem csalódom – mondtam hirtelen –, azért szöktél meg kereskedő rokonodtól, és azért kerestél fel engem, mert át akarsz hajózni Amerikába.

– Úgy van.

– Apádat akarod felkeresni?

– Apámat? – Thomas nyersen felnevetett. – Az én apám meghalt. Kegyelmed ezt sem tudja? Anyám után halt. Virginiában a mocsári láz megölte. Sohasem láttam.

Akaratlanul bukott ki belőlem a kérdés:

– Akkor hát mit keresnél odaát?

Sokáig nem válaszolt. Elnézett az éjszakába borult tengeren. Csak fejének sziluettjét láttam a villódzó tenger fényeiben. A bárkán már olyan sötét volt, hogy nem tudtuk kivenni egymás arcvonásait.

Aztán megszólalt, de olyan elváltozott hangon, hogy azt hittem, talán ő nem is ő maga többé.

– A népemet keresem! – kiáltotta. Megragadta a vállamat. Arcomba csapott a lehelete, ahogy beszélt. – A népemet! Érti, kegyelmed, mit akarok? Megtalálni Pauhetániát. Újra feltámasztani a nagy indián birodalmat. Amióta csak eszemet tudom, mindig erről álmodoztam! Én mindig úgy gondolok anyámra, mint egy nagy és gazdag birodalom királynőjére. Ha át nem hajózik Angliába, ő lett volna Virginia királynője. De hát átjött, és itt meg is halt. Én azonban a fia vagyok, jogainak, birodalmának és eszméinek egyedüli örököse. Uralkodni akarok, és uralkodni is fogok! Én leszek az indián király!

Így történt, hogy potyautast leltünk, de királyfit fuvaroztunk – és a kettő egy és ugyanaz volt.

Azon az estén nem is faggattam tovább Thomas Rolfe-ot. Amit akartam, megtudtam, és jóleső érzés töltött el, amiért nem ellenség, nem is valami kósza csavargó rekedt a hajómon, hanem olyasvalaki, akit jó szívvel fogadhattam, mert hajdani legigazibb barátaimnak gyermeke.

– Gyerünk – mondtam, mert már jó ideje szemmel tartottam a csillagos eget meg a szokatlanul egyenletes, északkeleti szelet. Az ilyesmi ritkaság ebben az évszakban, a tartós szél meg különösen az. A nappali széljárás éjszakára mindig megváltozik, ma pedig ugyanaz maradt. Úgy sejtettem, csalafintaság van a dologban, kiadós tavaszi vihar lett a dolog vége. Ha jót akarok, elfutok előle, és még nyerek is a futással, hamarabb utolérem Joe Fry kalózhajóját.

– Vitorlát!

Bob és Pat szaporán ugrott. Charlie sem volt rest, nekiesett az orrvitorla húzójának, jómagam a hátsó szárnyat bontottam – percek sem teltek bele, teljes vitorlával vágtunk neki ismét a vizeknek.

Úgy állítottam be a kormányt, hogy a Sarkcsillag jobb kéz felé kissé mögém essen, aztán a szorítópálcákkal lerögzítettem; körbejártam a fedélzeten, megvizsgáltam a köteleket, a vitorlákat, végül így szóltam:

– Tom, veled együtt négyen vagyunk. Éjszakai őrségre éppen alkalmas szám. Mindig ketten őrködünk, és kétóránként váltjuk egymást. A két őr közül egyik a kormánynál tartózkodik, a másik a hajó orrában figyel; időnként kettős füttyel jelezzük egymásnak, hogy ébren vagyunk-e. Aki elalszik, és ezzel a másikat az őrhelye elhagyására készteti, büntetésből a nap folyamán egyszer nem eszik. Őrség dolgában nem ismerek tréfát. Majd meglátod, hogy magamat is büntetem, ha valamit elvétek.

Tom feltápászkodott ültéből. Félénken és görnyedten állt az erősen megdőlt fedélzeten.

– Nem négyen vagyunk, hanem öten – nyögte. – A kegyelmed fia ért annyit a hajóhoz, mint én…

– Sőt többet. Csakhogy ő még gyerek. Éjszakai őrséghez pedig nemcsak erő, hanem felelősség is kell.

Megéreztem a hangján, hogy kutyául érzi magát. Hajócskám sietősen falta a mérföldeket, de hát mégiscsak kis hajó volt, a nagy vitorlásokhoz képest hitvány teknő, amelyet a legkisebb hullám is megdobált.

Feküdni küldtem hát Tomot. Úgy gondoltam, éppen elég megpróbáltatás érte szegény fejét a mai napon. Hadd pihenje ki magát! S ha a fáradtságtól most elalszik, reggelre talán jobban bírja a tengert is.

– Bob!

– Igenis, uram!

– Egy ideig mégiscsak hárman leszünk.

– Igenis, uram!

– Mit szólsz Charlie-hoz?

– Pompás kis kölyök, a mindenit!

– Egyikünk se vette észre, hogy a hajóra szökött.

– Senki.

– Na, majd holnap számolok vele!

– Ne tegye, uram! Biztosan Jane asszony küldte. Egészen biztosan. Másképpen nem merte volna…

– Hallgasd csak! Te jó ég, ez a gyerek horkol! Tizenkét éves, és már horkol. Mit szólsz hozzá?

– Férfi lesz belőle, Savage gazda. Hanem engedje már meg… Szeretném elmondani kegyelmednek, amit Harrynak mondtam. Most már egészen világosan emlékszem, hogy azt mondtam neki, amikor felébresztett, hogy hallod-e, ha oda nem mész… akarom mondani, ha odamész, nagy baj lesz. Nem jó az ilyesmibe…

Elhallgatott.

– Nos?

– Azt mondtam, nem jó az ilyesmibe… bele… ke…

Erősödött a szél. Fütyült a köteleken. Zengett-pengett, különös, gyanús nótát zúgott, és az árboc meg-megreccsent belé. A Szürke Macska bizony nem nyávogott, hanem szép muzsikát adott, mintha csak egész zenekar húzta volna. A kötelek voltak a fuvolások, a megdagadt vitorlák a viola da gambások, a nagy hajótest a dobot jelentette, és még az árboc éles reccsenései is valamiféle hangszert idéztek ebben a vidám száguldásban.

– Nem tudom végigmondani…

– Jó, jó, menj csak!

Bob fejét csóválva, dünnyögve otthagyott, őrhelyére ment, a hajóorrba, ahonnan később időről időre felhangzott a füttye, amelyre én ugyanúgy válaszoltam.

Így telt el két hosszú óra minden esemény nélkül. A tenger nyugodt volt, a szél erős, a hullámok egyenletesek, s attól sem kellett tartanunk, hogy hajóval vagy akár csak bárkával is találkozunk, mert a víznek ez a része elhagyott volt, valahogy kívül esett a szokásos utakon. Hiszen bármennyire is végtelen a tenger, a hajósok mégis a megszokott, kitapasztalt irányokon közlekednek rajta. Az Amerikába induló angol hajók például akkor is végigúsztak a dél-angliai partokon, ha történetesen Londonból indultak útjukra, és csak Plymouthnál vágtak neki a nyílt – és soha meg nem ismerhető – óceánnak.

A szél most északkeletről délnyugatra fújt, és pompás hátszél gyanánt valósággal röpítette kifelé hajómat a Csatornából, amelynek éppen itt, Dél-Anglia és a francia Bretagne között szélesül a szája. Gyorsan mentünk, azt is mondhatnám, nagyon gyorsan, azt megérzi a hajósember sebességméricskélés nélkül is. Ha tarthatjuk az irányt – gondoltam –, ezzel a sebességgel egyenesen nekifuthatnánk az Azori-szigeteknek. S nem is sok idő múltával, mert tapasztalatból tudtam, hogy a Szürke Macska jó szélben, teljes vitorlázattal száz mérföldet is képes megtenni egyetlen nap alatt. Legalábbis száz mérföldnek mondják légvonalban a Plymouth-Lizard-fok közötti távolságot, márpedig egy alkalommal hajnaltól esteiig megtettem ezt az utat.

No jó, ha nem száz, akkor hát nyolcvan, akkor is halad ez a hajó, nemcsak araszolgat.

Két hosszú óra minden esemény nélkül. Éppen elegendő arra, hogy az ember felidézze a rég múlt fiatalság tovatűnt emlékeit, és számot vessen a közelmúlt eseményeivel is.

Pokahontasz…

Amit róla tudni kell, elmondtam. Mégis jó, ha megjegyzitek magatoknak a legfontosabbat: e nélkül a bátor, eszes, különös indián leány nélkül sohasem tudták volna megvetni a lábukat Amerikában az angolok. Hány és hány hajó, hány és hány telepes indult az Újvilágba! Elvesztek mind egy szálig. Nyomuk sem maradt – nemhiába rémisztgette a vállalkozó kedvűeket is évekig az „eltűnt gyarmat” legendája. Aztán egy napon olyan ember tette a lábát Amerika partjára, mint a nagy hírű John Smith kapitány… és a szerencse vagy a gondviselés jóvoltából éppen azon a helyen, ahol a pauhetánok törzse élt.

A szerencse vagy a gondviselés jóvoltából éppen abban az időben, amikor a kis Pokahontasz élt.

Igen, igen. A kis Pokahontasz…

A gazellaléptű, fekete hajú, furcsa mosolyú lány. Az „indián hercegnő”.

Aki megmentette John Smith életét. Aki meggyógyította és táplálta a telep lakóit. Aki békét közvetített fehérek és indiánok között. Aki arról ábrándozott, hogy egy napon visszatér majd hozzá gyermekkorának bálványa, John Smith kapitány, és az indián birodalom királynőjeként kíséri őt a sápadtarcúak királya elé.

De hát a nagy kapitány elhajózott, és sohasem tért vissza Virginiába. Pokahontasznak két hódoló között kellett választania.

Kérője volt John Rolfe, a szép, fiatal és gazdag angol, a virginiai dohány nagyhírű nemesítője.

S kérője voltam én is, a sápadt arcú apródból lett indián: a túsz, a testőr, a hűséges kísérő.

Pokahontasz, a szegény, csalódott Pokahontasz annak adta végül a kezét, aki a szerető szív mellé hatalmat is ígért neki.

Mi valósult meg abból a hatalomból – ezt már tudjátok.

És lám csak, a vér nem válik vízzé… Az árván maradt fiúban felébred a vágy, hogy visszatérjen anyjának népe közé…

Erre a gondolatra úgy elszorult a szívem, hogy mélyet, nagyon mélyet kellett sóhajtanom, csak hogy megszabaduljak ettől a szorítástól. Mert hirtelen rám tört a lelkiismeret-furdalás, keserű méreggel korholtam önmagamat: micsoda apa vagyok én, hogy folyvást ennek az erőszakos, bizony nem rokonszenves sihedernek a gondján tépelődöm, ahelyett, hogy a fiam sorsán aggódnék?!

Vajon jófelé megyünk? Vajon utolérjük-e Joe Fry haját? És ha igen, vajon mi módon foghatunk a szöktetéshez’1. .

Olyan kérdések voltak ezek, amelyek mellett Thomas Rolfe nagyra törő álma, gyermekes fenekedése igencsak eltörpült.

És mégis… akárhogy is erőlködtem, hogy a fiam sorsáról tépelődjem, akárhogy is igyekeztem az összes lehetőségeket megfontolni, gondolataim újra meg újra ifjúságom szép Virginiájába vetődtek. És kétféle érzés viharzott bennem. A józan és kötelességtudó szeretet rég meghalt barátaim gyermeke iránt, és az ösztönös tartózkodás egy olyan embertől, aki nyers modorával annyira felingerelt.

Milyen jó, hogy Jane nem találkozott vele. Ő hajdan Pokahontasz rabszolgája volt. Talán térdre esett volna Thomas Rolfe előtt.

De hát mit teszek én, ha nem ugyanezt? – gondoltam, miközben futó pillantást vetettem az égre, amelyen eltünedeztek a csillagok. Lám csak, a magam feladatáról, saját gyermekemről is elfeledkezem, csak hogy az ő sorsán töprengjek. Akár szeretem, akár gyűlölöm – érzem benne a parancsolásra született emberek minden más akaratot összeroppantó erejét.

És meghódolok ennek az erőnek?

Alattvaló voltam mindig. Érzés ez vagy állapot?

A fiaim, azok talán szabadabbak lesznek.

A vitorla hirtelen összeesett, majd nagyot dobbanva ismét kifeszült.

A bumm-rúd nyugtalanul rángatózott a köteleken.

A bárka nyugodt dőléséből felegyenesedett, majd előre-hátra bókolt. Egy pimasz hullám alája csapott.

A szarvkötelet utánaengedtem, a kormányon ösztönösen húztam egyet, és kettős füttyel jeleztem Bobnak, hogy minden rendben.

Felnéztem az égre, de nem tudtam felismerni a csillagábrákat. Az ég nagy részét már felhő takarta.

Alattvaló voltam mindig. Virginiában sem több, mint hitvány rabszolga. Hiába háborogsz, Thomas Savage – gondoltam hirtelen most sem érzed magad másnak, mint szorongó, félő, alázatosan engedelmeskedő szolgának, és könnyek ülnek a szemedben, amiért valóságos király utazik a hajódon.

Egy indián király.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben átélik az első vihart • Az indián királyfi úgy alszik, mint a bunda

Nagy úr a vihar.

Közeledtére előbb idegesen nyerít a kanca, fájdalmasan bőg a tehén, és összevissza röpköd a fecske; süt a nap, de köd borítja mégis… és nyugtalan gondolatokkal küszködik az emberi agy.

Aztán minden lesújtva hallgat.

Vajon gondolkodik-e a madár, amely szárnya alá dugja a fejét, a marha, amely az alomra ejti nehéz testét, és a ló, amikor reszketve áll?

Az ember ilyenkor elhagyja nehéz gondjait. Itt a vihar, cselekedni kell.

Nem a szokásos két fütty volt ez. A sípomat fújtam meg. Annak a hangjától a holtak is életre kelnek.

– Riadó!

Ott elöl, a hajóorrban Bob már a vitorlával birkózott. Az orrvitorla kötele kicsúszhatott a kezéből, mert a fehér vászon lazán csapkodott a szélben. A fedélzeten nehéz csizma dobogott. Patrick rohant elő, és nekiugrott a fővitorlának, Mire a kormánytól előrejutottam, hogy a segítségére siessek, már lezuhant a gaff a csúcsról, és ők hárman, Charlie, Bob meg Pat serényen tekerték, kötözték a vásznat.

– Charlie! Az ajtókhoz!

– Igen, uram! – rikkantotta a fiam, mintha nem is az apjához szólna, hanem egy igazi hajóskapitány parancsát teljesítené. Végigrohant a fedélzeten, lecsapta és le is kötözte a mélybe vezető első csapóajtót, miközben jómagam az egyébként üres halasraktár fedelét rögzítettem. S mondhatom, Charlie olyan otthonosan és olyan ügyesen mozgott a vadul ingó fedélzeten, mintha az isten is hajósinasnak teremtette volna. Akárha légy mászik a falon, az ő lába sem csúszott meg a meredeken zuhanó deszkákon, és csöppet sem törődött azzal, hogy egy hullám nyakon önti.

Ennél különösebb vihart még nem tapasztaltam.

Percekkel előbb még úgy tűnt, felhők takarják a csillagokat. Most ismét tiszta volt az égbolt, a szél azonban tízszeres erővel dühöngött, veszett, habos tajtékot túrva a hullámokon. Nyugtalanul, szabálytalanul hullámzott a tenger, hol jobbról, hol balról kaptuk a vizes pofonokat, a hideg sós víz arcunkba fröccsent, miközben két kézzel kapaszkodtunk a palánkba, a kormány rúdjába vagy a kötelekbe – ki mibe tudott.

A Szürke Macska immár vitorla nélkül száguldott előre. Éreztem, hogy a szél és a szabálytalanul dobáló hullámok egymás ellen játszanak. Most már ketten kapaszkodtunk a kormány rúdjába, mert minden éberségünkre és erőnkre szükség volt, hogy a bárkát megvédjük a felborulástól, amire könnyen sor kerülhetett, valahányszor egy-egy hullámhegyről féloldalason zuhanva a vihar oldalba kapja és továbbdönti a hajótestet. Ilyenkor a fenéksúly sem használ, a lerakott, de le nem fedett kövek elmozdulnak, rázuhannak az oldalpalánkra, és ha át nem is törik, súlyukkal tovább borítják a teknőt.

Ettől féltem, és átkoztam hebehurgyaságomat, amiért ilyen gyorsan, gondos előkészület nélkül a tengerre bíztam magamat. A fenéksúly fölé legalább egy deszkafedelet kellett volna ácsolni, hiszen anyag is lett volna hozzá, ha szétszedjük a haltároló örökké bűzös és mindig nyirkos oldalfalait.

De hát bajban késő a miatyánk, nem volt más hátra, mint a szél szeszélyét, a hullámok alattomosságát egy-egy kormánymozdulattal kivédeni.

– Húzd meg!

Patrick húzta, én meg toltam a kormánylapát rúdját, ám ugyanabban a pillanatban felágaskodott a Szürke Macska orra, de olyan magasra, mintha a farán akarna fordulni egyet. Charlie keze leszakadt a bódé faláról, Bob utána kapott, mindketten a lábam elé gurultak.

– Az istenit… már megbocsásson!

A kormány rúdja ugyanis valósággal odanyomta Patrickot a bárka oldalfalához. A tenger máris visszaütött. A meghúzott lapátot továbbnyomta, és erőlködhettünk, hogy szegény Patrickot kiszabadítsuk szorult helyzetéből, mert már igencsak nyögött, és arról panaszkodott, hogy a bordája roppant, igen, igen, úgy érzi, eltörött a bordája.

Hárman húztuk a kormányt, Pat végül hangos nyögéssel lerogyott a palánk mellé, és abban a pillanatban rázúdult egy hullám, de akkora, hogy attól féltünk, elönti az egész hajót.

– Menj… menj le! – taszítottam egyet Charlie-n, mert azt hittem, a következő roham lesodorja a fedélzetről. – Nem gyerekeknek való idő!

– Nem megyek! – kiabálta sírósan, mert a szél süvítését, a hullámok dübörgését emberi hang alig tudta túlszárnyalni.

– Menj, ha mondom!

Belekapaszkodott a lábamba, aztán a kormány rúdjába, amelyet teljes erőmből tartanom kellett, nehogy egy hirtelen lökés ismét Pathoz vágja.

– Apa… édesapám!… – Charlie hiába csimpaszkodott a rúdba, a meglóduló szerkezet egyszerűen végighúzta a hajótat fedélzetén. Nevetséges, mégis kétségbeejtő helyzetéből azonban hirtelen felugrott, gyerekhez nem illő szavakkal – de hajós módra! – elkáromkodta magát, aztán így kiáltott: – Nem megyek én sehová! Kegyelmednek lehet még fia, de nekem több apát már nem adhat az Isten!

De jó is, hogy sötét volt, de jó is, hogy az ismét derült ég ellenére valahonnan szapora esőt hajtott nyakunkba a szélvihar! De jó is, hogy vizesen, ázottan küszködtünk az elemek haragjával! Senki sem látta, senki sem vette észre arcomon a könnyeket.

– Édes fiam… – mondtam.

És ettől a szótól magamhoz tértem. Ettől a szótól ismét a régi voltam. Ebben az egy szóban benne volt… mind a két fiam. És Jane. Benne az egész életem.

Tudom, barátaim, hogy az ifjúság mindig lenézi az előző nemzedéket. Azt hiszi magáról, ő az erősebb, a tettre készebb, és az érzelmeinkre az érzelmesség bélyegét süti.

De hát ha mesélek is – őszintén beszélek.

Miért szégyelljem az arcaimat – ha megvívtam a harcaimat?

Azt mondtam: „édes fiam” – és sírtam.

A vihar vadul tombolt körülöttünk. Bob hörögve tartotta a kormányt, Pat az alacsony palánk mellett hanyatt feküdt, és nem lehetett tudni, élő-e, vagy már halott.

És a vad ingás, a szörnyű dobálás! A hajófar felemelkedik, öt-vagy tíz-, hinnéd, hogy százölnyi magasba, aztán zuhan, s mindezt oly hirtelen, hogy azt hiszed megint: a levegőben lebegsz. Kihullik talpad alól a deszka, egy hullám alád csap, és mire a hajóra zuhansz, nem állsz a lábadon, hanem nekicsapódsz a kis bódénak, a kormány rúdjának vagy a palánk szélének, és olyankor csak egy parányi mozdulaton múlik, hogy életed nem a feketén dübörgő, fehéren fortyogó hullámok között végzed.

– Apám! – ordította Charlie.

Ebben a pillanatban valami reccsent. A kormány rúdja kiszakadt a kezünkből, majd csavarodott. Megragadtuk – és a kezünkben maradt.

A nehéz rúd kettétörött.

Hallottam, ahogy a kormánylapát a Szürke Macska farához csapódik.

Az egész hajótest megpördült, emelkedni kezdett, egy hullámhegyen forogva meglódult, és recsegve-ropogva a mélybe zuhant.

Végünk! – ez volt az első gondolatom. A hajó, amely nem kormányozható, istenre és az elemek játékára bízza magát. Többé nem uralkodhatom sem rajta, sem a szélen, sem a hullámokon.

Egy hullámvölgy mélyén forogtunk. Aztán megdőlt a bárka, majd visszaugrott. Egy dobbanást hallottam. Odalenn sziklányi kő mozdult el a helyéről.

Most éreztem először, hogy a szél iránya megfordult. Valóságos csoda, mégis állítom, hogy megéreztem. Vagy talán észleltem is?

Hiszen felhőtlen volt az ég. Kis fekete pamacsok rohantak a magasba, de a csillagok állását most már jó ideje megint ki-vehettük. És megfigyelhettem, hogy a szél, amely eddig a Kismedve felől fújt, egyszerre csak délkelet-északnyugati irányt vált, és veszettül pörgeti hajómat.

Egy hullámvölgy mélyén voltunk, és ez a völgy rémületes módon emelkedni kezdett. A völgyből hegy lett, mérhetetlen, szédületes hegy, amelynek oldalán a következő percben lezúdult a Szürke Macska. Féloldalára dőlve zuhant, akarva-akaratlanul valamennyien Pat mellé csúsztunk, és mert nem volt már semmi más tennivalónk, megragadtuk cimboránkat, és a következő alkalmas pillanatban berángattuk őt a fabódé belsejébe. Ott aztán egy kupacba tömörültünk és vártunk.

A végünkre, a halálunkra, a tenger kegyelmére.

Ekkor kérdeztem először?

– A királyfi hol van?

Bizony észre sem vettem, hogy indián módon „nevet” adtam neki.

– Odalent – mondta Charlie.

A bódé belsejéből ugyanis másik csapóajtó nyílt. Azon át is le lehetett jutni a bárka mélyébe: az élelmiszeres zsákok, hordók és ládák birodalmába. Charlie is, Tom is ott aludt a vihar kitöréséig. Csak Pat hevert odafönn a bódé priccsén, mert számított az őrségváltásra.

A füttyömet nemcsak ő, Charlie is meghallotta.

Csak Tom nem?…

A szél mintha megenyhült volna. Úgy tűnt, hogy a vihar más régiókba csapott át bennünket, és egy békésebb levegőjű világba jutottunk.

A hajó ingása is egyenletesebb lett. Már csak ritkán zuhant ránk egy-egy hullám, és a bódéba abból kevés jutott.

Vizesek voltunk és fáztunk. A hideg és az izgalom úgy rázta testünket, hogy mozdulni sem tudtunk. A kezünk remegett, a testünk remegett – remegett talán a lelkünk is.

– Lemegyek – mondtam. És alkalmas pillanatban felnyitottam a csapóajtót. Aztán hasmánt becsúsztam rajta.

A sózott hús és a káposzta szaga, a hajómélyek jól ismert illata fogadott.

– Tom! – kiáltottam. – Tom!

A sötétben körbetapogatóztam. Egy-egy dőlésnél a hordókba kapaszkodva kerestem kéretlen útitársunkat.

A kezem vastag takarókba markolt.

– Hej, Tom! – kiabáltam, hogy túlharsogja hangom a palánkokon megtörő hullámoknak idebent százszorosra növekvő robaját.

– Mi?… Hm?… Mi?

Thomas Rolfe, az „indián királyfi”, ez a szárazföldön nőtt, csúnya penészvirág fiú úgy aludt a legnagyobb vihar közepette, mint a bunda.

– Éhes vagyok – dünnyögte Charlie.

– A rossebb ezt az időt… már megbocsásson! – nyögte Pat.

– Megmondtam, nem jó az ilyesmibe belekeve… – Bob alakját nem is láttam. Csak a hangját hallottam.

Reszkető, remegő hangját.

Egész testünkben remegtünk, úgy fáztunk. A szekerce, a kalapács majd kiesett a kezünkből. Minden csupa nyirkos, csatakos, nedves volt. A ruhánk nehéz, mint a só, a csizmánk mélyén cuppogott a víz.

És hiába próbálkozott Bob, a tűz nem gyulladt meg.

Hajnalra lecsitult a tenger, a szél is elállt. Annyira, hogy hiába bontottunk vitorlát – a Szürke Macska meg se mozdult.

Köd szállt a tengerre. Tejfehér, átláthatatlan, sűrű köd. Fehér ködhabok úsztak körülöttünk. Csurgott a hideg víz az arcunkról. A fehér ködben nem láttuk a hajó elejét, nem láttuk az árboc csúcsát – valósággal fulladoztunk.

– Hej, Bob!

– Pat vagyok… már megbocsásson!

– Gyertek ide. A kormány…

No persze! Első dolgunk a kormány volt. Szerencsére nem a lapát törött, nem is a tengelye, hanem a rúd, méghozzá a tövénél. Könnyen levertük a helyéről, és mert Patrick gyors kezű, kiváló hajóács volt, néhány óra alatt összeeszkábáltuk a kormány új rúdját. A rézkapcsok is a helyükre kerültek.

– Miért állunk? – kérdezte egy hang.

– Jó reggelt, királyfi! – mondtam neki. – Amint látod, szélcsend és köd van.

– Mikor indulunk?

– Ha megindul a szél.

– És a reggeli?

– Ma te vagy a soros. Te és Patrick. Üssetek össze valamit.

Szó nélkül megfordult – karnyújtásnyira volt, mégsem láttam az arcát, csak a mozduló alakját. Negyedóra múltával megjelent egy kéz az orrom előtt. A kéz kenyeret és szalonnát tartott.

– Köszönöm.

Készen volt a kormány, teli a legénység hasa.

– Tom, most te fogsz őrködni. Mi egész éjszaka fenn voltunk. Ha nem tudnád, átkozott vihar tombolt.

Nem felelt, csak amikor megismételtem a parancsot, akkor mondta:

– Igenis, uram.

Annyi erőnk sem maradt, hogy leereszkedjünk a hátsó csapóajtón. Odalenn fülledt, ám meleg levegő fogadott volna, nekünk mégis a mennyek mennye volt a hátul nyitott bódé is, ahol elzuhantunk a padlón, és éppen csak a nehéz pokrócot húztuk magunkra, aztán máris az igazak álmát aludtuk. Dehogy törődtünk azzal, hogy a tejfehér, hideg köd foszlányai lassan beúsznak hozzánk, és elvegyülnek nehéz szuszogásunk páráival. Összebújtunk a takaró alatt, Charlie a nyakamba csimpaszkodott, egy-egy mozdulattal a fülemet kapirgálta, mint kisbaba korában. Bob hangosan fújta a kását, Pat ellenben folyvást motyogott meg cuppogott, álmában is a lyukas fogát szívta.

Mindezt azonban nem tudnám, ha olyan mélyen és olyan sokáig aludtam volna, mint ők. Csakhogy hamarabb felébredtem. Valami mintha felrázott volna, Egy halk dobbanás. Neszezés. Valami szokatlan csönd – vagy éppen szokatlan zaj.

Ébren voltam.

Fertályóra sem telt el, és én máris olyan éber voltam, mintha estétől mostanáig pehelypaplanos ágyban szunyókáltam volna.

Mi ez?

Résnyire nyitottam a szememet. Igyekeztem minél gyorsabban felfogni és megérteni, ami körülöttem történik.

Egy pillantás a kormányra. A rúd gazdátlanul hol balra, hol jobbra leng, ahogy a lapátot a víz odalent mozgatja. S halkan nyikorog.

Egy pillantás a bódé belsejébe. Sehol senki.

Éreztem, hogy a bárka megdől.

És hallottam az ijesztő zajt! Sziklákon megtörő hullámok robaját!

Szempillantás alatt talpon termettem. Ahogy előrenéztem, akkor vettem észre Tomot. Az árboc tövében kuporgott. Kezében drága és féltve őrzött Mercator-térképem. A lábánál pedig a tolókás tájoló, a Jákob-bot.

– Hát te?! – kiáltottam rá.

Felpillantott. Vizes kék szeme meg sem rebbent, ahogy rám tekintett.

– Azt hiszem, ez lesz a legjobb irány… – mondta. – Az Azoroktól északra egyenesen átvághatunk az óceánon. Már be is jelöltem, hogy el ne tévessze.

Csakugyan ott éktelenkedett egy vastag fekete csík a térképen. Valami szénirónnal húzhatta bele. Elöntött a méreg, és az ijedségtől fejembe szállt a vér.

– A jebuzeusát! Feltámadt a szél, te szerencsétlen! Ugorj, és lökd ki a kormányt jobbra! És ott tartsd, ha belepusztulsz, akkor is! Rohanj, az istenedet, mert agyonváglak!

Mint akit darázs csípett, ugrott és rohant. Tette, amit mondtam, én pedig vadul nekiestem a köteleknek, a nehéz vitorlafát minden erőmből húztam és vontam, mígnem eljött a pillanat, amikor a kormánylapát már uralkodott a hajótesten, amely lassan megfordult, majd hirtelen pördült egyet, a vitorlafa átvágódott a másik oldalra, és ez elég volt, igen… éppen elég, hogy jó irányba lódítson rajtunk a feltámadt gyengécske szél, mert a következő végzetes hullám erőtlenül elfutott alattunk, hogy a következő pillanatban keserves bőgéssel, fehér tajtékot szórva törjön meg – a Land’s End várfalszerűen meredek, rettentő bazaltoszlopain…

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Charlie elmeséli, hogyan lopózott a bárkára • Thomas Rolfe fellázad

Ahogy derült az ég, úgy borult a kedvünk, ahogy melegebb lett a napsugár, úgy fagyott a hangulatunk.

Már ötödik napja hajóztunk egyenesen dél felé.

Látszólag minden rendben volt. A vihar, amely első napunkat oly kalandossá tette, végleg eltakarodott. Kiderült az ég, erős szél fújt, amely sem éjszaka, sem napközben nem állt el egészen, legfeljebb lecsitult kissé. A tenger is nyugodtnak látszott.

Hajóval közelebbi találkozásunk nem esett, noha láttunk nem is egyet. A formájukról, vitorlázatukból, no meg a zászlóikról is azt következtettem, hogy francia, majd meg spanyol hajók voltak. Igyekeztem jókor elkerülni valamennyit, és mivel vitorlám nagy, hajóm meg kicsiny volt, ez minden alkalommal sikerült is.

„Vitorlát látok!” – kiálthatta a buzgó őrszem az árbockosárból.

„Hé, te marha, már minden zsebkendőt vitorlának nézel?! – ordított fel a kapitány vagy az első tiszt.

„Jelentem…” – dadoghatott az őrszem.

„Tanuld meg, te víziló, hogy halászbárka nem hajó, halász pedig nem hajós! Semmi közünk hozzá!”

Az őrszem bizonyára elhallgatott, és a vállát vonogatta a magasban, ámbár meglehet, hogy ha öreg tengeri medve volt; a kapitány pedig valami fiatal tacskó, hát megkockáztatta:

„Fura halászbárkaá ez, kapitány uram… jelentem… mert úgy rohan, mint a veszett fene, a formája meg semmiben sem hasonlít a mi papucsorrú, spanyol bárkáinkhoz…

Kapitánya válogatta bizonyára, hogy újból lemarházta-e az emberét, vagy pedig szúrós szemmel a távolba nézett, és magában káromkodott, hogy valami fontos dolgot bizonyára elszalasztott.

Mire észhez kaptak ugyanis, addigra mi már a távolban repültünk, és áldottuk a spanyol kapitányok lassú észjárását, no meg a saját szerencsénket.

A jó szerencsénket, amelyre ez idáig panaszunk nem lehetett. Az első nap nagy ijedelmei után végleg rendbe jöttünk a világgal. Túléltük a szokatlan erejű tavaszi vihart, amely olyan kegyetlenül ránk ijesztett. Az utolsó pillanatokban elkerültük a Land’s End végzetes zátonyait is… és hogy mitől menekültünk meg, csak az tudja igazán, aki jól ismeri Dél-Anglia vizeit és partjait.

Az orkán – mikor és hogyan fordult meg a szél iránya, ma sem tudom – az éjszakai vaksötétségben óriási vargabetűt íratva velünk, egyenesen visszahajtotta a Szürke Macskái

Anglia legnyugatibb fokáig.

A Land’s End a brit szigetországnak valóban legnyugatabbra kinyúló vége, „a föld vége”; az angol név ugyanis ezt fejezi ki.

Nemcsak a föld vége – a hajóknak is réme ez a fok. Különös, titokzatos áramlatok adnak itt egymásnak viharos találkozót. Szelek zúdulnak, ködök gomolyognak a meredek partok előtt. Mert akár egy várfal, olyan meredek, csupa kőszikla itt a part. Ki tudja, hány évezred, talán millió év viharárja koptatta-bomlasztotta itt a köveket? A csupasz szirteken sirályok, hojszák, kormoránok tanyáznak.

Félelmetes világ.

Ha a térképre néztek, a Land’s Endtől pontosan délre, a nyílt tengeren parányi pontocska jelöl egy másik veszélyes helyet. A Farkas-szikla ez, s hogy az éjszakai veszett táncolásban, őrült rohanásban neki nem rohantunk, bizony csak vakszerencse volt.

Hogy azon a fehér ködös hajnalon a rosszul álló vitorla és a faltámadó szél neki nem hajtott a Land’s End kőfalának, az már inkább az ösztönös megérzést dicséri.

Mire a fiúkat felriasztotta a sípszó, tulajdonképpen túl voltunk a közvetlen veszélyen.

Úgy úsztunk a tejfehér ködben, mint valami szellemhajó. És mint a szellemek, fehéren libegtek körül bennünket a köd-gomolyok.

De már fújt a szél, méghozzá egyre erősebben, és jó reményünk lehetett, hogy hamarosan kijutunk a szellemek világából. Addig azonban körülcsurgott bennünket az árnyéktalan, opálos fehérség, amely még így, a veszélyes partokat magunk mögött tudva is ijesztő volt, mert időről időre – mintha Macbeth boszorkányainak hangja volna – vijjogás és rikácsolás harsant egészen közelről, és mi mégsem láttunk egyetlen madarat sem.

– Irány?

– Dél! Pontosan dél, kapitány uram, már megbocsásson…

– Charlie!

– Itt vagyok!

– Menj te is előre. Figyelj, és hallgatózz te is. Ha hullámtörést hallasz, azonnal kiálts!

Charlie eldobogott, beleveszett a fehérségbe. Pat kibújt a bódéból, meghúzta és újra rögzítette a szarvkötelet. Igen lassan, oldalozva haladtunk, mert majdnem szembefújt a szél: délnyugatról kaptuk.

– A térkép… kapitány – mondta Pat.

– Tudok róla. Tom firkált bele. A Király.

Nem szólt semmit, de tudtam, mit akar kérdezni. Kérés nélkül is feleltem neki.

– Semmi sem változik. A Kolumbusz-úton megyünk.

Aztán egyszerre csak kiúsztunk a ködből. Olyan éles volt a köd fala, hogy hátul a kormánynál még semmit sem láttunk, de már hallottuk Charlie vidám rikoltását az orrból. Hirtelen hullott le rólunk a fátyol, szinte marta szemünket a ragyogás. Mert sütött a nap, és egyetlen felhő sem volt az égen, ragyogó, szép idő köszöntött ismét, sirályok csapkodtak körülöttünk, és felvillantak a világ színei.

Hátunk mögött elmaradt a köd. Hatalmas, fehér paplanként borult a vízre és a szárazföldre egyaránt.

Feltűnt a Farkas-szikla, amelyet balról nagy ívben megkerülve hagytuk magunk mögött.

Ideje volt már, hogy alaposan átvizsgáljuk a Szürke Macskát. Charlie és Bob kíséretében végigjártam, megnéztem minden eresztékét, kötését, de nemhiába volt az én hajóm, nemhiába szerettem annyira, most is kitartott, és meg sem látszott rajta az éjszakai vihar. Jófajta bárka volt ez, könnyű és fordulékony, s nem volt semmi olyan szeszélye, amely megnehezítette volna az utazást. Szeszélyt mondok, s aki ismeri a hajókat, tudja, mire gondolok. Mert építhetik a hajókat, bárkákat, csónakokat a legpontosabb tervrajzok alapján, két egyformát nem tudnak soha építeni. Egyezik minden: hüvelykre, vonásra egybevág; az árboc állásszöge ugyanannyi; a merülés szintén; a méret nemkülönben. S mégis. Az egyik hajó minduntalan kifordul a szélből, kikapós, a másik éppen ellenkezőleg, minduntalan bekap, a félhátszelet sehogy sem állja, imbolyog, forog, mint a részeg ember.

Hát a Szürke Macskának semmi ilyen szeszélye nem akadt. Igaz, nem is tervrajzok szerint építették, hanem brightoni hajóácsok szabták a bókonyait, olyan mesterek, akiknél apáról fiúra száll a szakma sokféle ismerete. Azok az egyszerű, bárkaépítő ácsok használnak ugyan mérőlécet, hanem ha úgy hozza a sors, nélküle is elboldogulnak. A „kezükben” meg a „szemükben” őrzik a hajótest minden méretét, s ha szabadon faragják is, egymásra teheted az idomfákat és a palánkokat: egyik fedi a másikat. Az illesztések és eresztések pedig olyan akkurátusak, hogy a kés pengéje sem szorul közéjük. Bizony, hamarabb enged a fa, mint az ácsolat.

Ahogy végigvizsgáltam a bárka legmélyét, alig-alig találtam szivárgást, a fenékvíz semmit sem gyarapodott.

Az első csapóajtón ereszkedtünk le. Átkaroltam Charlie nyakát.

– Az ám… erről jut eszembe – mondtam.

– Mi… micsoda? – kérdezte nagy ártatlanul, de láttam a szemén, hogy nagyon is jól tudja, mi jut az eszembe.

Lenn álltunk az orrkamrában. Minden hajóknak legzajosabb részében. Ahol, akár a dob belsejében, iszonyú dübörgés hallatszik. Hiszen csak egyetlen palánksor választ el az orrtőkén szétvágódó, sisteregve, harsogva szerterohanó víztől.

Akármilyen zaj volt, azért meghallottam Charlie ijedt hadarását. Bob elfordult, mosolygását leplezve rendezkedett, a tartalék horgonyt, a vontatókötelet meg a dobóköteleket rakosgatta.

Az orrkamrából kis ajtó nyílt az első raktárhelyiségbe, ahol a puskaport, a fegyverek egy részét, a hálókat meg a vizes hordókat tartottam. Ott is rendet csináltunk, a viharban felborult az egyik hordó, a puskapor szerteömlött a padlón, egyszóval volt elég munkánk. Mindhárman ki-be járkáltunk az orrkamrából a nagyraktárba meg vissza, járt a kezünk, hogy mihamarabb végezzünk, ámbár inkább csak kettőnknek a keze járt – Charlie követett, mint egy kiskutya, és be nem állt a szája.

– Hidd el, apa, hogy nem jöttem volna. Azt mondtad otthon hagysz, és hát persze minek is jöttem volna? El is búcsúztunk, és ha már elbúcsúztunk, minek jöttem volna?… De tudod, anya milyen furcsa. Te is mondtad nemegyszer, hogy anya virginiai indián, az erdei emberek szemével látja ma is a világot. Te mondtad, hát te… Hát ne csodálkozz, hogy anya azt mondta nekem, ha otthon maradok, nem éli túl a szégyent. Aggódik Harryért, aggódik érted is, de legjobban azért aggódik, hogy halálomig rajtam marad a bélyeg: gyáva voltam. Hidd el, apa, azt is mondta, itt az ideje, hogy a harci ösvényre lépjek. Hogy olyan nyamvadt vagyok… na jó, nem így mondta, de ez volt az értelme, hogy odaát, az ő falujában nem bírnám, ki a férfivá avatást, hanem megszöknék a szent fa alól.

Ezt mondta anya, és közben a fejemet simogatta, az arcomat pofozgatta, egyszer kedves volt hozzám, máskor pedig haragudott, és sírt is, de te ebből semmit sem láttál, mert folyton csak Mike apóval diskuráltál, meg a hordókat rakodtátok.

Amikor aztán tőlem is elbúcsúztál, meg a többiektől is, anya gyorsan a fülemhez hajolt, és azt súgta, most mutassam meg, fel tudok-e szökni észrevétlenül a Szürke Macskára.

– Hát ez sikerült.

– Igyekeztem, apa. Anya biztosan büszke rám, és úgy kellene, hogy te is büszke légy. Csakhogy a felnőtteken a jóisten se tud eligazodni! Egyszer azt kívánják, hogy csupa jóság meg szelídség legyen az ember, akár egy tündér-király kisasszony, máskor meg dühösek, ha nem vagyunk olyan… belevaló fickók. Persze anya is megijedt volna, ha tudja, hogy nem egyedül kuporgok itt. Látod, itt jöttem le, meg is botlottam abban a kötélben ott, egészen sötét volt, mert rögtön magam után csaptam az ajtót, és persze még káprázott a szemem a külső fénytől… Hát egyszerre csak valaki nekem ugrik, átkapja a torkomat, lefogja a kezemet, hú, de megijedtem, legszívesebben egy nagyot ordítottam volna, de féltem tőletek is, de .még jobban attól, hogy Tom, mert ő volt, aki nekem ugrott, folyton azt sziszegte: „Megöllek, ha kiabálsz!”

– Na, mondd csak…

– Nem mondom, mert olyan dühös arcot vágtál az előbb… Na jó, hát bizony én is megmérgesedtem, kaszáltam egyet a lábammal, jól belerúgtam a bokájába, aztán meg felcsaptam a fejemet. Tudod, apa, Harrytól tanultam, hogy ha az ember verekszik, egyetlen percre se álljon le; ütöttem, vágtam, és csak később vettem észre, hogy már régen elájult, mert éppen állon fejeltem. Hihi, ne nevess ki, apa, ezzel a vontatóval kötöztem meg, de igazán, azért is van itt minden összehányva, jól megcsavartam, a végén meg dupla hollandi csomóval rögzítettem.

– Ez már döfi! Belevaló fia van, Savage uram! Azt hiszem, neki is hiába mondanám, amit Harrynak mondtam, hogy ha oda nem… azazhogy…

– Folytasd, Charlie.

– Nincs is mit folytatnom. Amikor magához tért, csúnyán káromkodott, nem is hiszed, apa, hogy tud ő káromkodni. Azt mondta, hogy ezért még megfizet, akárki vagyok, mert őt még soha senki sem kötözte meg. „No, ha senki, akkor én igen” – mondtam. És azt is mondtam, hogy most már hallgasson, mert nem szeretném, ha idő előtt felfedeznél. Először azt hitte, én is valamiféle bujkáló csavargó vagyok, hanem amikor megmondtam, hogy az én apám Thomas Savage, és ez a bárka éppen az ő bárkája, azonnal megszelídült. „Akkor gazdag ember az apád – mondta mert ismeri az indiánok titkát, tudja, hol vannak odaát a nagy aranybányák.” „Ha tudná, biztos gazdagok volnánk – mondtam neki, de hát biztosan nem tudja, mert az én apám csak hárombárkás hajósgazda és halászmester.” Mindenáron veled akart beszélni, kérlelt, hogy bogozzam ki, de nem estem a fejem lágyára, hogyisne! Szépen kimegyek a fedélzetre, elmondom, mi történt, és hogy kit találtam – feleltem –, addig csak próbálgassa kibogozni magát. A kötél vége ott van, ha ugyan elboldogul a hollandi csomóval.

Akkor másztam ki, apa. Igazán mondom, otthon maradtam volna, mert megígértem neked, de el kellett jönnöm, mert megígértem anyának. Jobb lett volna, ha egymás között intézitek el. Most persze haragszol, és tudom, hogy…

– Na, mit tudsz?

– Hogy büntetésül…

– Büntetésül?… Velem jössz!

Charlie ujjongott az örömtől, de azért a móka kedvéért megjátszotta, mintha kegyetlenül bőgne. Apai barackot nyomtam a fejére, megbokszoltam – szóval értettük egymást.

Akkor már ugyancsak siettünk felfelé, mert a hullámok megújuló dübörgésébe ütemes, nyávogó hang is vegyült. Tudtam, hogy Patrick Small dolgozik odafent, megnéztük, mire jutott.

Az orrárboc két oldalán kifűrészelt egy-egy kis ablakot a palánkból. A nyílásokat azonban nem hagyta szabadon, hanem csuklópántos ablakocskát illesztett rájuk. Gyors és nagyszerű munkát végzett. Patrick kitűnő ács volt, a finomabb munkához is értett, és úgy gondolom, Londonban vagy a flottánál sokra vihette volna, ha nem szereti mindennél jobban a szabadságot. Értett a hajózáshoz is, értett a halakhoz is, „a jég hátán is megélek” – szokta mondogatni, amiben sok igazság volt, hiszen jól tudjátok ti is, mindenki annyi embert ér, ahányféle szerszám megmarad a kezében.

Pat ráadásul szerette, amit csinált, órákig el tudott gyönyörködni a saját keze munkájában. Most is úgy nézegette, ragyogó pofával, azt a két kis ablakocskát, mint szerelmes legény a mátkáját.

– Kapitány… már megbocsásson… isteni, mi?

A fűrészvágás helyét faggyúval, szurokkal kenegette, nehogy messzire feltűnjék a friss munka nyoma.

– Egy mozdulat és felcsapódik. Egy mozdulat és lecsapódik. Messziről észre sem venni, közelről meg mintha kötélnyílás volna. Isteni, mi?

– Jól van, Pat. Nagyszerű munka!

– Egy mozdulat és felcsapódik… – kezdte újra. Láttam, hogy sürgősen új feladat kell neki, különben használhatatlanná gyönyörködi magát. Már most is percenként felcsapta lecsapta azt a két fránya ablakot, és folyvást azon istenkedett, micsoda nagyszerű mester ő.

– Gyerünk az ágyúért! – adtam ki a jelszót.

Az ágyú.

Hát az volt az a titokzatos fenéksúly, amit a rakodásnál gondosan félretetettem. Ponyvával letakarva várakozott a haltároló mélyén, a nagy kövek között. Hosszú csövű, parányi ágyúcska volt, ma sem tudom, miféle fajta. Lövegnek kicsiny, csatakígyónak rövid, falkonettának pedig nagy. Mégis inkább csatakígyó lehetett, úgy három hüvelyk a kalibere, a hosszúsága pedig egy ölnél is több. Az öntőmester annak idején szép munkát végzett rajta, mert mindenféle sárkány- és ördöglények díszítették, és még felírás Is ékeskedett a hátán, persze spanyol nyelvű, amely tudtára adta országnak-világnak, hogy hol és mikor öntötték ezt az ágyút a Santa Maria Inmaculada nevű gálya számára.

Ebből aztán könnyen kiderülhet, hogy az én ágyúm spanyol ágyú volt, amelyet azonban nem harcban zsákmányoltam, hanem apály idején egy szétesett és már jócskán széthordott roncs mélyén leltem. A roncs a doveri partoknál található, talán még ma is megvan, s azt hiszem, még a Nagy Armada flottájából maradt ott.

– Jó lesz fenéksúlynak – mondtam pár évvel ezelőtt, amikor a roncsot átvizsgálva, az ágyúcskát megleltük. Ugyan ki hitte volna, hogy nemcsak fenéksúlynak lesz az még jó, hanem – lövésre is?…

Felnyitottuk a haltároló tetejét. Egyszerre csak orrba vágott minket a hajdani rakományok most már soha ki nem irtható bűze. De hát megszoktuk, halászember nem finnyáskodik az ilyesmin – s örömmel láttam, hogy Tomnak sem rezdül meg az orra.

Azt azonban már kevesebb örömmel láttam, hogy milyen közönyösen nézi, miként kecmereg lefelé Bob meg Charlie, hogyan vesződnek odalenn a kötéllel, és talán a kisujját sem mozdította volna, ha kezébe nem nyomom a kötél másik végét.

– Húzd!

Mire a kis ágyú a fedélzetre került, azért Tom kedve is megjött. Füttyentett egyet, elismerően nézett rám, aztán ő is nekilátott a munkának. Kapartuk, csiszoltuk, kívül-belül alaposan megtisztítottuk a gyilkos bronzcsövet, majd közös erővel nekiláttunk, hogy segítsünk az időközben előkerült Patnek új feladatában. Ágy is készült ugyanis az ágyúnak, könnyen mozdítható és könnyen rögzíthető, emelhető és süllyeszthető talp. Nagy tréfálkozás, heccelődés közben hálálkodtunk Patricknek, amiért megengedte, hogy segítsünk, hiszen az effajta munkához csakis ő ért igazán, és hátha az az ágyútalp is olyan lesz, hogy…

– Csak egy mozdulat, Savage uram, és felcsapódik – röhögött Bob, mire Pat nyakon vágta.

– Kaphatsz még egyet, te nyavalyás halbelező!

Ezen aztán mindketten nevettek, és kijelentették, mihelyt hazaérünk, versenyre kelnek, ki milyen gyors – a másik mesterségében.

Bob és Pat soha nem haragudtak egymásra, pedig ugyancsak hirtelen járt a kezük.

– Jó kis ágyú – mondta Tom. – Mivel tölti?

– Golyóm nincs hozzá – feleltem. – A muskétatöltés is megteszi.

– Meg. De az ilyen ágyú nem kartácsra való ám! – Az ajkát biggyesztette. – Ha besül, szétrobban az egész.

– Laza fojtás kell.

– Az más. Látom, kegyelmed érti a dolgát.

Felséges mozdulattal biccentett, aztán magunkra hagyott a munkánkkal, és elvonult a hajó orrába. Isten tudja, a dolgát végezte-e, vagy csak bámészkodott, esetleg az juthatott eszébe, hogy immár ő a soros az őrségben, amelyről – bevallom, az én hibám volt – a nagy munkában egészen el is feledkeztünk. Akárhogy is, csak néztünk utána, leesett az állunk, hogy ezt meg mi lelte. Bob száján kiböffent a röhögés, de leintettem.

Nem, nem, nincs csúnyább, mint egymás álmain nevetni, és én úgy éreztem, megértem Tom álmait. Király ő, egy indián nép törvényes uralkodója. Hát bizony más dolog az, egészen más, hogy a népből mi lett azóta. Én sem tudom, ő sem tudhatja, azért is menekül az álmaihoz.

Hanem ahogy utána néztem, eszembe jutott Charlie, ahogy a hajó mélyén Tommal birkózik, és Tom szava is eszembe jutott: „Megöllek, ha kiabálsz!”

Rossz érzés volt erre gondolni. Hiszen Tomot szeretnem kell, mert a barátaim árvája.

Aztán az a pillanat is eljött, hogy helyére tolhattuk a kis ágyút. Kevélyen hevert az ágyában, amelyet erős kötelek rögzítettek az orrsudár tövéhez. Intettem, és Charlie meg Pat máris rohant, hogy port meg fojtást hozzon. Vakra töltöttük komoly fegyverünket, a tűzpálcát a gyújtólyukhoz érintettem, hát abban a pillanatban rekedten dörrent, tüzet okádott, szikrák milliárdjait köpte messzire, hogy csak úgy sistergett körülöttünk a tenger.

Olyan önbizalom feszegette a mellemet, hogy akár egy flottányi kalózhajónak is nekimentem volna.

– Hej, fiúk! – kiáltottam. – A mi Szürke Macskánk most már nemcsak nyávog, hanem prüszköl is, ha kell!

Hangos vivát harsant a szavaimra. Charlie a rend kedvéért mégis elnyávogta magát – csak egyvalaki nem vett részt az általános vidámságban. Egyvalaki hallgatott, karba font kézzel figyelve ügyködésünket, majd messzire nézve az éjszakába borult tengeren.

– Helytelen volt ez, Savage uram. A tűz is meg a hang is messzire elér a vízen. Hajnalra nemszeretem látogatóink akadhatnak.

Tom Rolfe furcsa fiú volt. Különös ember.

Jól tudtam én, miben mesterkedik. Az első perctől fogva arra törekedett, hogy ő legyen hajómon a legfőbb ember, vele foglalkozzunk, az ő szavát lessük, vagyis feltűnésre vágyott, mint az uralkodásra és parancsolásra született emberek legtöbbje.

S mondhatom, nem volt nehéz dolga. Hiszen ő volt a jövevény, az idegen a Szürke Macska fedélzetén. Mi négyen jól ismertük egymást, olyan jól, hogy akár napestig is nagyokat hallgathattunk, mégis úgy éreztük, elbeszélgettünk. Oda se néztem, felismertem Patrick Small nehéz mackójárását, ahogy végiglépdelt a fedélzeten, és harákolva, morogva köpdöste a halakat. És tudtam már, mi a csudát akar Bob Night, valahányszor bizonytalan pofát vágva, sunyin pislogatva kerülgetett. Persze, bort kunyorált volna, csak nem merte kimondani; tudtam, hogy a lelke mélyén kisebb viharokról ábrándozik, mert olyankor kijárt még Charlienak is egy kortyintás rum. Vagy arról álmodozik, hátha kifogy a vizünk, és hogy szomjan ne haljunk, felbontom a boroshordót.

Patnek iszonyú ereje volt, Bob pedig ügyes volt, akár egy majom.

Charlie pedig – a fiam volt, bátor, ügyes kis legényke, aki napjában százszor is felkapaszkodott a kormánybódé tetejére, és tudtam, hogy olyankor ő a rettenthetetlen kalózkapitány vagy a sasszemű megfigyelő. Játék volt ez, de tudtam, hogy olyan játék, amelyet „igaziból” is képes volna eljátszani.

S ahogy én ismertem őket, úgy ismertek ők is engem.

Tomot azonban nem ismertük, ezért minden figyelmünk feléje fordult.

Ő pedig olyan volt, akár a tavaszi időjárás: egyszer beborult, máskor kiderült; egyszer mérgelődtünk rajta, máskor meg derültünk.

– Nekem ne parancsolgass, hallod-e! – hallottam Pat kiabálását.

– Nem beszélsz vissza! Tanuld meg, hogy nem beszélsz vissza!

– A kapitánynak nem is, de neked igen, a jó istenedet!

– Az a parancs, hogy be kell vonni az orrvitorlát!

– Az hát! De azt a parancsot te kaptad!

Nem tudom, hova fajult volna ez a vita, ha hozzájuk nem lépek.

– Ej, hát segíts neki! – szóltam Patnek.

– Szívesen, ha megkér rá – duzzogott. – De nekem ne parancsolgasson!

– Ez igaz. De ha nem tudja egyedül… legalább mutasd meg neki…

– Szívesen… ha megkér rá… már megbocsásson, kapitány… – Patrick arca vörösre gyúlt a méltatlankodástól.

Hát most már Tomon volt a sor, hogy nyilatkozzék. Egy darabig farkasszemet nézett a legényemmel, vizes szemében gyilkos indulatok villantak, aztán hirtelen elmosolyodott, kimutatta rossz, sárga fogait.

– Marha – mondta.

Azzal a kötelekhez ugrott, és három-négy mozdulattal olyan ügyesen bevonta az orrvitorlát, mintha világéletében azt csinálta volna.

Este pedig mesélt. Estére minden indulat elsimult, és akkor Tom kérés nélkül elmondta, hogyan élt Londonban a bácsikájánál. Nem ismertem személyesen Henry Rolfeot, de Tom elbeszéléséből világosan kitűnt, hogy igencsak különbözött az én hajdani derék barátomtól. Henry Rolfe magának való, dühös, zsugori agglegény volt, akinek házában könnyen járt a pálca, és vékonyan csurrant a leves. Így már érthetőbb volt, miért érlelődött meg Tomban a szökés gondolata. Szökését nagybátyjának egyik lovásza segítette,

– Töksötét volt, amikor a szobába léptem, mert szokása, hogy éjjel-nappal zárva tartott minden ablaktáblát, annyira félt a tolvajoktól.

– Akárcsak a „veszett kutya” – szóltam közbe. – Arról azt beszélik, hogy szörnyen fél a tolvajoktól, és bezár minden ablaktáblát.

– Egyformák lehetnek, nagyon egyformák – bólogatott Bob. – A gazdagok mind egyformák.

– Hát képzeljétek csak, töksötét volt, azt sem tudtam, merre van a merre. Hanem csak a szuszogást meg a horkolást hallottam. Szerencse, hogy nagyon zajosan alszik az öreg, ebből aztán kiszámíthattam, hány lépésre vagyok az ágyától, és hányra az asztalától. Négykézlábra ereszkedtem, úgy kúsztam-másztam hangtalanul az asztaláig, Amikor már a kezemben volt az erszény, nem sokat vigyáztam, hanem rohantam kifelé.

Mire felébred, mire magához tér, mire lámpást gyújt, már árkon-bokron túl leszek.

– Honnan tudtad, hogy engem hol keress?

Olyan arccal nézett rám, mintha keresztbe akarna lenyelni

– Mit gondol kegyelmed, hova lett a két ló, meg hova az erszény? Elment arra, hogy kegyelmedet keresgéljük. Mire abba az átkozott kocsmába kerültünk, már semmink sem volt. Addigra bebarangoltuk Anglia minden halászfaluját. Nem is értem, mi oka volt kegyelmednek, hogy ennyire elbújjon a világ elől.

A kérdés éles volt. Számon kérő, zavarba ejtő akkor is, ha nincs okom a zavarra. Mert minden szem önkéntelenül is felém fordult.

És várták a választ.

Az ám, mi okom van, hogy abban a kis faluban rejtőzve élek?

Eszembe jutott, amit Tom Charlienak zagyvált, amikor összeakaszkodtak a bárka mélyén. A titkokról, a kincsekről, mifenéről.

– Hidd el, Tom – mondtam csendesen –, ha én rejtőzni akarnék a világ elől, soha nem találnál meg.

Azt mondtam, ugye, hogy ahogy derült az idő, úgy borult a kedvünk. Úgy tűnhetett pedig, nincs semmi okunk a búslakodásra, sem pedig arra, hogy szitkozódva egymásnak essünk. A vizünk friss maradt, ennivalónk elegendő volt, a nagy hajókat időben messzire elkerültük. Kék vízen úsztunk, kék ég ragyogott a fejünk fölött, olyan szép volt a világ, hogy nagyöröm feszegette a szívünket, valahányszor szétnéztünk a tengeren.

Immár nemcsak hittem benne, jó, sejtéssel tudtam is, hogy kiszabadítom Harryt az emberrabló kalózok fogságából.

Bob és Pat nótás kedvű legények voltak, napjában többször is rázendítettek valami butácska gyermekdalra, néhány mondókára. Ezeket óriási hahotázások közepette felváltva fújták, és persze olyankor rázendített Charlie is, sőt jómaam is – míg észre nem vettük, hogy Tom Rolfe karba font kézzel figyeli vígságunkat az árboc tövéből vagy a palánkhoz támaszkodva… s olyankor aztán lelohadt a kedvünk, magam sem tudom, hogy miért.

Nem láttuk már a partokat, nagy ívben kikerültem Bretagne-t, dél-délnyugatra tartva; a Finisterre-foknak közelébe sem jutottam. A nyílt tengeren jártunk, amely barátságos képet mutatott, megelevenedett az ég, és a víz elküldte hozzánk hírnökeit, mi meg jókedvvel, szeretettel fogadtuk őket.

A delfineket például, amelyek órák hosszat követték bárkámat, és lelkesen ugrándozva, füttyögetve, furán fújva és prüsszögve kerülgettek.

Láthatóan örültek annak, hogy eszes lényeknek tartjuk őket, és integetünk, kiáltozunk nekik.

Aztán a fecskéket, amelyek nagy felhő gyanánt közeledtek a magasban, és fáradtan, bizalommal ereszkedtek, szinte hullottak alá, hogy megpihenjenek a Szürke Macska fedélzetén, vitorlarúdjain és a palánkja szélén. Egyszerre csak megfeketedett a hajócska, tele lettünk ezernyi ezer rebbenő szárnyú, holtra vált madárkával, és óvatosan lépdeltünk, hogy agyon ne tapossuk őket. Kiadtam a parancsot: senki se zavarja meg a madársereget, és letorkoltam Tomot, aki pedig már Bobot tüzelte volna, hogy ebédeljünk fecskepecsenyét.

Furcsa, ijesztő volt a némaság, ahogy a fáradt madarak körülöttünk gubbasztottak.

De hamarosan erőre kaptak, és fél óra sem telt bele, hangos surrogással felrepültek a magasba.

– Lehet, hogy hozzánk is elrepülnek?

– Lehet, Charlie. Bizony az könnyen meglehet.

– Levelet kötözhettünk volna egyiknek a lábára.

– Ez igaz. De vajon melyiknek?

Charlie a vállát vonogatta. Bizony nem is olyan könnyű végiggondolni, amiről álmodozgatunk.

A madárlátogatás után akadt egy kis munkánk. Charlie, Bob és Pat sürgősen lemosták a fedélzetet.

– Hej, Királyfi – kiáltotta Bob –, jössz-e segíteni?

– Dehogy jön! Leesne a nagyságos tollbokréta a fejéről, ha egyszer ő is felmosná a fedélzetet!

– Vagy letörne a tetűpiszkáló körme …

Rájuk dörrentem:

– Hagyjátok már abba a locsogást, halljátok-e! Aki őrségen van, annak őrség a munkája. És ne hecceljétek Tomot!

– Egymást is hecceljük, kapitány. Az csak nem hiba?

– Mindennek megvan a határa.

Erre elhallgattak, legalábbis olyan halkan suttogtak egymás között, hogy már nem értettem. Ismertem őket, jól tudtam, hogy maguk között folytatják a diskurzust, elcsámcsognak Tom „királyságán” – ami, úgy láttam, sehogy sem fért a fejükbe –, s talán irigykedtek is, amiért annyira szívembe fogadtam a váratlan potyautasunkat.

Bob nyerítve vihogott, és akkor is csorgott a könnye a nevetéstől, amikor jött, hogy átvegye tőlem a kormányt.

Pat az orrba ment, leváltotta Tomot, aki szó nélkül adta át a helyét. Bizonyára rossz néven vette az iménti heccelődést.

Charlie felmászott a bódé tetejére, és megkért, telepednék én is melléje. Felmásztam tehát, átkaroltam a vállát, és a lábunkat lógáztuk.

– Haj, haj!

Amióta a fecskék elmentek, szótlanok lettünk.

– Apa…

– Hm?

– Kérdezhetek?

Rámosolyogtam. Hát persze hogy kérdezhet, még akkor is, ha olyan kérdései vannak, melyektől az embernek borsódzik a háta. No igen, Charlienak különös és hátborzongató kérdései voltak, az iskolamester menekült előle, és többször panaszkodott is, mondván; nem végzi majd rendes úton a kölyök, mert ugyan ki látott már olyat, hogy Krisztus urunk születése után, az 1600-as évek közepe táján arról faggassák a tudományok férfiát, ugyan miből is van a felhő, miért nem merül el a fa, és miért képes az ember fején állva is nyelni?

Ez utóbbit ugyan soha nem próbáltam ki, de Charlie is, Harry is egybehangzóan állították, hogy fejen állva is képesek nyelni.

– Hát… kérdezz.

– Mondd, apa, miért vándorolnak a madarak?

– Azt hiszem, azért, hogy a tél elől meneküljenek. Ha jön a tél, messzire leröpülnek a forró Afrikába vagy talán azon is túlra. Aztán tavasz jöttével megint visszatérnek,

– De nem minden madár költözik el.

– Nem.

– Hát akkor?

Megvontam a vállam, megvakartam a fejemet.

– Ide figyelj, Charlie – mondtam –, légy erős… ez is olyan kérdés, amire a te édesapád nem tud megfelelni. Azt hiszem, Hiram úr, az iskolamester sem tudna válaszolni. Hát még én, akinek iskolája semmi, és amit tudok, nagy urak szájából lestem, meg a magam eszével tapasztaltam. Fene tudja, miért költözik az egyik madár, és miért nem a másik. Talán, azért, mert fázik az egyik, a másik meg nem. Még inkább azért, mert az egyik röpdöső rovarokat eszik, a másik meg a fákban megbúvó lárvákat. Télen nincs röpdöső bogár, hát az olyan madár is odébbáll.

– És? – Charlie merően nézte az eget.

Én is felnéztem. Néztük az eget, az árboc csúcsát meg a fehér vitorlát.

– Honnan tudják az utat? Ezek kis buta madarak voltak, mégis tudják az utat, mi pedig okos emberek vagyunk, és mégsem tudjuk.

– Micsoda?! – rikkantottam fel diadalmasan, mert végre olyasmiről beszélhettem, amihez értettem kissé. – Még hogy nem tudjuk? A jebuzeusát, hozd föl hamar a Jákob-botot, az iránytűt meg a térképet!

Perc sem telt belé, már buzgón magyarázgattam Charlienak, mire való a Mercator-térkép, és mire való a Jákob-bot. Ez utóbbi rendeltetését sehogy sem értette, újra meg újra meg kellett magyaráznom, mik is azok a szélességi fokok.

– Rajzolj csak egy kört – mondtam. – Ez hát a kettébe vágott Föld. Most oszd négyfelé. Fenn van észak, lenn van dél, fez a vízszintes vonal legyen az Egyenlítő. Érted? Akkor jó. Na mármost, hány fokra szokás felosztani a kört? 360-ra. Annak a fele 180, annak a fele 90. Ezt a negyedkört tehát 90 fokra oszthatod.

– Értem! – ordított akkorát, hogy Bob ijedtében majdnem összecsuklott a kormánynál. – A Föld gömb alakú, a fokokat tehát a középpontjából kiindulva mérjük. A tízes fokot itt is lemérhetem, meg itt is, meg itt is. Ha összekötöm a pontokat, megkapom a szélességi kört, amely abroncsként fogja körül a Földet.

– Jól van, Charlie, belőled még nagy tudós lesz vagy nagy szélhámos. Eszed van, tanulhatnál… Jó, nem prédikálok. Nézd, ide rajzolom az Északi-sark fölé a Sarkcsillagot. Ez mindig ott áll, biztos pont, nyugodtan mérhetsz vele. Fogd hát a Jákob-botot, nézd, semmi az egész, mint egy hosszú pálca s rajta keresztbe egy tolóka. A pálcán számokat találsz, nullától kilencvenig. A pálcát tehát a szemedhez illeszted, a tolókát pedig addig csúsztatod, amíg alsó vége a láthatár szélét, felső vége pedig a Sarkcsillagot nem érinti. Akkor aztán a pálcáról leolvashatod azt a számot, amelyen a tolóka éppen áll, és megtudod…

– …hogy hányadik szélességi körön vagyunk.

– Hurrá, hajóskapitány! – Charlie-t boldogan hátba veregettem. – És ha jó megfigyelő vagy, azt is láthatod, Jákob-bottal is meg anélkül is, hogy odahaza majdnem a fejünk fölött van a Sarkcsillag, de ahogy az Egyenlítőhöz közeledünk, egyre lejjebb találod majd. Eljön az a nap, amikor a Sarkcsillagot egészen a látóhatár szélén leled. Ebből persze még valamit kitalálhatsz.

Vállát vonogatta. Annyira megörült előbbi dicséretemnek, hogy nem volt hajlandó tovább gondolkozni.

– Amire a világ minden hajósa már az ősidőben rájött, éppen csak manapság kételkednek benne.

– Miben?

– Hát amit Kolumbusz is igazolni akart, és amit Magellán meg a mi Drake admirálisunk fényesen be is bizonyított. Hej, a kutya mindenedet, hunyd be a szemed, képzeld, hogy a fejed fölött a Sarkcsillag! Na, most pedig távolodsz tőle, nem is nagyon messzire, hát mi történik, a csillagot a láthatár szélén találod?…

Vállát vonogatta, meg a Jákob-bot tolókájával játszott, szörnyen örült, hogy ennek az ősi, kezdetleges műszernek kezelését megértette, s úgy látszott, többre már nem is kíváncsi.

– Hát egy gömb alakú micsodán lefelé úsztál. Vagyis a Föld gömb alakú: Mert ezt bizony így egyszerűbben lehet bebizonyítani, mint ahogy Magellán tette. Hogy körbehajózta a Földet.

Sütött a nap. Égette a hátunkat. A víz csillogása vakította a szemünket.

– Nézd csak, Charlie, ez olyan térkép, amilyet a nagy hajók is használnak. A legfontosabb, amit észrevehetsz rajta, hogy készítője, a derék-Gerhard Kremer mester, vagy ahogy hívatja magát, Mercator, nem gömb alakúra rajzolta rajta a Föld tájait. A sarkoknál összefutó hosszúsági köröket egy hengerpalástra vetíti, valósággal „szétfeszíti”, a palástot aztán kiteríti, és íme, itt a térkép, amely arról ismerhető fel, hogy rajta a hosszúsági és szélességi vonalak szabályos, derékszögű négyzeteket alkotnak. Nézd csak, az embernek nincs más dolga, mint hogy erre a térképre rátegye az iránytűt, és ha tudja, hányadik szélességi fokra jutott el, máris világos, merre fordítsa a hajója orrát.

Nagyot fújtam a végén, bevallom, soha senkinek sem magyaráztam még el a hajózásnak ezt a kisiskoláját. Még Harrynak sem, mert hogyan, hogyan nem, Harry soha semmit sem kérdezett, mégis mindent tudott. Charlie bezzeg folyvást kérdez, aztán…

– De a madarak térkép nélkül is elboldogulnak! – Hosszú magyarázatomra csak ennyi megjegyzése volt.

Megkócoltam a fejét.

– Még mindig a madarakon jár az eszed? Hát ide figyelj: könnyű a madaraknak. Szárnyuk van, felrepülnek a magas égbe, onnan kukucskálnak lefelé, hogy na, itt van egy kócos kis kölyök, úgy hívják, Charles Savage, na, innen még néhány mérföldet repülünk, leszállunk a mamája házára, és elmeséljük, hogy milyen butákat kérdez. De lásd, az embernek nincsen szárnya, helyette mindenféle mankókkal próbálja kitalálni, hol is kószál a nagyvilágban. Persze a nagy hajókon sok másféle műszer is van. Napóra, amely évszakok szerint mutatja a napállás változásait. Az iránytűn meg az egyéb eltérések mutathatók és számíthatók ki. De hát hidd el, hogy egy Mercator-térkép, egy iránytű meg egy Jákob-bot az effajta halászbárkán, mint az enyém, még így is parádés felszerelés. Ámbár enélkül is eltalálnék oda, ahova akarok.

– Csak az a kérdés, hogy hova?! – csattant ekkor egy éles és számon kérő hang az árboc tövéből.

Eszmélve kaptam fel a fejemet. A nagy magyarázgatásban úgy elmerültem, szinte észre sem vettem, mi történik a hajón. A Szürke Macska egyre erősödő északnyugati szélben táncolt tova a hullámokon. Hasasra feszült a vitorlája, amelyet Pat éppen utánaengedett. Igen, igen, előbb még hallottam Bob hangját, aki felkiáltott hozzám a bódé tetejére: „Savage gazda, dél-délnyugat?” – mire csak úgy fél szóval feleltem, egy pillantást vetve a térképre: „Nem, egészen dél.”

Melegen sütött a nap. A fiúkról lekerült az ing is, félmeztelenül dolgoztak és örömmel sütkéreztek: élvezték a perzselő forróságot.

– Azt kérdeztem, hova akar menni kegyelmed!…

Tom szétvetett lábbal, csípőre tett kézzel állt az árboc előtt. A hangja olyan hirtelen és keményen csattant, immár másodszor is, hogy megütközve bámultunk rá. Most egészen másfajta képet mutatott, mint eddig, arcán megmerevedtek a vonások, szemét vadul összehúzta, ajkát biggyesztette, tekintetéből harag és méltatlankodás tükrözött.

– Mit beszélsz, fiam? – Leugrottam a bódé tetejéről, és elébe álltam.

– Miért nem tartja az irányt?

– Miféle irányt?

– Amit a térképre jelöltem. Délnyugat. Az Azorok felett öt fokkal. Mit okoskodik?

– Micsodaaa?!

Mintha váratlanul eszét vesztette volna, ordítozni kezdett:

– Azt hiszi, a bolondját járathatja velem?! Napok óta figyelem, de nem szóltam. Jó, nem szólok, mondom, hiszen tévedhet is. De látom, hogyan változtat apránként az irányon. Előbb délnyugat, ahogy megparancsoltam…

– Hallja ezt, kapitány? – kérdezte tompa hangon Patrick, aki hozzánk lépett. – Aszongya, hogy megparancsolta.

– …aztán fogta magát, délnek fordult, majd megint délnyugatnak, hogy elterelje a figyelmemet. De engem nem lehet becsapni, értette? Láttam, hogy dugdossa a térképet meg a szögellőt! Mi ez? Engedetlenség? Ha jól nézem, Lisszabon magasságában járhatunk.

– Ejha! – füttyentettem a csodálkozástól. – Nem is tudtam, hogy ilyen jól értesz a hajózáshoz.

– Semmi köze hozzá! – ordította most már vörösre gyúlt

Azt parancsoltam, az Azori-szigetek felett öt fokkal haladjunk délnyugatra…

– Most már elég!

– Mi jogon változtatja meg az irányt?

– Hallod-e, elég legyen!

– Átveszem a hajót. Megveszem ezt az ócska bárkát, az istenfáját! Hej, te fiú, állítsd át a vitorlát!

– Thomas Rolfe, azt mondtam, hagyd abba!

– Irány északnyugat!

– Rossz vége lesz!

– Lázadók! Engem nem fogtok átejteni!

És lejátszódott megint, ami már egyszer, éppen az első órákban megesett. Patrick ütésre emelte a kezét – és én lefogtam. Nem szép a gyengébbet bántani, ámbár ahogy elnéztem Tom izmait, éppenséggel nem mutatták, hogy gyenge legény volna. Sovány, csontos arca, beesett, vizes fényű szeme, színtelen, szederjes arca megtévesztette az embert. Ruhája alatt pompás izmok feszültek.

– Nem akarok haragudni rád – mondtam csendesen. – Megértelek, hogy türelmetlen vagy, én is az volnék, ha életem új fejezete előtt állnék. Nagy útra indultál, kemény fába akarod a fejszédet belevágni… hát jó. De mégse feledkezz meg soha magadról. Odaát, ha megleled majd alattvalóidat, a derék pauhetánokat, hidd el, nem jó néven veszik tőled, ha ennyire elveszted a fejed. Méltósággal, higgadtsággal többre mégy köztük.

Egy mozdulatot tett. Közbe akart szólni, de megint csak vállára tettem a kezem, mint már egyszer, az első napon, és merően a szemébe néztem, ahogy beszéltem hozzá.

– Nono… azt mondtam, elég legyen. Nem haragszom, Tom, de az ilyen szemtelen hangot legjobb barátom gyermekétől sem tűröm el. Még nem vagy király, s ha az leszel, alattvalód akkor sem leszek. Velem semmi jogod az ilyen beszédre.

– Anyám jogán! – hörögte.

– Anyádnak jó barátja és tisztelője voltam.

– Rabszolgája volt! – sziszegte.

– Testőre voltam.

– Hitvány szolga! – rikácsolta. – Az volt, és az is maradt! Alattvaló! Nyavalyás kis senki! Rabszolga! Azt mondtam, délnyugat… jaj!

Hát igen. Nem ököllel ütöttem, atyai tenyerest akartam csak a képébe kanyarítani, de hát mégsem a fiam volt, és pimasz szavaival régi, mély sebeket tépett fel. Erősre sikerült az a pofon, felpenderedett, nekivágódott tőle a kormánybódé falának, ott aztán összecsuklott.

Vad, erős alkat volt, abban a pillanatban megrázta magát, és máris ugrott volna, hogy nekem rohanjon.

De hát engem sem a gólya költött – s nem is voltam egyedül. Vércsevijjogással Charlie ugrott először a nyakába, aztán Pat és Bob ragadták meg a karját – vagyis dühöngő őkelmét pillanatok alatt legyőzte a túlerő.

Forgatta a szemét, habzott a szája, egész testében reszketett a dühtől, és úgy káromkodott, ahogy még soha nem hallottam, pedig életem során volt már találkozásom néhány hajóskapitánnyal.

– Délnyugat… a szentségedet… délnyugat! – ordította.

– Ide figyelj, fiú! – kiáltottam rá. – Ez a bárka az enyém, és itt én parancsolok. Ezt vésd a fejedbe egyszer s mindenkorra. S lehet akkora pofád, mint a Szent Pál-templom kapuja Londonban, az útirányon akkor sem változtatok, mert azt már eldöntöttem, amikor te még odalent kuksoltál. Ha nem tudnád, elrabolták a fiamat, Harryt, és ha jól sejtem, éppen helyetted vitték magukkal az emberrablók. De ne félj, utánuk megyek! Utolérem én Joe Fryt, arra megesküdtem…

Hirtelen mintha kialudt volna minden dühe. Lecsuklott a feje, elsápadt az arca.

– Joe Fry… – suttogta.

– Úgy van. Utána megyünk. S noha tisztelem szüleid emlékét, és szeretlek… szeretni akarlak, mintha csak fiam volnál, előbb kiszabadítjuk Harryt, és csak azután viszlek Virginiába. Előbb a Kolumbusz-úton Hondurasba megyünk, a kalózok fészkébe, csak azután oda, ahova te akarod. Tetszik, vagy nem tetszik, ez így lesz. Ha pedig nem tetszik, partra teszlek a Kanári-szigeteken… Ha nagyon akarod, érted jövök egy más alkalommal…

Nem felelt semmit. Feltápászkodott, elfordult tőlem, s mint az alvajáró, a korláthoz tántorgott. Rátámaszkodott, kihajolt a víz fölé, és úgy lógatta a fejét, mint akit tarkón vágtak, r Honduras… – suttogta. – Uramisten… Honduras… s Olyan sápadt volt, mint a meszelt fal. És csúnya, erőszakos képe olyan elgyötört.

HATODIK FEJEZET

amelyben elmeséli, hogyan találkozott Mogador táján egy baggalával • Egy rettenetes eszmélés – Berber kalózok!

Azt mondtam, ugye, hogy nem panaszkodhattunk a szerencsénkre, Példátlanul rövid idő alatt, mindössze tizenkét rövid nap alatt óriási utat futottunk be. Anglia legnyugatibb fokától, a félelmetes Land’s Endtől hatalmas szélben, pattanásig feszülő vitorla alatt, zenélő kötélzettel, macskaként szökkenő hajóval a tizenkettedik nap végén már Nyugat-Afrika partjait köszönthettük.

Ha eljön majd az a boldog világ, amelyről a költők annyit énekelnek, igen, ha eljön majd az aranykor, amelyben az emberek nemcsak szükségből, hanem saját jókedvükre is messzi utakra indulnak a nagyvilágban, aligha fogják túlszárnyalni ezt a gyorsaságot. Tizenkét nap – s Nyugat-Afrika! Vitorla alatt.

Mogador, A híres Mogador. Kalóz sejkeknek, kegyetlen berber törzseknek darázsfészke.

Spanyol, portugál, holland, angol és francia hajóknak, a déli vizekre induló expedícióknak első próbatétele.

Amióta világ a világ, amióta csak hajó hasítja a vizek hullámait, azóta garázdálkodnak itt az olajos bőrű tengeri rablók. Az Atlasz hegység nyugati lejtőin, Északnyugat-Afrika rossz kikötőiben csak úgy nyüzsögnek ezek a burnuszos vagy félmeztelen banditák, akik örök harcot vívnak minden európai hajó ellen.

Régi küzdelem ez, rabló a rabló ellen viaskodik itt, hiszen nem különbek e berber ördögöknél azok a fehér bőrű, vassisakos katonák sem, akiket nehéz gályák visznek hátukon az Ibér-félszigettől dél felé, az óriási Guineai-öböl irányába. Hiszen azok a gályák legtöbbször rabszolgavadászatra indultak: az Aranypartba Rabszolgapart volt a céljuk, ha ugyan eljutottak odáig, és fel nem akadtak e latin vitorlás, hetyke orrú bárkáknak hálóján. Mert ezen a vidéken a rabszolgavadászból is könnyen rabszolga lehet valamelyik marokkói vagy timbuktui sejk udvarában.

Ezen a partvidéken híres kalózfészek Mogador kikötője, ahová európai kapitány csak akkor irányítja hajóját, ha legalább harminc ágyú van csőre töltve a fedélzetén. Így is érheti sokféle meglepetés. Még a híres-neves Drake admirálissal is megtörtént itt, hogy elvesztette egyik emberét.

Akkor hát ugyan mire számíthat egy magányos angol halászbárka?

– Berber kalózok! – harsant a kiáltás.

Elszorult a szívem. Hát csak idáig tartott a szerencsénk? Csak egyetlenegyszer engedek a fölös óvatosságból – gondoltam –, s lám csak, máris kiderül, hogy a fölös óvatosság is kevés! Idáig oly messzire hajóztam el a parti vizektől, amennyire csak lehetett. A térképre és gyenge műszereimre bíztam magam, no meg arra a becslőképességre, amelyre minden vízen járó ember szert tesz az évek folyamán. Csakhogy a tengeren nem lehet „körülbelül” számítgatni! Ami a térképen egyujjnyi vagy egyvonásnyi távolság, az a valóságban mérföldeket jelenthet, és egy parányi tévedés végképp félrevezethet.

Felbecsültem a sebességet, megmértem, hány fokkal jutottunk délre, számítgattam, mértem a térképen, aztán kijelentettem: – Körülbelül Mogador magasságában vagyunk.

Mégsem mertem hangosan kijelenteni. Nem vagyok hiú ember – önmagam előtt nem akartam szégyenben maradni.

Inkább parancsot adtam:

– Pat, keletre… Hej, Tom, Bob, fordulunk!

Eddig balra csapott vitorlával haladtunk az északnyugatról fúvó félhátszélben. Most, hogy egészen keletre fordultunk, átcsapattam a bummot a jobb oldalra. Engedték a köteleket, csikorogtak, zörögtek a csigák, fordult a nehéz rúd, laffogott egy ideig a fehér vitorla, aztán hirtelen megint belekapott a szél – most már a másik oldalról –, döngve nekifeszült a nagy, nehéz vászon, a hajótest megdőlt, és új lendületet vett. A szarvkötelet Bob energikus, gyors mozdulatokkal tekerte és csomózta meg a palánk e célra szolgáló kampóin.

Fél perc sem kellett, bizony még annyi sem, hogy a Szürke Macska merész fordulattal irányt váltson.

Néhány óra még, és kiderül, vajon jól számítgattam-e. Amott keleten, a láthatár szélén messze elhúzódó lila csík jelezte a partot. De hát ilyen egyenletes, sima fennsík aligha fogadja a hajóst Afrika partjainál. Felhő széle lesz az, és alatta majd feltűnik az Atlasz hegység hatalmas tömbje is, ha kellően megközelítjük a partokat.

Elértük-e Mogador magasságát vagy sem?

Hát elértük.

Tom volt az, aki először felordított, és jobbjával a partok felé mutatott.

– Berber kalózok!

Charlie felkapaszkodott a vitorlarúdra, egészen a keresztrúdig, hogy messzebbre lásson.

– Egy… kettő… és még egy! Három hajó! – süvöltött a hangja.

– Három baggala – állapította meg Tom. – Ha bennünket szemeltek ki, jobb, ha megadjuk magunkat. A legkisebb is száztonnás. És legalább ötvenen vannak rajta.

Mogador tehát itt volt az orrunk előtt, és máris kiküldte borzasztó követeit végzetes üdvözlésünkre. Még nem láttuk a parti homokbuckákat, még nem láthattak a települések megbúvó házait a parti síkságon, sem pedig a pálmákat, amelyek oly barátságosan integetnek borzas lombjukkal a hajóknak. Az Atlasznak hatalmasságát is sejthettük csupán a fölébe és elébe tornyosuló feketés-lila felhőréteg alatt.

Afrika felett egekig nyúló felhőfal állt. Vagy mintha nem is fal volna, hanem barlangnak szája, talán a pokol kapuja. Fenn, az irdatlan magasságban havas hegyhátakat idéző felhőgomolyok ragyogtak fehéren, de alattuk már szürke, majd egyre sötétebb lett a világ; talán a pokol kapuja ilyen – gondoltam hirtelen –, s most arrafelé hajt bennünket a szél.

Bal kéz felől, a sötétlő felhőfüggöny alatt villant fel három fehér vitorla.

– Berber kalózok! – ordította Tom.

Semmi okunk nem volt, hogy kételkedjünk szavaiban.

Elszorult a szívem. Ostobaság volt ennyire megközelíteni a partot. Miért is tettem? Miért? Ha tovább úszunk egyenesen dél felé, okvetlen elértük volna a Kanári-szigeteket. A közeli bizonyosságért miért is kockáztatjuk távoli céljainkat?

S ebben a percben megtörtént, ami elindulásunk óta egyetlenegyszer sem: mint emlék merült fel bennem Harry fiam arca. Nem láttam őt, mintha csak ott volna mellettem erőskötésű, szép szál legény gyanánt, nem úgy tudtam őt magam mellett, aki éppen csak rövid időre távozott kényszerűségből, és akit persze akadálytalanul visszahozhatok bárhonnan a szülői házhoz. Mindeddig ha gondoltam rá, úgy gondoltam, mint szeretteire gondol az ember, ha azok rövid időre elhagyják. Kimennek a házból, átmennek egy másik városba – visszatérésük egy percig sem vitás.

E percben emlékeztem Harryra. Felmerült sötétbarna haja, barnára sült bőre, erős pofacsontú, örökké mosolygós képe. Szinte hallottam a hangját is, ahogy szemöldökét felrántva, fogait villantva mond valamit. Rekedtes, fátyolos kamaszhangja volt, a tengeren messzire csengő, négy fal között azonban visszafojtott, kopottan halkuló hang.

Egyszer belebukott a vízbe éppen hálóhúzás közben, és majdnem agyonverték a veszettül vergődő tonhalak.

Egyszer négy napon át nem mozdult az ágyunk mellől. Veszett láz döntött betegágyba mindkettőnket Jane-nel, aki, szegény, még rosszabbul volt, mert az indiánok nehezen bírják Anglia nehéz éghajlatát. Harry négy napig ápolt, és gondozta Charlie-t is, aki akkor karon ülő baba volt.

Harry…

Most már csak emlék maradna? Itt veszünk valamennyien? Vagy magunk is fogságba esünk, kegyetlenebb, reménytelenebb fogságba, mint ő?…

– Fegyvereket! – kiáltottam keserű dühvel. – Bob, Pat, gyorsan a fegyverekért! Tom, az ágyúhoz! Charlie, elő a két vasfazekat, tégy beléjük izzó faszenet!

Meztelen talpak csapkodtak a fedélzet forró deszkáin. A két legény valósággal lezuhant a csapóajtón, Charlie páratlan ügyességgel pillanatok alatt izzóvá fújt kétfazéknyi faszenet, Tom egyetlen szavamból is értett, lövésre kész állásba hozta az ágyút.

Igen, jól halljátok. Tom, aki pár nappal előbb még eszét vesztve üvöltözött…

Tom, aki parancsolni akart.

Mint a kezes bárány, olyan lett.

Mennyit töprengtem rajta! Fél éjszakákon át nem aludtam, folyton-folyvást csak ő járt az eszemben.

Az indián királyfi…

Ez a két lelkesítő szó oly sokszor kelt birokra bennem a ki-; józanító emlékekkel.

De hát most nem volt idő a töprenkedésre.

Felkapaszkodtam a bódé tetejére, hogy messzebbre lássak.

A három baggala közül kettő már jóval elém vágott. Már a kormányfélen, tehát a jobb oldalon látszottak, a harmadik balról vett űzőbe, tartósan követett, mintha csak a másik kettő hálójába akarna zavarni.

Nincs menekülés!

Hiába fordítom meg a hajót, erős oldalszélben nem tudok a nyílt tenger felé tartani. S hiába állok szélbe is, ha én állok, ők akkor is haladnak, előbb-utóbb közelembe férkőznek.

– Puskák készen! – kiabálta Patrick.

A Szürke Macska két oldalán ott meredezett a két ormótlan muskéta. Tartóvillájukat a két fiú olyan erővel döfte a deszkákba, hogy talán ki sem tudják onnan húzni.

– Ágyú kész! – jelentette Tom is.

– Minden kész! – visította Charlie, és az izgalomtól fel-alá futkosott a fedélzeten. – Harc lesz? Mondd, apa, harc lesz?

– Nem hagyjuk magunkat!

– Felhoztuk az íjakat is, Savage gazda!

– Jól van, hozzatok szurkot is, kócot is. A nyílvesszők hegyét tekerjétek be kóccal. Megtáncoltatjuk az ebadtákat!

– Hurrá!

– Harc lesz, apa?

– Az ám! – Magamhoz vontam, megcsókoltam. – Hallod-e, Charlie, kisfiam, fel a fejjel! Soha sincs úgy, hogy ne volna valahogy… Igaz? Ez elég hülye közmondás, de nem árt, ha az ember ezt is megjegyzi. Tehát…

– Fel a fejjel!

– Úgy van! Hej, Bob, Pat, a vitorlát szélbe!

Félrelöktem a kormányt, a vitorlát kiengedték, hadd fújja a szél, akár a zászlót, kedvére. A Szürke Macska futása lassult… aztán még egy mozdulat a kormányon, a hajócska orra is a szélirányba állt, és most tattal néztünk Afrika felé.

– Uram… az ágyú – szólt Tom.

– Majd időben fordulunk feléjük – mondtam. – Csak vesztegeljünk nyugodtan. Aki időt nyer, életet nyer.

Talán…

Mert hiába nem húzott a vitorla, az északnyugati szél és az úgynevezett Kanári-áramlat már elkapta bárkámat. Észrevehetően sodródtunk a part felé.

Közben a három baggala, lavírozva ugyan, mégis egyre közelebb került hozzánk. Tudtam, hogy kapitányaik dühét csak még jobban növelem esztelen taktikámmal, hiszen a támadást ki nem védhetem, őket azonban a végletekig ingerlem, hogy oly lassan kaparintanak a markukba.

Az üldöző hajó került leghamarabb legközelebb hozzánk.

Olyan közel jutott, hogy tisztán felismertük hatalmas latin vitorláját – amellyel az oldalszelet is olyan kiválóan fel lehet fogni –, díszes orrát, alacsony testét és magasra felnyúló, mégis szétterpeszkedő tatépítményét, amelyen a parányi ablakocskák is a mór építészet vonalait majmolták, pici boltívekre oszlottak.

Vad és szörnyű kiáltozást hozott felénk a víz.

Mit kiabáltak odaát, nem tudom. A mórok nyelvét máig sem ismerem, de jól emlékszem a hadonászó karokra, amelyek már messziről feltűntek a baggala korlátjánál.

A két nagyárbóc, a mereven nyilazott latin vitorlák lassan közeledtek.

A kormány rúdját fogtam. Pat a két muskétát vizsgálgatta. Bob parancs szerint a vitorlák kötelénél állt. Charlie izgatottan, de most már szó nélkül futkosott a kétfazéknyi izzó faszén között. Hol az egyiket legyezgette, hol a másikat.

Az indián királyfi, ez a különös fiú fél lábát feltette az ágyúra, és nekitámaszkodott az orrsudár tövének. Közönyösen várt ő is, miután parancs nélkül, bölcsen bevonta az orrvitorlát.

Mindenki keze ügyében íj. És pisztoly az övben.

Uramisten – mosolyogtam még ezekben a percekben is ha odahaza Mr. Leigh, a békebíró látná, micsoda arzenált cipel Thomas Savage halászmester a bárkáján, ugyancsak elcsodálkozna.

Hangosan kiáltottam. Elismételtem újra, kinek mi a dolga.

– Charlie, kisfiam, ne veszítsd el a fejedet! Számolj, a kicsinységeddel és a gyengébb erőddel. Nem szégyen. Bújj meg egy sarokban, és onnan lőj! Mindig csak akkor, ha biztosan találsz!

A baggala egyre közeledett. Az oldalszélben erősen megdőlt, a hajótest kagylós-moszatos fenékrésze jó darabon kilátszott a vízből.

Ha egy erősebb ágyúm volna… Egyetlen golyóval elintézhetném.

A kiáltozás egyre közelebb ért. Szakállas, félmeztelen fekete-barna bőrű kalózok üvöltöztek a korlátnál. Görbe mór kardjaikat forgatták. A pengék megcsillantak a napfényben.

Az üvöltöző, fenyegető, vérszomjasan röhögő tömeg fejő fölött, a kecses tatemelvény szélén magas férfit vettem észre. A hajó kapitánya vagy talán az egész kalózbanda vezére lehetett, mert ő volt az egyetlen, akinek a testét ruha fedte. Fején sisakot viselt, méghozzá nem spanyol, nem is angol sisakot – ezek a kalózok minden zsákmányolt öltözéket magukra vesznek –, hanem csúcsos, orrvédős török sisakot, amelyet addig soha nem láttam. Vállán rövid, fehér köpeny volt, alatta sötétzöld, testhez álló mellény. Buggyos nadrágja szárát térdig érő mór csizmába bújtatta.

Rekedt torokhangján kiáltott.

A nagy latin vitorlákat ugyancsak szélbe állították. A baggala azonban még továbbfutott. Úgy látszott, előbbi lendületéből még sokáig kitart.

Közeledtek? Talán inkább mi közeledtünk hozzájuk! A hullámok és az északnyugati szél feltartóztathatatlanul hajtott ellenségeink karjába.

Halálos csönd volt a hajómon.

És halálos csönd lett odaát is.

Hatalmas, félelmetes alkotmány volt a baggala. Merészen felívelő orrsudara mintha egy óriási cápa orra volna.

Úgy álltunk, hogy tat felől közeledett. A kormányrúd mellől jól láthattam mind a három kalózhajót. Ámbár a másik kettővel egyelőre nem sok gondom akadt.

Most minden a gyorsaságon múlik majd.

Aztán a jó szerencsén.

Bíztam a jó szerencsében, noha tudva tudtam, hogy ez a harc kilátástalan.

Ezzel az egyetlen hajóval sem bírunk. Talán mégis jobb volna megadni magunkat, ahogy Tom javasolta?

Tom egykedvűen állt az ágyúcska mellett. Kezében már ott füstölgött a gyújtópálca.

Amott halomba rakva a szurkos nyílvesszők.

Minden a gyorsaságon múlik majd…

De hát hogy akcióba lépjünk, még messze az a hajó. Ágyúgolyó ha eljutna odáig. Az én csatakígyóm kartácstüze ilyen távolságból még mit sem ér. A puskákról, nyilakról nem is beszélve.

Hát várjunk.

– Apa…

– Hm?… Inkább figyelj! Minden rendben?

Iszonyú forrósággal tűzött a nap. Arcunkról vastag patakokban csorgott a veríték.

Távol, a szárazföld felett ijesztő sötétség.

Teltek a percek. Mint az órák vánszorogtak.

Igen, úgy tűnt, mintha már órák óta várnánk a végzetes hajót.

– Apa… – Charlie hangja izgatott kiáltás: – Apa… a szél!

A szél! A szél!

És bőszült üvöltés harsan odaátról.

A szél, amely eddig jó iramban idáig hajtott – váratlanul elállt.

Szinte egyik pillanatról a másikra. Az izgatott figyelemben kisebb gondunk is nagyobb volt annál, semhogy a vitorlára figyeljünk. Hogy most már nem lobog, hanem fáradtan lóg a keresztrúdon. Hogy most már semmi, de semmi nem hajt tovább a part felé, csakis a víz áramlása.

A tenger is mintha elcsendesedett volna. A fürge hullámzás megszűnt. Előbb lusta, nagy ringássá szelídült az óceán, aztán az is véget ért, és alig fertály óra múlva olajosan fénylő, tükörsima tenger vett körül bennünket.

Micsoda fantasztikus kép! Ha nem velem történik, talán el sem hiszem. Hogy a nyílt tengeren két ellenséges hajó alig ágyúlövésnyi távolságra tehetetlenül vesztegeljen.

Ragyogott a nap. A partok felett pedig egyre magasabbra nőtt a sötétség.

Furcsa, különös feszültséggel telt meg a levegő. A körmünket rágtuk idegességünkben. Ok nélkül is fel-felnevettünk. Mindenféle ostobaságot, tréfás szavakat kiabáltunk egymásnak, de legszívesebben ordítani szerettünk volna. Ordítani, ölni vagy menekülni.

Egyiket sem tehettük.

Nevettünk hát, a fejünket csóváltuk, az eget néztük, a vizet meg a mozdulatlanul lógó vitorlát.

S éreztük, hogy a levegőt lassan megtölti valami kibírhatatlan, forró pára.

– Mit beszélsz?

– Savage gazda, én azt mondtam Harrynak…

– A mindenségedet, Bob, jókor kezded!

– Miért ne kezdeném? Ha egyszer nem tudom végigmondani. Higgye el, amíg nem tudom végigmondani rendesen, nem találjuk meg Harryt…

– Menj a csudába!

– Savage gazda, hallgasson meg… Mondja, miért röhögök? Mindig röhögök, pedig higgye el, sírni szeretnék. Érzem, hogy amíg rendesen nem tudom elmondani… nem találjuk meg Harryt.

Odaát hosszú rudak nyúltak a víz fölé… Három pár evezőt dobtak vízre.

Három pár evező.

– Mondd hát… ha ezen múlik, mondjad!

– Azt mondtam Harrynak akkor, hogy felébresztett… kérdezi, hallom-e, hát persze hogy hallottam. Mondom, ha oda nem mégy… Látja, máris eltévesztettem.

– Mondjad csak.

– Ha oda mégy, még nagy baj lesz!… Mégsem! Előbb mondtam, hogy nem jó az olyasmibe belekevered…

Egy pillantás oldalt. A másik két baggala gyors evezőcsapásokkal igyekszik a part felé. Ugyan miért?

Ez az egy azonban… ugyan melyik kalózkapitány tűrne meg ilyesmit? Hogy az utolsó percben kicsússzon keze közül a zsákmány?…

Kicsi ugyan, de hát mégis valami.

A három pár evező szaporán csattan a vízben. Hozzánk hallatszott a rudak csikorgása és egy szapora, kemény vezényszó.

– Apa, harc lesz?

– A közmondást, Charlie! Ne feledd!

Egy mozdulat a kormányrúdon. Csak egy egészen parányi.

Az áramló víz és ez a mozdulat megteszi a magáét. A Szürke Macska lassan fordul. A mozdulatlannak tűnő vízben megmozdul, és észrevétlenül orral fordul a part felé.

A közeledő baggala felé.

Mire azok ideérnek…

Az evezők szaporán csapódnak a vízben. A nagy hajótest minden húzás után vadul előrelökődött.

Újra zavaros kiáltozás! Hadonászó karok! Villogó kardok! S ott fenn a vezérük. Ő irányítja a kormányost. Ő parancsol a harcosoknak. Az evezősöket is ő vezényli.

A Szürke Macska lassan fordul…

– Bob, Pat, Charlie! Az orrba… Vigyázzatok!

– Igenis, kapitány!

Uramisten, a víz valóban áll? A hajócska most sem mozdul.

Húzom a kormányrudat hol balra, hol jobbra. Akár a tavi csónakosok.

– Tom!

– Igenis!

– Tűz!

És abban a pillanatban elszabadul a fergeteg. Felbömböl a parányi ágyú, rekedt dörrenéssel ontja magából a halált. A meglepetés és a fájdalom ordítása hangzik fel odaát. A vérszomjas, sötét arcokon rémület torzul. A muskétagolyók belekaszálnak a kalózok tömegébe, a palánkon ugrásra készen kuporgók közül sokan hanyatt vágódnak, mások előrebuknak, és a vízbe zuhannak.

Az ágyúval egy időben magasra röppennek Bob és Pat tüzes nyílvesszői. Surrogva hasítják a levegőt, majd némán megakadnak a baggala nagyvitorláiban.

– Vigyázz! – kiáltok, és levágjuk magunkat a palánk mögé.

Kemény válasz jön odaátról. Nyílvesszők egész felhője röppen. A rövid, acélhegyű nyílvesszők tompa csattanással vágódnak a bódéba, a palánkba meg az árbocba.

– Pisztoly! Tűz!

A baggala – most már látom – túlszalad a célon. Az a sisakos, délceg kapitány aligha gondolta volna, hogy egy parányi halászbárkából tüzes fergeteg fogadja. Előbb még a tat felől közelített, azt hitte, mellénk áll, emberei átugranak a bárkámra, és ezzel vége is a portyának. Csakhogy mire közelembe került, én már a bárka orrát fordítottam feléje, és már két evezőhossznyi távolságból megkapta az első kartácstüzet. Most aztán belevágódtak a vízbe a hosszú evezők, hogy gyors megállásra és még gyorsabb fordulásra késztessék a nehéz, nagy hajótestet, de én sem voltam rest: széles mozdulat a kormányrúdon, és a bárka még mindig orrával célozza a baggala oldalát.

Öt pisztoly durrant a Szürke Macska fedélzetéről. És mind az ötnek egy célpontja volt: az ellenséges hajó kapitánya.

Észrevette. Hallhatta a golyók süvítését (egyik sem talált), mert fekete, szakállas képe széles, vad vigyorra húzódott. Kiáltott egyet, és újabb nyílvesszők röppentek hozzánk.

Aztán egy egész sorozat pisztolylövés.

Jó szolgálatot tett az a kis ablak a magas hullámpalánkon. Tom és Patrick lecsapták, és annak védelmében töltötték újra az ágyút. Mint kutya a bikát, úgy kerülte bárkám a nagy hajót, most mégis elmaradtam kissé. A csatakígyót gyorsan át kellett vonszolni a másik ablakhoz, és Tom, aki mintha csatára termett volna, kérés és parancs nélkül dolgozott, veszett gyorsasággal máris néhány hüvelykkel magasabbra állította a talpat.

Magára hagytam a kormányt, előreugrottam, és elsütöttem az egyik muskétát. Hogy kit talált, kit nem talált, nem tudhattam, mert a baggalán iszonyú volt a zűrzavar. A kalózok összevissza futkostak, veszettül ordítoztak, öklüket rázták felénk, kapitányuk rekedten próbálta őket helyükre parancsolni, de úgy látszott, mérgükben még a harcról is elfeledkeznek, mert fontosabb nekik, hogy szavakban szitkozódjanak.

Már lángolt a vitorla. Tépték, szaggatták, dobták a tengerbe. De újabb és újabb szurkos vesszőket küldtünk hozzájuk. Oly magasra lőttünk a vitorláikba, hogy egykönnyen ne tudják elérni őket.

A harci láz végképp eluralkodott rajtunk. Charlie ide-oda szaladgált, buzgón töltögette a pisztolyokat, lehajolva rohant végig a fedélzeten, gurította a parányi lőporos hordót.

– Vigyázz!

Mert láttam, hogy odaát tűz villan.

Aztán hatalmas dörrenés.

Ágyú volt az, és nem is akármilyen.

Rekedt ordítás tört fel belőlem. Láttam Charlie-t elvágódni, aztán recsegve megingott és kettészakadt a bódé. Fél falát a tengerbe sodorta a közvetlen közelből kilőtt nehéz ágyúgolyó.

A fiam…

De nem. Máris talpon volt, futott tovább, egy ijedt pillantást vetve hátra. De hát látta, velem sincs baj – jöhet a válasz.

A kis ágyú ismét dörrent.

Csak amolyan szegény pukkanás volt az iméntihez képest, hanem azért megtette a magáét.

Egyetlen bőszült, szörnyű, sikoltó üvöltésben tört ki a baggala kalóznépe.

Ott, ahol imént a sisakos, fekete képű vezér osztogatta parancsait – most nem állt senki.

– Hurrá! – tört ki belőlünk a győzelem kiáltása.

Pedig úgy láttam akkor éppen, hogy elvesztünk.

A Szürke Macska nekisodródott a baggala tatjának. Az orrsudár hangos reccsenéssel eltört, az orrvitorla leszakadt, Pat és Tom hátrahőköltek, azt hitték, vége ott elöl mindennek.

Máris három olajos bőrű szökkent át mihozzánk a baggaláról.

Ámbár ahogy átszökkentek, foglyainkká is lettek.

Mert az ütődés ereje meglódította, megpörgette bárkámat, amely vészesen megdőlt és elfordult, mintha csak ott akarná hagyni ijesztő ellenségét. Egyetlen pillanatra átfutott agyamon a csodálkozás, amiért ennyire elfordul és ilyen rugalmasan fordul a bárkám, noha az volna természetes, hogy most már tehetetlenül a baggala oldala mellett ragadjon.

Charlie rémülten hozzám menekült.

Átadtam a kormányt, és előrerohantam.

A haltároló nagy csapóajtaja előtt vad tusakodás folyt.

Bob válla csupa vér volt. És hiába volt végzetes a szúrásom, egy hórihorgas néger utolsó csapásától már nem tudtam megvédeni. A görbe kard mélyen belevágott a combjába.

Bob összerogyott.

– A hátunkat! – ordította Tom.

Egy csoportba húzódtunk, hátunkat egymásnak vetettük, és mint a motolla, úgy járt a karunk.

Hallottam, Pat nehezen szedi a levegőt, valósággal hörög mellettem, de nem volt érkezésem, hogy megnézzem, mi baja. Minden figyelmemmel a támadókat kísértem, mert nehéz volt, nagyon nehéz a sötétségben ügyelni minden mozdulatra. Furcsálltam a sötétséget, vakon vágtam előre; hirtelen por csapott a szemembe, éreztem, hogy a kardom ismét célba talál; most már mi jutottunk fölénybe, előrerobbantunk, a két megmaradt kalóz közül egyet karddal löktünk a vízbe, a másik megcsúszott a vészesen megdőlő fedélzeten, valami nagy durranást is hallottam, és láttam, hogy nem messze mögöttünk lángban áll a baggala, és a tűz messzire világít. A fedélzetről fekete emberi árnyak ugrálnak a vízbe.

Egy égő vitorladarab fölénk repült, leesett éppen a lőporos hordó mellé, aztán végigfutott a fedélzeten, és a tengerbe veszett.

Az utolsó kalózt Tom és Pat együttes erővel dobták a vízbe.

Maguk is majdnem utána zuhantak. Pat erőtlenül, kínban görnyedt össze.

És csak akkor eszméltem, hogy mi történik. Hogy mitől a sötétség, a por, mitől a hirtelen fordulás, megdőlés, mitől a röppenő, égő vitorladarab.

És hogy mi volt az imént a hangos durranás.

Fejem fölött keményen duzzadt a Szürke Macska vitorlája. Charlie diadalmas képpel integetett a kormány mellől.

De ezt már inkább sejtettem, mint láttam. Mert eltűnt a nap az égről, a végítélet fekete éjszakája zúdult a tengerre.

Feltámadt a szél. S valósággal ránk zuhant…

Szólni akartam Tomnak, vonjuk be a vitorlát, mert a számum szörnyű lökései alatt mindjárt kettétörik az árboc – amikor hirtelen elsötétült szemem előtt a világ.

HETEDIK FEJEZET

amelyben kábulatról, viharról, egy váratlan fordulatról mesél • S marad a kérdés: Harry vajon merre jár?

Meddig tarthatott az ájulásom?

Nem tudom.

Arra ébredtem, hogy a bódé roncsai alatt fekszem. Csupa por a szemem meg a szám. Hogy valami szörnyen szorítja a karomat.

Éles fütyülést hallottam. S vad morajlást.

A vihar tombolt felettünk.

Aztán megint sötét lett minden. Előbb még tüzes karikák táncoltak a szemem előtt, félig öntudatlanul azt hittem, valóságos fények azok, és talán megvilágítják körülöttem a hajót. De hát azok az öntudatlanság tüzes fényei voltak, fekete világban táncoltak fel és le szüntelenül, miközben valami kiáltozást is hallottam, meg dühös ordítozást.

És megint a sötétség.

Újabb ájulás.

Ki tudja, meddig?

Amikor ismét magamhoz tértem, furcsa módon legelőször a vihar jutott eszembe. Nagyon józanul és világosan idéztem fel magamban, ami történt. Az északnyugati szél, amely bennünket Afrika partjaihoz hajtott, jó ideig visszatartotta a szárazföld belsejéből kitörni készülő orkánt. Úgy tudom, Afrika mélyén óriási sivatag van, amelynek homokját egekig felhajtják a szörnyű viharok. Átkergetik az Atlasz hegység bércein, majd kizúdítják az Atlanti-óceán végtelen vizeire. Szaharának nevezik ezt a sivatagot, s bizonyára annak a felkavart por-fellege emelkedett magasra a part fölött, olyan pokolbeli feketeségbe vonva az alanti világot, mintha csak barlang szája volna odalent.

Úgy lehet, csak a nyílt tenger felől közeledve látszott oly sötétnek az a felhő- és porfüggöny. Lehet, hogy a mogador-beliek semmit sem láttak a közelgő vészből. Máskülönben hogyan is merészkedhettek ki a vízre?

Amikor elállt a szél, az már a vihar előtti szélcsend volt.

Ebben a vészjósló szélcsendben zajlott le a háborúnk a baggalával.

Aztán kitört a vihar. A számum kicsapott a tengerre. Felkavarta a partvidék homokját is, és ránk borította.

Az efféle viharok páratlan gyorsasággal törnek ki. Első széllökésük gyors és erős – akár-a pisztolylövés.

Az első széllökés lódította meg a Szürke Macskát. Belekapott a vitorlájába, megdöntötte, elfordította a nagy hajótól. És éppen időben. Éppen a végzetes pillanatban.

Szerencse volt ez? Vagy véletlen? Azt mondhatjátok talán, hogy a gondviselés keze volt, amely megmenekített. De hát miért volnék én kedves gyermeke a Teremtőnek? Eddig vajmi kevés jelét adta, hogy kegyeiben részesít. Kalandos és viszontagságos életem során mindeddig csak azt tapasztaltam, hogy saját erőmre vagyok utalva, és csakis akkor állhatom a sarat, ha lélekkel is győzöm.

Most pedig…

Hiszen odaát, a baggalán is hányszor felhangzott az „Allah; Allah!” kiáltás… Ha ők is hívő lelkek, az ő istenük se rosszabb a mienknél.

Az utolsó emlékem még az, hogy lángokban áll a nagy hajó, és a szél messze hordta róla a pernyét.

Gondolataim így rendeződtek szabályos és tiszta sorba. Végig kellett gondolnom újra, hogy mi történt ott Mogador tengerén, mielőtt ránk tört az orkán. Aztán sorra vettem, ki hogyan viselkedett, mit tett harc közben. Büszke voltam a fiamra, a kis Charlie-ra, aki felnőtt módra és nagyon bátran küzdött. Büszke voltam Bobra és Patre is, akik díszére váltak volna a jó emlékű Drake admirális hajóinak is, s bizonyára megdicsérné őket a nagyhírű John Smith kapitány. És dicséretet érdemel Tom is. Persze aki annyi hidegvérrel, tapasztalt katonára jellemző körültekintéssel harcolt…

Mozdultam volna, hogy hozzájuk siessek. Eszembe jutott, hogy hát Pat és Bob is megsebesült.

A vihar meg tombol.

Akkor vettem észre, hogy nem mozdulhatok.

Mert a két kezem hátra van kötözve, és úgy fekszem a kormánybódé megmaradt roncsa alatt, mint egy zsák.

Tehát megint elájultam?

Mikor eszméltem, és mikor zuhantam megint és megint vissza az ájulás sötétjébe? – ezt sem tudom. Újra meg újra magamhoz térített az életösztön. Magamhoz tértem, és azon töprengtem percekig, hogy vajon mi történhetett. Aztán megint magamhoz tértem, és mindenáron ki akartam szabadítani kezeimet a gúzsból. Vagy magamhoz tértem, és közömbösen, mindenről megfeledkezve hallgattam a zúgást. Észleltem a hajó gyors forgását. Aztán a bukdácsolást.

Csak percekre eszméltem, és órák hosszat hevertem ott ájultan.

Egyszer azt éreztem, hogy valaki motoz a kezem kötelénél. Meg akartam fordulni, de nem volt erőm. Szólni akartam, de nem jött hang a számra.

Éles fájdalom hasított a csuklómba.

Aztán megint az ájulás.

És a sötétség. Nyitott szemmel is, csukott szemmel is a rettentő sötétség.

Szúrta a szememet a nap. Csukott szemhéjamon át is vakított. És olyan forró volt, csak úgy égette a bőröm.

Éreztem, hogy nyugodtan fut a Szürke Macska. Lusta, nagy hullámok ringatják hátukon.

Egy mély sóhajtással végképp magamhoz tértem.

Ám ugyanebben a pillanatban mozdulatlanná dermesztett az óvatosság.

Lépések közeledtek. A meztelen talpak előttem siettek el. Durva káromkodást hallottam.

– Istenit a pofádnak! Húzd meg!

– Nem bírom! Hát ha nem bírom… – hangzott Charlie kétségbeesett hangja.

Egy csattanás. A gyerek jajgatása…

Egyetlen mozdulattal felültem. Magam elé kaptam szabad kezemet. A csuklómon alvadt vér. Aki elvágta a kötelékeimet, véletlenül belevágott a húsomba is.

De hát nem éreztem én akkor már fájdalmat! A furcsa szédülést legyőzte bennem a harag. Valahonnan nyögés hallatszott.

– Na, mi lesz, mi lesz?! Mikor tértek már magatokhoz, ti nagypofájúak?!

Nyiszegtek a csigák. A vitorla húzókötele átfutott rajtuk.

A hajó megdőlt.

Futása gyorsult.

Újra a lépések… Visszazuhantam előbbi helyzetembe, a kezemet is hátracsaptam. A meztelen talpak újra elfutottak előttem.

– Ott maradj! Elöl! Csinálj valami ételt! Vágj szalonnát, mifenét!

– Jó, jó… – felelte Charlie kelletlenül.

– „Igenis, kapitány úr!” Halljam!

Charlie nem válaszod.

– Hé, mit kell mondani?!

Csend.

– Ne várd meg, hogy odamenjek! Ne várd, te kis nyavalyás! Na jó, nem fontos. Ami fontos, azt úgyis kiszedem belőled, ha beledöglesz, akkor is! Azt hiszitek, túljártok az eszemen? Hahaha! Buta kikötői tahók! Halászok! Szétverem a pofátokat!

– Mit akarsz?! – kiabálta most Charlie magas gyerekhangján. – Nem tudok semmiről. Ez egy hülyeség… érted? Nincsenek aranybányák, sem ezüstbányák, nincs ott semmi kincs. Apa sokszor mesélt róla, hogy ott nincs semmi kincs.

– Tudom, hogy van!

– Kitől tudod?

– Te kérdezel? Még te faggatsz engem! Na megállj!

– Tőled aztán nem félek! Ha megveszel, akkor sem félek tőled! Énbennem indián vér folyik, hallod-e? Engem aztán kínozhatsz, engem üthetsz-verhetsz, a képedbe nevetek. Azt hiszed, át tudsz hajózni a tengeren?…

– Jobban értek hozzá, mint az apád! Még hogy Honduras! Mit képzeltek ti rólam? Majd egyenesen Hondurasba megyek? Meszet ettem, mi? Az én eszemen nem jár túl senki. Sem ti, sem ők…

– Kicsoda?

Tom nem válaszolt. Hosszú volt a csend, közben mozdulni sem mertem, nehogy észre vegyen. A bódé falát elvitte az ágyúgolyó, nem volt ami takarjon előle.

– Hé!

– Itt vagyok!

– Hé, te… te ottan!

– Mit ordítasz? Mi az, hogy te ottan? Nincs itt más senki, csak én. Jobb volna, ha szabadon engednéd Bobot és Patricket, Meg az édesapámat, érted?

– Az istenedet! Úgy jelentkezz, hogy „igenis, kapitány”!

– Ezen a hajón apám a kapitány!

– Majd megmutatom én nektek, ki a kapitány!

– Hát nem te! Ez a hajó a miénk, és apám a kapitány! Na, várj csak, szétverjük még azt a pimasz képedet!

– Csak fenekedj, de elverem rajtad a port! Futás, hozz ételt! Hé… de ne mássz le! Oda hiába mégy! Minden fegyver itt van nálam. Megnyugtatlak, mind csőre van töltve.

– Akkor miért ne mehetnék le? Félsz talán?

Lehunyt szemmel, mozdulatlanul feküdtem – mégis szinte magam előtt láttam Charlie drága, pimasz kis arcát, amint szemét kerekítve-fintorog Tomra.

– Fél a fene tőled, te kis nyavalyás! – kiabált Tom, – És ne röhögj, mert megkapod a magadét! Esküszöm, mindjárt végigverek rajtad még egyszer. Kivallod még, hol a fenében bujkáltál egész éjszaka. Hajnalig kerestelek… Na, nem baj, éjjelre megkötözlek majd, hogy el ne vándorolj. Most aztán aló mars, hozd az ételt! De ne okoskodj odalent. A hátsó csapóajtót lekötöztem, itt ugyan hiába akarsz felmászni…

Megint csend lett. Hosszú csend. Csak a szél zúgása hallatszott. S kegyetlenül sütött a nap. Nem mertem felnyitni a szememet, mert hallottam, hogy Tom a közelembe lép. Még belém is rúgott, ahogy elcaplatott mellettem.

Azt hiszem, a szögellővel meg a térképpel mesterkedett. Aztán visszatért a kormányrúdhoz. Hallottam, ahogy a feszítőpálcákkal rögzíti.

– Hé, Charlie! – kiáltott.

Nem jött válasz. Akkor vascsörgést hallottam. Tom valóban hátul gyűjtött össze minden fegyvert. Egész arzenál lehetett a roncsbódé megmaradt falánál, közvetlenül a kormányrúd mellett, mert a matatásra most eldőltek a puskák. Nehéz zuhanásukat felismertem, ahogy Tom felkapott egy kardot vagy pisztolyt, hogy Charlie után eredjen.

– Három félhalott… meg a kölyök… – És csúnyán szitkozódott.

Megint elrohant mellettem.

Akkorra már teljesen magamhoz tértem. Friss voltam, tettre kész, mint valaha ifjú legény koromban, amikor sem a kínzócölöp rettentő megpróbáltatásai, sem egy közelharc ezernyi sebe sem tudta elvenni életerőmet. Ámbár igaz, ami igaz, nemcsak szívósság, hanem valami mélyről jövő, igaz harag is kell az effajta feltámadáshoz.

Kinyitottam a szemem.

Láttam Tomot, kezében rövid kötéldarabbal, amelyet korbács gyanánt suhogtatott.

Másik kezében pisztoly volt, és azt mereven, vigyázatosan előreszegezte. Az árboc tövében állt, ott várta, hogy Charlie feltűnjék az első csapóajtón.

– Hé, kölyök! Siess, mert agyonváglak! – kiabálta.

Megmozdultam. Mereven szemmel tartottam görnyedt alakját, miközben hangtalanul, elszánt gyorsasággal hátrakúsztam a bódé mögé. Egyenesen a fegyverekhez.

Felragadtam egy pisztolyt.

A súlyáról éreztem, hogy valóban meg van töltve. Felhúztam a kakasát, bal kezembe egy tőrt ragadtam, aztán nem sokat teketóriázva megindultam – most már felegyenesedve, nyílt és óvatlan lépésekkel – Tom felé, aki nekem háttal állt.

Elöl, a hajócska orrában Charlie éppen kidugta fejét a csapóajtón. Lassan mászott elő, mint akit igazán nem kényszerít semmiféle parancs – vagy mint aki a félelmét akarja leplezni.

Észrevett… Arcán a másodperc ezredrészéig diadalmas öröm villant át, aztán hallatlan önfegyelemmel legyűrte izgalmát, és közönyösen Tom felé nyújtotta a szalonnát.

– Csak ezt hoztam – mondta. – Van odalenn káposzta is. Ha akarsz, menj le érte!

Tom felordított:

– Micsoda?! Ki parancsol itt? Korábban kelj fel, öcskös! Már úgyis túl sok van a rovásodon! Még hogy lemenjek? Hogy aztán rám zárd az ajtót? Haha… Nahát, megáll az eszem! Ennyire hülyének nézel?

Charlie megvonta a vállát. Mélységes helyeslés volt ebben a vállvonogatásban.

– Ide gyere!

Esze ágában sem volt megmozdulni. Ott állt a hajóorrban, kezében a szalonnával, és kócos, maszatos képe hirtelen széles nevetésre húzódott.

Amolyan igazi, Charlie-féle nevetésre.

– Höhö… – mondta. – Höhö…

– Röhögsz? Pimasz! Na de most ellátom a bajodat!

Tom ütésre emelte a kötélvéget, és előrelépett az árboctól, hogy lesújtson Charlie-ra.

Sztentori erővel tört ki belőlem a kiáltás. Olyan düh feszített, hogy kis híján meghúztam a ravaszt is.

– Ben Stewkley! Megállj!

Mintha kígyó csípte volna meg, megperdült a sarkán. Kiejtette a kezéből a pisztolyt, eldobta a kötelet, és reszketve emelte égnek mind a két kezét. Lóarca eltorzult a félelemtől, vizes szeme vadul forgott, és csúnya szája kétségbeesetten le-biggyedt.

– Charlie, kötözd meg! – mondtam.

A Szürke Macska lassuló futással kergette a lenyugvó napot. Előttünk óriási vörös tányérként csúszott lefelé az ég királya. Tüzes ragyogása lilára festette a kék eget. Egyetlen felhő sem látszott, olyan tiszta és felhőtlen volt az ég, amilyennek még sohasem láttam.

Bronzos lett az arcunk, vörös a vitorla. Ha hunyorgó szemmel néztünk a messziségbe, óriási katlannak hihettük az eget, amelynek csak egyetlen kerek ablaka látszik, és azon át világol kifelé az odaáti szörnyű tűzvihar. A nap volt ez a kerek ablak – most forróbb volt a fénye, mint a sugara.

A Szürke Macska megdőlt a vízen. Egyenletes, északkeleti szélben úszott már jó ideje. A kormánya rögzítve, iránya pedig – nyugat. Egyenest nyugat, mert nem tudtam, hogy az orkánban mennyit és merrefelé sodródott a nagy vízen. Az éjszakát vártam, még inkább a holnapi napot, hogy legalább a szélességi fokot meghatározhassam.

A raktár alacsony oldalának és az árbocnak dőlve ültünk. Néztük a lebukó napot.

Mi öten, a Szürke Macska hajósai.

Charlie – az én boldog, bátor és győztes kisfiam.

Bob – hatalmas kötéssel a lábán… és némi riadalommal a képén.

Pat – akit a harc hevében úgy gyomorszájon vágtak, hogy még most is nyög belé, és betegségére hivatkozva időnként nagyot kortyol a kancsó borból…

Jómagam – aki úgy éreztem, most már minden akadályt legyőzök, és senki, semmi nem tarthat vissza, hogy megleljem idősebbik fiamat, Harryt.

Ó, igen, és – majd elfelejtettem – a hajó palánkjánál, biztos bilincsbe verve, ott gubbasztott még valaki.

Ben Stewkley.

– Ostobaság! Az én nevem Thomas Rolfe!

– Ha a sejtéseimre és az ösztöneimre hallgatok – mondtam elgondolkodva leleplezhettelek volna már az első este. De hát az ember haláláig kisgyerek marad, és szívesen ragaszkodik az álmaihoz. Túl sokáig vitatkoztam önmagammal. Ha a mórok meg nem támadnak, egy napig sem lettél volna itt kapitány!

– Így se volt, apa! Hidd el. Így se volt! Harc közben csak ketten vettük észre, hogy feltámadt a szél. Ő meg én. Szél alá fordítottam a Szürke Macskát, akkor lódultunk el a baggalától, ő pedig fejbe vágott téged, amikor látta, hogy mindenki más harcképtelen. Láttam, hogy fejbe ütött téged a pisztolya agyával. Aztán úgy tett, mintha valami mástól estél volna össze, és hívott, hogy segítsek. Csakhogy én sem estem ám a fejem lágyára! Hohó! Úgy tettem, mintha minden figyelmemet a kormány kötné le, és egyre ordítottam, hogy: „Vitorlát! Vitorlát!” – közben húztam-vontam a kormányt, hogy abban a fene nagy szélben majd felborultunk. Akkor aztán…

– Ne folytasd! Az istenfádat, ne folytasd! – morogta Ben Stewkley, s vadul forgatta a szemét.

– Csak folytasd, Charlie!

– Folytatom hát. Elég nagy szája volt, hadd szégyenkezzen! Mert tudod, apa, nem volt könnyű dolgom, hát büszke vagyok, hogy mégis sikerült… mármint egész éjszaka meglógnom előle. Őrületes vihar volt, a tengerre csak úgy hullott a homok, itt a fedélzeten egész sártenger volt, az ember mintha lekvárban caplatna. Az orrárbocot elvitte a fene, a nagyvitorlát sikerült még idejében bevonnia, mielőtt a szél elragadta volna, de aztán már hiába keresett engem, egyszerűen eltűntem. Leugrottam a hátsó csapóajtón, ő meg utánam. Csakhogy én nem futottam végig a bókonyok mellett, hanem egy résen bemásztam a haltárolóba, ott lefeküdtem egy kis időre a kövek közé, és talán még aludtam is egy sort, miközben ő halálra keresett. Höhö… azt hitte, hogy a vízbe estem, már egész vidor lett a képe, amikor újra felmásztam, most már az orrban, és azt mondtam, vigyázzon, mert megemlegeti. Hogy mit? Tudod azt jól, igaz-e, te nyavalyás?! Hát a kolbászt… Először is a kolbászt. Mert tudod, apa, nem akartam szólni, de a te indián királyfid azon az első estén elfalta az orrom elől a kolbászt. Emlékezz csak, babot főztünk, és mindenkinek jutott egy darabka kolbász. Csak nekem nem, mert Tom elfalta előlem.

– Miért nem szóltál, Charlie? Ha előbb szólsz, előbb leleplezzük őkelmét.

– Hazugság… – vicsorgott Tom.

Összenevettünk Charlie-val meg a másik két legénnyel, Felemeltem a boroskancsót, és Bobnak nyújtottam.

– Igyál, Bob. Megengedem.

– Nem iszom, uram – dadogta Bob, és föl-le szaladgált az ádámcsutkája. – Megfogadtam magamnak, hogy addig nem iszom, amíg hibátlanul el nem tudom hadarni… igen, elhadarni, amit Harrynak mondtam. Kérem, hallgassa meg, Savage gazda. Mert minden baj csak addig szakad ránk, ameddig el nem tudom mondani…

– Hát mondd!

– Tudja, Savage gazda, úgy képzelem, hogy amikor sikerül elmondanom, abban a pillanatban megtaláljuk Harryt. De amíg nem sikerül, addig minden baj ránk szakad. Higgye el, a vihar alatt is sokszor próbálkoztam, aztán a harc alatt is, még amikor láttam, hogy Ben megkötöz mindhármunkat, akkor is csak azt mondogattam magamban…

– Na… kezdd el!

– Hát azt mondtam én Harrynak, hogy hallod-e, Harry, ha odamégy, nagy baj lesz, mert nem jó az ilyesmibe be…

Rám nézett. Aztán a boroskancsóra. Jóakarattal nyújtottam feléje, hátha megjön tőle a bátorsága, de ő férfiasan elhárította.

– Megfogadtam… Kimondani pedig nem merem.

Láttam, hogy a lábát is fájlalja. Cserepes volt a szája széle. Gyötörte a sebláz.

– Na, nem baj, tedd el holnapra a nagy kísérletet, ámbár azt hiszem, most már anélkül is megtaláljuk Harryt. Csak egyet nem tudok: miért fél a mi barátunk annyira Hondurastól?

– Butaság.

– Ha egész éjszaka nem kergetőzöl Charlie-val, nem rettegsz úgy tőle…

– Ettől a vakarcstól?

– Láttalak, barátocskám, remegett a szájad széle, ahogy kiabáltál. Pedig akkor még nem is tudtad, hogy Charlie az éjszaka folyamán titokban elvágta a kötelékemet. De hát hiába, mert úgy fejbe vertél, hogy csak ma tértem magamhoz.

Csend lett. Hosszú, ideges, várakozó csend. Ben tudta, mi lesz a következő kérdésem. Félrefordította a fejét, félt a szemembe nézni.

S lehet, hogy most ti is felteszitek a kérdést: hogyan jöttem rá Ben igazi nevére?

Aztán azt kérdezitek majd: ha tudtam, kicsoda, miért nem lepleztem le már előbb?

Bizony, nem könnyű felelni ezekre a kérdésekre. Aligha tudnék úgy felelni rájuk, hogy magyarázkodni ne kezdjek. A magyarázkodásra pedig nincs idő: még hosszú út áll előttünk, még sok mindent el kell mondanom az indián királyfi igaz történetéből, meg aztán – minek is tagadnám? – nem szívesen gondolok vissza gyengeségem napjaira.

Mondottam már, hogy az emberben haláláig megmarad az álmodozó kisgyerek. Hát hogyne vártam volna én is, hogy egy napon betoppan majd házamba az én hajdani kedves Pokahontaszomnak, az indián hercegnőnek daliás fia. Betoppan, és így szól majd hozzám: „Tom bátya, kegyelmed igaz és jó barátja volt anyámnak, apámnak, vigyen át engem az Újvilágba, és vezessen vissza kedves népemhez.”

Minek is tagadnám, sokszor álmodoztam erről, s nemegyszer feleségemmel, a kedves Jane-nel együtt tervezgettük, hogy ha betoppanna hozzánk az indián királyfi, bizony mi is vennénk a sátorfánkat, és meg sem állnánk Virginia partjáig.

S lám csak, egy napon beteljesült az álom.

Hogyan és miképpen, ti már tudjátok. Annyi biztos, semmi sem úgy történt, ahogy annyiszor elterveztük.

Megjelent közöttünk kéretlen vendégünk: immár igazi nevén Ben Stewkley. És megjátszotta, hogy ő volna az indián királyfi.

– Nem igaz! – ordította a láncra vert fickó. – Ezért még megfizet! És megfizettek valamennyien, alávaló kutyák! Miféle Ben Stewkleyról beszéltek?

– Olyan Ben Stewkleyról, akinek valami köze lehet a kalózokhoz, különben nem sápadt volna el, amikor Hondurast említettem.

– Hogyne sápadtam volna el! Amikor megparancsoltam, hogy Virginiába menjünk.

– Ne kakaskodj, Ben. Úgy jelentél meg köztünk, mint afféle szárazföldi patkány, szegény, elnyomott kölyök, aki kettőig sem tud számolni, vézna, ijedt és éhes, s csak egy álom élteti, hogy visszajusson Pauhetániába. Az ám, csakhogy Charlie hollandi csomóval kötözött meg téged, és te oly gyorsan kibogoztad magad, hogy rögtön utána szökkentél a fedélzetre… Emlékszel?

– Véletlen volt. Fene tudja, mi az a hollandi csomó!

– Hát jó. Emlékezz a viharra. A Land’s End foknál. Akkora viharban csak te tudtál jóízűt aludni. Mint olyan ember, aki már sok vihart megélt, és hozzászokott, hogy szolgálaton kívül semmivel se törődjön…

Csörrent a lánc, ahogy Tom az arcához kapott. Végigsimította a homlokát.

– Hogyne aludtam volna! Olyan fáradt voltam. Olyan fáradt…

– Az meglehet. Nem kétlem. Hanem a térképhez, tájoláshoz hogyan érthettél, ha egész életedet egy londoni szatócs házában élted le? Amikor Pat megdühösített, úgy begöngyölted az orrvitorlát, mintha egész életedben azt csináltad volna.

Aztán az ágyú? Igaz-e? Értesz hozzá! Ne is tagadd! Fajta, űrméret, és persze pompásan célzol.

Összeszűkült a szeme, ahogy felém villantotta.

– Az is baj? Harcoltam, mint egy sárkány, és most láncon vagyok…

– Harcoltál… Semmi kétség. És köszönjük. De nem mint Thomas Rolfe harcoltál ám, hanem mint hétpróbás kalóz, aki még azt is tudja, hány ember tartózkodik egy baggala fedélzetén.

– Jó bíró volna kegyelmedből, Savage gazda – lelkesedett Bob. – És ha meggondolom, hogy megjátszotta magát a nyavalyás! Még hogy indián király! Hát igazán röhögnöm kell.

Ben hangja azonban belefojtotta Bobba a szót.

Ültében előrehajolt, és láncra vert kezével hadonászott az orrom előtt.

– Ide hallgasson, Savage uram! – kiabálta. – Eleget hallgattam az ostobaságait. Megvádol, csak hogy ne kelljen oda hajóznia, ahová kértem.

Parancsoltad…

– Hát most kérem, a fene egye meg! Könyörgök. Nézze, én tudom, hogy kegyelmed ismeri az indián kincsesbányák rejtekét. Vezessen el oda! Mindennek, amit ott találunk, fele az enyém, fele kegyelmedé. Na, értjük egymást? Én megmaradok népemnél, kegyelmed pedig gazdagon hazatér! Ez csak jó ajánlat, nem?

– Nem!

– Hát mennyit akar? Úgyis tudom, hogy ismeri a kincsesbányákat. És éppen nekem, az indián királynak nem árulja el. Na jó, vezessen a népemhez, ott akadnak majd öregek, akik elárulják nekem… hm… De akkor egy fityinget sem kap ám! Hohó, egy fityinget sem!

– Ej, fickó, ne ugrass engem!

– A fene egye meg, hogy soha nem hisznek nekem! Láncra vernek, mint egy kutyát… – Csúnyán káromkodni kezdett, s úgy belemelegedett, hogy alig akarta abbahagyni. Vérben forgott a szeme, a szája szélén lecsorgott a nyál, a dühroham egészen elvette az eszét. – Megvan a bizonyítékom! Igenis. Azt nem vehetik el tőlem. Az csak az enyém!

– A gyöngy – bólintottam.

– Hozzá ne nyúljon! Nem… azt nem engedem!

– Senki sem akarja elvenni tőled. Ostoba. Ámbár megtehetném… De majd odaát.

– Nem!

– Dehogynem – legyintettem, és hosszan a szemébe néztem. – Hallod-e, megnéztem én azt a gyöngyöt… Úgy ám, Ben Stewkley! A gyöngy szíja véres! – kiáltottam hirtelen. – És most már egy szavadat se halljam, mert biz’ isten megkeserülöd! Alávaló, aljas bitang! Megölted az indián királyfit! Csak hogy elorozd a kincsét! Az ő egyetlen, igazi kincsét!

Remegtem a dühtől.

– Átkozott gyilkos! A szíj véres volt! Késsel vágták el. Késsel bizony. Valakinek a nyakáról!

Összeomlott. Ben Stewkley, hamis nevén Tom Rolfe, ez a csúnya, vizes szemű, gyűrött arcú suhanc valósággal megsemmisült. Nézett rám, csak nézett, és egy szava sem maradt többé.

A trópusokon jártunk – itt ha egyszer a láthatárhoz közel került a nap, gyorsan hullik alá.

Gyorsan hullott ránk a sötétség.

– Akkor miért mentegette? Miért védte?….

Patrick Small kimondta a kérdést,

– Hiszen ha tudnám! – feleltem.

Pedig hát tudtam.

Védtem Ben Stewkleyt, halogattam a leleplezését, mert folyvást abban reménykedtem, hátha tévedek a gyanúmban.

Hátha.

De hát miért éppen Ben Stewkley? Honnan vettem, hogy éppen így hívhatják? Ez volt a leghalványabb gyanúm. Ebben voltam a legkevésbé biztos.

Sir Lewis Stewkley lovag éjszakai bezárkózása ugyanis annyira közismert volt… Vajon miért akadt el Ben hangja, vajon miért döbbent meg olyan furcsa módon, amikor kimondtuk Sir Lewis Stewkley gúnynevét?

A nagy urak hát nagy kalandorok. S még nagyobb kalózok. Jól sejtettem én ezt – de hát a szegény ember csak sejti az ilyesmit, bizonyítéka soha sincs. Most itt a bizonyíték. Sir Lewis Stewkley csemetéje. Fry hajóján járja a kalóziskolát. Úgy ám! S mert volt valami köze az igazi Tom Rolfe-hoz, elorozta annak a gyöngyét. Talán meg is ölte miatta…

– Így volt?! – kiáltottam rá hirtelen.

Nem válaszolt. Csak nézett rám, vérfagyasztó, hideg tekintettel.

– Beszélj! – ordítottam a fülébe.

Nem válaszolt, összekuporodva ült a palánk tövében. Nem törődött vele, hogy eső veri, vagy a nap aszalja. Hol gyűlölettel méregetett, vizes szemében vad lángok izzottak, és csúnya arcán embertelen, kegyetlen ráncok mélyültek – hol meg egykedvűen mosolygott maga elé, és csöppet sem érdekelte, hogy mi történik a hajón.

Márpedig azokban a napokban nehéz életet éltünk.

Ki kellett javítanunk a Szürke Macska háborús sérüléseit. Az orrárboc helyére új került, és rá a tartalék vitorla. Szétvertük a haltároló oldalfalát, és abból megépült a szétlőtt helyére az új bódé. Persze ha úgy tetszik, nevezhetik kapitányi szállásnak, előkelően kajütnek is – az bizony megmaradt csak amolyan esővédő tetőnek a kormányrúdnál őrködő feje fölé.

Az új bódénak istentelen halszaga volt, a deszkák előző hivatásukról árulkodtak, és most, a párás, forró napfényben kiadták minden bűzüket. De hát a fene sem bánta, olyan forróság volt, hogy örültünk, ha a nap elől menekülhetünk.

Éppen csak Ben Stewkley állta a napot. Amikor erőnek erejével be akartuk vonszolni a tető alá, ránk mordult, hogy pusztuljunk, és hagyjuk őt a fenébe.

Hát… hagytuk.

Figyelmünket a tenger kötötte le.

A tenger, amely jó barát is, ellenség is egyaránt lehet.

Amikor felmértem készleteinket, szorongó szívvel állapíthattam meg: vizünk egy ideig kitart még, hanem az élelemmel kutyául állunk. Megtörtént, amire számítottam: a káposzta megrohadt, egész hordóra valót kellett a vízbe hajítanunk. A meleg, párás éghajlat nem kedvezett a húsnak sem, szerencsére abból már csak kevés maradt, a bab pedig egyszerűen kicsírázott, szép, hosszú szárak nőttek a zsák szemein keresztül.

A Kanári-szigetekről pedig le kellett mondanom. Ha valaha arra számítottam, hogy ott kikötünk, és készleteinket pótoljuk – nos, a vihar keresztülhúzta ezt a számításomat. Isten tudja, hány mérföldet száguldott a Szürke Macska azon a rettenetes éjszakán, amikor csakis két ember volt talpon, Charlie meg Ben, és ők is egymást kergették, egymás elől menekültek engesztelhetetlen haraggal.

Iránnyal, sebességgel, a megtett út nagyságával senki sem törődött.

Most már hiába méricskéltem, hiába számítgattam, csak annyit tudtam megállapítani, hogy az északi szélesség 23. fokán vagyunk, a Kanári-szigeteknél mélyebbre – vagyis pontosan a Ráktérítő vonalán. Hanem hogy keletről nyugat felé haladva hányadik hosszúsági kört szeljük át, arra már kevés volt a műszerem, még kevesebb a tudományom.

De hát haladtunk. Egyenletes északkeleti szélben, egyenesen nyugat felé. Mintha zsinóron húznának.

Ennél többet nem kívánhattunk.

Ha Kolumbusznak sikerült átvágnia az Atlanti-óceánon – megközelítően ezen az úton miért is ne sikerülne nekem?

Én a fiamat keresem!

– Hé, Ben, mi közöd van neked azokhoz a kalózokhoz? Beszélj!

Ben hallgatott. Gyűlölködve nézett, és nem szólt.

Körülöttünk élt, harsogott, ezer meg ezer meglepetéssel kínálkozott a tenger. Jóságos anya volt most, amely temérdek csemegével kedveskedik gyermekeinek. Éjszakánként titokzatos, szép fényeket villogtatott. A bárka sodrában felvillantak, majd sokáig világítottak a víz parányi élőlényei. Hideg, különös fényük volt, mégsem félelmes. Felvillantak, világoltak, majd lassan elhamvadtak, mint a parázs, ha egy pillanatra ráfúj a szél.

Csak a csendes mozgás keltette életre ezeket a fényeket. Ha a víz erősen lázba jött, akkor sötét maradt minden. S bizony megtörtént ez is. Nem is egyszer.

Az éjszaka közepén egyszerre csak bugyogás, fröcskölés, különös, elhaló morgás, nehéz és könnyű testek ütemes csapódása hallatszott, amely mintha a távolból érkezne, és egyre közeledne a hajónkhoz. A zaj mindannyiunkat felvert, de csöndben maradtunk, hiszen ismertük az okát. Közbelépni nem tudtunk volna – egy más világ a tenger, és messze még az idő, hogy az ember beleszólhat az életébe meg aztán nem is akartuk szétugrasztani a másnapi ebédünket.

Élethalálharc folyt a vízben. Nem gigászok harcoltak, hanem jóval kisebb és népesebb élőlények. Nem is harcoltak – menekültek. Repülőhalak százai, ezrei, ki tudja, talán milliói szökkentek ki a habokból, és szétterpesztett mellúszóikon messze siklottak a levegőben. Bámulatos erővel kellett felugorniuk, hogy nemcsak a fedélzet, hanem a vitorla magasságáig emelkedhessenek. Bámulatos gyorsasággal kellett úszniuk, hogy ugrásuk olyan messzire ívelő legyen. Nem repültek, mint a madarak – ezt sokszor megfigyeltem hanem farkuk végéig elérő, hosszú mellúszóikat tehetetlenül széttárták (a sebes szél csaphatta szét azokat), és úgy libegtek, suhantak, amíg csak vissza nem zuhantak a vízbe.

Ahol már várta őket az üldöző bonitók ragadozó szája.

Mert rendszerint bonitók, máskor meg delfinek üldözték a repülőhalak seregét. A kicsi, alig kétarasznyi vízifecskék esztelen menekülésükben nemegyszer a bárka hosszát is végigrepülték… azazhogy csak végigrepülték volna, ha fel nem akadnak a vitorla vásznán, és a fedélzetre nem pottyannak.

Volt olyan reggel, hogy ötven-hatvan ilyen ördögszárnyú, riadt szemű halacskát szedtünk össze – és nagy lakomát csaptunk belőlük. A többit visszahajigáltuk a vízbe, vagy horogra tűztük, és csalétek gyanánt a víz fölé lógattuk.

A falánk bonitók – partközelben soha nem ilyen éhesek – felugrottak a vízből, és mohón bekapták a horgot. Az üldözőből így lett üldözött, fogoly – sőt áldozat. Száraz, ízetlen húsát azonban kedvetlenül fogyasztottuk, mert úgy tudtam, a bonitó húsa olykor mérges.

– Te ismerted Tom Rolfe-ot. Hiszen nálatok élt. Kisgyermek korában. Vagy talán tovább is. Mi történt vele, mit tettél vele, beszélj!

Rekkenő volt a hőség. Charlie azzal szórakozott, hogy repülni tanította a repülőhalakat. Kezébe fogta őket, meglódította, aztán felhajította a levegőbe – de sehogy sem fért a fejébe, ilyenkor miért nem repülnek?

Jó szélben, vakító napsütésben, szédítő, fullasztó melegben úszott nyugat felé a Szürke Macska. A meleg néha valóban kibírhatatlan lett. Olyankor vödörszámra mertük a tengervizet, és azzal öntöztük egymást – persze az sem segített, mert meleg volt, akár a húsleves, ráadásul sós is. A napsugár percek alatt felszippantotta a bőrünkről, amelyen fehér lepedék maradt, a tenger sója. Nevetve nyalogattuk karunkról, a szájunk széléről a tenger kesernyés sóját, de hamarosan megundorodtunk tőle, és mert nem tudtuk mivel lemosni – az ivóvizet nem akartuk erre pazarolni –, hamarosan kicsípte, véresre marta a bőrünket.

Teltek a napok. A hetek.

Az ivóvíz. Igen. Az első, amivel komoly bajunk támadt.

Végzetes bajunk.

– Kapitány, már megbocsásson…

Patrick arcába néztem. Verítékes volt, a szeme véreres. Tántorogva állt előttem, mintha részeg volna. A tekintete csupa könyörgés, a keze félszeg, kérő mozdulat…

– Nincs még itt az ideje, Pat – mondtam. – Reggel és este Iiszunk. Tudod.

– Tudom, persze hogy tudom.

A víz azonban, amelyet naponta kétszer mertem ki, és amelyből mindenki egyformán egy-egy bögrécskével ihatott, a fahordóban lassanként elviselhetetlenül poshadt lett. Zöld lepedék támadt a hordó oldalán, mintha békanyál volna, egészen bezöldült a víz, zöld és kék fonalak, moszatok lebegtek benne. Hogy valamiképpen ihatóvá tegyem, fele arányban bort töltöttem a poharakba.

– Nem, nem, Savage gazda, az enyémbe ne! Megfogadtam, hogy amíg hibátlanul el nem tudom mondani, amit Harrynak… azt mondtam, Savage uram, hogy hallod-e Harry, nagy baj lesz, ha oda nem mégy… akarom mondani, akkor lesz baj, ha odamégy…

– Ne fáradj. Bob. Itt a bögréd. Igyál.

– Nem iszom, uram. Bort nem iszom.

– De hát a mindenségedet! Megparancsolom. Hiszen beteg vagy, lázas vagy. A víz kevés, poshadt. Bor nélkül nem kaphatod.

– Akkor csak fél bögrével kérek. Ezt pedig igya meg Charlie…

Csakhogy Charlie sem akarta meginni. És nem akarta Patrick sem. Én sem! Most minden azon múlott – ezt jól sejtettük –, elég erősek vagyunk-e. Hogy senki se nyúljon a felesleges adagért, hogy senki se szegje meg az egyenlőség vaskemény parancsát.

Remegett a kezem, ahogy a bögrét tartottam.

– Nem, nem, uram…

Egy pillantást vetettem Benre. Ott ült szokott helyén. Lábáról már levétettem a bilincset, de a kezén meghagytam. Nem hittem volna egyetlen szavának sem – de hát ő nem is próbálkozott többé.

– Ben… Mi közöd van a kalózokhoz? És miért félsz Hondurastól?

Lapos pillantást vetett a bögrére. Tudtam, ha neki nyújtanám, szó nélkül elfogadná.

Éppen neki nyújtsam? Aki mindannyiunkat becsapott, lóvá tett, orrunknál fogva vezetett? Aki csúffá tette az egyik lég-szentebb érzést, a barátságot? És ki tudja, nem szárad-e a lelkén az igazi indián királyfinak, Tom Rolfe-nak a halála?

– Mi történhetett ott, azon a hajnalon? A tengerparti Zöld Kancsóhoz címzett kocsmában? Ketten voltatok, Ben. Beszélj!

Remegett a kezem. Vánszorogtunk, kornyadoztunk a szomjúságtól.

Ott volt a kezemben a vizes borral teli bögre, de nem azt láttam, csak Ben gonosz tekintetű szemét. Abban kerestem a választ, s el is feledkeztem arról, hogy mint kutya előtt a csalétket, úgy tartom orra előtt a bögrét.

Megtántorodtam. Zihálva, káprázó szemmel néztem a vízre, amely szétloccsant a fedélzeten, és a bögre után, amely kiesett a kezemből.

A nevetés sem térített magamhoz. Ben Stewkley magas bagolynevetése.

A tenger a csodák világa.

Bevallom, hogy viharok idején, elemek csatája közben, a nagy magányosságok reménytelenségében sokszor féltem. Féltettem szeretteimet, barátaimat, Önmagamat. De soha semmit sem magyaráztam hóbortos elképzelések szerint.

Ha hullócsillagot láttunk, nem kiáltottam fel: „Egy ember meghalt!” – és nem hánytam a keresztet magamra. Amikor a párás, áttetsző forróságban valahol messze pálmák és szigetek tűntek fel az égen – nem ordítottam fel esztelenül, és nem nyújtogattam karomat az elérhetetlen után.

– Hallgassatok! A napsugár játéka. És mi is káprázunk… na, maradjatok már nyugton! Láttam ilyet. Sokat. Hát persze.

Charlie-t csodáltam. Volt olyan nap, amikor csak az én bátor, keménylelkű kisfiam látta el a hajót. Betegen fetrengtünk a fedélzeten, kúszva-mászva kerestünk árnyékos helyet, ő azonban egy percre sem pihent.

– Vedd le Benről a kötelet, segítsen neked. Hallod, Charlie, úgy látom, ő is jól tartja magát…

– Éppen azért nem veszem le. Még egyszer nem tudnék elbánni vele. Most már nincs meg a haltároló deszkafala, nem volna hova elbújnom. Pedig nagy kergetőzés folyt, huhu, apa, majd megszakadtam a nevetéstől… hát persze féltem is…

Most már csak úgy hajóztunk, mint a hajdani ősidőkben az első, vízen járó népek. Nem volt más útmutatónk, mint a nap. Arra úgy ügyeltünk, hogy felkelni a hátunk mögött lássuk, lenyugodni pedig pontosan a Szürke Macska orra előtt. Ha megtartom ezt az irányt – gondoltam –, mindenképpen eljutok a Karib-tengerig. Ott aztán már könnyebben tájékozódom, szigettől szigetig hajókázva, hamarosan eljutok Hondurasba. Igen, igen, ha az első szigeten vizet ihatunk, friss gyümölcsöt ehetünk, visszatér majd régi erőnk. De most… a nap mögöttünk keljen, előttünk nyugodjék; azzal aztán mit se törődtem, vajon éjszaka is követjük-e ezt a kelet-nyugati vonalat. És azzal se, hogy ismeretlen áramlatok alaposan elsodorhatnak az eredeti magasságból.

A szomjúságtól félájultan feküdtünk a fedélzeten. A Jákob-bot, az iránytű félredobva hevert a lábamnál. Napok óta a kezembe se vettem. Ha erőm engedte, szétbontottam gyűrött térképemet, és sóvárogva, reménykedve hajoltam a világrészek csipkés rajzai fölé.

Milyen kicsi is a világ! Az óceán csak félarasznyi. Aztán a szigetek. Azok a Nyugat-indiai szigetek. Egy hüvelyknyi sincs a Mexikói-öböl. Lám csak, amott Honduras, a Yucatán-félsziget alatt. Alig látszik.

De majd megtalálom…

Hiszen oly kicsi a világ. Oly rövid benne minden út.

A legrövidebb az ember élete.

Mint a részegek, támolyogtunk. Akkor éreztem először, milyen fontos szerepe van testünkben a víznek. A legkisebb szomjazás elvette minden erőnket. Hát még amikor eltelt egy teljes hét úgy, hogy naponta csak fél bögre vizet kapott mindenki.

Hiába kémleltük az eget. Hiába a láthatárt. Minden becsapott, minden csúffá tett bennünket. A tenger a csodák világa – mondtam. És hozzátehetem: a tenger a kellemes és kellemetlen meglepetések világa is.

Mert íme, feltűnt egy madár. Előbb még vakító, fénylő pontocska volt valahol az irdatlan magasságban, mintha csak új, parányi nap született volna a déli ragyogásban. Az a pont aztán egyre nőtt, mind lejjebb ereszkedett, mígnem felismerhettük a tengerek királyát hatalmas, kétölnyi szárnyáról, vakító fehér tollazatáról, szárnyai végén a koromfekete evező- tollakról és persze a repüléséről, a legnagyszerűbb és legkecsesebb repülésről, amellyel madárfajta dicsekedhet.

Akkor láttam életemben először albatroszt, de a leírások, elbeszélések nyomán tüstént ráismertem. Igen, igen, úgy repült, ahogy a déli tengereket járt hajósok mesélték: kecsesen, mozdulatlan szárnyakkal lebegett az árboc csúcsa felett, oly könnyedén, mégis oly sokáig, hogy azt hihettem, nem is izmainak ereje és nem is a szél tartja odafent, hanem valami földöntúli erő.

Csodálatos pillanat volt, csodálatos érzés. A fedélzetet valósággal égette a nap, a deszkák között lágyan csorgott a szurok, a nap forróságát forró, párás szél tette elviselhetetlenné; ezen a kiszáradt, halott hajón öt ember feküdt tehetetlenül, a szomjúságtól és az éhezéstől félig ájultan, és íme, a reménytelenségnek és a csalódottságnak a koporsója felett megjelenik egy hófehér madár, és úgy lebeg fölötte, mint a pápista szentképeken a galamb.

Az albatroszt bámultuk. A szomjúságról, az éhezésről és a gyengeségről is megfeledkeztünk, mert nem tudtunk betelni csodálatos szépségével, nagyságával és röptének hallatlan nyugalmával.

A madár visszanézett. Fejét kíváncsian oldalt fordította, és sötétbarna szemével sokáig figyelt bennünket. Aztán pislantott, halványzöld szemhéja egy pillanatra eltakarta szemét, és mintha ez a pislantás búcsú lett volna: a hatalmas madár szárnyait alig észrevehető, lassú mozdulattal meglibbentette – és abban a percben máris tovaröppent, a magasban eltűnt, mint egy csodálatos, biztató látomás.

– Albatrosz… – suttogta Ben. – Jót jelent.

Az albatrosz…

– Uramisten… – suttogtam. – Uramisten!

Ültömben a térkép, az iránytű és a szögellő felé vonszolódtam. Nemcsak a gyengeségtől reszketett a kezem, amikor megpróbáltam bemérni a napot, és meghatározni a földrajzi szélességet, amelyen hajózunk.

Hiszen az albatrosz – a déli félteke madara! Csak olyan hajósok látták mindeddig, akik az Egyenlítőn jóval túlhaladtak.

Akkor hát…

– Uramisten… ennyire délre sodródtunk volna?

Háromszor határoztam meg a szélességet. Aznap éjszaka

Harmadszor, és mind a három mérés ugyanazt az eredményt hozta. A Ráktérítőn hajózunk, s inkább északabbra, mint délre attól.

Vállat vontam. A tenger a csodák és a meglepetések világa. Utóvégre az albatrosz is eltévedhet – nemcsak az ember.

Ugye, nem hinnétek, hogy azokban a szomjas, rettentő napokban, amikor arra sem volt már erőnk, hogy a kormányrúdra rádőljünk, egyetlen percre sem merült fel bennünk a halál lehetősége? Ma sem tudnám megmagyarázni, de soha nem hagyott el a reménykedés. Minden élelmünk kifogyott, az utolsó maradék savanyú (inkább penészes) káposztát osztottam széjjel, és azzal úgy-ahogy eloltottuk a szomjunkat is.

Erőt már az sem adott.

Ráadásul elállt a szél. Egyszerre csak azt vettük észre, hogy tükörsima vízen áll a Szürke Macska, nincs, ami felborzolja a tenger színét. A vitorla petyhüdten és a rárakódott sótól meg a számum homokjától kőkeményen lógott a vitorlafán.

Fáztunk.

Egy reggelen dideregve ébredtünk. A hidegtől enyhült a szomjunk, és jobb lett a kedvünk; emlékszem, hirtelen egymásra nevettünk, felébredt az érőm, átkaroltam a fiam vállát, összekoccantottuk a homlokunkat, és azt mondtam neki: – Na ugye…

Nem is tudom már, mit akartam ezzel mondani. Valahogy biztatni akartam, mert bizony nehezen állta már a nehezét, hangosan zihált, és ijedt szemmel nézett a világba.

Most ő is fázott, és szélesen vigyorgott. Biz’ isten úgy fáztunk… nahát! Azon a hajnalon hideg és fehér köd ereszkedett ránk, az orrunkig alig láttunk, és egyszerre csak olyan hideg lett, hogy odafent Angliában sem különb.

Ki hinné, hogy itt, ebben az Egyenlítő-közeli forróságban, ahol majd felforr a tenger, hirtelen hideg, nyirkos lesz az ember orra, és hangosan vacog?

A tenger a meglepetések, a kellemes és kellemetlen csalódások világa.

Egy percig sem jutott eszünkbe, hogy odaveszhetünk.

Nem tudom, hányadik napja hányódtunk már az Atlanti-óceán kellős közepén. A szél fel-feltámadt ugyan, de inkább csak szellő volt, amely meg sem lódította a bárkát.

– Apa – suttogta Charlie –, nézd, Bob milyen rosszul van.

A raktár falánál összekuporodva feküdt az én derék, borissza legényem. A karját kinyújtotta, a fejét ráhajtotta, és a betegek révült tekintetével bámult egy pontot a deszkákon.

Odahúzódtam.

– Bob… Bob, mi van veled?

Halkan motyogott. Elszorult a szívem, amikor megértettem.

– Azt mondtam Harrynak, ha oda nem… nagy baj lesz, ha oda… nem jó… nem jó… – Elhaló nyögésbe fúlt a hangja.

Sebláz gyötörte. Kutyául volt szegény. A magunk gyötrelmei közben egészen megfeledkeztünk róla, annál is inkább, mert már gyógyultnak hittük. Az a mély vágás, amelyet a berber kalóz kardja hasított Bob combján, meglepő gyorsasággal gyógyult. A sebet annak idején a magam tudománya szerint láttam el. Kimostam, a sebszéleket alaposan összeszorítottam, erősen lekötöttem – csakhogy mindezt a sebesülés után való napon, amikor Ben lázadását már levertem. Mégis gyógyult, meglepően gyorsan összeforrtak a sebszélek, és Bob – amíg a közös nyomorúság őt is le nem verte a lábáról – éppen csak bicegett. A kötést is levette, a meleg, száraz ruhát elviselhetetlennek érezte, és fenekedett, hogy majd így, majd úgy, megmutatja ő azoknak az emberrabló kalózoknak, hogy a legjobb barátját nem vihették el büntetlenül.

Naponta többször is megállt Ben előtt, és a haragtól tajtékozva kiabálta:

– Nagy volt a pofád! Megjátszottad az eszelős királyfit! Még a gazdát is lóvá tetted! Na megállj, megállj, ha egyszer a kezem közé kaplak! Úgy istenigazából! Majd megmutatom én neked, ki a kikötői tahó, ki a buta halász, meg hogy ki parancsolhat…

De most ott hevert a fedélzeten, a forró napon, akárcsak valamennyien. Lihegett, kapkodva szedte a levegőt, szeme sarkában a láz könnyei gyűltek.

Ránéztem a lábára – és elborzadtam. Az alsó lábszára egészen lila volt, a vágás helyén csúnya, gennyes seb éktelenkedett, cipó nagyságúra dagadt a combja, és a gennyes seb körül valósággal lángolt, vöröslött a bőr.

– Bob, Bob, hallasz engem?

Levánszorogtam a fedélzet alá, ahol fullasztó meleg és iszonyú bűz fogadott. A vizes hordó aljában már nem találtam semmit, egy nagy kancsóra való borom volt még, estelente azt szopogattuk víz helyett, mert napközben, forró melegben, méreg az ital. Aztán megragadtam a nagy kancsót, és nehezen botladozva bár, de minden erőmet megfeszítve felmásztam vele a fedélzetre.

– Várjatok, fiúk!

Csúszva-mászva gyülekeztek körém.

– Először Bob!

– Előszörő…

Szájához tartottam a kancsót.

– Igyál, fiam, igyál!

Feleszmélt. A lázas ájulás egy pillanatra átadta helyét. Ahogy fél karommal felemeltem a fejét, felpillantott, és éberen körülnézett.

Éreztem, hogy belül ráz a zokogás.

– Igyál, Bob!

– Előbb elmondom, Savage gazda. Azt mondtam én Harrynak, ne menj oda, mert ha odamégy, nagy baj lesz… ugye, jól mondom, ugye, jól, és azt mondtam még, nem jó az ilyesmibe belekevereve… ugye… belekevere…

Csend volt a hajón. Bob arcába bámultunk, amelyen az eszmélés és a kétségbeesés szörnyű harca tükröződött. A szája eltorzult, a szeme véres volt, és üvegesen csillogott, orrlyukai kitágultak, ahogy hörögve, zihálva szedte a levegőt.

Miért nem szóltunk? Döbbenten bámultuk Bobot, aki hiába várt választ.

De mégsem!

– Sikerült! – visította Charlie hirtelen, a sírástól elcsukló hangon. – Sikerült, Bob! Elmondtad, hibátlanul elmondtad! Hurrá! Hallottátok, apa, Patrick, hallottátok? Elmondta!

– Elmondtad! – kiabáltuk összevissza, és újra nyújtottam a kancsót. Óvatosan illesztettem a beteg szájához, aki nagy kortyokban nyelte a bort.

Bob ivott. A fél kancsó bort kiitta, a vörös lé végigcsurgott az ajka szélén, a nyakán és a mellén. A tekintete üdvözült boldogságban ragyogott, elkínzott arcára mosoly derült, és úgy tekintett ránk, mint azokban a napokban, amikor még vidám kedvvel nézett a világba a Zöld Kancsó ajtajából.

– Elmondtam…

– El.

– Most már nem lesz semmi baj.

– Nem lesz.

– Savage gazda… most már ihatok?

– Ihatsz, Bob. Igyál!

– Olyan szomjas… olyan szomjas vagyok!

– Igyál, Bob. Én is itt vagyok, Charlie. Igyál, nézd, itt van Pat is.

– Harry?

– Ő is jön. Mindjárt jön… Hát megtaláltuk. Nem tudod? Megtaláltuk, mert te kimondtad… elmondtad… tudod… Itt áll a nagy hajó. Utolértük. Mindjárt átjön… Nesze… csak szép lassan!

Mondjátok, hol marad még könnye az embernek, ha már kiszáradt a lelke, kiszáradt a teste is? Hol marad még annyi könny, hogy vadul ömöljön, és végigcsorogjon az arcokon? Ott csillogjon a szakállakon, ott peregjen egy kisfiú keskeny kis állán?

Bob felemelte a kezét, hogy a kancsót tartsa.

– Hurrá, jól van! – suttogtunk. – Igyál csak, Bob, megtaláltuk Harryt!

– Azt mondtam…

– Ne szólj semmit. Most már minden rendben van. Már gyógyulsz! Lám csak, egyedül tartod a kancsót! Ezt az utolsó kortyot is kiihatod…

– Nézd, apa – suttogta Charlie. – A másik kezét nem tudja emelni. Pedig a lába sebesült…

A tenger. Ó, a tenger hol szent anyánk, hol dühös mostohánk, hol gyöngéd szerető, hol meg ravasz némber…

Aki először szippantja a tenger szelét, érzi a só szagát. Akit először vakít a csillogás, úgy hiszi, sokat lát; aki először merül a habjaiba, úgy érzi, új életre kel ettől a keserűen sós csodától, amely parányoknak és óriásoknak egyaránt szülője.

Aki utoljára merül bele…

Nem, még akkor sem hittük, egyetlen pillanatra sem merült fel bennünk, hogy talán valamennyien odaveszhetünk. A halál mindenütt utolérheti az embert, a balszerencse mindenütt keselyűkarmába ragadhatja, oly mindegy hát, hogy otthon hunyja le örökre a szemét, vagy pedig a tengeren vész el, kínos halálban.

Szegény Bob! Megsimogattam az arcát-. Azon a hajnalon megütöttem, most megsimogattam.

Megértette mozdulatomat, mert hálásan visszamosolygott.

– Most már érti, ugye?… Hibátlanul elmondtam… – suttogta.

Olyan furcsán nézett. Nem hörgött, a szeme sem akadt fenn – hanem csak nézett, nézett, részeg és bágyadt önkívületben, mert a bor elfeledtette a kínjait, és az én drága Charlie-m szavai a lelkét is megnyugtatták. Aztán egyszerre csak megéreztük, hogy nem élő embert figyelünk többé, mert íme, a lélegzése ellankadt, végül egészen elhalt, és sem a szeme nem rebbent, sem a szája széle nem remegett.

A mellére hajoltam. Nem hallottam a szíve dobbanását. Lezártam szemeit. Csukva maradtak.

– Igen… – mondta Patrick Small. – Igen…

– Szegény – bólintottam.

Nem imádkoztunk fölötte, csendben bólogattunk. Ki-ki a maga gondolataival volt elfoglalva, ámbár nem hiszem, hogy gondolt volna másra, mint hogy milyen rövid az ember élete, és milyen furcsa, hogy a gyász meg a sírás csak furcsa képmutatás, mert az ember nem gyászol, az embert nem rendíti meg felebarátjának halála, hanem éppen ellenkezőleg: felrázza, ha már elernyedt, és újra élni ösztökéli.

Felhoztunk egy kisebb követ a bárka mélyéből. Vitorlavászonba csavartuk szegény Bob tetemét, rákötöztük lábára a követ, aztán egy futó kis imádság közben szépen belesüllyesztettük a tengerbe.

Még akkor sem akartuk elhinni, hogy meghalt.

– Apa…

– Hm?

– Harry vajon merre járhat? És mi van vele?

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Harry sorsát meséli • Élet a kalózhajón

Régen rájöttem, hogy hasonló munka hasonló embereket kíván.

Anyjának, apjának vonásait bárki örökölheti… ki milyen népből származik, meglátszik rajta. A munka mégis kiválasztja a maga gyermekeit.

Csupa láb, nyurga embert, aki tétován ingatja fejét, és dadogva beszél, meg naphosszat köhög, vásári bohócok között nemigen találsz. A szerzetesek nem kövérek, a plébánosok nem soványak, az udvaroncok nem álmodoznak, és aki költő, sosem vásárolja meg a szappanmonopóliumot. A halászok között találhatsz nyurgát és zömöket, öreget és fiatalt, de gyönge kezűt vagy tohonyát soha.

Kalóznak pedig csak az áll, aki már sokat próbált az életben. És aki sokat is bír.

A zömökek, a tüzes szeműek, a szívósak és a kegyetlenek, akik másra se jók – meg akik mást nem is akarnak.

Kalózkapitánnyá pedig csak az lesz, aki mindezeken túltesz.

A legnagyszerűbb kalózkapitánynak mind a mai napig Drake admirálist tartom. Igaz, ő nem a rablók, hanem a hősök közül való volt. Olyasfajta ember, mint az én gyermekkorom hőse, John Smith. Drake egy nemzet érdekében kalózkodott, és mindig megnézte, miféle hajó az, amelyet kirabol. Saját népe hajóját akkor sem támadta meg, ha halálos ellensége utazott rajta.

Drake zömök volt, sötét hajú, barna szemű. Kemény arcú, mégis nyílt tekintetű.

Az alattomos keszegek, a pilledt szeműek sosem lesznek hőssé.

Hát kalózzá?

Talán ..

Ilyen kalóz volt Joe Fry. A „dühöngő”.

Egyszer láttam is. Még régen. Aztán hallottam róla elégszer. Joe Fry. Hát persze, már megint Joe Fry, a „dühöngő” szörnyeteg! Angol hajókat süllyeszt, és angol kapitányokat rabol!

A saját népét.

Vajon miféle az ilyen ember?

Joe Fry kivétel volt a szabály alól. Joe Fryt nem a munkája választotta gyermekéül, ő választotta ezt az életet, és sehogy sem illett hozzá.

Egy ködös, hideg tavaszi hajnalon horgonyt vetett Dél-Anglia partjainál, és miután elszívta pipájából az egész dohányt, és kiköhögte utána a fél tüdejét, rekedten így szólt:

– Egye meg a fene! Menjetek!

– Igenis, kapitány!

– De ha baj lesz… magam verem szét a koponyádat, hallod-e?!

– Igenis, kapitány!

– Marha!

– Igenis, kapitány!

– Két barom meghalt. Csináljatok mindent úgy, ahogy a Hosszú mondja… legyen gondod a pótlásra.

– Igenis, kapitány!

– Menjetek már!

– Igenis, kapitány!

Horpadt mellű, kék szemű, szempillátlan ember volt Joe Fry, a veszekedett hírű kalóz. Fogatlan száját nagy, bozontos szakáll keretezte, amelyet olykor spanyolosra vágott, olykor meg szabadjára hagyott, mikor milyen kedve támadt.

Rendszerint azonban rosszkedve volt, és olyankor sunyítva kerülték az emberei, akármilyen szakállt is viselt.

Egy kalóz, akinek a gyomra fáj. Egy kalóz, aki naphosszat betegágyban fetreng. Aki nem tud örülni sem aranynak, sem ételnek. Aki énekelni sem tud, mert hamis a hangja, aki talán verekedni sem tud, mert bántja a hasa… hát csodáljátok-e, hogy Joe Fry nem akármilyen kalóz volt?

Azon a hajnalon rászolgált a nevére.

Amikor fertályóra múlva visszatért a nagy csónak, Joe Fry kihajolt a tatemelvény korlátján, és lekiáltott:

– Hé? Rendben?

– I… igenis, kapitány! – hangzott a válasz.

– Hé, Hosszú! Sikerült lépre csalnod a fickót?

– I… igenis, kapitány!

Joe Fry beleköpött a vízbe, éppen a csónak mellé.

– Nem téged kérdeztelek, te ló! Hé, Hosszú… már azt hittük, sosem jelzel, mi a fenét csináltál napok óta? Az ember már azt hiszi… hé, neked beszélek!

A köd ráúszott a csónakra, a kapitányi állás magasából szinte látni sem lehetett. Hallani annál inkább. Ha ugyan a csöndet hallja az ember… A csónakban ugyanis csönd volt. Kínos, zavart csönd.

– Na, mi lesz?… – Fry hangja vészjóslóan elhalkult.

– Kapitány úr, jelentem… Hosszú ott volt a megbeszélt helyen.

– Volt?

– Hozta a fickót is. De ő maga nem jött.

Jim Cock, a fedélzetmester – máskor nagyszájú, hányaveti fráter – most azt se tudta, hogyan kecmeregjen föl a fedélzetre. Hát persze, igaza van annak az istenverte Hosszúnak, hogy meglépett. Egy ideig szédítette a kapitányt mindenfajta mesével, hogy így-úgy, tud ő valamit, illetve valakit, aki nagy ember, csodaember, aki olyan aranybányákról köp, hogy öröm lesz nézni. Nem is aranybányákról, hanem kész, feldolgozott láncok, gyűrűk formájába öntött aranykincsről, annak is a rejtekhelyéről, Persze csak azért mesélt, hogy a maga végső büntetését elodázza. Mert Hosszú gyáván, viselkedett, olyan gyáván, hogy majdnem odaveszett az egész hajó, a Long Lash, amikor összecsapták az Admiralitás egyik gályájával. Igen,

Hosszú nagyszerű tüzér, senki úgy nem tudja irányozni az ágyúkat, mint ő, és úgy kiszámítani a hajó ingását, hogy az ágyú éppen akkor és olyan állásban dördüljön, amikor a golyója eltalálhatja az ellenfél árbocát.

Hosszú belevaló fickó volt, az isten verje meg, de hát közelharcban összetojja magát, vagdalkozik, vagdalkozik, de ha csak egy kicsi túlerőt lát is, rögtön eldobja a fegyvert.

Márpedig a példa ragadós. Ha ő eldobja, eldobja más is – már röhögtek a hadihajó legényei, hogy no, most elkapták Joe Fryt, a nagy kalózt.

Olyankor azonban Joe Fry megtáltosodik. A düh egészen eszét veszi, röhög, vinnyog, és korbáccsal hajtja a népet, hogy gyerünk, gyerünk, az ördög vigyen el titeket, és ide nézzetek!

Ha Joe Fry nekilát – hát bizony van mit nézni! A fene tudja, honnan szorul ebbe a nyamvadt, kehes mellű emberbe ilyen vad erő! Igaz, a kardját szakképzett köszörűs élesíti, és mindig olyan vékony kardot választ, hogy az akár a penge. Azzal aztán egy csapásra két fejet is lekaszál – márpedig ahhoz erő is kell ám!

Megadták a magukét a hadihajónak, mégsem lett királyi zsákmány a Long Lash, Hosszút azonban – a legkedvesebb emberét s puszipajtását – Joe Fry megcsapatta. Ötven korbácsütést kapott az árbochoz kötözve, abban pedig erősebb legények is kinyiffannak. A Hosszú azonban mindenkinél erősebb volt, csak röhögött az elején, később pedig vinnyogott, akár egy kutya, de az eszméletét nem veszítette el.

– Nagy marha vagy! Mondom neked, nagy marha vagy, Joe Fry kapitány!

– Tizenöt, tizenhat…

– Tudod, hogy kinek a fia vagyok! Elmondtam neked, kivel játszottam, kivel gyerekeskedtem…

– Húsz, huszonegy…

– Hé, kapitány! Joe Fry! Ordított a Hosszú. – Engedj el, megkeresem neked az indián királyfit! Az aztán annyi kincsről tud, amennyit egész életedben nem láttál! Megkeresem és idecsalom. Jaj… a szentségit!…

– Harminc, harmincegy…

– Ide figyelj, te kis hülye! – sziszegte Joe Fry, aki olyan közel állt a Hosszúhoz, hogy a hóhér korbácsa majdnem őt is érte. – Elengedlek, csald ide, hanem az ötvenet mégis megkapod. Most már azt mondom, ide kell csalnod a hajómra. És ne hidd, hogy megszökhetsz, mert utolérlek, megtalállak a világ végén is, a fene a pofádba!

A Hosszú most mégis megszökött…

Jim Cock szinte érezte, ahogy végigcsap meztelen hátán a korbács. Mert most majd ő következik egész biztosan. A Hosszúnak volt esze, tudta, hogy akár az atyaúristent csalja is a Long Lash fedélzetére, Joe Frynál így is, úgy is kitelt már az ideje. – Ezentúl már csak utolsó lesz az utolsók között.

Ezért inkább megszökött.

– Mit tehettünk volna, kapitány? A falut felzavarta ez a kis cigányképű, sietős volt a dolgunk, hoztuk a kocsmárost is, hogy kilegyen a létszám az elesettek helyébe, de hát az meg olyan fene nehéz…

Hatalmasat csattant a fedélzet mester képe. A pipa hosszú szárával csapta meg Joe Fry. Kérdés volt ez az ütés, Jim Cock tehát tüstént felelt:

– Együtt találtuk meg Hosszút ezzel a cigányképűvel, ő is jött velünk, még fejbe is vágta, hogy ne kiabáljon, hanem aztán előugrott az a fickó, baltával a kezében, és ordítozva csapdosni kezdett, bennünket. Biz’ isten, kapitány, alig bírtunk vele, mire pedig őt is fejbe vágtuk, a Hosszúnak egyszerre csak nyoma veszett!

– Bizony, nyoma veszett. Joe Fry is átlátta hamarosan, hogy ha agyonveri a fedélzetmestert, akkor sem szerezheti vissza a Hosszút. Megátkozta hát a fickót, és megesküdött a legénység előtt, hogy még ebben az esztendőben visszatér, felkutatja, ha a föld alá bújt, akkor is, és akkor majd meglátja a világ, mire képes Joe Fry, a „dühöngő”…

Joe Fry ismerte a saját gúnynevét, de ezért az egyért nem haragudott. Hízelgett neki, hogy dühöngőnek nevezik, és félnek tőle.

Intett, hogy vitorlát fel, irány dél. Elege volt már az angol partokból, attól tartott, hogy az utolsó percben valami baj történik. Márpedig neki még a nyár folyamán Hondurasba kell jutnia, hogy a zsákmányt leadja.

Rá se nézett a három eszméletlen fogolyra, bevonult a kajütjébe a gyomrát kúrálni, mert alaposan megfeküdte a hajnali idegeskedés. Itta a keserű gyomorteákat, közben csúnyán káromkodott.

A három foglyot előrehúzták a hajó orrába, és lecsapták őket a csirkeólak mellé. Kisebb gondjuk is nagyobb volt annál, mintsem hogy eszméletre térítsék őket, noha elkelt, volna az emberkéz. Csakhogy addig nem is létezik az a három fickó, ameddig a kapitány be nem iktatja őket.

Azért aztán mindenki tette a dolgát, méghozzá a legnagyobb csendben, nehogy maga ellen ingerelje a „dühöngőt”.

A hajó meglódult, simán futott. Nemhiába volt Hosszú Korbács, Long Lash a neve, a gazdája nagy utakat tett vele, és a hosszú utak végén mindig keményen csattant az ostor.

Ámbár – közben is.

Harry eszmélt. Iszonyúan fájt a feje, a pattogást mintha nem is kívül, hanem a fejében hallaná.

Korbács csattogott. Az áldozat pedig keservesen ordított Harry felismerte Andersson mester hangját.

– Jaj, kapitány úr, jaj, kapitány úr! Mit vétettem, mit tettem?

Újabb éles csattanás volt a felelet. Arra pedig Andersson újabb kiabálása:

– Mit akar tőlem? Megteszek mindent. Pénz nincs nálam, jajajaj… ha kérték volna, odaadom… jajajaj, miért bánt engem, kapitány úr?

– Csak! – nevetett Joe Fry.

– Miért rabolt el?

– Csak!

– Jajaj, mi hasznomat veszi? Miért nem enged haza?

– Csak!

Andersson csak sokára vette észre, hogy minden kérdésével tovább tüzeli hóhérának dühét. Joe Fry előbb még nevetett a kérdésein, de később minden „csak”-kal tovább szaporázta az ütéseit. Harry a szeme sarkából látta, milyen kegyetlen örömmel szemlélik a kalózok Andersson megkínzását. Úgy lehet, talán komikus látvány volt a kövér kocsmáros derékig pucéron az árbochoz kötözve; de hát a szenvedés sohasem nevetséges, és amikor Andersson egy elhaló sóhajjal – „Miért is kell itt meghalnom?” – ájultan omlott össze, Harry szemébe haragos könnyek szöktek.

– Vigyétek ezt a zsírosbödönt! – parancsolta a kapitány. – Legalább lesz egy szakácsunk.

Harry mellett hozzá hasonló korú fiú feküdt. A keze annak is hátra volt kötözve, akárcsak az övé, és az is éppen olyan dühös haraggal nézett körül a hajón, akárcsak ő. Harry tudta, hogy ez a fiú kiáltott segítségért, amikor a csónakban birokra kelt elrablóival, hanem aztán gyorsan elnémították. Andersson is ájultan feküdt a csónak mélyében, a kalózok tehát túlerőbe kerültek, és ő – a szabadító – éppúgy fogoly lett, mint azok.

„Szegény kis Charlie – gondolta Harry. – A hajókázásból bizony nem lesz semmi. Hát anya és apa? A szívük facsarodik, de segíteni aligha tudnak majd. Úgy látszik, eljött az idő hogy velem is éppen annyi veszett kaland essék, mint amilyenekről apa mesél téli estéken a kandalló tüzénél.”

– Na, fickók, rajtatok a sor! – hajolt föléjük egy sunyi képű, piszkos alak. – A beavatás folytatódik. – Hirtelen hozzájuk hajolt, és titokzatosan súgta: – Hanem ha jót akartok, hamar ájuljatok ám el, különben estig folytatja az öreg!

A fiú, akit most a kapitány parancsára először hurcoltak az árbochoz, Harryval egy magasságú, sovány legény volt. Látszott, hogy nem sok kalácsot evett életében, izmai mégis szívósan és keményen domborodtak bőre alatt, nehéz életről, sok munkáról tanúskodva. Fekete, egyenes szálú haja most verítékesen és ziláltan hullott a homlokába. Szúrós szemével vadul méregette a körülötte állókat, kissé horgas orra kitágult, ahogy haragos izgalmában kapkodva szedte a levegőt.

Harry a szeme sarkából figyelte. Ismerősnek tűnt ez a fiú. Ismerősnek és rokonszenvesnek. Mintha már látta volna valahol. Mintha nap nap után találkozott volna vele.

De hát hogyan? Oly idegen ez az arc. Annyira nem angol.

Férfias büszkeség és gyermeki nyíltság jól megfértek rajta.

Harry sokkal gyengébb és izgatottabb volt, semhogy okát kereste volna rokonszenvének. Látta, hogy a fiút odakötözik az árbochoz, a kapitány korbácsát csattogtatva, nagy léptekkel fel-alá jár a fedélzeten. A legények közül ki a vitorlákkal bajlódik, ki őrségén áll, már ahogy a hajón ez rendjén való, akinek pedig éppen nincs semmi dolga, az nagy élvezettél bámészkodik az új áldozat körül, mert noha valamennyien ágrólszakadt, torzonborz népek, akik felett naponta suhog a korbács – hát mégis örömüket lelik abban, ha történetesen mást vernek.

Harry tüstént átlátta, mi történt vele. Emberrabló kalózok fogságába került. Márpedig embereket nem azért rabolnak, hogy megöljék őket. Nyilvánvaló tehát, hogy ez a kehes kapitány és otromba népe csupán kedvtelésből korbácsolja őket: És valószínű, hogy a korbácsnál is nehezebb lesz majd a szolgálat.

Mire idáig ért gondolataiban, elcsattant az első ütés a fekete hajú fiún.

– Kezdődik az avatás, fickó! – ordította a kapitány. – Ezt is… meg ezt is azért kapod, hogy emlékezz: halálra verem azt, aki lázadni merészel! És mert mindenki megpróbálkozott már… igaz-e, fiúk?… hát előre kiosztom neked is a részedet!

A korbács keményen csattant a fiú hátán. Nyomában tüstént kiserkedt a vér, méghozzá nem szivárogva, hanem bőven ömölve, mert nem akármilyen korbács volt az: víziló bőréből készült, a Long Lash kapitánya valahol az afrikai partok mentén zsákmányolta.

– Tanuld meg a nevemet, fickó! Joe Fry vagyok, a dühöngő! – A kapitány szélesen vicsorogva nevetett, és vele röhögött minden cimborája.

Harry elborzadt erre a szóra. A leghírhedtebb kalóz hajójára juttatta hát a kegyetlen balszerencse! Aki Joe Fry hajójára kerül: vagy kalózzá lesz maga is, vagy hamarosan meglátja Szent Pétert a mennyország kapujában.

A korbács bőszen csattogott. Joe Fry minden ütéséhez kisebb prédikációt fűzött. Az egyik csapás a napirendet ismertette, a második a kötelességeket, a harmadik az őrségek fajtáit… és így tovább. A kegyetlen, őrült Fry különös módját találta a hajózástan ismertetésének. Egyszer aztán olyan kijelentést tett, ami lelke mélyéig felrázta Harryt.

– Mi az, mi az, egy szavad sincs? Egy jajgatás nem sok, annyit sem hallok? Hej, azt a kutya úristenit, tudom, miféle vagy! Az indián királyfi! A vademberek gyöngye, reménysége! Azok aztán bírják a korbácsot! Hohó… szó nélkül. Nesze, nesze! De ez még semmi, fickó! Ez még csak a beavatás. Ez mindenkinek kijár. Hanem amit majd ezután kapsz… – Fry vadul felröhögött. – Ezután jön csak a vallatás. A kincsek felől…

Harry megdermedt a rémülettől és a felfedezéstől. Az indián királyfi! „Ki más lehet akkor ez a fiú, mint akiről apa mesélt téli estéken a kandalló mellett? Igen, igen, ez a fiú Tom Rolfe, és a rokonszenvnek, ismerős külsőnek nem más az oka, mint hogy neki is indián volt az édesanyja, akárcsak nekem – gondolta. – Indián vér folyik az ő ereiben is, akárcsak az enyémben.”

Abban a pillanatban egy újabb felismerésre jutott.

Lám csak, az indián királyfi milyen keményen állja a szenvedést! Egyetlen jajszó, egyetlen könyörgés nem hagyja el az ajkát, és kisebb gondja is nagyobb annál, semhogy megfogadja a piszkos arcú hajós tanácsát.

Joe Fry most már nem beszélt. Egyre dühödtebben, egyre vadabbul osztogatta csapásait.

Harry fülében még ott hangzott Andersson könyörgése: „Miért büntet engem?” „Csak” – volt a felelet. És ebben a csakban benne volt a dühöngő, kegyetlenkedő Joe Fry egész egyénisége.

Az „indián királyfi” keményen összeszorította a száját – csak a teste rándult meg önkéntelenül minden egyes csapásnál. Ahogy a korbács nehéz kígyói véres sebet hasítottak a hátán, hátra-hátravetette a fejét, de kimeredt szemén, eltorzult arcán látszott, gondolatait nem a maga kínja köti le, hanem harag és gyűlölet, az engesztelhetetlen bosszúvágy lángol fel benne új meg új erővel.

Aztán eljött a pillanat, amikor hirtelen félrebicsaklott a fiú feje, lába megroggyant – elájult.

Anélkül, hogy egyetlenegyszer jajgatott vagy kegyelmet kért volna.

Joe Fry nagyot röhögött, és szörnyű tekintettel nézett körül.

Most vette csak észre, milyen csend van a hajóján. Most vette csak észre, hogy minden ember az árboc köré gyülekezett, és meredten, hallgatagon nézi az ájult fiút. Talán a kormányos is otthagyta szolgálatát, talán az első őrszem is odasompolygott, talán még a kosárból is lemászott az ügyeletes…

– Mit bámultok?! – hörögte Joe Fry. Hirtelen a gyomrára tapasztotta a kezét. Keszeg alakja meggörnyedt, amúgy is sápadt arcából lefutott a vér. Dühösen kezdte tépdesni spanyolos szakállát; csontos, sovány ujjai, mint a vércsekarmok.

Nem felelt senki. Nem is tágítottak. Úgy nézték Tom Rolfe éledező testét, mintha valamire várnának.

– Hozzátok a másikat! – mutatott akkor Fry kapitány Harryra. Ezzel meg is tört a bámulat, legalább úgy látszott, megmozdul a tömeg, mert két fürge alak Harryhoz ugrott, Felráncigálták, és az árbochoz lökdösték.

Ámbár nem kellett lökdösni.

Ment ő magától.

Felemelt fejjel ment (nem tőle tudom, mert ő a bátorságával sohasem kérkedne), és sokáig szótlanul farkasszemet nézett Joe Fry-jal, a „dühöngő” kalózkapitánnyal.

Az pedig közelebb lépett hozzá, az arcát vizsgálgatta, aztán fejét csóválva, csúnyán káromkodott.

– Ez is valami indián fajzat… Látom a pofádon, te nyavalyás! Nagy a büszkeség, mi? Nagy az elszántság, mi? Hé, Jim, ha így folytatod, legközelebb négereket cipelsz a hajómra. Hej, de akkor fel is húzatlak! Fel én, a keresztrúdig, azt a…

Harry összeszorította a fogát. Elszánta magát, hogy bármilyen kínoknak lesz is kitéve, az őrült kapitány egyetlen jajszót sem csikar ki belőle. Agyában lázasan kergették egymást a gondolatok. A régi történetek hirtelen felelevenedtek, megérintette lelkét a sosem látott virginiai őserdők csodája, és elhatározta, méltó lesz társához, méltó lesz indián őseihez.

Összeszorította fogát – és szégyellte azt az önkéntelen rándulást is, amelyet az első csapás okozott.

Nem számolta az ütéseket. De érezte, hogy a „dühöngő” ingerültebben és szaporábban csapkod, mint előbb. Erre figyelt most, minden erejével csakis erre, hogy elterelje figyelmét a hátát érő borzalmas fájdalomról.

Egyszerre csak bűzös leheletet érzett az arcába vágódni. Egy hang, Joe Fry hangja harsogott a fülébe:

– Mi lesz, nem jajgatsz? Te sem jajgatsz? A kutya úristenit, miért nem jajgatsz?!

Harry elkapta a fejét az árboctól, és ahogy erejéből, fájdalmától tellett, vigyorogva köpött egyet.

– Csak! – kiáltotta.

Ez az egyetlen szó fergeteges röhejt fakasztott a csőcselékben. Ezek a hétpróbás, kőszívű vagányok, ezek a marcona, aljas gyilkosok jobbra-balra dőltek a nevetéstől. Vékony nyerítések keveredtek öblös hahotával, egymás hátát csapdosták fene nagy jókedvükben, és csukladozva, a röhögéstől könnyes szemmel adták tovább:

– Aszonta: „csak”. Csak… Hallod, mit mondott? Csak…

Ez a visszaadott szó és rá a nevetés egyszeriben kijózanította Joe Fryt. Leengedte a korbácsot, és intett, hogy oldozzák le Harryt meg a társát. Aztán öklendezve, támolyogva elvonult – inkább riadt, mint dühös tekintettel méregetve embereit.

Így végződött hát az avatás. A kalózkapitány tudta, hogy a nevetés ölhet – őt magát ölheti meg –, ezért aztán a korbácsnál is kegyetlenebb módszert talált ki, hogy megtörje a két újonnan jött legényt.

A verésnél mi lehet szörnyűbb egy kalózhajón?

A szolgálat.

Szolgálat, amelyben bajtársakra aligha lelsz. Itt aztán nem törődik senki sem veled, és örülhetsz, ha ennyivel megúszod. Itt nem kérdi senki, beteg vagy-e vagy sem, hogy jártál-e már hajón vagy sem. Gyerünk, fel az árbocra! Ha szédülős vagy, lepottyansz. Ha nincs szerencséd, a fedélzetre esel, és összetöröd magad; ha szerencséd van, a toronymagasból a tengerbe zuhansz – de tudj ám úszni, mert utánad ugrani, kimenteni ugyan senki sem fog! Ámbár az sem jobb, ha a magad erejéből kecmeregsz ki a vízből, mert a fedélzeten vár a hétágú korbács: amiért leestél. Az ügyetlenség ugyanis – lázadás. És a lázadást szigorúan büntették Joe Fry hajóján.

Harry és Tom az első napokban alig válthattak szót. Nem lehetett panaszuk – velük aztán törődtek. Fry kapitány parancsára legjobban törődött velük Jim Cock, a fedélzetmester. Az ugráltatás, meghajszolás, a holtra fárasztás és a büntetés páratlan ötleteivel lepte meg áldozatait, akik néha félájultan zuhantak a hálóhelyükre,

– Futás, az anyád keservit!

– Ne játszd meg magad, te széltoló, mert besózatom a hátadat!

– Húzd a kötelet, ne lazsálj!

De csak ők ketten húzzák. A többiek meg röhögnek. És ha ők is megállnak, sebes hátukon csattan a korbács.

– Hív a kapitány! Fuss!

– Ki hívott? Ééén? A szentségit! Tízet a pimaszra!

– Őrsééégbe!

– Itt döglesz, amikor őrségben a helyed?!

És jaj nekik, ha csak ennyit is mondanak:

– Most váltottak le, uram.

A válasz:

– Nem pofázol vissza! Hé… Mars a kormányhoz! És holnap nem eszel!

Napokig ment ez is. Vagy talán hetekig. Harry olykor úgy érezte, hogy már évek óta járja ezt a kálváriát. Hamar megértette, hogy sem lázongással, sem beszéddel sokra nem megy. És tudta, a kapitány csak a parádés alkalomra vár, hogy megfizessen azért a dacos, szemtelen „csak”-ért.

Hiszen túladhatott volna rajta bármikor… de hát Joe Fry nem volt az olcsó bosszúállások híve.

Ezért aztán hallgatott. Figyelemre sem méltatta őket. Sem Harryt, sem Tomot.

Pedig hát a kincsek felől még hátravolt a faggatás.

Joe Fry arra számított, hogy vészjósló hallgatása felőrli majd a két fiú idegeit. Aztán amikor eszüket vesztik már a félelemtől – akkor csap le rájuk, de úgy, hogy ne legyen kedvük „visszapofázni”. Kegyetlen játéka volt ez a kehes mellű, rossz gyomrú kapitánynak, megtette már mással is nemegyszer, hogy a maga kedve szerint agyonüsse valahogy a hosszú tengeri utazások unalmát.

A hajó, a tenger, az időjárás, az ismeretlen és ismerős partok közelléte őt már igazán nem kötötte le soha. A természet nyavalyás testtel és mozgékony, beteg szellemmel ruházta fel magasabb rendű szórakozásra vágyott.

Bizony mondom, Joe Fryt nem a munka választotta magának. Ő választotta ezt a munkát, és sehogy sem illettek össze. No, nem azért, mintha megvetette volna a kalózkodást! Mintha visszaborzadt volna a kegyetlenkedéstől, a rablásoktól, ettől a kemény élettől!

De hát Joe Fry mégiscsak jobban mutatott volna a királyi udvarban…

Azt hiszem, ő is tudta ezt. Azt hiszem, azért gyűjtögette rejtekhelyén a kincseit, hogy egy napon megvásárolhassa jegyét az úri vagányok birodalmába.

– A másvilágra. Oda hamarabb… – sziszegte Tom.

A rövid pihenők ritka perceiben egymásra lelt a két fiú. Nemcsak közös sorsuk hozta össze őket. Hanem a közös származás is.

– Azt mondod, Thomas Savage fia vagy?

– Mondom hát. Anyámat indián nevén Hűs Víznek nevezték.

– Úgy van. A jó öreg Uttomatomakkin, szegény édesanyám nagybátyja, aki maga is törzsfőnök volt odaát, sokat beszélt a bájos Hűs Vízről.

Ki mit tudott a szüleiről, sorra-rendre elmesélte. Sokszor csak félszavakat váltottak, sokszor egész nap forgatták magukban az előző este hallottakat, aztán mintha csak imént hagyták volna abba, úgy folytatták a beszélgetést.

– Hogy kerültél a Zöld Kancsóba?

– Apádat akartam felkeresni.

– Apámat?

– Hogy megkérjem, vigyen haza, Virginiába.

– Ez hogy jutott az eszedbe? Azt mondtad, a szüleid meghaltak.

– Igen. Pokahontasz anyám még itt, Angliában meghalt. Apám nem vitt magával a tengerentúlra, hanem – utolsó útja előtt – Sir Lewis Stewkley gondjaira bízott, aki rokona és üzlettársa volt. Amikor azonban apám halálhíre megjött – pár év múlva Sir Lewis gyorsan továbbadott. Így kerültem nagybátyámhoz, a jónevű londoni posztókereskedőhöz, Henry Rolfe-hoz.

– Egyedül?

– Nem, nem. Velem tartott az a kicsiny kíséret, amelyet még anyám jogán apám hagyott a rendelkezésemre. Az agg és bölcs Uttomatomakkin, aki odaát törzsfőnök volt, és aki sok-sok okos és bölcs dolgot mesélt nekem az őserdei életről. Milyen kár, hogy már meghalt, mert olyan szépen tudta felidézni nekem, milyen is az indiánok bátorsága, szívóssága, milyen tiszteletre méltó az indián büszkeség…

Harry megragadta Tom karját.

– Te is büszke lehetsz, Tom! Nagyszerűen kitartottál… Figyeltelek. Egyetlen jajszavad sem volt a kapitány korbácsa alatt.

– Lehet. De azt hiszem, tovább kellett volna bírnom… És hidd el, készülök a bosszúra.

– Én is.

Ennél a szónál ijedten körülnéztek, de hát ugyan ki hallotta volna meg beszédjüket ott, a hajó orrában, a legénységi szállásnak legrondább helyén, ahol csupán egy palánksor választja el az embert a dübörgő tengertől? Így is egymás fülébe sugdostak, a saját szavukat sem nagyon értették.

– Mondd tovább.

– Mondhatom neked, Henry Rolfe bátyámnál igazi otthonra találtam. Jó volt, kedves volt hozzám és kísérőimhez mind az utolsó napig. Igaz, a többiek hamar eltűntek mellőlem. Az indián lányok férjhez mentek, két testőröm közül az egyik meghalt, a másik pedig – ne nevess, kérlek – mesterséget választott. Szabó lett az istenadta, ugye, nem hinnéd, hogy indián képes az effélére? De úgy tudom, most már mindenki halott, mert egyik sem bírta a nehéz ködöket és a nedves hideget. Csak én maradtam meg és egy öreg néne, aki dajkám volt. És talán még mindig ott kuksolnék Henry bátyám boltjában, ha egy napon meg nem jelenik nálam Ben Stewkley, Sir Lewis csemetéje. „Megismersz?” – kérdezte. „Meg hát – feleltem. – Amíg Sir Lewis Stewkley kegyelemkenyerén tengődtem, sokszor verekedtünk a parkban. Te vagy Ben Stewkley.” „Úgy van – felelte de nem azért jöttem, hogy megint verekedjünk. Készülj, Tom, mert üzenetet kaptunk. Savage gazda üzeni, hogy azonnal keresd fel.”

– Honnan ismerte ő apát? Sohasem járt nálunk – hüledezett Harry.

– Azt mondta, nagyon jól ismeri. És hogy vele üzentek a pauhetán indiánok: visszavárnak, mert a nagy főnök, Pauhetán meghalt, Pokahontasz meghalt, nincs, aki vezesse őket. Én volnék a királyuk, siessek, és áruljam el a nagy ősi titkot, hogy hol vannak a híres indián kincsek.

– Kincsek? Sosem hallottam róluk. Apa mindig arról beszélt, arany dolgában mekkorát csalódtak annak idején az első angol telepesek.

– Én is azt mondtam Ben Stewkleynak, nem tudok semmiféle kincsről. De hát csak erősködött, hogy akkor biztosan Savage gazda tud róluk, kincsnek muszáj lenni, mert anélkül úgysincs királyság. Márpedig ez az üzenet: engem visszavár a népem. Bevallom, először hinni sem akartam neki, de olyan izgatott volt, annyira meggyőzően beszélt, hogy elfogott a lelkiismeret-furdalás. Hát valóban én, az indián hercegnő egyetlen fia, itt penészedek Angliában, miközben odaát egy egész országnyi nép él, amely engem ismerne el vezérének… Én ismerem az angolokat, tudok a nyelvükön. Dajkám jóvoltából ismerem a népem nyelvét is. Ha bántják őket, ha jogtalanságot tűrnek, ki más segíthetne rajtuk?…

– Megszöktél?

– Dehogy szöktem. Henry nagybátyám szeretettel bocsátott utamra, és még pénzzel, élelemmel is bőven ellátott. Azt mondta, okvetlenül hívjam meg házába Savage urat, ha valóban fellelem.

– És?

– A többit kitalálhatod… de mégsem. Mert tudnod kell, hogy Sir Lewis fiacskája úgy bánt velem; mintha gyámom vagy éppen parancsolóm volna. Napokig kóboroltunk a tengerparton (sosem jártam Dél-Angliában), mert azt mondta, elvétette az utat. Aztán egy reggel arra ébredtem, hogy eladta alólunk mind a két lovat. Még csak magyarázatot sem akart adni. Egyre ingerültebb lett, folyton a tengert vizslatta, és egy napon megvallotta nekem, hogy megszökött otthonról, mert apja, az idős Sir Lewis Stewkley egyre keményebben bánt vele.

„Nemhiába nevezik őt mindenfelé veszett kutyának – mondta. – Velem is úgy viselkedett. Meg is járta alaposan’ Beosontam a szobájába egy hajnalon. Aludt még. Odakint már sütött a nap, de ő aludt, mert az a szokása, hogy magára zár minden ablaktáblát, és ezért a szobája töksötét. Nagy óvatosan négykézláb odakúsztam az asztalhoz, és elemeltem az erszényét.”

„És hol a pénz? – kérdeztem Bentől, de ő bosszúsan megrántotta a vállát. Azt mondta, ellopták tőle, és egyre a tenger felé figyelt. Bevallom, már nagyon untam a kóborlást, és azon morfondíroztam, vajon mit akarhat tőlem ez a zsivány. A pénzem nála volt, ő „kezelte”, bármikor megléphetett volna. De ő mégis megjátszotta a jó barátot, folyvást arra intett, vigyázzak ám, nagyon vigyázzak az ereklyére, ami szegény édesanyám után maradt.

– A nagy kék gyöngyre?! – kiáltott fel Harry. – Amit apám ajándékozott Pokahontasznak?

– Ó, hát erről is tudsz? Igen, a kék gyöngy. Dajkám mesélte, hogy Pokahontasz nem sokkal házassága előtt elvesztette a gyöngyöt, de Thomas Savage úr megtalálta, és visszajuttatta hozzá. Haláláig őrizte. Utána pedig rám szállt örökség és bizonyság gyanánt. Ez a gyöngy igazolt volna népem előtt, hogy Pokahontasz fia vagyok.

Harry izgatottan nyelt. Elcsuklott a hangja, amikor megszólalt:

– Sejtem, hogy mi történt.

– Jól sejted. A Zöld Kancsóban megtelepedtünk. Ben azt mondta, másnap felkeressük Savage urat, mert ez az a falu, ő már emlékszik. De hát későre jár, ilyenkor nem illik zavarni senkit. Aztán egyszerre csak megváltozott. Mintha a sör eszét vette volna, hirtelen gúnyolni kezdett, hogy miféle indián vagyok, nagy szamár vagyok én, ámbár olyan minden indián és így tovább. Hirtelen nekem esett, a késével elvágta az ereklyegyöngyöm szíját, de úgy ám, hogy a nyakamba is belevágott, de alaposan. Nézd, micsoda sebet ejtett, mert csak másodikra sikerült elnyiszálni a vékonyka szíjat. Persze dulakodtunk, a kocsmáros meg csak nevetett rajtunk. Akkor aztán kicsapódott az ajtó, és megjelentek… ezek… Jim Cock vezette őket. A fedélzetmester.

Sokáig hallgattak.

Most már mindent tudtak egymásról. És mindent értettek, ami velük történt.

– Ben Stewkley összejátszott velük.

– Sőt azt hiszem, közéjük tartozik. Hiszen Fry indián királyfinak nevezett. Tudta hát, hogy ki vagyok. Most azonban Ben megszökött. Érted, Harry? Ellopta tőlem a gyöngyöt, és megszökött…

Harry agyában egymást kergették a gondolatok. Egyszerre csak megszólalt:

– Azt hiszem, tudom, miben törte a fejét. Azóta felkereste apámat…

– Úgy van.

– Most mit akarsz tenni?

Tom Rolfe-on volt a sor, hogy hosszú hallgatásba merüljön. Harry már-már azt hitte, hogy a nagy szótlanság talán azt mutatja, hogy barátját és társát elnyomta a fáradt álom.

– Ben Stewkley hazudott – mondta Tom nagy sokára. – Mégis eltalálta az igazságot. Mert nem lehet, hogy Angliában penészedjek, miközben népem odaát magányos, és nincsen vezére. Érzem, hogy Virginia visszavár. A híres Pauhetán király meghalt, Pokahontasz anyám meghalt. Ki más lehetne hát az uralkodójuk… mondd… ugyan ki?

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben a Long Lash megrohan egy spanyol hajót • Hogyan lett kalózzá Tom és Harry?

A két fiú maga sem tudta, mikor és mivel vívta ki a többiek becsületét.

Egyikük azzal, hogy olyan keményen, szó nélkül állta a „dühöngő” kapitány csapásait.

A másik azzal, hogy volt mersze visszabeszélni.

Mondottam, ocsmány népség gyűlt össze John Fry hajóján. A Long Lash kalóznépe valóban olyan volt, amilyennek békés polgárok elképzelik a kalózokat. Mocskosak, kegyetlenek, merészek, és mégis gyávák.

Hiszen gyáva az, aki csak a korbácsnak engedelmeskedik.

Semmi kétség, e marcona nép tisztelte azt, aki Fry kapitány előtt keményen viselkedett. Hát még az olyat, aki nevetségessé tette.

A két fiú azt hitte, a világ minden kínja és megaláztatása rászakadt. Dehogyis tudták, milyen kesztyűs kézzel bánnak velük, s micsoda nagy szó, hogy szóra méltatják őket. Csak akkor döbbentek meg, amikor hiába keresték az új szakácsot, Donald Anderssont. Ugyanaz az unott képű, csontos óriás osztogatta az ételt, mint az első napokban.

– Mi bajod van vele? Szeretnél utána menni?

– Azt szeretném tudni, hol van.

– Azt megtudhatod. Hajolj ki a korláton, köpj a vízbe. Hát ott van!

Harryban megfagyott a vér.

– Meghalt?

– Azt már nem tudom. Lehet, hogy csak nagyon megviselte a kapitány simogatása. A fedélzetmester azonban nem szereti, ha beteg van a hajón. Arra a kövérre meg amúgy is kirúgott. Azt mondta, csak azért cipelte a hajóra, hogy a kapitánynak kilegyen a létszáma. Na nesze, fogd, aztán ne kérdezősködj annyit.

Ebben az utolsó mondatban némi jóakarat is csendült, Harry mégis elborzadt tőle. Hát itt csak ennyit ér az emberélet? Hogy kilegyen a létszám, az is csak addig, amíg a kapitány első dühe el nem párolog; akkor egyszerűen túladunk azon, aki nem kedvünkre való? Akit megviselt a korbács, akinek nem forr be elég hamar a hátán a seb…

Lehet, hogy Donald Andersson még élt, amikor a vízbe dobták?

A tépelődésre, borzadozásra azonban nem jutott idő. A szolgálat kemény volt, de Harry és Tom hamar észrevették, hogy – mindenkinek kemény a szolgálata. Még Jim Cock sem henyélhetett, ő aztán a legkevésbé, mert Fry után ő volt az első tiszt, no meg a fedélzetmester egy személyben, parancsolni csak neki volt joga, és bizony ott volt a szeme az ágyúkon éppúgy, mint a vitorlákon.

Nem lehetett tudni, Jim Cock vajon mikor alszik.

Joe Fry aludt helyette is. S addig volt valami kedv a hajón, amíg a kapitány aludt. Mert mihelyt megjelent a kapitányi szállás ajtajában, hogy pillátlan, hideg szemével végigmustrálja a hajót, egyszeriben megfagyott mindenkiben a vér. Jim Cock kihúzta magát, és harapósan nézett mindenhová, csak a kapitány szemébe nem. Sam, a kormányos egykedvű arcot vágott, és figyelmesen rágcsálta a saját szája szélét, mintha annál fontosabb dolog nem is akadna a világon. Akik éppen nem voltak szolgálatban, és a két árboc között, a kis naszád alatt hűsöltek, sietve elódalogtak; Bill, az ideiglenes szakács teli pofával fújta, élesztette az egyébként vígan lobogó tüzet.

– Hé odafont! – ordított akkor Fry kapitány.

– Igenis! – hallatszott a figyelőkosárból.

– Beszélj.

– Jelentem, semmi. Sehol semmi.

– Biztos vagy benne?

Pillanatnyi csend támadt odafent.

– Jelentem, biztos vagyok.

– És ha felmegyek? He? És ha felmegyek?

Joe Fry azonban nem mászott fel a figyelőkosárba. Továbbment, nagy, döngő léptekkel járta körül a hajót, ami megint nem illett keszeg és hajlott termetéhez. Mindenhova bekukkantott, még a legénységi szállásra is. Ha valahol rendetlenséget talált, azonnal saját kezűleg osztotta ki a vétkesek porcióját. A piszokkal nem-sokat törődött, hanem a renddel nagyon.

– Csinálj valamit… – suttogta Bill Harrynak. – Ne bámuld, mert még idejön. Tudod, mit csinált egyszer a kapitány? Ugyanígy faggatta az árbocőrt, aztán gondolt egyet, és felmászott hozzá. És mit képzelsz, mi történt? Abban a pillanatban tűnt fel három vitorla a láthatáron.

– Képzelem, mit kapott szegény fiú.

Bill felegyenesedett, nyújtózott egyet, aztán vállat vont.

– Semmi különöset nem kapott. Csak egy golyót. A kapitány ott helyben egyszerűen agyonlőtte.

Harry aggodalmas pillantást vetett az árbockosárra,

Nem más volt ott őrségen, mint Tom.

Egyszerre csak a kalózszakács nehéz kezét érezte a vállán.

– Hallod-e, fiú: cimborád az vagy testvéred? Mert olyan egyívásúak vagytok.

– Barátom.

– Aztán mondd… igaz?

– Micsoda?

– Hát… hogy király. Hogy igazi király.

– Igaz hát! – vágta rá Harry. – És megsúgom neked, Bill, a kapitány még megemlegeti azt a fogadtatást.

A beszélgetés nem folytatódott tovább, mert hirtelen kiáltás harsant az árbockosárban. Tom kiáltott, vitorlát jelzett délnyugat felől.

Abban a percben megpezsdült a hajó. Kicsapódtak a lejárati ajtók, az ágyúk legénysége ledübörgött a lépcsőkön, kinyíltak a fegyverraktárak, íjak, puskák kerültek elő, akinek volt, az vasmellényt öltött, sisakot tett a fejére. Jim Cock pedig fel-alá szaladgált, és mindenkihez volt egy-két ocsmány szava. Harryt is felzavarta Tom mellé az árbockosárba, mondván, két ember kell a figyelésre, mert harc közben máshonnan is meglephetik a hajót, meg aztán a két újoncnak úgysem vennék sok hasznát. Fry kapitány csak rábólintott a szavára, és gúnyosan nézett Harry után.

Tom kitörő örömmel üdvözölte a barátját. Megbújtak az árbockosár deszkapadlóján, és szemüket árnyékolva kémleltek körbe. Szolgálat volt ez, méghozzá kényszerű szolgálat, megtagadni ostobaság lett volna.

– Pedig megfordult a fejemben – mondta Tom –, hogy nem kiáltok. Hátha egy jófajta hadihajó közeleg, amely ripityommá lőné ezt az átkozott teknőt.

– Jó, hogy időben jeleztél – bólintott Harry, és elmesélte, amit Billtől hallott.

A közelgő hajó bizony nem hadigálya volt, hanem csak egy békés kereskedőkaravella. Igaz, ágyúja ennek is volt, mint minden hajónak, de hát az ágyú önmagában nem elég, ember is kell ahhoz, aki időben elsüsse. Ez a gálya Brazíliából érkezett, és mint később kiderült, viszontagságos út állt mögötte. Hónapokkal ezelőtt indult el Rio de Janeiróból, néhány hazatelepülő családdal a fedélzetén, és szerencsésen átvészelt három kemény vihart a nyílt óceánon.

Egy-két napos út állt még előtte, hogy befusson Faro portugál kikötőbe, amikor Long Lasht kergette elébe a balszerencse.

A két fiú mindezt csak később tudta meg, a kalózok elbeszéléséből és kérkedő szavaiból, mert azokban az órákban igazán semmit sem tudtak a hajóról, arról sem, milyen is a kalózok élete.

Fenn kuksoltak az árbockosárban. Égette fejüket, vállukat a nap, jó szél duzzasztotta fejük felett a csúcsvitorlát, zenélt a köteleken. Odafönn fehér-kéken ragyogott a tavaszi ég, a tenger mélykék volt alattuk, és oly tiszta, hogy le lehetett látni a felszíne alá, oda, ahol már fel-feltűnt egy nagy fekete árnyék.

– Oda nézz, ördögrája! Micsoda hatalmas példány!

– Kitör belőled a halászvér.

– Hej, ha tudnád, micsoda nagyszerű élet a halászoké! Szabaduljunk csak meg innen, kerüljünk csak haza, biz’ isten elviszünk magunkkal, Tom, és megtanítunk rá!

Nevettek. Hirtelen jókedvük támadt, a szép idő szép kedvet csinált, és mert olyan távolra kerültek a fedélzeti nyüzsgéstől, úgy érezték, meg is szabadultak Fry hatalmától, a közelgő pillanatok pedig ártatlan, izgalmas kalandot ígértek.

Az idegen hajó egyre közeledett. Nekik most már nem sok gondjuk volt rá, mert a fedélzeti őrszemek vették át a figyelés terhét, ők becsülték az irányt és a távolságot, miközben Fry kapitány kiosztotta parancsait a megközelítést és a megrohanást illetően.

Hangja felhallatszott a figyelőkosárig:

– Akinek a kezében fejet nem látok, azt agyonlövöm!

– Hurrá! – ordította a kalóznépség.

– Csak a szakácsuk maradhat életben… meg két hajós – tette hozzá, és futó pillantást vetett az árbockosárra.

– Hallottad? – kérdezte odafenn Tom, és az ajkát biggyesztette.

Idegesen felnevettek. Olyan hangosan, hogy a szélzúgásban, fegyvercsörgésben is lehallatszott a fedélzetre.

Milyen is a kalózok élete? Milyen egy támadás? Harry sokat hallott tőlem Drake-ről is, John Smith kapitány tengeri kalandjairól is. Valahogy úgy képzelte, hogy Fry majd kitűzeti a fekete lobogót, ijesztésül elsüttet egy ágyút, és ha odaátról nem válaszolnak, hát egyszerűen átsétál a spanyol hajóra, és miután minden fellelhető kincset összeszedett, vidáman útjára bocsátja a megkopasztott társaságot.

És ha visszalőnek?

Ugyan, ki merne visszalőni, ha átkiáltanak hozzá?

– „Add meg magad! Itt Joe Fry a dühöngő kapitány!”

Ki mer akkor visszanőni?

Semmi sem úgy történt, ahogy Harry vagy Tom elképzelte. A spanyol hajó gyorsan közeledett. Látszott, hogy többen is kuporognak a kosárban, onnan figyelik – bizonyára gyanakodva és értetlenül – a zászlók nélkül elébük vágó Long Lasht.

Odaát későn fogott gyanút a kapitány. Gyanús volt, hogy olyan hajót lát maga előtt, amelynek zászlaja nincsen, és noha sokan állnak a fedélzetén, egyetlen kiáltás sem hallatszik, egyetlen kar sem lendül üdvözlésképpen a magasba. A spanyol kapitány éles füttyszavát idáig hozta a szél. Tom és Harry a magasból ráláthattak a hajóra, és észrevettek néhány vértes, sisakos katonát is, de a fedélzeten rohangászó alakok fegyvertelen, mezítlábas hajósok voltak.

A tatemelvényen volt néhány előkelőbb nemesúr is.

A Long Lash legénysége egyetlen szót sem ejtett. Olyan néma volt a hajó, akárha halottak állnának a fedélzetén. Mintha sóbálvánnyá merevedtek volna – pedig nem szobrok voltak, nem is halottak, sokkal inkább ugrásra készülő fenevadak. A kezükben kés, kard és pisztoly, és a szívükben gyűlölet. Miféle gyűlölet ez? Nincs oka, sem indoka, mégis nőttön-nő bennük. Mereven állnak, mozdulatlanul a tűző napon, és arcukon vastag patakokban csurog a verejték. Marja a szemük sarkát, ajkukon érzik sós ízét, a szél zúgásába belevegyül nehéz lihegésük, mégsem mozdulnak, mereven néznek. Nézik a hajót, a díszes spanyol karavellát, amely most megpróbál irányt változtatni, de hát ezek a régi formájú, kacsatestű hajók nagyon lassan fordulnak. Ugyan miféle hajó lehet ez, persze odaát, a tengerentúlon, Dél-Amerikában még mindig az effajta hajók divatja van; isten tudja, talán Kolumbusz korában jártak ilyen esetlen hajók a vízen.

Ha esetlen is, igencsak díszes. A cirádás hajóorrból merészen szökkenő orrsudár rúdját nem valamiféle hajóbálvány, hanem ájtatos képű pápista szent tartja. A hajó védszentje lehet, a csuhája szürkére van festve, az orcája pedig hófehér, jobbról is, balról is két piros folttal. Igazán olyan, mint valami szomorú bohóc, talán még szigorú is kissé. Ahogy a sok babonás kalóz farkasszemet néz a szoborszenttel, egy kicsit jobban megdobban a szívük. Ki tudja, hát persze ki tudja, hol az igazság? A hit dolgában, becsület dolgában, hatalom dolgában vajon hol az igazság?

Akárhol is van – a két hajó már ki nem kerülhette egymást. A spanyol karavella sehogy sem tudott úgy megfordulni, hogy jó szelet kapjon a vitorlája, míg a Long Lash már eleve teljes hátszéllel száguldott előre. Most már hiába átkozta bambaságát a spanyol kapitány – de hát ki hitte volna, hogy ily közel a partokhoz, immár Tanger magasságán is túl, kalózhajóval találkozzanak?

Mintha zsinóron húznák, úgy futott össze a két hajó. A figyelőállás magasában, ahol a hajó minden billenése szédületes ingássá növekszik, Tom és Harry úgy néztek lefelé, ahogy óriások néznek a törpékre. Valóban parányi törpének látszott onnan mindenki, Joe Fry éppúgy, mint a spanyol előkelőségek.

– Oye! – hallatszott odaátról spanyol nyelven. – Kik vagytok?

A Long Lashen senki sem válaszolt.

– Alonso! Az ágyúkhoz! Tűz! – kiáltotta a spanyol kapitány.

Abban a pillanatban már oly közel került a kalózhajó hozzájuk, hogy nem vehették hasznát az ágyúknak. Egy pillanat még, aztán nehéz csattanással átcsapódnak a hidak, a végük belekarmol a másik hajó palánkjába – és abban a percben valóban a pokol szabadul rá a karavellára.

Mint az ördögök hada, úgy dübörög át a csapóhidakon Joe Fry dühöngő kalóznépe. Mint az ördögök ugrálnak, ordítanak; szörnyű üvöltésük, vérszomjas tekintetük, biztos csapásuk elől nincs menekülés.

– A kapitányotokkal akarok beszélni! – ordítja angolul a spanyol kapitány, és abban a minutumban dörren egy pisztoly, és ő holtan omlik össze. Kiált egy másik, és kard járja át a mellét. Iszonyú kavarodás, halálsikoltás, sebesültek keserves hörgése hallatszik. A kalóztömeg lerohanja az első ellenállókat, és szétözönlik a nagy hajón. Pengék villognak, egyetlen bődülés, halálordítás odaát minden. A férfiak csatáját ekkor asszonyok sikoltása, gyermekek keserves sírása, visongása harsogja túl, és odafentről látni, miként ömlik szét hatalmas tócsává odaát a vér.

– Kegyelem! Kegyelem!

De nincs kegyelem. A dühöngők elől senki sem menekülhet. Nincs szó, amely megállítsa, nincs könyörgő tekintet, amely meghassa őket. Senki sem menekülhet, senki sem bújhat el előlük. Azt a néhány spanyol katonát hamar lekaszabolják, a hajósok és a férfiutasok hiába adják meg magukat, egyetlen csapás, és lehullik a fejük… de hát kevesen vannak, a támadók meg sokan, és akkor a nők következnek, aztán a gyerekek, egy egész sereg, kicsinyek és nagyok, hogy kilegyen az öldöklés – mert a Long Lash fedélzetére csak az a kalóz mehet vissza, aki egy levágott fejet tart a kezében.

Iszonyú hangzavar. Sikolyok, eszelős ordítás, gyilkos kergetőzés, csontok ropogása, futó lábak dübörgése, kardok csengése hallatszott. A két fiú észre sem vette, a félelemtől és a keserű izgalomtól nyirkos tenyérrel szorongatták egymás kezét, és fátyolos szemmel figyelték a halálra ítélt emberek kétségbeesett védekezését.

Mert amikor már minden férfi elhullott, a nők, meg a gyermekek öldöklése kezdődött, a halálraítélteken eszelős pánik, tébolyodott harag lett úrrá.

Egy asszony felkapta elesett férje kardját, és vércsevijjogással vetette magát a gyilkosokra. Hirtelen szúrása elől már nem tudott kitérni az imént még röhögő, vigyorgó kalóz, az éles penge beszaladt bordái közé, és már aligha boldogíthatta a tudat, hogy halálát ugyancsak karddal bosszulták meg.

Egy másik asszony karjára kapta fiacskáját, és végigfutott a fedélzeten, felkapaszkodott a tatemelvényre, és onnan vetette magát a vízbe. Hova, merre akart megmenekülni, a víz mélyét vajon boldogabb halálnak vélte, mint a véres kaszabolást? De hát a víz már piroslott a vértől, a habokba már csonka hullák zuhantak előbb, és odacsalták az óceánok fenevadjait. A asszony ruhája szétterült a vízen, egy pillanatig úgy látszott, a temérdek kelme talán fenntartja egy ideig – lám, még arra is volt ereje, hogy a feje fölé emelje gyermekét –, amikor ijesztő váratlansággal eltűnt, mintha csak valami örvény mohón beszippantotta volna. Gyermekével együtt valósággal lezuhant a víz alá, és nyomában csak egy foltos szürke hát meg egy éles uszony jelezte, hogy egy borzalmasabb végzet érte utol a szerencsétlent.

A rémületükben reszkető gyermekek felmásztak a hágcsókon, egészen a legfelső keresztrúdig. Foggal-körömmel, lihegve kapaszkodtak meg a kötelekben, és úgy siránkoztak, jajgattak át Harry és Tom felé, akikkel most egy magasságba kerültek.

A kalózok azonban utánuk másztak, és egymás után lehajigálták őket a fedélzetre.

– Nem, nem! Ne tegyétek! Hagyjátok abba! – Harry felugrott, és egész testében reszketve, tehetetlen elkeseredésében szinte önkívületben hadonászott, – Aljas gyilkosok, aljas gyilkosok! Hagyjátok abba!

Hangját azonban elnyomta a szél.

És odaát az ordítozás.

Tom hirtelen visszarántotta, és két kézzel lefogva, csendre intette.

– Harry, Harry! – sziszegte a fülébe. – Maradj veszteg! Így nem segíthetsz rajtuk… most már sehogy sem segíthetünk rajtuk…

– Nem bírom nézni! Szörnyűség! Ezek állatok…

– Rosszabbak annál!

– Most már értem, miért hívják Fryt „dühöngő”-nek!

– A korbácsolás semmiség ehhez képest!

– Mit tudunk tenni?… Igazad van. Ugyan mit is tudunk tenni? Csak nézzük… vagy elfordulunk, mert nézni sem bírjuk. De hát mit is tehetnénk? – Harry meredten bámult maga elé, és szeméből ömlöttek a könnyek.

Odalent Fry a sípjába fújt.

Abban a pillanatban vége szakadt a vérfürdőnek. Ki hol állt, mozdulatlanná merevedett, és újabb parancsra várt.

Abban a percben Tom megragadta Harry karját, mélyen a szemébe nézett, és így szólt: – Harry… Szörnyű a mi sorsunk. De úgy érzem, testvérek vagyunk, mint mindenki, aki ugyanabból a népből származik. Harry, mi most tudunk valamiről, aminek soha senki tanúja nem marad. Ez Fry nagy titka. Esküdjünk meg hát, hogy bosszút állunk… Nem a magunk sorsáért… nem is csak ezekért… hanem Fry minden áldozatáért…

De mielőtt esküre emelték volna a kezüket, önkéntelenül körülnéztek a sima kék vízen.

Vajon nem tűnik-e fel újabb vitorlás?

Maguk sem értették, miért néznek körül, de megdöbbentek ettől a pillantástól, az arcukat hirtelen elöntötte a szégyenkezés pirossága.

Hiszen látták a bűnt – és nem tettek semmit ellene.

Hallgatnak, és mindent úgy tesznek, ahogy Fry parancsolja.

Cinkosok és bűnösök hát ők maguk is.

Vajon nem tűnik-e fel újabb vitorlás?

És íme, nem került sor az esküre sem, mert Fry újabb, kettős sípszava kötötte le a figyelmüket. Most visszahívta minden emberét a Long Lash fedélzetére. Felhúzott pisztollyal megállt a csapóhíd mellett, úgy várta kalózait. És a marcona, véres, lihegő férfiak egymás után léptek elébe.

Mindegyik kezében egy-egy levágott fej.

Mielőtt a kalózhajó fedélzetére léptek volna, különös, szörnyű belépőjegyüket belehajították a tengerbe.

Fry bólintott. Jöhetsz. Te is jöhetsz. Jól van…

Jól van, jól van… mindenki hozott egy fejet. Senkinek sem kellett tartania a kapitány haragjától. Fry kapitány nehéz szívvel büntetett volna, mert máris hárman hiányoztak a hajóról. Ketten már előbb, a tengerészekkel vívott csetepatéban tűntek el, egy pedig hitványul most veszett el a spanyol asszony kardjától.

– Harry, esküdjünk! – reszketett Tom hangja.

Egy kiáltás azonban megint félbeszakította.

– Hé, árboc! Hé, nem halljátok? Gyertek le!

Mint a megvert kutyák, halálos csendben másztak le a merevítőkötelek hágcsóin. Torkukban dobogott a szívük, és nem mertek sem Fryra, sem a többiekre nézni, nehogy észrevegyék tekintetükön a mélységes, haragos gyűlöletet.

– Munkára! Ti is jöttök!

Az igazi kalózmunka csak most kezdődött. Ha a két fiú azt hitte, hogy a kalózkodás valami regényes játék, valami vidám rablósdi, ahol lovagias párbajokat vívnak derék ellenfelek, és ahol a vesztes csak hitvány földi vagyona elvesztésén búslakodik – nagyot tévedtek. A Fry-féle kalózkodás – igazi kalózmunka volt. Előbb szörnyű mészárlás, kegyetlen öldöklés, és csak aztán következhetett a néptelen, halott hajó kirablása.

– Azt mondtam, két embert meg a szakácsukat hagyjátok életben. Az isten verjen meg benneteket! – dohogott Fry kapitány, de ezúttal senki sem vette komolyan a haragját. A hajóra most ő lépett elsőnek. Komótosan végigjárta, bekukkantott mindenhová, és csak fél kézzel, könnyedén intett: rugdossák a vízbe a halottakat.

Töméntelen arany volt a hajón. A Brazíliából hazatért családok ládaszámra hozták volna a kincseket. Ezüst, arany, drágakő volt azokban a ládákban. És volt a hajón még puskapor meg fegyver is, méghozzá kitűnő minőségű.

Az öldöklés mindössze fertályóráig tarthatott ~ a hajó kifosztása eltartott egy teljes óra hosszáig. Fry kapitány tökéletes munkát végzett. Embereivel leszereltetett és elhordatott mindent, amire a Long Lashnek a későbbiek folyamán szüksége lehetett. Az arany számbavétele és elszállítása mellett gondja volt a spanyol kapitány csodálatos faragású tajtékpipájára, egy tudósféle utazó kőfejtő csákányaira, egy nagyszerű órára, amelyen kicsiny mozgó figurák mutatták csilingelő muzsikaszó kíséretében az órák és félórák múlását, és persze a kézifegyverekre is. A katonák parancsnokának ezüstveretű pisztolyát rögtön elorozta, a másiknak tőrét sokáig szemlélte – hanem az ágyút lefitymálta, és csak legyintett, amikor Tom felnyitotta előtte a hajó orvosának gyógyszeres ládikóját.

– Kúráltak engem eleget. Ostoba orvosok. Fabatkát sem ér a tudományuk. Csak a teák… azok igen!

Élelmiszer dolgában szegényesen álltak a hajó volt utasai. De a tartalék kötelek és néhány tartalék vitorla is vadonatúj volt.

Érdemes a megmentésre.

Amikor aztán ezzel a munkával is végeztek, a csapat visszatért a Long Lashre.

Tom és Harry látták, mi a szokás. A kalózok a főárboc tövébe rakták le szorgalmasan mindazt, amit a hajón zsákmányoltak. Nem maradt ki semmi. A lisztes zsák éppúgy odakerült, mint a legparányibb arany melltű.

Ők maradtak utoljára.

– Hát ti? – dörrent rájuk Joe Fry.

Szótlanul letették a zsákmányt. Tom egy hosszú tőrt. Harry pedig egy kicsi pisztolyt.

– Más?

– Nem találtunk.

– Hej, Bill! Motozd meg őket!

Előugrott Bill, és gyorsan végigtapogatta a ruhájukat.

– Jelentem, nincs náluk semmi.

Ebben a pillanatban Joe Fryt mintha kicserélték volna. Ez a keszeg, hajlott hátú, gonosz ember szélesen elvigyorodott, vizes szeme élénk, megbocsátó fényben ragyogott, és egy gyors mozdulattal felkapta a tőrt is, a pisztolyt is.

– Fogjátok! Ez a tiétek. És még ez is… – Azzal a kincsek halmazába nyúlt, és egy kis aranyszelencét emelt ki belőle. – Na, mire vártok? Vegyétek el!

Várakozó csend volt körülöttük. Várakozó és fenyegető csend.

Sok minden eldőlt ebben a pillanatban.

Tom hirtelen kinyúlt, és átvette a fegyvereket meg a szelencét. Rekedten és halkan valami köszönömfélét is mormogott, de hát azt amúgy is elnyomta a kalózokból kirobbanó bődületes hurrá. Akik az imént még ártatlan gyermekeket öltek és csonkítottak meg, most Tom és Harry köré tódultak, és röhögve, biztatva, barátkozva veregették a vállukat.

Így lett kalózzá Tom és Harry. Az árbockosárban még bosszúra készülődtek, esküt akartak tenni egymásnak, hanem az eskü elmaradt – ellenben elfogadták részüket a zsákmányból.

Semmi kétség, Fry nemcsak dühöngeni, hanem gondolkozni is tudott. A kalózregulából nem engedhetett – aki fejet nem hoz, azt menten agyonlövi –, de azt is tudta, hogy a két fiúra még nem számíthat. Korbáccsal, pisztollyal átkergetheti őket a spanyol hajóra, hanem öldöklésre aligha képesek, és kétségbeesésükben inkább vállalnák a halálbüntetést.

Márpedig Fry kapitánynak szüksége volt az emberekre. Különösképpen az indián királyfira.

Ezért zavarta fel mindkettőjüket az árbockosárba Jim Cock, a fedélzetmester. Hadd lássák, mi lesz a dolguk legközelebb.

Később ezért parancsolta munkára őket Fry kapitány. És ezért hagyta náluk, amit összeszedtek, ezért toldotta meg zsákmányukat egy aranyszelencével.

Ha elfogadják – vállalták a kalózéletet.

Ha visszautasítják – még mindig van elég mód, hogy pokollá tegye az életüket.

De hát Harry is, Tom is boldogan nézegették a szelencét, egymás kezéből kapkodták ki a pisztolyt meg a tőrt, büszkén és vérszomjasán feszítettek, és kíváncsian lesték, miféle osztás lesz még. Az azonban elmaradt, helyette Fry pontos leltárt készíttetett a rabolt kincsekből, és az egészet lehordatta a hajó mélyébe.

– Jé – csodálkozott Tom, és érdeklődéssel fordult Billhez. – Csak mi kaptunk?

– Hehe! – nevetett a kalózok szakácsa. – Csak ti.

– És ti?

Mi nem.

Harry megvonta a vállát.

– Hiszem, ha akarom. Potyára ti sem viszitek vásárra a bőrötöket.

– De nem ám, ne félj! Hanem az osztás mindig a végén történik. Hondurasban. Nehogy valaki előbb kereket oldjon, csak azért, mert tele a zsebe. Ámbár innen még senki sem szökött meg, a Hosszút kivéve… Büntetlenül semmiképpen.

Közben a Long Lash végzett a zsákmányolással. Bevonták a csapóhidakat, és lassan elúsztak a horgonyon álló karavellától. Amikor alkalmas távolságba jutottak, megszólaltak az ágyúk – egyik a másik után. Jó gyakorlat volt ez a tüzérek számára, akik jól vizsgáztak, mert a spanyol hajó hamarosan léket kapott a vízvonal alatt, méghozzá akkorát, hogy perceken belül elsüllyedt.

– Volt, nincs – röhögött Sam, a kormányos. – látjátok, fiúk, így kell ezt csinálni!

– Kijártátok a kalóziskolát. – Bill unottan törülgette véres kezét.

– Hát Hondurasban? Hogy lesz?

– Haha, rákapott a fiú, rákapott! – recsegte egy másik zsi vánv. – Ne félj, barátocskám, Hondurasban mindenki megkapja a részét! Már aki eljut odáig. Mert bizony a mafla Nyúlszáj, akit egy asszony képes volt leszúrni, az bizony már nem jut el Hondurasba. Az ő része a főnököt illeti.

– Hát azért nem az egész – morogta a sunyi képű.

– A fele. Mindennek a fele a hajóé. A másik fele a főnöké.

– Fryé?

– Fenét! Nem érted? Mindennek negyede a legénységé, negyede Fryé, ez tehát egy fél, a másik fél rész pedig a főnöké – Frynek is van főnöke? – bambáskodott Tom.

– Van hát. Kinek nincs? Talán még a mennybéli atyaúristennek is van egy főnöke.

A hasukat fogták, úgy nevettek. Igazán mókás volt elképzelni, hogy az Istennek is van egy főnöke.

A Long Lash addigra már teljes vitorlázattal suhant tovább déli irányban. Felette derűsen ragyogott a nap, alatta vidáman kéklett a végtelen tenger. A hajó orra kevélyen hasította a szelíd hullámokat, és amikor feltűnt egy játékos delfincsapat, amely ártatlanul és mókás kedvvel ugrándozta körül, igazán békés, szelíd és nagyszerű világnak tűnt a kalózok világa. A jó zsákmány örömére Fry rumot osztatott, méghozzá nem is kis mennyiséget. Jókora ibrikkel kapott mindenki. Harry meg Tom éppúgy, mint a sánta vén kalóz, Sam, aki már jó ideje a főkormányos tisztét látja el, és soha nem megy ragadozni.

– Hogy a fenébe mehetnék? Ha sánta vagyok…

Sam ősz volt, és az arcán ezernyi ránc. De a ráncok alatt acélos izmok duzzadtak – igen, az arca is izmos volt, a tenyere pedig, akár egy péklapát.

Sam ivott a rumból, majd böffentett, és keserűen beleköpött a tengerbe.

– Sok rohadt delfin – motyogta. – Játszik, ugrándozik, kelleti magát, az ember ellágyul, ha ránéz. Pedig ragadozó ám ez is, de mekkora!

– Ez is?

– Hát persze! Akárcsak mi.

– Miféle kalóz vagy te, Sam?

– Voltam én, voltam, fiú, az istenit! Hm. Felvágták a nyelvedet egy idő óta. Engem is megajándékozott ám a kapitány, ezzel, látod? Ez aztán a pisztoly, hajjaj, de olyan ám…

– Olyankor sántultál meg?…

– Olyankor? Milyenkor? Egy fenét! Rajtam ugyan senki sem fogott volna ki. Hanem egyszer, az istenit, még ma is elszorul a szívem, ha rágondolok… Volt egy szép fiatalasszony, effajta hajó volt az is, csak éppen hollandus. A férjét már megöltem, a gyerekeit szintén, ő meg csak siránkozik, könyörög, néz rám a szép szemével… Hát persze hogy nem volt szívem hozzá. Élve vezettem, támogattam szegényt, aztán Fry kapitány… az istenit… támogatom, ő meg a szívét keresztüllőtte…

Sam nem beszélt tovább, a többiektől tudta meg a két fiú, hogyan is sántult meg a vén kalóz. Igaz, ami igaz, egy szépséges asszonyt zsákmányolt volna, hanem a dühöngő kapitány abban a percben megölte azt, amint a Long Lash fedélzetére lépett. Sam akkor kardot rántott, úgy esett a kapitánynak, mint egy dühös oroszlán, hatalmas harc kezdődött, fél óráig vívtak egymással, mert Sam csodálatos vívó volt valamikor, de valaki elbuktatta Samet, Fry pedig a térdkalácsába szúrt, így aztán örök életére lesántult. Azóta fenyegeti halállal Fry kapitány mindazokat, akik fej nélkül térnek vissza.

– És ha nem volnál sánta? Mennél-e még?

– Már hogyne mennék! A delfinek is ragadoznak… no!

TIZEDIK FEJEZET

amelyben a Long Lash tovább folytatja útját. • Egy különös kihallgatás.

Futott a hajó. Egyenesen déli irányban. Kitárult előtte az ég és a tenger, magányosan szelte a hullámokat.

Aranyélete volt most a kalóznépségnek: egész nap csak a vitorla árnyékában hűsöltek, és vadul kockáztak. (Fene tudja, mi öröm van benne, én magam soha nem kedveltem semmi szerencsejátékot, talán azért, mert az életem folyamán úgyis sokszor ki voltam szolgáltatva a sors szeszélyének.) A kockázás ősrégi játék. Már az ókorban is kockáztak, kockáztak Róma katonái, és a pohárból kiguruló négy vagy három kocka varázsa máig sem szűnt meg. Így aztán volt mivel agyonütni a múló időt, Joe Fry is békésebb kedvében volt, a nagy zsákmány, úgy látszik, eloszlatta egyéb aggodalmait. Felvitette nagy karosszékét a kapitányi állásra, a tatemelvény legtetejére; felvitette magához a legkedvesebb hosszú szárú pipáját, és elgondolkozva szívogatta.

– Hé, királyfi! – kiáltott le hirtelen a fedélzetre, de aztán csak legyintett, hogy jól van, jól van, maradjon csak a helyén.

Tom és Harry már úgy jártak-keltek a fedélzeten, mintha világéletükben kalózok lettek volna. Egymáshoz alig szóltak, mintha csak elfelejtették volna az árbockosárban töltött rettenetes perceket. Ellenben leültek a kockázók közé. Szerencséjük is volt, különösen Tomnak, mert a tőre mellé egy másikat nyert.

Mintha már egészen elfelejtették volna a korbácsolást és az első napok szörnyű szenvedéseit. Igaz, most már nem is hajszolták, nem is ugratták őket.

– Csak már Hondurasba érnénk! – sóhajtotta Tom.

– Mi a fenének?

– Vajon mennyit kapunk?

– Halljátok? A kis kapzsi! Övé Virginia minden aranya, és a miénket akarja. A rosseb a pofádba!

– A tiedbe! – röhögött Tom. – Azokhoz az izé… bányákhoz munkás kéz kell ám! Hohó! Reggeltől estig kaparni a földet. Hm?

– Hát akkor tartsd meg magadnak!

– Nekem is jobban esik, ha a kezembe számolják a pénzt. A főnök számolja? Ki a fene az a főnök?

– Sose láttuk. De van! Hajjaj! Nem is Hondurasban ám, hanem a Teknős-szigeten… Jobb, ha nem kérdezősködsz róla, mert a kapitány meghallja, és akkor szörnyű dühös lesz.

– Fene bánja! Mondjátok, aki fejet hoz, többet kap?

– Úgy ám! – A sunyi képű vigyorgott, és piszkos ujjával az orrában kotorászott. – Sam kapja a legkevesebbet. Sánta, és utálják egymást a kapitánnyal. Hát ő kapja a legkevesebbet. De ha egy jó halra akadunk, ti is ügyeskedjetek.

Harry, ha tehette, a konyhán serénykedett, és közben Billt faggatta: – Mióta vagy szakács?

– Amióta meghalt az igazi.

– Hogyhogy igazi?

– Az, aki a kapitánynak a gyomorteákat főzte. Mert annak ám nem mindegy… Ha csirkét sütök, ha tőkehalat főzök, ha a lelkemet teszem abba az átkozott tányérba, neki az semmi, Csak a gyomorteák, a gyomorteák… hogy rohadna el ott, ahol van!

– Nem szereted?

Bill hirtelen elhallgatott. Felegyenesedett – különben mindig a tüzet fújta keserves, görnyedt tartásban.

– Hallod-e, fiú? – mondta kelletlenül. – Itt nem szokás megkérdezni, hogy ki kit szeret.

– Jó, jó, nem foglak beárulni, ne félj.

– Dögölj meg!

– Sam sem szereti. Be is vallja. Mégsem történik semmi baja.

– Én szeretem! – kiabált Bill. – Fene essen beléd! Szeretem, nem szeretem, az isten se ismeri ki magát… Hülye kérdés. Nem akarok én csókolózni vele!

Harry megkérdezte:

– Hány fejet vágtál le, Bill?

Az óriás számolt, gyerek módra az ujjait hajtogatta hozzá.

– Ötvenet, ötvenet biztosan.

– Kiket?

– Fene tudja!

– Katonát, hajóst, asszonyt, gyereket? Vagy nemesurat? Rongyos tengerészt? Nem nézed, hogy kit?

– Nézi a fene! A kapitány csak a fejeket számolja.

– Hát az igaz!

– Majd megtudod te is.

Harry bólintott. Nagyot bólintott.

– Csak már látnám! Nagyobb részt kapnék Hondurasban.

– Nagy marha vagy te – nevetett az óriás. – Nem a fejek után kapjuk a pénzt. Ami a legénységnek jut, egyenlően osztjuk ám el. Még Jim Cock se kap többet, a mi részünkből semmiképpen, legfeljebb a kapitányéból.

Harry elgondolkozott. Bill gyanakodva nézte.

– A nyakazás csak amolyan ráadás.

– Biztosíték. Úgy eltűnt ez a hajó is, akárha viharban süllyedt volna el. Még annál is jobban. Mi bajod van? .,.

Harry hallgatott. Merően nézett maga elé.

– Mondtam, hogy ez a biztos. A kapitány azt tartja: ha csak egy élő marad az ilyenekből, sok galibát okozhat. Jobb hát végezni velük…

Harry vállvonogatva továbbállt. Ment, hogy az időt kiáltsa, és a homokórát fordítsa. Más hajókon a hajósinas dolga ez: de hát kalózhajón nincs inas, ott ez a feladat is a többi között van kiosztva.

– Istentelenül meleg van – nyögte valaki.

Hirtelen jött a meleg. Néhány nappal előbb még hűvös szelek kergették őket, a hajnalok még ködöket leheltek. Jim Cock szerint szerencséjük volt, mert még idejében megszöktek valami vihar elől, amely talán Anglia déli partjainál tombolt. A hidegét azonban sokáig érezték – s most aztán váratlanul rájuk tört a passzátövek melege.

A melege igen, a jó szél azonban váratott magára. Nekivágtak a nyílt tengernek, mert Fry kapitány minél hamarabb túl akart lenni az út nehezén. Afrika partjainál nem sok keresnivaló akadt, berber kalózokkal nem akarózott csatáznia, a kalózoknak nincs céhük, nem tisztelik a szakmabelit, vagyis ott kopasztják egymást is, ahol csak tehetik.

– Kapitány úr… a létszám… – nyögte Jim Cock, és a félelemtől meg a tisztelettől szaporán pislogott.

– Menj a fenébe!

– Igenis… jelentem, a két fiú jól betört, velük minden rendben.

– Marha vagy!

– Igenis… hanem a Nyúlszáj meghalt, ugyebár… És a Hosszú sincs.

Alig ejtette ki a Hosszú nevét Jim Cock, a Long Lash fedélzetmestere, máris tudta, hogy nagy hibát követett el. A kapitány erre a névre azonnal dühbe gurult. Sápadt arca elvörösödött, máskor mindig száraz, sosem verejtékező testét elöntötte a víz, a homlokán és az orrán is nagy izzadságcseppek jelentek meg. A szeme vérben forgott, a füle kivörösödött, és mert megint csak hosszú szárú tajtékpipa volt a kezében – Jim Cock a nyakát behúzva várta, mikor csattan arcán a pipaszár.

– Megfizetek annak a bitangnak! Csak kapjam a kezem közé!

– Igenis, kapitány!

– Apjával kérkedett. Azt hitte, bekapom a horgot. Méghogy az ő apja…

– Kicsoda?

– Semmi közöd hozzá!

– Gyáva fickó volt az, kapitány. Ne sajnálja, hogy megszökött.

– Megszökött?! – ordította Joe Fry. – Te is azt mondod? Hát tőlem még nem szökött meg senki! Csak hiszi, hogy megszökött. Mert majd akkor kapom el a nyakát, amikor nem is várja. Az istenfáját!

Jim Cock egy lépést hátrált. A hirtelen kitörés elől biztonságban érezve magát, megkockáztatta a megjegyzést: – A két fiúval jó vásárt csináltunk. Akár indián királyfi ez a Tom, akár nem az…

A „dühöngő” felkapta a fejét. Arca ismét visszakapta régi sápadt színét.

– Mit beszélsz?

A fedélzetmester bizalmasan suttogóra fogta a hangját:

– Csak annyit, kapitány, hogy régóta figyelem a két fickót. Kemény legények, nem kéretik magukat, ha meg kell fogni a munka végét. Hanem amióta azt az aranyszelencét megkapták, nem lehet bírni velük. Folyvást arról beszélnek, kéretlenül is a vizet kémlelik, hogy na, mi lesz, mikor jön már újabb halacska, mert sose hitték, hogy ilyen könnyen is lehet élni. Igaz, hogy az a Tom sokat beszél az aranykincsekről meg az indiánok országáról, de hát engem se a gólya költött: ha a fiú igazán volna valaki, akkor most nem a mi kenyerünket enné.

Fry egy kézlegyintéssel elküldte első emberét. Aztán sokáig bámult a nyílt tenger felé, ahonnan már jó ideje ellenkező szél fogadja, és hiába manőverez, hajtja, csak egyre hajtja vissza Afrika partjaihoz. A vizet bámulta, és egyre csak a Hosszú járt a fejében, aki olyan sokáig legkedvesebb embere volt, és aki bizony rászedte – akárhogy is magyarázza a dolgot.

S ha jól számol, nem is egyszer szedte rá. Bizony még az is lehet, hogy ez is csak egyik meséje volt. Ez az indián királyfi.

Az égen csillagok milliárdjai sziporkáztak. Ha az ember sokáig nézte őket, különös érzése támadt. Mintha egymagában lebegne a hatalmas és fekete úr közepén, és csak kezét kellene kinyújtania, hogy elérje bármelyik mennyei ékkövet A közeliek, lám, itt ragyognak – mily közel, A távoliak pedig egészen kicsinynek látszanak… Fekete, nagy óceán a világmindenség, és égő csillaghalak között magányosan úszik a Föld.

S mintha csak csillagok úsznának a vízben is. Csodavilág a tenger mélye is. Ha az ember kihajol a korláton, odalenn is csillagokat lát. Nem a fentiek tükörképei, hanem valóságos élőlények. Fel-felvillannak a mélyben, látni lehet, ahogy tovacikáznak, majd kihunynak, és eltűnnek a fekete semmiben.

Végtelen a tenger mélye. Végtelen az ég tengere. Benne úszik a hatalmas Föld.

S rajta a parányi, tétova ember.

A két fiú hosszú időre elmerült az éjszakai tenger csodáiban. Úgy tűnhetett, megfeledkeztek arról is, amiért összedugták a fejüket.

Tom éppen őrségben állt. Az orrárboc tövében kuksolt, és kötelessége volt jelenteni, ha bármi gyanúsat vagy szokatlant észlel. De kisebb gondja is nagyobb volt annál, mintsem kényszerű kötelességét tegye.

– Elhatároztam, semmit nem csinálok.

– Mit érsz vele? Korbács vagy halál…

– Jöjjön. Nem félek egyiktől sem.

– És a bosszú? – suttogta Harry.

Megint elhallgattak.

Az ám, a bosszú!

De hát mit tehet két fiatal legény egy hajórakományra való kemény és kegyetlen emberrel? Hiába lázadoznak, hiába fenekednek, előbb-utóbb betörnek – ahogy Jim Cock jelentette a kapitánynak. Mert előbb még elszenvedik a korbácsot, és a lelkük mélyén megtorlásra készülnek, végignéznek egy szörnyű vérengzést, amelynél borzasztóbbat rossz álmaik sem hoztak még eléjük, és felkavart lélekkel bosszút esküdnének…

Csakhogy a parancs erősebb!

A kényszerítés mindennél erősebb!

És aki csak egyszer megalkudott…

– Nem csinálom tovább.

– Kell. Hidd el, Tom, kell. Nincs itt az alkalmas pillanat.

– Mikor határozol már végre? Egyik napról a másikra tolod. Már bánom, hogy szóltam neked. Nagyon bánom.

– A bizalmuk kell. A teljes bizalmuk.

– Nem.

– Ostobaság. Érted? Ostobaság. A hajó mélyébe nem engednek. Ha elvágod az árbocmerevítőket, észreveszik. Ha felrobbantod a puskaport, magad is pusztulsz. Mit akarsz hát?

Hallgattak. Tom nem felelt. Tele volt fenekedő gyűlölettel, vad haraggal és ugyanakkor keserű lemondással is. Elmerült a kísérteties fényekkel villódzó tenger látványában.

– Minden nap rontja az esélyeinket.

– Mégis benne vagy?

– Méltatlan dolog, persze. Ember ember ellen, az más. De így… pfuj!

– Nem értelek. Először te magad mondtad, hogy íme, itt a nagy lehetőség. Aztán egyszerre csak meggondoltad magad. Egy idő óta inkább engem unszolsz, határoztam-e. Nem értelek, Tom!

Ugyan hogyan is érthetné egymást két emberpalánta, aki alig ismerte meg egymást, máris sorsdöntő, nagy kérdésekben kell döntenie?

Előbb-utóbb mégis megértik majd egymást.

Hiszen barátok.

Hiszen egy népből valók.

– Rettenetes a mi sorsunk, Harry – hallatszott a reszkető suttogás. – Két emberfajta természete keveredik bennünk. Az indiánok bosszúálló büszkesége és a fehérek alattomossága. Sokat gondolkoztam ezen, és rájöttem, hogy ezért nem tudok dönteni.

– Tom… apáinkat sérted meg ezzel. Az én apám egyenes és igaz ember, aki azonban megveti a hebehurgyaságot. Azt mondja, nincs ostobább dolog az oktalan hősködésnél. És azt mondja, az indiánok nagy hibája, hogy nem tudnak „messzire gondolkozni”.

– Így mondta Uttomatomakkin is. „Messzire gondolkozni.” Hm. Tudsz sakkozni?

– Tudok. De gyengén.

– Én ugyanúgy. Mégsem tudunk hát messzire gondolkozni.

Most nagyon hosszú időre elhallgattak. Az időkiáltó már kétszer kiáltott a tatépítmény alatti homokóránál, és ők még mindig némán bámulták a tengert. Teljes óra is eltelt, miközben mindketten a saját gondolataikkal viaskodtak. Terveket szőttek, majd elvetették, megalkudtak és fellázadtak, aztán fellázadtak, és megint megalkudtak – gondolatban, persze mindezt csak gondolatban, mert a valóságban ott álltak az orrárboc tövében, és voltaképpen kalózok voltak maguk is, vad banda kénytelen cimborái.

– Szeretném, leköpni magam, valahányszor megjátszom a vérszomjas kalózt.

– Ha nem jött el az alkalmas pillanat.

– Ez igaz.

Csend. Aztán hirtelen valami parányi zaj. Ez láb csusszanása, egy alvó horkanása, hiszen hátuk mögött, a nyílt fedélzeten alszik mindenki.

Akkora a forróság, hogy éjszakára sem húzódnak a fedélzet alá, hanem szanaszét hevernek a palánk mentén és az árbocok tövében.

A két fiú felkapta a fejét. Fülelt. De a zaj nem ismétlődött. Az erősödő forró szél zúgását csak a mélyen alvók horkolása zavarta meg.

– Emlékezz a Bibliára. Ábrahám hogyan vitázott az Istennel…

– „Uram, ha csak tíz igazat találsz, megkegyelmezel-e Szodoma városának?”

– Mi csak egy igazat kerestünk.

– Egyet se találtunk.

– Halált mondtam. De szemtől szemben.

– Én kegyelmet… de győzni mindenképpen.

Már olyan halkan suttogtak, mint az első napokban, amikor még az életüket beszélték el egymásnak. Vagy talán még annál is halkabban, mert valami megmagyarázhatatlan érzés egy idő óta óvatosságra intette őket.

Harry lassan elővette pisztolyát, és már azon volt, hogy felhúzza a fegyver kakasát. Tom pedig megmarkolta övében a tőrt.

– Jól eldugtad?

– Jól.

– Meddig várunk?

– Te kérdezed? Ameddig már késő lesz…?

Megint hallatszott az iménti furcsa nesz. Hirtelen hátrafordultak, Tom emeltebb hangon beszélt, mintha csak folytatna egy imént megkezdett történetet: – …a szeplős Daniel azonban megnyugtatott. „Sose félj, öcskös – mondta –, neked is jut zsákmány. Olyan igazi. A kapitány kezdetben a Kolumbusz-utat választotta volna, hanem hát meggondolta magát. Sokszor meggondolja magát, és annak is megvan az oka. Itt, Madeira és az Azorok között vágva át az Atlantit, könnyen találhatunk angol vagy francia hajókat.

Hiába beszélt. Hiába húzta elő a tőrét minden eshetőségre készen – a régóta leselkedő, pokolbeli ördögök egy pillanattal megelőzték őket. Három árnyék ugrott rájuk váratlanul, szinte a lábuk alól szökkenve elő, mert észre sem vették, hogy az alvók között e három ember óvatosan egészen az orrárboc tövéig csúszott. Tom kezéből egy szempillantás alatt kicsavarták a tőrt, Harryéból kirúgták a pisztolyt, amely nagy ívben a tengerbe esett, s a két fiúnak kiáltani sem volt ideje, máris leteperték és megkötözték őket. Amikor aztán a kezüket már nem mozdíthatták, felráncigálták és végigtuszkolták a fedélzeten a két foglyot. Meg kell hagyni, a támadók pompásan, különösebb zaj nélkül dolgoztak, de hát Tom is, Harry is izmos legény volt, mégsem ment olyan simán a dulakodás, hogy fel ne riadt volna a legénység. Álmos horkantások és ijedt dobbanások közepette ugrott talpra a díszes társaság, mert miként a tolvaj örökösen attól fél, meg ne lopják, a kalóz is folyton támadástól retteg.

– Hé, a jebuzeusát! Mi történik itt?

– Fogd be a pofád!

– Nono!

– A két cigányképűt visszük. Egy kis puhításra.

– Az más.

– Aha… nem árt nekik!

– Verjétek csak laposra őket! Már úgyis nagy szájat nyitottak.

A két fiú most már kiálthatott volna, de nem tette. Ugyan kinek és miért kiáltottak volna? Senki sem sietett a segítségükre, senki sem kérdezte, mi jogon rohanják meg őket éjnek évadján, éppen azok talán, akikkel napközben elbeszélgettek.

Úgy is volt: éppen Bill, a szeplős Daniel és az a sunyi képű támadt rájuk, akit soha senki sem szólított a nevén.

A felriadt alvók közül mindössze egy hang mutatott rokonszenvet, ha ugyan annak lehet ezt nevezni.

– Szórakozik az öreg… – és hozzátette – legalább nyugodt hajnalunk lesz.

A Long Lash tatja kétemeletes volt, akárcsak a kicsi és fordulékony angol galjónok legtöbbje. Az ilyen 100-150 tonnás hajókkal alapozták meg annak idején Erzsébet királynő „kalózai” Anglia tengeri uralmát – effajta hajókkal ijesztgeti már egy ideje a kalóznép magát Angliát is.

A hajó földszintjén, vagyis a fedélzettel egy síkban kapott helyet a parancsnoki szoba, más néven „tanácsterem”, ahová Joe Fry időnként összehívta Jim Cockot, a fegyvermestert, a raktárost és még néhányat a „tisztesek” közül, ha éppen nem egymaga döntött valamiben. Márpedig az ilyesmi ritkán fordult elő a Long Lash történetében – e hajó tisztesei egy kötelet sem húzhattak szorosabbra anélkül, hogy Fry bele ne egyezett volna, A tat első és második emelete egészen a kapitányé volt. Az első emeleten kapott helyet a kapitányi hajófülke és tágas kajüt, ahová engedély nélkül senki be sem kopogtathatott, és ahová Jim Cock is csak ritka alkalmakkor léphetett.

A második emeletet a nyitott, korláttal védett, ún. parancsnoki-állás alkotta, s minthogy az egész tatépítmény piramisszerűen felfelé keskenyedett, ez a hely hosszában is, széliében is mindössze egy-egy ölnyi volt, és jószerével is csak egy nagy karosszék meg két álló ember férhetett el rajta.

A fogdmegek az első emeletig lökdösték a két fiút.

A harciasságuk ott egészen elapadt.

– Kapitány úr… – lehelte Bill, és kopogni is alig mert.

– Befelé! – hallatszott Fry szava.

A három kalóz kapott az alkalmon, hogy beléphet a hajó szentélyébe. Buzgón foglyaik után nyomakodtak, és jelentésről, mindenről megfeledkezve bámuldoztak odabent, jóllehet Fry kapitány kajütjén éppenséggel nem volt sok bámulnivaló. Mint sok más kapitány, aki pompával akarja enyhíteni a hosszú tengeri utak unalmát, és pompával akar kérkedni is, Joe Fry szobáját is nehéz szőrmék tapétázták körös-körül. Volt ott a falon jegesmedve irhája éppúgy, mint afrikai párduc és amerikai jaguár foltos bundája, a heverőt pehelykönnyű lámaszőr takaró fedte, és a szobácska közepén, egy törökös, kerek asztalon bronztálak és metszett poharak csillogtatták fényüket a falakon körös-körül világító, török mécsesek fényében.

Illat is terjengett: tömjén és valami más, keleti füstölő bódító jó szaga.

Ennyi volt hát Joe Fry szobája, ha nem említjük a falakra aggatott és a falaknak támasztott töméntelen fegyvert, amely bizonyára mind csőre töltve őrizte ura nyugalmát. Hanem mégis akadt e szobában valami, ami első pillantásra meghökkentette, aztán megmosolyogtatta, végül lelke mélyéig felkavarta az embert. A bejárattal szemközt ugyanis két díszes faragású állvány volt elhelyezve, éppen egy ólomkarikás, színes ablakocska alatt. Az egyiken pipák serege látszott: volt ott öblös, díszes, égetett pipa, hosszú szárú tajtékpipa, kurta szárú, öntött hollandi pipa, indián kalumet, aztán vörös pipa, pettyes pipa, selmeci fekete pipa és persze nargilé is, a hozzá tartozó díszes víztartó edénnyel együtt. Hanem e pipatórium mellett a másik állványt bátran nevezhetnénk flagellatóriumnak, mivelhogy telis-tele volt a világ minden részéből való – korbáccsal. Akadt ott nyolcágú, szöges hajókorbács, egyágú nehéz vízilóbőr korbács – aztán díszes fogójú angol kutyakorbács, ólmos végű katonakorbács, kolostori szíjkorbács és még ki tudja, hányféle példánya az emberkínzás e szörnyű eszközének.

Ennyi sajátos pompa és különösség közepette fakó arccal ült Joe Fry, a „dühöngő” kapitány.

– Na, mi lesz?! – csattant fel.

Bill vigyázzba vágta magát.

– Jelentem… – remegett a szája széle – éppen összeesküvést szőttek, amikor rajtakaptuk őket.

– Nocsak!

– Igenis!

– Azt mondtam, csak a királyfit hozzátok.

– Együtt voltak, jelentem.

– Mi az istennek kötöztétek meg őket? Azt mondtam, hozd ide a királyfit!

– Igenis, kapitány úr! De hát akit hozni kell, azt hozni kell ugyebár? Más dolog vezetni, és más dolog hozni, ugyebár?…

– Marha!

– Igenis!

A szeplős Daniel, aki fürgébb eszű volt, mint Bill, gyorsan közbevágott: – Az egyik valamit eldugott, jelentem, és azt kérdezte a másiktól, hogy mikor határozza el már magát. De hogy mire, azt nem értettük, jelentem.

– Vegyétek le a kötelet… aztán menjetek a fenébe!

Kioldozták a két fiút, akik izzó tekintettel néztek a kapitány szemébe. El voltak szánva a legrosszabbra, s épp ezért azt is tudták, hogy nincs vesztenivalójuk az életükön kívül, amelyért egyébként egy fabatkát sem adtak volna abban a percben. Ezúttal Tom találta fel magát hamarabb.

– Kapitány úr… – kezdte.

– Nem kérdeztelek! – ordított hirtelen a „dühöngő”. – Az istenit a pofádnak, nem kérdeztelek! – Felugrott, az állványhoz lépett, és leakasztotta a nyolcágú szögeset.

– Engem Ben Stewkley becsapott! – kiáltotta az indián királyfi dühös felháborodással.

Mintha kígyó csípte volna meg, úgy fordult hátra Fry kapitány. S ki tudja, talán a harag őszintesége, talán e név említése tette, hirtelen negédesre váltott a hangja, és vigyorgó mosolyra húzódott a szája.

– Mit hallok?

– Amit mondtam. Ben Stewkley becsapott. Azt mondta, hogy a népem hazavár, hogy egy jó barátja áthajóz a tengeren… s ehelyett erre az átkozott hajóra kerültem, ahol kegyelmed korbáccsal fogad.

Elakadt Tom hangja. A keze ökölbe szorult.

A csendet Fry törte meg.

– Miféle Ben Stewkleyról beszélsz?

– Nagyon jól tudja kegyelmed. Ben Stewkley. Vagy ahogy itt nevezték: a Hosszú.

– A Hosszú?

– Nagyon jól ismerte kegyelmed. Előre ki volt csinálva az egész… hm. Különben miért nevezett már az első pillanatban indián királyfinak? Vajon ki mástól tudhatta, ki vagyok?

A kapitány vészjóslóan komor maradt, miközben epésen gúnyolódott: – Megsúgták a londoni verebek, fiacskám. A képedre van írva, fiacskám, de biz’ isten lemarom a képedet, ha nem teszel hangfogót a szádra… Na de kezdjük az elején…

Harryhoz fordult.

– Mit dugtatok el?

– A… a szelencét, uram. Az ajándék szelencét. Féltünk, hogy ellopják tőlünk.

Tom átvette a szót a kínosan dadogó Harrytól:

– Nem tudtuk elszánni magunkat, hogy a kegyelmed őrizetére bízzuk. Azt hittük, sértésnek veszi… meg se merjük szólítani kegyelmedet. Ha tudja, hogy én vagyok az indián királyfi, miért nem bánik méltóképpen velem?

– Csak – mondta Fry, de Harryra esett a pillantása, és elkomorult.

Leült az egyik zsámolyra, felemelte poharát, és azzal a gondos körültekintéssel, ahogy csak magukat féltő, beteg emberek teszik, lassan hörpölt a teájából. Most nyugodtnak és higgadtnak tűnt, talán megértőnek is. Aki most látja, alig hihette volna, hogy ez az ember szeszélyes és indokolatlan dühös indulatok rabja, hogy egyetlen pillanatra sem szabad feloldódni a közelében, mert a következőben már ordít és büntet, mint aki újra meg újra bizonyítani akarja önmaga előtt is hatalmát és erejét.

– Beszélj – mondta majdnem halkan.

– Kérdezzen, kapitány.

– Ravasz fickó vagy. Ravaszabb, mint hittem. Nem kérdezek… beszélj.

Elismerően bólintott, de a szája szélén maradt valami a kötekedő, gúnyos mosolyából még akkor is, amikor Tom az őszinte emberek gyanútlanságával tovább háborgott: – Hetek óta tart itt. Tudja, hogy ki vagyok, talán azért is csalt ide Stewkley, de kegyelmed még egy szóval sem mondta, hogy mit akar tőlem.

Fry elhúzta a száját. Ivott a teájából, és fagyosan megjegyezte: – Megmondtam, nagyon jól tudod, hogy megmondtam. Azt akarom, hogy beszélj. Addig beszélj, amíg ki nem jövök a sodromból, fiacskám… Na, mi lesz?!

Tom önkéntelenül előbbre lépett, amikor elkezdte:

– Pokahontasz indián hercegnőnek és John Rolfe dohánynemesítő virginiai telepesnek fia vagyok. Szüleim korán elhaltak, és én..

Joe Fry figyelmesen hallgatott, összehúzott szemmel vigyázta Tom minden szavát, néha biccentett, néha bólogatott, néha meg komoran maga elé nézett. Majd fel-felkapta a fejét, és összehúzott szemmel a semmibe tévedt a tekintete. Harry észrevette, hogy a korbácsot letette, és hogy remeg a keze, ahogy a teáját hörböli. Hiába figyelt, nem tudta okát adni a kapitány különös állapotának, s arra gondolt, hátha Tom beszélt tiszteletlenül vagy kellő óvatosság nélkül. Csakhogy Tomnak igazán nem volt mit titkolnia vagy másítania, elmondta sorra-rendre az életét, ahogy már Harrynak elbeszélte, mert – mint mondottam – őszinte és egyenes ember volt, aki sokszor beleesett abba a hibába, hogy az érdeklődést rokonszenvezésnek higgye. Nem vett el, nem is tett hozzá, s Harry nem tudta eldönteni, csupán sejthette, hogy Fry kapitány előtt komoly hiba az őszinteség.

Azt hiheti, kevesebbet mondanak, mint ami a valóság, és többet gondol róluk, mint amit a szavakból kihámozhat.

Azt hiheti, Tom felnagyítja a dolgait, és akkor meg éppen kihívják a bizalmatlanságát. Harry tehát mindenképpen meg akarta állítani Tomot a beszédben. Ha másért nem, hát csak azért, hogy óvatosságra intse.

S kell-e mondanom, hogy az ember ritkán cselekszik ösztönösen, annál többször oktalanul? Harry később sem tudta megmagyarázni, miért is kezdte a gyomrát tapogatni, és miért vágott keserves pofákat olyan feltűnően, hogy Frynak végül is feltűnt furcsa viselkedése, és rádörrent: – Mi a fene esett beléd?

– A gyomrom… kapitány úr.

– Nocsak!

– Mintha késsel döfnének bele.

Fry hirtelen kizökkent eddigi figyelméből, amit most Tom meghökkenve vett tudomásul.

– No és gyakran van ez a fájásod?

– Már évek óta, kapitány. Egyszerre csak összeszorul és hasogat. De… de aztán elmúlik… bocsánat, hogy félbeszakítottam… Folytasd, Tom.

– Nono, várjál csak… és mivel kúrálod magad?

Harryt meglepte a kérdés. Vállat vont.

– Mit… persze a gyomrom? Hát semmivel, szegény koldus vagyok én. A magamfajtának csak egy orvosa van: a halál.

– Úgy? – Volt ebben az egy szóban számonkérés, bizonytalanság, együttérzés és gyanakvás egyszerre. Fry visszafordult Tomhoz, és így szólt: – Ide figyelj! Amíg ezen a hajón vagy, nem lehetsz több a legutolsó emberemnél, megértetted?

És azt csinálsz, úgy csinálsz mindent, ahogy parancsolom, különben felköttetlek, halálra verlek, ha te vagy a pápa, akkor is! Ha igaz, amit mondtál, tudsz a kincsekről. Akármit beszélsz, tudnod kell a kincsekről. A Hosszú azt mondta, óriási kincsekről beszéltél neki, amelynek pontos lelőhelyét ismered, térképet tudsz rajzolni róluk. – Kurta mozdulattal intett, hogy ne szóljanak közbe. – Egy bibéje van a dolognak. Az indiánok üzenete. A Hosszú nekem azt mondta, te már üzenetet kaptál, neked pedig azt mondta, csak most kapod az üzenetet. S mivel a Hosszú megszökött, könnyen lehet… – ki nem mondott gondolataiba merült, oly sokáig, hogy már kínos volt a hallgatása, de a két fiú nem merte megzavarni – hm, könnyen lehet, hogy mégis van üzenet. Az bizony könnyen meglehet. De hát vajon ez volna a próba?… Aztán jön a megtorlás?… De hát ugyan mit tettem én, mit? Megcsapattam, mert megérdemelte… – A szeme riadozva pislogott a két fiúra, akik ismét értetlenül és zavartan álltak előtte. Végre magára lelt Joe Fry, a „dühöngő” kalóz, és röviden így szólt Tomhöoz: – Ide figyelj, az indián fajtáddal ne legyen gondod. Ne félj tőlük, téged nem kötelez semmi. És ha kötelez? Annyi baj legyen! Partra szállunk, veled megyünk valamennyien… hehe, a többit már tudod. Ne félj, nem marad majd, aki bosszút álljon! Virginia? Tehát a James folyón felfelé, így mondta a Hosszú. Ismerek ott egy embert, nagyszerű vérebei vannak…

– Nem tudok semmiféle kincsekről! – kiáltott közbe Tom. – És nem rajzolok semmiféle térképet, mert nem tudok semmiféle térképről! Érti? Az imént mondtam, hát nem érti?

Fry felhúzta szemöldökét. Arca a régi, szigorú arc lett.

– Jó, jó, még van időd. Eszedbe jutnak még a kincsek, eszedbe a térképek is.

– Nincs, ami eszembe jusson, kapitány. És nem engedem, hogy a népemet bántalmazza!…

– Aha, aha, jó nyomon járunk… hát mégis?

– Mit mégis?….

Fry szeme hirtelen megakadt Harryn, aki értetlenül és kétségbeesetten nézett Tomra: miért is bocsátkozik ebbe az értelmetlen és veszélyes vitába?

– Megállj! – kiáltott a kapitány. – Hallod-e, fiú, mivel bizonyítod, hogy te vagy az indián király? Gyanús ez nekem régóta! Most aztán felelj: mivel bizonyítod?

Na ugye, na ugye? – lelkendezett Tom, mert azt hitte, ezzel végleg leszereli Fry sóvárgását a nem létező kincsek után.

– Hát nem is mondtam kegyelmednek még, hogy a gyöngyöt, az egyedül bizonyító nagy kék gyöngyöt, emlékemet szegény édesanyám után, Ben Stewkley ellopta.

Elakadt a hangja, mert Joe Fry hirtelen felugrott, és a nyolcágúval egyszerre mindkettőjükön végigvágott. Közben úgy ordított, ahogy csak a torkán kifért: – Pusztuljatok! Hitvány, csaló banda! No, korábban kelj fel, ha az én eszemen akarsz túljárni! Azt hiszed, jól kioktatott téged az az átkozott?… A markomban vagy, fiú, és van nekem jófajta módszerem arra, hogy bevalld, te vagy-e az indián királyfi vagy sem, és ha az vagy, eszedbe jussanak a kincsesbányák… Úgy ám! Gondolkozz: beszélsz, vagy a nyelvedet kitépem, a szemedet kiszúratom, a hajó alatt húzlak át!… – Diadalmasan és haraggal felnevetett. – Te pedig, te rohadt gyomorfájós, holnap téged is kikúrállak! Adok én neked kigúnyolni a kapitányodat! Ezen is gúnyolódsz?… Közben jelzel a cimborádnak?… Hohó, fiacskáim, pusztuljatok, és holnap számolunk!

Szavait nem így és nem is egyfolytában mondta, mert közben szaporán csattogott a korbács a két fiú hátán, akik igyekeztek minél hamarabb kívül kerülni a furcsa helyiségen. Azt aztán már nem látták, hogy Fry kapitány arcáról még sokáig nem múlt el a méltatlankodás, s nem is hallották, ahogy bosszankodva mondja: – Nincs olyan gyomorfájós, aki ne kúrálná magát. Erre nem gondolt a bitang!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

amelyben két halálhajóról mesél • Hajnali borosztás • Mit tettünk?

– Most már nem várhatunk.

– Egy percet sem.

– Meglátod, előbb-utóbb ide hajtja…

– Az imént hallottam, vitorla sem kell hozzá… estére a szél meg az áramlat egymáshoz sodorja a két hajót.

– Akkor aztán…

– Szavunkon fognak.

A két botcsinálta, rettegő kalóz, Tom és Harry sápadtan bámulta a tengert.

Kínos-keserves hajnalt vártak, és egy mindennél borzasztóbb köszöntött rájuk.

A szél.

Hajnalra megváltozott a szélirány. Méghozzá viharos erővel.

Ha most utólag számítgatom azokat a napokat, úgy vélhetem, hogy az Afrika felől miránk törő számumnak valamilyen gyönge oldalhajtása érte utol a Long Lasht. Elég erős ahhoz, hogy megtáncoltassa őket. Órák hosszat mindenünnen fújt a szél, a tengeren zavaros hullámok hánykolódtak, és ide-oda dobálták a hajót. A feszülő vitorlák váratlanul összeestek, majd durranva ismét kifeszültek. A vitorlafák nyiszegve rángatóztak szíjbilincseikben. A Long Lnsli recsegve-ropogva megdőlt, majd orrát fel-felszegte az ég felé, ahonnan a széllel együtt hatalmas felhőszakadás köszöntötte. Ökölnyi jégdarabok hullottak a fekete felhőkből, végighasították az egyik vitorlát, betörték a fedélzeti csapóajtót, és úgy fejen találták az egyik kalózt, hogy az eszméletlenül esett össze.

Jim Cock kidagadt arccal fújta a sípját.

– Minden ember a fedélzetre!

Vihar idején a kalózhajó nem különbözik más vitorlástól. Itt is éppen akkora az izgalom, mint másutt. A kalózok nekiestek a köteleknek, felkapaszkodtak a hágcsókon, fogcsikorgatva, keserves munkával próbálták bevonni a vitorlákat. Csakhogy a kötél meg a nehéz, átázott ponyva minduntalan kicsúszott a kezükből, és arcukba verődött. Hiába húzták be a nyakukat, odafönt szabadon paskolta hátukat a jég.

Ámbár a fedélzetieknek sem volt jobb a dolguk. Lihegtek, káromkodtak, mert miközben rögzítették a mozduló tárgyakat, lekötötték a nyíló ajtókat, utánaengedték a bevont vitorlák köteleit, minduntalan megcsúsztak a talpuk alatt növekvő kása jégen, és a szél tovább tépte amúgy is rongyos ingüket.

Hirtelen jött a szélvihar. Most aztán mindenki parancs nélkül is tette a dolgát, és riadt képpel nézegette a magasban futó szürke felhőket.

A hajó többször is vészesen megdőlt. Valaki felordított, kötél után kapkodott, mert egy elszabadult hordó ledöntötte a lábáról. A fedélzetre csapó víz mindkettőt végigsodorta a fedélzeten. A hordó aztán áttörte a korlátot, és a mélybe zuhant.

Az ember utána.

Senki sem törődött vele, mindenki a maga bajával volt elfoglalva. Ráadásul a hajó elején veszett kiabálás támadt, mert valami kétbalkezes szétrángatta az orrvitorla köteleit, azok most szabadon libegtek a szélben a ponyvával együtt. Mehettek utána, be kellett húzni a vitorlafát is, hogy újra kézbe vehessék az egészet. Szükség volt az orrvitorlára, nem hagyhatták lobogni, mint valami kétcopfos templomi zászlót. Vihar idején ez az egyetlen, amit helyén hagy a kapitány. A legvadabb hullámzásban, veszekedett szélben is jól kitart, és ami a fő: valósággal húzza a hajótestet, s nem engedi oldalra csúszni. A hullámok azonban sokszor felcsapnak az orrsudárig, a hajó sokszor bókolva beletúr a vízbe, ezért aztán minden valamirevaló orrvitorlán nyílást vágnak, hogy a kikanalazott víz kicsuroghasson belőle.

Jim Cock egy intéssel a hajóorrba parancsolta Harryt. A vitorlafát húzó csiga beszorította a kötelet, olyan ember kell hát, akit nem szédít a mélység, nem rettent a hullámzás, és van ereje is hozzá, hogy megtartsa magát, ha orrával a hullámokba zuhan a hajó. Ilyen ember kell – vagy éppen olyan, akiért nem kár, és akivel meg akarják járatni a vizes pokoltáncot. Harry tehát kalózregula szerint lett a hajóorrba vezényelve, ő azonban páratlan ügyességgel és nagy gyakorlattal kúszott végig az orrsudáron, és noha a bukdácsoló hajó kétszer is majdnem lerázta magáról, mint csökönyös ló a lovasát, mégiscsak elérte a keresztrudat, mégiscsak szabaddá tette a húzókötelet, és ha csuromvizesen is, ha kissé sápadtan is, de szerencsére visszamászott a fedélzetre.

– Az istenfáját! Van erőd, fickó… – mondta valaki, csak úgy a foga között ejtve a szót, de Harry füle botját sem mozdította a dicséretre. Nem először csinált ilyesmit; viharba került halászok olykor különb mutatványokra is kényszerülnek.

A sápadtságát meg éppenséggel nem a veszélyes munka okozta.

Ahogy szerét ejthette, Tom mellé ugrott.

– Láttad?

– Mit?

– Egyszer nagyon magasra emelkedett a hajóorr, és akkor ott…

Óvatosan, hogy mások észre ne vegyék a mozdulatát, kimutatott a vízre, ahol a távolban, a szélverte esőfüggönyön és a hullámok dübörgő hegyhátain feltűnt egy parányi pont.

– Végünk van…

Csakhogy abban a minutumban észrevették a távoli hajót mások is. Kettős sípjel hallatszott. A riadó jele.

Ha eddig zavaros kapkodásnak látszott, ami a Long Lash fedélzetén zajlott, most valóban őrült kavarodás támadt. Az emberek örömükben felkiáltottak, egymást lökdösve futottak a hajó szélárnyékos oldalára, és ugrálva, rikoltozva mutogatták a távolban feltűnt hajót. A láthatár szélén ugyanis – amely most nem esett túl messzire, mert a délkeleten emelkedő, villámoktól szaggatott, lilásfekete felhőfal és a hullámzás nagyon is összeszűkítette a belátható távolságokat – jól kivehetően egy háromárbocos vitorlás tűnt fel. Tehetetlenül hánykolódott a hullámokon, hosszú időre oldalára dőlt, majd nehézkesen ismét felegyenesedett, hogy utána egy helyben forogjon. Kutya állapotban volt az a hajó, nyilvánvalóan kormánya tűrhetett, és ahogy közelebb sodródott, az is kitűnt, hogy három árboca közül az egyik csonka: letört fele a fedélzeten fekszik, és a kötélzet is kusza háló, amelyet az isten se hoz rendbe ilyen időben.

– Hurrá, hurrá! – ordították a Long Lash emberei. Mindenki egy pillantással felmérte a helyzetet, és kitörő örömmel fogadta az ismerős füttyjelet. Veszett ordítással rohantak szét, örültek, hogy a felfedezés jó időben történt, a hajójuk gondján már úgy-ahogy túl vannak, és most jöhet a zsákmányolás – mert ha szimatot kaptak, elfeledkeztek minden másról, a munka nehezéről, a kapitány korbácsáról és a viharról is.

– Hé, Sam! Jobbra! Erősen jobbra! – ordított Fry.

Leszökkent a tatépítményről, végigsietett az ingó fedélzeten. Csodálatos biztonsággal járt a vihar dobálta hajón, nyoma sem látszott örökös rosszulléteinek. Mintha csak a vihar volna éltető eleme, mintha csak ilyenkor érezné magát igazán egészségesnek, amikor szitkozódásaihoz, dühöngő ordítozásai-hoz, kegyetlen vicsorgatásaihoz a vihar ad méltó kísérőzenét, fogódzkodás nélkül, tántorgás nélkül ért a hajó orrába.

– Naplopó banda! – süvöltötte. – Mi lesz, mi lesz?!

– Fegyverbe! – kontrázott a fedélzetmester.

– Ágyúsor?!

– Kész!

– Nagy hal lesz, kapitány!

– Fogd be a pofád!

Most senki sem vette komolyan dühöngését. Most mindenki együtt dühöngött vele, hogy vitorlát nem bonthatnak, és kénytelenek a szél meg az áramlat szeszélyére bízni, megrohanhatják-e a távolban feltűnt hajót.

– Irány, irány, Sam! Agyonütlek! – mennydörgött Jim Cock.

– A jebuzeusát, gyere, és csináld helyettem!

– A kapitánynak nem mernél visszabeszélni.

– Micsoda nagy hal! Uramisten, micsoda nagy hal!

A viharban csak ketten figyelték ijedt szorongással a távoli hajóroncsot.

Tom és Harry.

– Emlékszel? Aki fejet nem hoz…

– Na, királyfi – lépett hozzájuk Bill, az óriás itt az idő, hogy vizsgázz, mit tanultál a kalóziskolában! Te is, Harry. Azt mondom, csak engem figyeljetek. Mert tudjátok, nem nyiszálni kell ám, hanem úgy csapni a nyakra, kissé oldalvást és felülről…

Nem vette észre, milyen leplezetlen gyűlölettel, borzadozó haraggal nézi őt a két fiú. Kissé restellte éjszakai ostobaságát, azért még sokáig magyarázta volna szörnyű mesterségének műfogásait, ha egy parancs el nem szólítja. Fry kapitány ezen a reggelen csapra üttetett egy hordó bort, egyrészt, hogy lelket öntsön agyonázott, holtfáradt embereibe, másrészt, hogy kedvet csináljon a várakozáshoz.

– Mert vitorlát nem bonthatunk még, a mindenségit! Várnunk kell, amíg egymáshoz sodródik a két teknő.

– Öreg este lesz…

– Talán enyhül a szél.

– Csoroghat a nyálunk.

– Háromárbocos, fiúk. Lesz aratás!

– Ugye, megmondtam, te marha?! Nem olyan ember a kapitány, aki megunja.

– Jól is néznénk ki…

Bill jelent meg a fedélzeti feljáróban.

– Hé, Tom, Harry, gyertek! Fogjátok a hordót.

A hajó még mindig kegyetlen táncot járt. A szél vijjogva száguldott felette, az árbocok meg-megreccsentek, és néha végigsöpört egy-egy hullám a fedélzeten. De hát most már inkább a hajó mélye felé fordult a figyelmük. Maga Fry is lemászott a fenékbe, és megelégedéssel tapasztalta, hogy a Long Lash kibírta a szélvihar első rohamait, és nem szivárog jobban, mint máskor.

– Gyerünk azzal a hordóval!

Nem lehet azt mondani, hogy az élelmiszer-raktárak a hajók legkívánatosabb részei. Semmi kétség, egy szelet sült húsra jó étvággyal gondolunk, de mindjárt elmegy az étvágyunk tőle, ha lesózottan, hordóba gyömöszölve látjuk, és a trópusi, gőzös melegben a szagát is érezzük. Egy szelet sajt retekkel – fenséges étel, hanem az a sajt megbüdösödhet, szét is folyhat. A káposzta megnyálkásodik, a babból, borsóból kukacok másznak elő, a liszteszsákok oldalát kirághatják a patkányok, a kiömlött liszt pedig puha ágya lehet a patkánycsemetéknek. Persze csak addig, amíg Bill, a botcsinálta szakács fel nem lapátolja, és tésztát nem gyúr belőle. A patkányokkal egyébként örökös a harc, mert mindent megrágnak, összepiszkítanak, és ami a legnagyobb igazságtalanság: számukra nincs kiszabva a napi porció. Annyit rágnak össze a sózott szalonnából, a húsból, káposztából s a kosarak oldalából (mert nem válogatósak), amennyire éppen kedvük szottyan.

Azt hiszem, nincs a világnak olyan vitorlás hajója, amelyen ne élne patkány. A hajósember örök ellensége; ha nincs miről beszélnie, a patkányokat szidja, s azért talán bánkódna utánuk, ha egy napon kivesznének.

Sokféle mendemonda járja a patkányokról, a legtöbbjét el is lehet hinni. Előre megérzik a hajó katasztrófáját? Ebben annyi igazság lehet, hogy a beömlő víz először az ő telepeiket önti el a hajó mélyében… Hallottam aztán olyan patkányokról, amelyek naponta barátkoznak a hajóslegényekkel, és azok mindenféle bolond mutatványra tanították őket. Hallottam patkányokról, amelyek bejáratosak voltak a kapitány kajütjébe, és alaposan megtréfálták a hajók nagyhatalmú parancsnokait. Hallottam életmentő patkányokról is: Magellán tengerészei a csendes-óceáni nagy éhezés idején a patkányokat ették – és végül részeges patkányokról is, amelyek holtrészegre itták magukat a boros hordó kiszivárgó tartalmával.

Miért is mondom el mindezt? Arról jutott eszembe, hogy Tomot és Harryt leparancsolta Bob az élelmiszer-raktárba, cipelnék fel a második boros hordót, de csak az ágyúfedélzetre, mert félő, hogy odakint feldől, és pocsékba megy, ami benne van.

– Igenis!

– Hozzuk már – erőlködött Harry is.

Bill tartotta a mécsest, noha erejéből tellett volna, hogy akár fél kézzel felkapja a hordót. De hát mondottam, szégyellte magát az éjszakai ostobaságáért, ezért ma nagyon bölcsnek és a kapitánya módján kajánnak akart mutatkozni.

– Vigyétek a lejáróhoz.

Az ágyúfedélzetnek két lejárója van. Egyik a hajó orrából, a másik a főárboc tövéből. Alkalmas hely arra, hogy a borosztás izgalmas műveletét rendben le lehessen bonyolítani, a lejárón némi fény is hatol ide, noha most a külső világ is kedvetlenül sötét.

– Hej, Harry, Tom! Hol a fenében vagytok már megint?! Hol ez a két senkiházi?

Idejében előkerültek, éppen jókor, mert már ott állt a hordó mellett Fry kapitány, és kissé távolabb, korsóival a kezében a legénység.

– Jelentem, a korsónkat hoztuk – mondta Harry izgatottan, és azonmód bele is merítette a hordóba, amelynek tetejét Bill időközben néhány szakszerű mozdulattal leverte.

Hanem kapott is Harry abban a minutumban akkora nyaklevest, hogy majd elterült. A korsója meg egyszerűen elmerült a borban.

– Hej, te nyavalyás! A sor végére, te málé!

– Csürhe, szemtelen, pimasz! – ordított Fry. – Ti ketten nem kaptok! Legalább lesz időd gondolkozni, királyfi… – tette hozzá Tomhoz fordulva, és vészjóslóan mosolygott.

Áztak-fáztak, rémüldöztek, a borosztásból azonban kimaradtak. Nem tehettek mást, némán figyelték, hogyan isszák a részüket a többiek. Az arcukon nem látszott sem keserűség, sem valami gyerekes dac. Egyszerűen tudomásul vették ezt a büntetést, akárcsak a többit.

– A fedélzetmester miért nem iszik?

– Pszt! A tisztesek külön borból kapnak.

Tom aggodalmas képet vágott.

– Négyen vannak… hm.

– Öten… nem, mégis négyen. Bill ivott a legénységi borból is.

Barátaim, észrevettétek-e már, hogy az ember milyen kettős módon gondolkodik? Ezt nem tudom másképp kifejezni, csak így. Van valami kettősség abban, ahogy önmagunkat, az embert figyeljük.

Az embert – a szellemi lényt, az alkotót, a kutató tudóst, a felfedezőt, a hőst.

És az embert – aki testi mivoltában semmit sem különbözik a természet más élőlényeitől.

Emlékszem, Kolumbusz milyen csodálkozva írta, hogy a bennszülöttek, akiket San Salvador szigetén talált, valamennyien meztelenek. Emlékszem ifjúságom idejéből, hogy nagy ellenségem, Argall kapitány megvetően „meztelen vadaknak” nevezte a pauhetán indiánokat, akik között pedig oly sok bölcs és nemes ember akadt.

Mintha bizony ruhája tenné emberré az embert.

Ebből aztán sok furcsaság adódik. Mert milyen nevetséges, ugye, ha a szép szemű, sápatag főúri kisasszonyt – akit nem látsz másképpen, mint drága kelmékben, nehéz násfákkal megrakottan, lassú léptekkel, magasztos fejtartással sétálni fel és alá a virágoskertjében – elfogja a nátha, és cipóra dagadt orral nagyokat tüsszent?

Milyen nevetséges a vasba, vértbe öltözött, zászlótartó nemesúr – hogyha pityereg.

Vagy mégsem? Csak mi hisszük annak? Csak mi nem tudjuk elválasztani a ruhát az embertől? A nagy pestisjárvány idején hány nagyszerű embert láttam testileg összeomolni, szörnyű fekélyekkel kínlódni.

Akkor senki sem nevetett.

Jegyezzétek meg, az ember ember marad testi nyomorúságában is. A hős akkor is, ha sír; a tudós akkor is, ha teste elevenen oszlik – és a kalóz kalóz marad, veszekedett gyilkos akkor is, ha görcsökben fetreng.

Joe Fry gyomorgörcsein soha senki sem nevetett. Nem is sajnálta senki.

Mindezt csak azért mondtam el, mert könnyen nevetségesnek hiszitek, ami azon a reggelen történt, noha semmi nevetséges nem volt abban.

Felszakadoztak a felhők. A hajnali vihar lassan elült. A tenger még vadul hullámzott, de már vitorlát bontottak, mert jó kormányos, ügyes hajós számára alkalmas szélben a hullám nem akadály.

A távolban hánykolódó hajót időközben ingerlő közelségbe hozta a szél és az áramlat.

Most már világosan látszott, hogy micsoda rombolást végzett a vihar a fedélzetén. Nemcsak a vihar, hanem a tűz is, minden hajónak rettegett réme, mert a tat egy része üszkös volt, és a kidőlt vitorla csonkja is feketén meredezett a magasba. Kötélzete lazán a víz színéig lógott. A vitorlák szakadtan, feketén lógtak a keresztrudakon – a hajónak bizonyára megváltás volt a vihar, amely elolthatta a fedélzeten tomboló tűzvészt.

Most már olyan közel kerültek egymáshoz, hogy szemükkel emberi alakokat kutathattak volna odaát.

A fedélzeten azonban senki sem mutatkozott.

– Halálhajó… – suttogta valaki.

Csakhogy azon a reggelen, amikor elcsendesedett a vihar, és a nap is kisütött a rohanó felhők mögül – hogy a láthatáron felderítse a szürke felhőfüggönyt és a zölden hánykolódó habokat, tajtékos tengert világítson meg sugaraival nem egy, hanem két halálhajó úszott az Atlanti-óceánnak azon a részén. Tört árbocú, üszkös rom volt az egyik.

A Long Lash a másik!

Minden szinte órák alatt történt…

Az első gyanús jelet maga Joe Fry kapitány vette észre. Parancsot adott Jim Cocknak, kerítené elő Billt, mert itt az ideje, hogy megfőzze a reggeli gyomorteákat.

Cock azonban vállát vonogatta, és egyik lábáról a másikra állva, bocsánatkérően jelentette, hogy Bill aligha alkalmas a gyomortea megfőzésére.

– Micsoda?!

– Ahogy mondom, kapitány úr. Egyfolytában rókázik.

Fry előbb még dühöngött. Fene essen abba a melákba, betegre issza magát, biztosan tökrészeg! A tisztesek borából is alaposan beivott, és biztosan megmerítette korsóját a legénységi borban is.

– Főzze meg a Szeplős.

Cock el viharzott, de pár pillanat múlva aggodalmas és sápadt arccal jelentette: – Kapitány úr…

– Mi bajod?

– Kapitány úr, a Szeplős is rókázik. És Sam is, meg még tízen.

Fry úgy ugrott talpra, mintha kígyó csípte volna meg.

A tatról, ahol eddig a tisztesekkel együtt iszogatta a reggeli bort, szempillantás alatt a fedélzetre szökkent.

– Mi van veletek, az istenfáját?! Mit zabáltatok, a jó istenit?! Hej, Bill, hej, raktáros, azonnal vizsgálatot! Mit loptak el, mit zabáltak fel a raktárból? De hogyha megtudom, hogy valaki dézsmálja az élelmet, azt ide húzatom fel, a vitorlarúdra.

Bill azonban mozdulni sem tudott. A raktáros lement, vizsgálódott néhány emberével, de nem talált semmi. Feljöttek azzal, hogy a nagyraktár is, a kapitányi raktár is sértetlen.

A betegeket a mérges Fry korbáccsal kúrálta, aztán parancsot adott, hogy mindenki a távoli hajóroncsot figyelje, van-e élet rajta.

– Készítsétek elő az ágyúkat!

– Fegyvereket szétosztani!

– Egy fertályórácskát még várhatunk. Hej, Jim, aztán a csúcsvitorlákat már ki lehetne bontani. Hé, készen van már a teám?

Fry visszaült a tat nagy karosszékébe, és rosszkedvűen nézegetett maga elé. Igaz, ami igaz, kár volt éhgyomorra innia. A görcsök megint előveszik, már érzi, hogy baj lesz, az egész napja el van rontva. Azazhogy csak el volna rontva, ha az a nyavalyás hajó nem ingerkedne vele. Háromárbocos. Hm, a hiányzó embereket most már pótolni kéne. Ha ezen a hajón nem talál alkalmas fickókat, majd elkap néhány bennszülöttet Floridában vagy Kubában. Jó lesz a főnöknek az is. A fontos, hogy tele legyen a kincseskamra. Márpedig az most már annyira tele van, hogy be sem lehet zárni az ajtaját.

– Jelentem, nem tudjuk kinyitni az ajtaját.

– Mit?!

– A fegyverraktár ajtaját, jelentem.

– Ostoba szamarak! Itt a másik kulcs… ámbár még van idő.

A raktáros bizonytalan képet vágott, mintha akarna még mondani valamit, de nincsen mersze hozzá, és elfutott. Fry-nak volt még néhány perce a merengésre és rosszkedvének növelésére, mert a tea sehogy sem akart elkészülni, hiába kiabált és csapkodott.

Egyszerre csak azt vette észre, hogy egyedül üldögél a karossszékben. Felkiáltott: – Hej, Jim Cock!

– Igenis!

– Vitorlát!

– Igenis… csakhogy..:

– Mi az, hogy csakhogy?!

– Nincs rá emberem.

Fry annyira elmerült a gondolataiban, hogy az első percben szó nélkül hagyta a fedélzetmester jelentését. Valami ugyan motoszkált a fejében – úgy látszik, mégis megártott éhgyomorra a bor, hogy a néhány ember hiánya miatt még nem kell az életnek leállnia. No persze az ágyúknál vannak… a kormánynál is hárman, ha nem négyen, mert ilyen viharban a vén Sam aligha tudná megtartani a rudat, figyelőőrségen is vannak, a fegyverraktárt is legalább öten nyitogatják, ha jól látja innen a magasból, aztán akik telezabálták magukat valamivel…

– Vitorlát! Mi lesz?

A zsákmányhajó oldalvást és kissé elöl dangubázott a hullámok tetején. Kész csoda, hogy a kapitánya semmit sem tesz a megmentésére. Hiszen a másik két árboc sértetlen, a hátsó vitorla meg éppenséggel manőverezésre való; ha elég ügyesek, kormánylapát nélkül is boldogulnának.

Nem lehet, hogy odaát ne vették volna észre a közelgő Long Lasht.

De sem zászlólengetés, sem pedig segélykérő lövés…

Csak nem üres ez a teknő?

A kihalt hajónak rossz híre van a hajósok között. Halálhajónak nevezik, és képzeletben telerakják mindenféle földöntúli lénnyel. Másképpen hogyan is hihető, hogy egy hajó, amelyet emberi kéz nem irányít, napokig vagy talán hónapokig hánykolódjék a tengeren?

Pedig van rá példa, nem is kevés. Írország partjaira sokszor kivet a tenger néptelen, üres hajókat, amelyek teljes vitorlázattal úsztak a vizeken.

Ködben, viharban a halászember is sokszor lát titokzatos hajókat, amelyek némán és üresen úsznak a tengeren.

Nem jót jelent az ilyen halálhajó.

– A teámat! – kiáltotta Fry.

– Jelentem, aki főzi, az is rókázik.

– Dögöljön meg a sok disznó! Mi lesz a vitorlával? Az istenit, távolodik az a nyavalyás hajó! Le kell engedni a csónakot!

– Jelentem, nincs emberem!

– Miért?

– Megy a hasuk…

Joe Fry egyszeriben kijózanodott. És akkorát dobbant a szíve ijedtében, hogy azt hitte, menten kiugrik a helyéből. Mert a tengeri úton sok mindentől félhet a hajós. Félhet attól, hogy leáll a szél, és ő hetekig éhezik-szomjazik az óceán közepén. Talán bele is hal. Félhet attól, hogy léket kap a hajó, és elsüllyed. Félhet a rablóktól, egyik rabló a másiktól, és félhet a tűztől is, amely minden faalkotmánynak örök ellensége.

A legjobban mégis a járványtól fél.

Ha a kolera felüti a fejét, mire kikötőbe ér, minden emberének vége. A rossz, poshadt víz a kolera melegágya, ezért is keverik a hajósok vizét borral, mondván, hogy a bor egészséges.

Joe Fry ezen a napon már másodízben hagyta el parancsnoki helyét, és szemlét tartott a hajó felett. A hullámzás lassan szűnőben volt, a tenger megnyugodott, a Long Lash mégsem nyerte vissza régi arcát. A betegség órák alatt gyűrte le a legénységet, és oly heves erővel lángolt fel, hogy akiket a roham elkapott, még a legkisebb munkára sem voltak képesek.

– Vitorlát! – kiabálta magánkívül Joe Fry, de maga is látta, hogy sem kiabálással, sem a korbáccsal sokra nem jut. Bizony csöppet sem volt nevetséges, inkább borzasztó látvány, hogy azok a kemény, kegyetlen, torzonborz alakok, akik vigyorogva-röhögve, gondolkodás nélkül gyilkoltak máskor, most összekuporodva fekszenek, hangosan jajgatnak, és a hajó elején tolakodnak, hogy dolgukat végezhessék.

– Fektessétek külön a betegeket!

– Jelentem, nincs kit külön fektetni. Mindenki beteg.

– Mindenki?

– Bill a legbetegebb. Vért hány.

A raktáros futva jött.

– Kapitány úr, jelentem, a kulcsot nem tudom használni. Valaki beletörte a másikat.

– Másikat? A másik nálad van, te barom!

– Az igaz… és semmi baja. Akkor valami beletörött a lakatba.

Fry keserű pillantást vetett a távoli hajó felé, amelynek fehér cakkos, vörös korlátszegélye olyan hívogatóan ragyogott az előbújó napfényben. Káromkodott. Bizony jobb lesz, ha óvatosan elszelelnek a titokzatos hajó közeléből, mert ezzel a beteg bandával semmit sem lehet kezdeni. S ki tudja, könnyen csapdába is eshetnek… Nincs mit tenni, vesszen a könnyűnek ígérkező zsákmány.

– Sam, irány északnyugat!

Sam azonban nem volt a helyén. Mint kiderült, a sánta öreg a hajóorrba készült, de a görcsökkel nem tudott versenyezni, összeomlott az első árboc tövében, és hangosan jajgatva átkozta azt, aki megmérgezte.

– Méreg!

Mint az üvöltés, mint a csapdába szorult farkas szájából a rettegő hörgés, úgy harsant ez a borzasztó szó a fedélzeten. Az örökké sejtett, a mindig rettegett, az álmokban is gyűlölt, titokzatos ellenség, íme, megjelent. Mi ez az ellenség, mi ez a rettegett hatalom – és ugyan kicsoda? Mert valaki van, valakinek kell lennie, aki örökké vigyázza az ember tetteit, és rosszalló szemmel figyeli bűneit. Valaki, aki ott él köztük, de nem tudják felismerni. Valaki, aki egy napon hallgat majd a gaztettek után háborgó lelkiismeretére, és… igen. Valaki. Ott. Közülük való. Nem isten ő, mert a kalózok nem vallásosak, és az isten ha bottal nem ver, hát méreggel büntet. Nem is valami földöntúli lény, mert annak másféle jeleit látnák. A méreg látható, érezhető és szenvedhető valóság, és ha méreg van, van, aki azt megétette velük…

Ocsmány káromkodás, dühös ordítozás lett egy szempillantás alatt a Long Lash fedélzete. A gyilkos cimborákból kitört sokféle, régen elhallgatott acsarkodás. Egyik a másikat okolta, üvöltve vádolta, amíg csak végig nem vágott beteg, fájó testükön a vízilóbőr korbács.

– Hej, ocsmány banda, fogjátok be a szátokat!

Fry borzadva gondolt arra, milyen sors vár rájuk. És tele volt nyugtalan önváddal, miért nem hagyta életben annak a spanyol hajónak az orvosát. Hiszen örülhet, ha most a legénységnek csak a fele hullik el… aztán hogyan áll majd meg a főnök előtt?

– Fogjátok be a szátokat!

Hirtelen eszébe jutott, hogy Harry már az éjszakai vallatás alatt is a gyomrát fogta. Hátha mégsem gúnyolódott a fiú…

– Hé, küldjétek ide Harryt!

Csakhogy Harryt sehol sem találták. Nem volt a hajó orrában sem, nem volt a fedélzeten heverők között sem. Tommal együtt mintha a föld nyelte volna el.

– Nézzetek utánuk odalent!

– Kapitány úr, egy pillanatra kérem… – Jim Cock lépett hozzá, és arra kérte, vonuljanak kissé odább, meg ne hallják a szavukat.

– Nyögd ki már, te barom!

– Kapitány úr, hallgasson meg, kérem. Ez nem tréfa.

– Nekem mondod, te…

– Igenis… – A fedélzetmester máskor annyira öntelt, teli képén most az űzött vad riadalma tükröződött. – Kapitány úr, azt hiszem, Samnek igaza van. Mérgezés történt. Minden jel arra vall. Gondolja meg, kapitány úr, kegyelmed és mi, tisztesek, jól érezzük magunkat. A többiek pedig… két és fél óra sem telt el Bill rosszulléte óta, és néhányan már a halálukon vannak.

– Mit beszélsz?!

Jim Cock bizalmasan közel hajolt a kapitányhoz, amit különben soha nem merészelt volna megtenni. Csakhogy a veszély nagy erő, képes még az efféle korlátok ledöntésére is.

– Kapitány úr, szolgáltam én olasz hajón is. Az olaszok nagy méregmesterek ám! És nézzen végig ezeken a nyomorultakon. Mindegyiket ugyanaz a baj gyötri. Micsoda hasmenés, vánszorogni sem tudnak, és az örökös öklendezés. Üres a gyomruk, nincs mit hányniuk, és ahogy fekszenek, nézze csak, nem nyúlnak el, mint a fáradt vagy kimerült emberek, hanem összekuporodnak, és fáj a kezük, a lábuk…

Valóban, a kép olyan volt, ahogy Jim Cock lefestette. A fedélzeten mindenfelé görcsökben fetrengtek az emberek, és hangosan jajgattak, siránkoztak, vízért könyörögtek. Aki még tehette, a heverők között tántorgott, és reszkető kézzel tartotta a tehetetlenek ajkához a vizes korsót. A máskor oly drága víz most méretlenül folyott el, a szakállakon lecsurgott, végig a fedélzeten, amely a hirtelen lanyhult szélben és a kisütő trópusi nap erejétől gőzölögni kezdett. Fullasztó, nehéz gőzöket árasztott magából. Az eső áztatta deszkákból vastagon szökött az ég felé a pára, s magával ragadta az emberi hányadék és ürülék infernális bűzeit.

– Miféle méreg ez? – kérdezte Fry.

– Azt már nem tudom, kapitány úr. De furcsa, hogy a reggeli borosztás után kezdődött minden. Mi abból a borból nem ittunk.

– Bill sem ivott.

– Ahogy én ismerem, beleivott, uram.

Fry ezúttal nem gurult méregbe, nem csapkodott, és nem üvöltözött. Hanem összehúzott szemmel, rettenetes tekintettel nézett végig a hajóján. Hol van a két cigányképű?!

Mit tettél, te átkozott?

– Hát nem te mondtad?

– Azt mondtam, halál! De szemtől szembe! Kard kard ellen. Nem így!

Azt mondtad, altató van benne.

– Az hát! Annyit még tudok latinul.

– Akkor miért vádaskodsz?

– Mert te vettél rá! Mert ocsmányabb vagy ezeknél!

Harry hirtelen torkon ragadta Tomot. Nem volt nagy keze a fiúnak, de a szorításától remegni leheteti. Most pedig beleadta minden erejét, mert olyan sértést vágtak a fejéhez, amit saját testvérétől sem tűrt volna el. Tomban azonban kemény ellenfélre lelt. Az indián királyfi nyomban elgáncsolta. Harry estében elkapta a karját, együtt zuhantak az ágyúfedélzetről tovább, a hajómélybe.

– Ocsmányabb vagy náluk! Ők legalább karddal gyilkolnak.

– Gyermekeket! Te mondtad, hogy altatót szereztél. Hát éppen te mondtad.

– Felfordulnak, kínlódnak, vánszorognak, mint a patkányok.

– Patkányok. Azok hát!

Egyszerre csak elhallgattak. A fedélzeti csapóajtóban megjelent két tántorgó láb, és egy elhaló, rekedtes hang lekiáltott: – Hé, Tom, Harry, a kapitány hívat!

A két fiú lélegzetét visszafojtva hallgatott. Elengedték egymást, ugrásra készültek, hanem az a két láb most visszamászott, és hallották, amint jelenti: – Itt sincsenek, kapitány úr.

– Akkor menjünk előre.

A hajó előrészébe. Oda, ahol a legénységi szállás, a fedélzetmesteri kajüt és lejjebb a fegyverraktár van.

– Uramisten! Hol hagytuk a fegyvereinket?

– A kormányállásban. A tájoló szekrénykéje mögött.

Fryt a hajó előrészében hitték, ezért óvatoskodás nélkül rohantak a kormányállásba. Felcsattogtak a lépcsőkön, átléptek az útjukban heverő betegeken, és csak akkor eszméltek fel, amikor rájuk dörrent a kapitány kemény hangja: – Csakhogy megjöttetek, madárkáim!

Ott állt előttük, rettentő mosollyal az ajkán. Egyik kezében a nehéz korbács, a másik kezében éppen az a pisztoly, amelyet a két fiú a fegyverraktárból lopott el egy alkalmas pillanatban.

Idáig is rohantak, a felismerés azonban, hogy csapdába futottak, egy pillanatra sem hökkentette meg őket. Harry egyetlen lendülettel esett neki Frynak, kirúgta kezéből a pisztolyt, amely nekicsattant a kormányállás fedelének, röptében nagyot durranva elsült, majd ráesett a nyitott fedelű tájolóra, s kicsapta helyéből az olajfürdőben táncoló iránytűt. Fry mellett egy kalóz állt, annak Tom esett neki, de majd elájult, mert az egyszerűen összecsuklott a rohama alatt, és ő bevágta a fejét a kormányállás deszkafalába.

– Jim! Segítség! – ordította Fry.

A korbácsával védekezett, és mert volt alkalma megtanulni a kezelését, a kemény szíj vessző hatásos fegyver lett a kezében. Villámgyorsan osztogatta ütéseit, méghozzá veszedelmes módon arcot és szemet célozva a hegyével. Ide-oda ugrált, hogy megtévessze támadóit, miközben durván nógatta a lába alatt heverő betegeket, hogy gáncsolnák el a két fiút. Azokat azonban a görcsök tehetetlenné merevítették, és arra sem volt erejük, hogy a taposó lábakat kikerüljék.

Nem, korbáccsal most már nem lehetett kifogni a két fiún.

Megkötözve elviselték a csapásait, de szabad kézzel, szabad testtel fogadva – csak veszett dühüket növelte. Harry leszegte fejét, úgy rohant Fry gyomrának. A korbács süvítve lecsapott, de Tom hátát érte, aki abban a pillanatban csuklón ragadta a tengerek hírhedt dühöngőjét, nagyot rántott rajta, valósággal belerántotta a kapitány meggörnyedő testét Harry fejesébe. Ez az örökösen nyavalygó gonosztevő azonban megint csak szívósabbnak bizonyult annál, mint amilyennek mutatta magát. Példátlanul ügyes és taktikus verekedő volt, mert csöppet sem jött zavarba, amiért a hirtelen támadásnál elvesztette pisztolyát, sőt Tom a korbácsát is kirántotta a kezéből. Úgy látszik, ismerte az elvet, amelyet csak a Távol-Keletet megjárt hajóslegények ismernek: ha rántanak, lökjél; ha löknek, rántsál! Vagyis nem sziklaoszlop gyanánt ellenállni a támadónak, hanem kihasználni lendületét, hogy kiborítsuk az egyensúlyából…

Fry tehát átzuhant Harryn, és ezzel a lendülettel egyúttal ledöntötte lábáról Tomot. Az ütése abban a minutumban talált, öklével súlyosan belevágott az indián királyfi szíve tájékára. Hát Harry? Én sem vatta közt neveltem ám a fiamat – tanultam a magam sorsából, saját magam régi gyengeségeiből, szégyenletes riadozásaiból Harrynak csak egy szempillantás kellett, hogy megpördüljön, és Fry taktikáját alkalmazva, ne rántsa, hanem éppen rázuhanjon az elvetődött kapitányra. A lába fejét ragadta meg, nagyot csavart rajta, és mit sem törődött a másik láb rúgásával, amely a vállát érte. Tom azonban, aki időközben magához tért az ütés nyomán támadt pillanatnyi rosszullétből, mégsem siethetett a segítségére.

Új ellenség jelent meg a láthatáron. Jim Cock, a nagyszájú fedélzetmester és nyomában a raktáros, aki fegyver híján a kulcscsomóval próbált hadakozni.

Ez a két ember azonban kisebb ellenfél volt, mint Fry kapitány egymagában.

És mondhatom, szerencse volt, hogy Fry Harryval került szembe. Tom ereje, fürgesége és szívóssága kevés lett volna a szörnyű kapitány leküzdéséhez. Olyan verekedő kellett ide, aki kemény legények között tanulta meg a verekedés csínját-bínját. Márpedig a halászok ilyen kemény legények, hiába fitymálják őket a világjáró hajóslegények.

Mire Tom egy pillantást vethetett Harryra, a fiam és Fry kapitány már vadul és valóban gyilkos erővel birkóztak. Nem is birkózás volt, nem is verekedés volt, ami köztük lezajlott, inkább valami páratlan színjáték, amelyben sakkjátékhoz hasonlóan ki-ki megpróbálta helyzeti előnyét jól ismert fogások segítségével kihasználni.

Ütöttek. Olyan ütések csattantak, hogy csak úgy visszhangzott belé a kormányállás deszkafala. És zuhantak, úgy zuhantak, hogy bárki más eszméletét vesztette volna, de ők lecsapó karjuk erejével mindig felfogták a testük súlyát. És már abban a pillanatban talpon voltak ismét. Az egyik ugrott, karja előrelendült, hogy állon vágja a másikat, de a kart lefogta a kéz, csavart egyet rajta, és már a láb is dolgozott, félrerúgta helyéből az ellenfelét. Az pedig számított erre a mozdulatra, a lefogott kéz rándult egyet, és a fej hátravágódott. Csattant az állcsont, de máris lendült a térd, azaz csak lendült volna, ha most el nem kapja a másik, és fel nem rántja, hogy az egész test hátrazuhan. A másik rá. Vesztére, mert a meghajlított láb, íme, máris kirúg, hogy a test abban a minutumban megperdüljön a földön, és felállni készüljön. De hát ez már nem keleti birkózás, hanem olyasfajta, amit a görögök csináltak hajdan Olümpiában, mert íme, Fry Harrynak hóna alá nyúl, karjával a nyakát feszíti, megpróbálja átfordítani, miközben a másik kezét végzetes ütésre lendíti. S íme, Harrynak nem arra van gondja, hogy az átfordításnak ellenálljon, hanem arra, hogy minél hamarabb átforduljon, az ütést kikerülje, és a másik kezével keményen visszaüssön. Az ütést Fry a karjának belső, izmosabb felével védi, de a rúgást elvéti, és messzire repül. Megpördül, felugrik, összeszaladnak ismét, és Harry csak fél szemmel látja, hogy Tom milyen biztos csapásokkal torpasztja meg két ellenfelét. Igen, igen, ott kéne segíteni, de hát Fry eleven ördög, két kinyújtott ujjával a szemét célozza, még szerencse, hogy idejében felütötte a karját, sőt abban a pillanatban elkapja mindkét csuklóját, és megcsavarva, csípőjét ugratónak használva, földre dönti ellenfelét.

A döntést rántás követi, zuhan ő is utána, az egész olyan, mint valami rettenetes álom, mert a lelke mélyén már azt érzi, nem képes győzni, és ennek soha, de soha nem lesz vége, így harcolnak talán a világ végezetéig, mert ahogy rázuhant Fryra, már le is csap rá, de hirtelen egy kemény markot érez az arcára szorulni, a szemébe nyomul a kéz minden ujja, szörnyű fájdalom és fekete vakság szakad rá, mégsem adja fel a küzdelmet, hanem vaktában üt. S nem tudja, mi volt ez az ütés, a keze élével és nem ököllel vágott, de elegendő arra, hogy ellenfelét, egy pillanatra visszariassza.

Csakhogy addigra már két acélizmú kéz fojtó szorítását érzi a nyakán. Végzetes pillanat ez, a fojtogatást nem sokáig képes elviselni az ember. Ha a nyak nagyerét szorítja a kéz, pillanatokon belül elveszíti eszméletét. Harry ezért mereven és nagy erővel a melléhez feszíti állát, bal kezével megragadja Fry csuklóját, a jobb kezével pedig a könyökét. Egy mozdulat még, és teljes erővel balra vetődés. A „dühöngő” hason fekszik, Harry fölötte, de nem fojtogatja, nem is birkózik többé, hanem ököllel a tarkójára vág, amelyet ez egy hirtelen fejfeszítéssel eltérít irányától.

És ekkor egy rúgástól Harry félredől – a raktárosnak volt ideje és módja, hogy kapitánya segítségére siessen és íme, előbbi helyzetéből visszaesik a megtámadott helyzetébe, a fojtogatást ismét a nyakán érzi, és akkor már minden akár egy pillanat, mert maga fölé húzza a lábát, hirtelen felbuktatja ellenfelét, az átesik rajta, nagyot zuhan, s ő abban a másodpercben megint föléje kerül, és a tenyere élével a nyakára vág… Fry szeme kimeredt.

Az arcából eltűnt a vér. Amúgy is sápadt képe most olyan lett, akár a papiros. Elvesztette eszméletét.

Időközben Tom is kemény harcot vívott támadóival. Nem volt könnyű dolga, és talán végzetesen alulmarad, ha sokféle körülmény a segítségére nem siet. Tudni való ugyanis, hogy Jim Cock soha ki nem lépett a fülkéjéből, amíg övébe nem dugott két hatalmas pisztolyt. Ez a két pisztoly volt erejének és hatalmának jelképe: ha beszélt is, a kezét a két pisztoly agyára támasztotta. Most azonban hiába rántotta elő egyiket a másik után, a hajnali esőben és a ködös gőzölgésben tönkrement bennük a por, és újratöltésükre már nem volt idő.

Ellenben amíg Cock a pisztolyain bosszankodott, Tom leszerelhette másik, alattomosabb ellenfelét, a raktárost. Ez a nehéz mozgású ember széles pengéjű kést szorongatott egyik kezében és a kulcscsomót a másikban. Rekedten felordított, talán hogy megriassza a fiút, és abban a pillanatban arcába vágta a nehéz vaskulcsokat.

Tom azonban nem kapott eléje, csupán a fejét hajtotta félre, és nem törődött azzal sem, hogy a vasak csúnyán megütik, felvérzik a halántékát. Hiszen az igazi fegyver a kés volt, amelyet most alulról felfelé döftek feléje. Minden figyelmét arra összpontosította, és a döfés pillanatában kinyújtott kezét csuklómagasságban keresztezve tartotta maga elé. A késsel lendülő kar belefutott a csapdába: Tom rögtön megragadta ellenfelének csuklóját, és miközben megpördülve igyekezett földre rántani támadóját, kicsavarta kezéből a kést. Csakhogy a fordulat nem nagyon sikerült, a raktáros jóval nehezebb volt nála, kemény ütést érzett a hátán, amitől a lélegzete majd elállt. A fájdalom azonban nagy luxus, ha az életről van szó! Hiszen Cock fedélzetmester máris ott volt, és a pisztolyaggyal sújtotta volna főbe Tomot, ha csak egy percre is megtorpan. Ő azonban a saját lendületét ugrással toldotta meg, valósággal elúszott Cock sújtó keze alatt, és ekkor történt a másik szerencsés fordulat: az utána bukó raktárost találta Cock ütése, aki aztán elterült a padlózaton, akár a béka.

Cock csúnyán káromkodva ugrott előre, hogy lesújtson a fekvő Tomra. A fiú azonban a lába ollójába fogta, és egy rántással feldöntötte. Cock tompa puffanással esett a földre, és már nem volt ideje, hogy kivédje a felpattanó fiú horogütését. Hangos nyögéssel csapta hanyatt magát, alig valamivel előbb omolva össze, mint Joe Fry.

A legnagyobbak tehát harcképtelenek voltak, hanem azért akadt még ellenfele a két lázadónak.

A hajó elejéből csak most futott elő az eszmélő társaság. Az ágyúmester közeledett futólépésben, és „követte” őt néhány vánszorgó kalóz.

Ezek már nem ellenfelek! Tom felkapta Cock pisztolyait, Harry pedig a kapitány fekete korbácsát.

– Állj! – kiáltotta Tom. – Állj, vagy lövök!

Az ágyúmester kezében csőre töltve meredezett egy nehéz pisztoly. De elsütni mégsem merte. Hátha elkésik, ha csak egy pillanattal is…

– Dobd el a fegyvert! Ide elém!

Az ágyúmester vonakodva, de a félelemtől reszketve Tom lába elé dobta a fegyverét. S csak akkor eszmélt, amikor látta, hogy a fiú lehajol érte, a magáét pedig félredobja.

Az ám, a kakasa sem volt annak felhúzva.

– Az istenfáját, te átkozott!

– Késő bánat… – nevetett Tom. Aztán felcsattant a hangja: – A parancsnokságot átveszem! Ezeket kötözzétek meg!

A tántorgó kalózok szorgalmasan megkötözték Fryt, Cockot meg a raktárost. Harry közben fenyegetően csattogtatta a korbácsot, és úgy látszik, értették ezt a nyelvet.

– Hé, te! Ne úgy, ne úgy! Az én eszemen nem jársz túl! Kettős kapoccsal hurkold, mert agyonváglak!

– Ja… persze…

– Persze, hát persze… Kötözzétek meg őt is!

– Engem? Hé, mi az, hogy engem? Letettem a fegyvert, megadtam magam, a szentségit!

Az ágyúmestert is megkötözték, és akkor Tom pisztolyának védelmében Harry megkötözte a kísérő kalózokat is.

Győztek.

De óvatosak voltak. Nagyon óvatosak. Végigjárták a hajót, mindenkit lefegyvereztek, és aki nem volt nagyon kába, aki még ütni tudott volna, azokat is mind megkötözték. Jól tudták, hogy a győzelem csak akkor ér valamit, ha meg is tudják őrizni.

Csak azután néztek igazán széjjel. Csak azután futott fel tekintetük a csupasz árbocokra, csak azután röppent végig szemük a fedélzeten vonagló testeken, és csak akkor látták, hogy íme, nyíllövésre épp most süllyed az a másik halálhajó.

Akkor már délutánra fordult a nap. A reggeli borozás óta hány óra is telt el? Akármennyi, éppen elegendő, hogy a méreg kitombolja magát.

– De hiszen altató volt! Altató! – kiáltotta Harry.

– Uramisten, mit tettünk? – suttogta Tom, és hangosan sírt, mint egy kisgyerek.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben a Sargasso-tengeri csodáról mesél • A hajó kincseskamrája • És egy szörnyű felfedezés

Az üvegecske csak akkora volt, hogy a tenyérben jól elfért. Fekete üveg volt, és a nyakát pontosan illeszkedő ezüstfedő zárta.

Az oldalán apró betűs felírás fehérlett: Somnifera.

– A nagybátyámnak is volt odahaza altatóval teli üvegcséje. Arra ugyanezt a szót írták – magyarázta Tom. – Ennyit tudok latinul is. Somnifera: álmot hozó, vagyis altató.

– Ez igaz – bólintottam.

Ránéztem Tom Rolfe-ra. Az indián királyfi hollófekete hajában egy vastag, megőszült csík emlékeztetett az elmúlt hetek önváddal teli, álmatlan éjszakáira.

– Amikor Fry kalózai lemészárolták a spanyol hajó utasait, és minket is átparancsoltak, hogy segédkezzünk a kincsek áthordásában, felfedeztem egy ládikót, amely tele volt efféle üvegcsével és mindenféle szerszámmal is: könnyű fogókkal, késekkel és fűrészekkel. Orvosi ládának véltem, mutattam is a kapitánynak, de ő félrelökte: megveti az orvosokat, mondja, az ő gyomrát már sokan kúrálták, egyik sem gyógyította meg. Én azonban sajnáltam a ládát, még egyszer kinyitottam, és akkor fedeztem föl benne ezt az üveget. Kivettem, és elrejtettem egy vég kelmében. Ezért nem találtak rá, amikor megmotoztak bennünket. S akkor már elhatároztam, mit tegyünk… De mégsem tudtam rászánni magam. Alvó ellenséget megölni becstelenség. Ha ébren vannak, nem bírunk velük. Harry azt mondta, csak kötözzük meg őket. De a hajót ketten nem tudjuk ellátni.

– És vitatkoztunk, veszekedtünk, egymást nógattuk, és vádoltuk határozatlansággal – folytatta Harry. – Közben hetvenkedtünk a többiek előtt, mondván, alig várjuk már, hogy valami jófajta kalóztámadásban részt vehessünk.

– Pedig reszkettünk, mint a kocsonya. Azon imádkoztunk: jaj, csak fel ne tűnjön a távolban egyetlen vitorla sem! Mert akkor bizony színt kell vallanunk. Akkor bizony ártatlanokat kell ölnünk…

– A többit már tudod, apám. Amikor a hajó feltűnt, pisztolyt csentünk, majd egy vastagabb drótot beletörtünk a fegyverraktár lakatjába. A borosztás pedig ugyancsak kapóra jött. Az altatót beleszórtuk a korsómba, a korsót pedig szándékosan belemártottam, sőt beleejtettem a borba.

– És ha azt mondták volna, igyál?

– A gyomromat fájlalom. Nem tudom, miért is találtam ki, de nagyon jó ürügy lett volna.

Az üvegcsét elgondolkozva forgattam a kezemben. Fekete volt, mint a halál sötétsége, és rajta piros a felirat, mintha csak veszélyre figyelmeztetne.

– Somnifera valóban annyit jelent: álmot hozó. Csakhogy ennek az üvegnek nem ez az igazi jele! Hanem itt a hátán ez a két karika egyenes vonallal összekötve.

– És az mit jelent?

– Az alkímia jele. Azt mutatja, hogy az üvegcsében arzén van. A leggyilkosabb mérgek egyike. Álmot hoz ez is, de örök álmot.

Tom Rolfe sovány, szomorú arcán fájdalmas rángás futott végig.

– Mit tettem, mit tettem? – suttogta, és reszkető kezével végigsimította megőszült haját.

Kinyitottam az ólomkarikás ablakot, és a tengerbe dobtam az arzénos üveget. Harry a korbácsokat hozta, azokat is egyenként a méreg után hajigáltuk. Similis simili gaudet – mondja a latin közmondás. Vagyis, hogy hasonló a hasonlóknak örvendezik. Korbács és méreg jól megférnek majd egymással – odalent.

– Most pedig beszéljünk rólad – fordultam Tomhoz, és helyet foglaltunk valamennyien Joe Fry kapitány kerek asztalkája körül. A heverőn hárman szorongtak: Tom, Harry és közöttük az ujjongó, örökösen izgő-mozgó Charlie, aki hol a bátyját bokszolta örömében, hol Tomot bámulta elmerülten, hol pedig nagy merészen kortyolt egyet Fry saját borából. A két ülőpárnát pedig Patrick és jómagam foglaltuk el, és ezzel aztán együtt volt a társaság, a Long Lash új gazdái.

S gondoltam, most szívesen megkérdeznétek, hogy a csudába kerültem én olyan egykettőre a kalózhajóra. A világ dolgai nem ilyen egyszerűek, bizony nem elég csak elképzelni valamit, hogy az máris teljesüljön. Pedig hányszor elképzeltem én, hogy megtalálom és kiszabadítom Harryt, hányszor képzelegtem erről, noha tudtam, hogy a tenger végtelen. A tenger hatalmas.

A világ azonban – azt mondják – kicsi.

Oly kicsi, hogy a véletlen sokszor összehozza azokat is, akik pedig nem remélték, hogy valaha találkoznak. Hát hogyne hozná össze azokat, akik egymást keresik!

Az Atlanti-óceán közepén van egy hatalmas terület, amely valósággal tenger a tengerben. Ez a rész kívül esik mindenfajta áramláson – vagyis inkább áramlások veszik körös-körül, és ezért itt a víz mindig nyugodt és csendes. A szelek sem érik el, vagy ha igen, hát elsiklanak felette.

Itt tenyészik a hajdan rettegett, sok-sok ölnyi hosszúságra megnövő hínár, a sargassum. Erről nevezték el a tengert vagy a tengerről a hínárt, azt már nem tudom – tény, hogy ezt az óriási tengerrészt Sargasso-tengernek nevezik a hajósok. Hajdan temérdek mendemonda, babonás hiedelem járta erről a vízről. Azt mesélték, hogy itt tanyázik a tengeri szörny, a hatalmas krák, amely polipkarjaival a legnagyobb hajót is lerántja a mélybe. Mesélték aztán, hogy valóságos börtöne ez a hajóknak, mert a hosszú hínárszálak oly sűrűek, hogy amely vitorlás ide téved, azt már sem szél, sem evező ki nem vezeti onnan. Ez utóbbiban van is valami igazság, mert magam is láttam tíz-tizenöt hajóhossznyi hínárt, nem is egyet, és azok kissé távolabbról valóban úgy tűnhettek, mint valami vízi csapda.

Az igazi csapda mégis a szélcsend. Az a kapitány, aki ide téved a hajójával, több napos, sőt több hetes szélcsendre készüljön. És ha szél nincs, ugyan hol az az evező, amely átkanalazza őt a sok ezer mérföldnyi távolságokon?

Amikor szegény Bobot visszaadtuk minden élet szülőanyjának, a tengernek, akkor vettem csak észre, hová jutottunk. Amikor a holttest becsúszott a vízbe, és felette örvényt kavarva összecsapott a víz, felmerült és lassan alánk úszott ez a hosszú, zöld fonadék.

– A sargasso – mondtam.

Körülmutattam a tengeren. És íme, csak most volt szemünk a látásra is, hogy a gyásznak e tengerén, ahol kedves barátunkat, vidám cimboránkat elveszítettük, soha nem látott színek virítanak. Mert a hínár is pompázhat többféle színben. Amely itt éppen körülöttünk ágazott szerteszét – ki tudja, talán egyetlen növény volt ez a beláthatatlan nagyságú levéltömeg –, zöld, sárga és rozsdavörös színeket egyszerre mutatott, szálain, a levélformák tövében lándzsahegy alakú úszóhólyagok fehérlettek, és ha az ember a víz mélyére nézett, lustán libegő, kócos, tollszerű leveleket látott libegni, vörös, sárga és lilás színűeket, és nem tudta, vajon növény az, vagy pedig élőlény.

A hínárszálak alatt halak úsztak, kicsinyek és nagyok kerülgették a bárkát, mígnem feltűnt egy jókora teknős. Először csak kígyófejét emelte ki a vízből, és lustán ránk tekintett. Aztán lassan kibukkant furcsa, hatalmas páncélja, amelynek lemezei sárga foltos, sötétbarna színt mutattak. Az ölnyi hosszú állat valami moszatcsomót lökdösött maga előtt, és most, mint egy párnára, arra fektette a fejét, úgy bámult bennünket sokáig.

– Megmenthetnél bennünket – mondtam.

– Hogyan? – kérdezte Charlie.

– Hát úgy is, hogy szárazföld közelségét jelezné. Azt mondják, hogy a tengeri teknős nem kerül messzire a partoktól. Ha ez igaz, közel már Amerika.

– Hát még?

– Úgy, hogy most szépen kihalásszuk őkelmét A teknősbékahúsnál nincs pompásabb csemege.

A teknőshalászat azonban nem sikerült. Páncélos látogatónk ügyet sem vetett a kidobott horogra – ahhoz messze volt, hogy szigonnyal vagy hálóval próbálkozzam sőt a feje alatti moszatpárnát feltűnő módon rágcsálni kezdte, mintha csak mondaná:

„Van mit ennem, hagyjatok békében!”

A tengeri teknős békés állat, mi sem háborgattuk tovább. Amúgy sem az éhség, inkább a szomjúság vett le a lábunkról. Kínunkban aztán azzal segítettünk magunkon, ami máskor talán visszataszított volna: nem sütöttük, nem is főztük a kifogott halakat, hanem nyersen kezdtük rágcsálni a húsukat, mert az volt az érzésünk, valami parányi édesvizet ki tudunk szívni belőle.

Áldottam a jó szerencsénket, hogy legalább halat mindig találtunk. Hiszen vannak az óceánnak olyan részei is, ahol szinte kihal minden élet, és a hajós hetekig hiába kutatja a habokat.

Itt, a Sargasso-tenger közepén, ahová a számum ereje és Ben Stewkley alattomos lázadása juttatott bennünket, csak úgy hemzsegett az élővilág.

– Beszélj! – mondtam Ben Stewkleynak. – Mit tettél az indián királyfival?

– Semmit – mormogta. – Én magam vagyok az!

– Hazudsz!

Gyűlölettel nézett. Hallgatott.

– Ha feltámad a szél, elviszlek Hondurasba.

– Nem! Oda ne…

– Miért?

– …

– Amikor elvágtad a gyöngy szíját, megsebesítetted Tom Rolfe-ot. Megölted, igaz?

– Én vagyok Tom Rolfe. És csak annyit mondok, kegyelmed drágán megfizet még.

– Hondurasban. Ott majd számolhatunk. De azt hiszem, mások is várnak ott…

Vállát vonogatta. Továbbment, egyszerűen otthagyott, A lábára béklyót tettem, a kezét bilincsben hagytam, de azért tudott járni-kelni a fedélzeten. A munkájára pedig nem volt szükség.

Egyszerre csak megkérdezte:

– Ha az ember elindul a James folyón felfelé, hány napi gyalogút, amíg a vízesésekhez ér?

– Három-négy. Annyi bizonyára.

– Úgy hallottam, a pauhetánok felköltöztek a vízesések fölé.

– Kitől hallottad?

Titokzatosan mosolygott. Ahogy sovány arcát széthúzta a mosoly, most már igazán semmi sem hasonlított rajta sem John Rolfe-ra, sem pedig Pokahontaszra.

Egy hajnalon aztán feltámadt a szél. Egészen lassú szellőcske előbb, de már elegendő arra, hogy gyengén megfeszítse a vitorlát. Később felerősödött, a Szürke Macska megdőlt, és vidáman futni kezdett. Az égen kicsi, szakadozott szélű, de nagyon fehér felhők száguldottak. Délre már megnőttek, meg is álltak. A napot a haragos felhők fölött képződött újabb felhőréteg, egy vékony fátyol takarta el. Opálos ragyogásba, vakító fényességbe borult a vízi világ, mégsem volt árnyéka semminek, és a nap korongját sem lehetett fölfedezni a magasban.

Egyszerre csak eleredt az eső!

Boldogan ordítoztunk, hanyatt vágtuk magunkat, kitátottuk a szánkat, úgy nyeltük a hűsítő, életmentő édesvizet.

– Víz! Víz!

Nosza, elő a hordókat mind, amit csak használhattunk! Gondos előrelátással már előbb kitisztogattam a régi víztárolókat, kikapartam belőlük az algacsomókat, és a tűző napon alaposan kiszárítottam, hogy ha kell, rögtön használhassuk.

Hát most itt volt az idő. A trópusi zápor úgy ömlött, mintha dézsából öntenék. Vízfüggöny zuhant ránk, az orrunkig sem láttunk, a hordók egy szempillantás alatt tele lettek, mi pedig ledobáltuk magunkról a kevés ruhát is, hogy érje, mossa, üdítse testünket a jótékony víz.

A szél nem állt el, közben futott a hajócska, az iránytűm szerint egyenesen nyugati irányban. Hanem hogy hányadik szélességi körön futunk, azt bizony már napok óta nem néztem. Meg is róttam magamat érte. Igazuk van, akik azt tartják, bármilyen viszontagság is érje az embert, a maga helyével és állapotával mindig tisztában legyen.

No, csak süssön ki megint a nap! – mondtam magamban. – Legalább a hajóm helyét megállapíthatom. Mert ami Tomot illeti, vele azért még mindig nem tudom, hányadán is állok.

– Ha felnégyel… ha megvesz, akkor sem mondhatok mást. Thomas Rolf, az indián királyfi én vagyok. És átkozott legyen, amiért nem hisz nekem!

Jó szél fújt, de a tenger alig hullámzott. Inkább csak borzolódott a felszíne, akárcsak az édesvizű tavaké alkonyattájban.. S ez legalább olyan furcsa volt, mint Kolumbusz nagy élménye lehetett, aki teljes szélcsendben hirtelen támadt, óriási hullámzást észlelt.

– Kapitány, már megbocsásson…

Pat állt előttem, a csontig soványodott Patrick Small.

– Mi kell, fiam?

– Oda nézzen!

Messze, majdnem a látóhatár szélén, ahol a lassan elillanó esőfüggöny mögött ragyogóan csillogott a tenger, piciny pontocska látszott. Nem előttünk volt, úgy becsültem, már túl is haladtunk rajta.

– Hajó.

Itt már nem kellett félnem a hajóktól. Itt már csak egy ellenségem lehetett: Joe Fry. S éppen őt kerestem.

Átváltottuk a vitorlát, oldalozva megindultunk a távoli pontocska felé. Ha minden jól megy, estére odaérünk – gondoltam. De hát közben elállt a szél, majd megint feltámadt.

Bizony hajnal lett, mire megközelítettük a háromárbocost, amely úgy vesztegelt a vízen, csupasz árbocokkal, mozdulatlanul, mintha békés kikötőben állna.

És lehet, hogy mást talán lelke mélyéig megrázta volna a felismerés, és megdöbbenésében csodára, földöntúli hatalmak játékára vagy egyszerűen káprázatra gondolt volna – én előre láttam, éreztem, sejtettem, vártam, tehát meglepetés nélkül vettem tudomásul, hogy az a csupasz árbócú, kihalt, nagy hajó, amely a hajnali párák között fölénk magasodik, nem más, mint a Long Lash, fiam elrablójának, a rettenetes hírű Joe Frynak kalózhajója.

Készültem erre a találkozásra, mégsem úgy zajlott le, ahogy vártam. Szép szóval vagy csellel akartam előbb kiváltani a fiamat, de hogyan és miképpen, arra még nem volt semmi tervem. Hiszen ha viharűzött hajósoknak adom ki magam, könnyen magam is fogságba kerülhetek, nem is beszélve Ben Stewkleyról, aki az ilyen fellépést egyetlen szavával keresztülhúzhatja.

Készültem harcra is. Az ágyút megtöltöttem, töltött pisztolyokat raktam a kezünk ügyébe, és előkészítettem a gyújtó nyílvesszőket is. Bent pedig lekísértem a bárka mélyébe, ott egy gerendához kötöztem, eltakarítva mellőle minden olyan tárgyat, amellyel elvághatta volna kötelékeit. Nem szólt semmit, csak gúnyosan mosolygott, és úgy láttam, még hálás is, amiért elhagyhatta a fedélzetet.

Végül is arra a meggyőződésre jutottam, hogy ha a messze feltűnt hajó valóban Fry háromárbocosa, inkább messziről követem majd, alkamasint jelt adok a fiamnak, aztán kiszabadítom, mihelyt tehetem.

De hát az éjszaka, a váratlan szél meg egy hajnali eső megváltoztatta szándékomat. Ahogy kivilágosodott, magunk előtt láttuk a nagy hajót. Noha jó szél volt, bevont vitorlákkal horgonyon várt, és legnagyobb meglepetésemre egyetlen őrszemet nem láttam a palánknál.

Nem lehet, hogy az orrban, a taton és az árbockosárban ügyelő egyszerre elaludjék.

Összehúzott szemmel figyeltem egy darabig a vitorlást.

Sehol semmi élet.

– Ahoj, Long Lash! – kiáltottam. Hirtelen lábak dobogása hangzott, és megjelent egy alak a korlátnál. Rátámaszkodott, bennünket figyelt. Figyelés közben úgy kihajolt, hogy azt hittem, menten a vízbe fordul, mert csak nézett, nézett, mint aki az eszét vesztette.

– Apám, édesapám! – tört ki belőle hirtelen a kiáltás.

– Fiam! – csuklott el a hangom.

– Apám, édesapám! – Nem tudott mást mondani, egyre csak ezt kiáltozta.

Én pedig még annyit sem tudtam mondani, csak álltam a hajócskám orrában, mint akit odacövekeltek. Elnémított a boldogság és a meglepődés. Mert nem tudtam mire magyarázni, hogy azon a kihalt, veszteglő hajón csak az én fiam van egyedül.

És egy pillanatra átvillant az agyamon: hátha csak álom az egész. Hátha nem is igaz, nem is én látom, nem is én állok itt, hanem naptól perzselve, szomjúságtól kínlódva lázas, félhaláli képzelődések játszanak velem. Mert igaz, hogy százszor és ezerszer is elképzeltem a találkozást, de hát így… hogy csak ő egyedül mert csak az álom képes arra, hogy ennyire különválassza a kívánt személyt vagy tárgyat a környezettől.

De hát ő volt!

A Szürke Macska valóban ott ringatózott a Long Lash előtt. És rajta én álltam, senki más!

S ébren!

Mit is mondhatnék még a találkozásról?

Sírtunk és nevettünk egyszerre. Charlie rikoltozott, mint valami megkergült majmocska, nekiugrott a leengedett hágcsónak, és összeütközött Harryval, aki pedig boldog izgalmában éppen lefelé ereszkedett. Ott ölelkeztek össze a kötéllétra közepén, nagy nevetés közben majdnem a vízbe potyogtak mind a ketten. Aztán felmásztam a Long Lashre én is, utánam pedig Patrick. ölelkeztünk, faggatóztunk, egymás szavába vágva hadartuk élményeinket, és százszor is azon ámuldoztunk, hogy a csudába kerültünk így össze, ezen az istentelen nagy óceánon, miféle véletlen vezette össze a két kicsiny hajót.

– Nem véletlen ez, fiam… hát gondolkozz csak! Ha nem kereslek, nem talállak. Ha nem ugyanazon az úton jártok, ha nem ugyanaz a vihar kerget titeket is… ámbár…

– Sose spekuláljunk rajta, már megbocsásson! Örüljünk inkább, Savage gazda – szólt közbe Patrick.

Igazat adtunk neki. Előkerült a sovány, szomorú arcú Tom Rolfe is – fekete hajában a fehér fürttel őbenne aztán tisztán felismerhettem régi kedves barátaimnak, John Rolfe-nak és Pokahontasznak arcvonásait, az ő kilétében nem kellett kételkednem.

Ez a találkozás volt csak az öröm, az örömök teteje!

– Úgy örülök neked is, akár a fiamnak! – kiáltottam, és magamhoz öleltem az igazi indián királyfit.

Csak a nagy örvendezések és lelkendezések után került sor arra, hogy megkérdezzem, mire is véljem ezt a vesztegelő hajót, az üres fedélzetet…

Akkor mondták el – először kutyafuttában –, mi is történt. Hogy fellázadtak, legyűrték a kapitányt és néhány tisztesét, akik most rabláncon várják a sorsukat. A nagy hajót ketten azonban aligha tudták volna elvezetni, ezért mindmostanáig azon vitatkoztak, vajon munkára engedjék-e foglyaikat vagy sem.

Én is szolgáltam ráadás meglepetéssel. Elmondtam, hogy a Szürke Macska mélyében – ugyancsak rabkenyéren – várja sorsát Ben Stewkley, aki az utolsó pillanatig azt akarta elhitetni velem, hogy ő az indián király, Pokahontasz gyermeke.

– Óh, az aljas bitang! – sziszegte Tom Rolfe.

– Gyere! – kiabálta Charlie. – Gyere, és adj neki egy nagy frászt! Megérdemli!

Nem nevettünk Charlie fenekedésén, mert bizony éppen erre gondoltunk valamennyien. Kivéve az indián királyfit, aki a fejét rázva kijelentette:

– Látni sem akarom!

És úgy villant a szeme, mint hajdan Pokahontaszé.

– Igazad van, Patrick – fordultam vissza a legényemhez. – Sose spekuláljunk azon, hogyan és miképpen kerültünk össze ezen az irdatlan tengeren. Minden úgy történt, ahogy a mesében, és most úgy illik, hogy befejezzük a mesét. Itt a vége, fuss el véle, vagyis áldjuk az Istent, dicsérjük a jó szerencsét, és gyorsan forduljunk vissza. Jane asszony már igencsak hazavár minket.

– Jó finom libapecsenyével! – rikkantott Charlie, és hátba vágta a bátyját.

Harry azonban nem viszonozta, mint máskor.

– Édesapám – mondta a nagy örömünkben ne feledkezzünk meg Tomról. Minden vágya, hogy eljusson Virginiába, és én úgy gondolom… közelebb vagyunk most Amerikához, mint a jó öreg Angliához. Szóval…

– Az ám – mosolyogtam erről egészen megfeledkeztem! Amíg Ben Stewkley makacskodott, hogy át akar jutni az Újvilágba, magam is hajlottam rá. Most meg…

– Azzal az ürüggyel csalt a tengerpartra – kezdte az indián királyfi –, hogy odaát vár a népem. Persze hazudott… de hát akár várnak rám, akár nem, úgy érzem én már, hogy mindenképpen odaát a helyem. És eljutok Virginiába, ha törik, ha szakad. Nem akarom én a kegyelmed viszontagságait tetézni. Thomas bátyám most birtokba veszi ezt a hajót. Nincs olyan törvény, amely kétségbe vonhatná ezt a jogát, és szépen hazaviszi a fiait…

– Hm…

– …én pedig csak azt kérem, ajándékozza nekem a kicsi bárkát. Már konyítok annyit a hajózáshoz, hogy egyedül is nekivágjak az útnak. Virginiában pedig majd csak feltalálom magamat.

Összevontam a szemöldökömet, szörnyen fontoskodó képet vágtam.

– Nem tehetem – mondtam egyszerűen.

Tom Rolfe mondani akart valamit, de elakadt a hangja. Arcizmai megfeszültek, és csupa elszánás volt a tekintete. Azon a reggelen láttam őt először, mégis jól ismertem ezt a tekintetet. Anyjának, apjának tekintete volt ez… s tudtam, bizony nekivágna egyes-egyedül az óceánnak.

Nem ugrattam tovább. Vállára tettem a kezem.

– Nem tehetem, mert veled megyünk, Tom. Persze nem a bárkán. Amit megígértem annak a nyavalyás Ben Stewkleynak, hogyne tenném meg neked. Maradj csak itt a hajón, akár mint utas, akár mint hajóslegény… akár mint a fogadott fiam!

Erre az utolsó szóra kitört a fiúkból a lelkes hurrá. Előbb az én nyakamba borultak, aztán egymást ölelgették, Charlie cigánykereket hányt, Pat a levegőbe lövöldözött; mondom nektek, az a reggel a csodák reggele volt. Szelíd nap ragyogott az égen, lábunk alatt egy nagyszerű hajó ringott, erősnek és szabadnak éreztük magunkat. Sok-sok megpróbáltatás után, mint akik sértetlenül ugrották át a tüzet, boldogan néztünk előre. Nagy volt az örömünk, de tudtuk, hogy az öröm nem szentkép, amit csak nézegetni szokás. Ezen a szép reggelen – bármennyire elesettek és kimerültek voltunk is – fáradtságot nem érezhettünk. Dönteni, határozni és ítélkezni kellett. Mindez persze rám várt, aki apjuk voltam, öreg barátjuk, vagy ha úgy tetszik, hát kapitányuk. Nos hát én döntöttem: birtokba veszem a. hajót. Határoztam: továbbhajózom Virginiába, és elvezetem népéhez az indián királyfit.

Csakhogy hátravolt még a legnehezebb. Az ítélkezés.

A Long Lash mélyében hat ember várta a sorsát. Hat mindenre elszánt csirkefogó, kötni való gazember, átkozott zsivány. Hírből jól ismertem őket, noha igazi rémtetteikről csak később mesélt Tom és Harry. Ámbár amit akkor tudtam, az is elegendő lett volna a száz halálra. Ha csak azt nézem, hogy elrabolták és megkínozták a fiamat… s ha csak azt, hogy rútul tőrbe csalták az indián királyfit, a nagyszerű Pokahontasz fiát.

Intettem Patricknek, hozza fel őket.

Komoran néztük, ahogy felsorakoztak. Hat sovány, piszkos alak. Hat torzonborz élőhalott.

Ámbár mi sem voltunk ám különbek. Minket is csak öröm táplált akkor, s nem kenyér.

Ezek hát a tenger félelmes szörnyetegei? A hírhedt kalózok? Hm… Harry egy jelentéktelen, vézna alakra mutatott.

– Ez Joe Fry. A „dühöngő”.

Meglepetten néztem rá, de ahogy találkozott a tekintetünk, rögtön láttam, hogy ezt az embert a kegyetlensége tette erőssé, és nem az ereje kegyetlenné. Most is magabiztosan vigyorgott, és valamit sziszegett a foga között.

– Egy szavad sem lehet! – emeltem fel a kezemet.

– Rohadt kis senkik! Ezt még megemlegetitek! – mondta és köpött.

Pat eltalálta a gondolatomat. Készségesen odaugrott, és egy mozdulattal lecsatolta Fry bilincseit.

Szabad volt.

Akkor aztán adtam neki egy akkora pofont, hogy összecsuklott, mint a döglött béka.

– Kapitány úr, a gyomorteája! – harsogta Harry.

Mondom, ítélkezni kellett, és ez nem volt könnyű dolog. Ti, akik ismertek, jól tudjátok, nem vagyok én olyan hamvába holt ember, az életem során osztottam én halált nem is egyszer. Az ám, csakhogy az másféle ítélkezés volt! Mindannyiszor kemény tusában, nehéz viadalban győztem, szemtől szembe, egyenlő feltételekkel küzdöttem.

Hanem csak így?… Előre megfontoltan, kimérten dönteni, ítélkezni életről, halálról, ülni egy asztal mellett, és szenvtelen hangon szólni egy megkötözött lényhez: meghalsz.

Mosolyogjatok csak… nem az én módszerem ez. Ítélkezhetnek így a kalózok, a gyilkosok, no meg őfelsége bírái. Megkötözött, védtelen ember testébe sose mártok vasat.

És láttam, hogy a többiek sem érzik jól magukat. Ők is azt gondolhatták, amit én. Hogy csak a gyilkosok tetézik örömüket a más halálával. Harry lehajtotta a fejét. Tom, arcán egy keserű rángással, félrefordult. Okoztak és láttak ők elég halált. Tom hajában az a fehér fürt…

Charlie bámészan és kissé izgatottan állt. Nem tudta, mi lesz.

Csak a derék Patrickben nem csillapult a harag. Legalábbis megjátszotta a vérszomjas hóhért, mert nagy vicsorgással csatolta vissza Fry kezére a bilincset.

– Na, barátocskáim, jő lesz, ha imádkoztok egy sort, mert Savage kapitány nem ismer ám kegyelmet! Bedobunk a vízbe.

Az ám! A cápáknak. Azt mondják, azok nem undorodnak semmitől.

Komolyan vették a szavát, mert a maguk példájából tudták, hogy semmi jóra nem számíthatnak. S abban a pillanatban összeomlottak ezek a fenelegények. Még hogy halál?! – kiabáltak összevissza. Hát mit vétettek ők nekem, mi közöm hozzájuk, hogy merek én ítélni felettük… és ha ítélkezem, ó, persze ha apja vagyok Harry „úrnak” (ugyan hol a hadihajó, amivel idáig jöttem?), hát akkor miért nem csak Fry kapitány felett töröm a pálcát?

– Várjatok csak! Megkapjátok, amit megérdemeltek! – kiabált Patrick. – És hogy merészeltek számon kérni bármit is a nagy Savage kapitánytól? Hej, a jebuzeusát!

– Kegyelem! – hörögték a máskor oly kegyetlen, vérszomjas alakok. – Kegyelem, Savage kapitány! Mi nem tehetünk semmiről. Minket is úgy fogtak be, mint a kegyelmed fiát. Hát ki a bűnös közöttünk? Egyedül csakis Fry! Ez az átkozott, ördög szülte Joe Fry!

És folyt a szó, a siránkozás s a cigányos lamentálás vég nélkül. A földre vetették magukat, hangosan zokogtak, mert ők, akik oly könnyen osztották a halált, a magukénak még a gondolatát sem tudták elviselni.

Meg kell hagyni, Joe Fry volt az egyetlen köztük, aki nem könyörgött kegyelemért. Összehúzott szemmel figyelt, és néha megvetően leköpte csúszó-mászó, könnyben-nyálban jajgató embereit.

És ahogy most – annyi év után – visszaemlékezem ami a napra, világosan áll előttem ezeknek az emberbőrbe bújt farkasoknak minden mozdulata és minden gondolata. Ó, igen, akkor meglepődtem ennyi hitványság, gyáva félelem láttán. Hiszen ezek a zsiványok sokszor szembenéztek a halállal. Rettentő kapitányuk önkényétől függött az életük. Miért csak attól a haláltól félnek, amit én osztanék rájuk?

Azt hiszem, megsejtették, hogy inkább hajlok a kegyelemre, mint a halálra.

És Fry. Ő sem volt bátrabb, mint a többi. Hanem amit azok csak sejtettek, ő – a tapasztalt róka – szinte bizonyosan tudta.

– Kapitány úr, már megbocsásson – hallottam Pat hangját –, hamar kéne végezni ezzel az okádék népséggel. Hej, fogjátok már a pofátokat!

– Thomas bátyám – az indián királyfi fojtott hangon szólt hozzám –, gondolja meg, hogy kevesen vagyunk ám ekkora hajóhoz.

– Ahhoz még kevesebben, hogy rájuk is vigyázzunk – vetette közbe a józan Harry.

A gyomrom tájékán nehéz szorítást éreztem. Haragudtam magamra, amiért nehezen határozok, amiért kemény ítéletre nem visz rá a lélek. Felnéztem az égre, ahol derűs felhők suhantak Virginia, az én drága második hazám felé. Jó szél muzsikált a köteleken is, meg-megreccsentek a csupasz árbocok.

Gyerünk, gyerünk! Legyünk már végre túl ezen az ocsmányságon! És akkor fogamzott meg bennem az ítélet. A legméltóbb – tehát a legkegyetlenebb…

S még ma is azt mondom: nem tehettem másképp. Akkor azt hittem: a legbölcsebben és talán a legnemesebben is cselekszem. Indián erkölcsök szerint. De még ma is elönti arcomat a szégyen pírja, ha arra az ítéletre gondolok.

Íme, halljátok, és döntsétek el ti, helyesen cselekedtem-e.

A kalózok elé léptem, felemeltem a kezem, mire rémülten és reménykedve elhallgattak. Most Fry is csupa figyelem volt.

– Nem szennyezem be a kezem sem a halálotokkal… sem az életetekkel. Megtehetném, hogy továbbviszlek titeket Jamestownba, ahol jó barátom, Peter Warren úr a kormányzó. De tudom, hogy a törvény nemcsak az ő kezében van, és ki tudja, más bírák között nincs-e cimborátok? Ezért hát legyen hóhérotok az, amelynek oly sokáig hóhérai voltatok. A tenger. Ott, az a kis bárka legyen a koporsótok!

Nem értették, mi vár rájuk. A fiúk is csak sejtették talán az ítélet lényegét. Minthogy a gyors tettek embere vagyok, parancsomra azonnal nekiláttak, hogy leszereljék a Szürke Macskát. Nem maradt azon sem fegyver, sem élelem. Akkor aztán Tom, Patrick és Harry áttessékelték a szitkozódó, átkozódó vízi hiénákat új lakóhelyükre.

– A tenger legyen a hóhérotok! – kiáltottam utánuk.

– Istenítélet! – mondta Charlie.

– Mondhatom úgy is. Mert ha életben maradnak, Isten nem akarja, hogy a gonosz elmúljék erről a földről.

Már nem törődtem velük. Elfordultam, és a Long Lash kötélzetét kezdtem vizsgálgatni. Amikor pedig visszatértek a fiúk, kibontottuk az orrvitorlát meg a hátsó latin vitorlát, és szép iramban magára hagytuk a hullámokon csupasz árboccal ringó Szürke Macskát.

– Harry, Tom, hadd szorítsam meg a kezeteket! Azt mondják, minden jó, ha a vége jó. Ahogyan sok békés hajó eltűnt Fry keze nyomán az óceánban, ugyanúgy nyom nélkül tűnik el a Long Lash is. Holnap reggel leszedjük a tatfedélzet híres cifraságait, és átfestjük a hajó nevét.

– Mi lesz a neve? – kíváncsiskodott Charlie.

Patrick egy pillantást vetett a Szürke Macska felé, és egész testében rázta a nevetés.

– Mi lesz, ha megtalálja odalent?

– Mármint Fry…

– Ben Stewkleyt? Hm?

– Megöli. Azon nyomban megöli.

– Aligha – legyintett Tom. – Hiszen rajtuk hagytuk a bilincseket.

Ilyen előzmények után került sor arra, hogy végigjárjam az immár névtelenné tett háromárbocost, szegről végre tüzetesen megvizsgáljam, elégedetten állapítsam meg, milyen nagyszerűen karbantartották, milyen gondosan felfegyverezték, és hajózási műszerei is a legelsők közül valók. Ez utóbbiak között volt két díszes arab asztrolábium is, a hozzá tartozó táblázatokkal, amelyeket inkább megcsodáltam, de sok hasznukat nem vehettem, mert a kezelésükhöz nem értettem. Végül a kincseskamrára került a sor. Ez a hajó legmélyén volt – s színültig tele. Amit csak rabló, gazdag világunk gyöngyben, aranyban, ezüstben, mindenféle drágaságban létrehozni képes, az ott mind megvolt. Koronák, láncok, násfák, melltűk, sziporkázó és különös fényekben játszó drágakövek, gyertyatartók, ivóedények, kelyhek, szentségtartók, gyűrűk, fülönfüggők, arany- és ezüsttálak, drágakövekkel kirakott, színarany sakk-készlet, aranylemez álarcok, mindenféle állatfigura aranyból és ezüstből, külön kosárkákban az igazgyöngy, akár a köleskása… előszámlálni nem lehet, mennyi és miféle gazdagság hevert abban a kemény falú, hét lakattal zárt kamrában.

– Csupa vér… – suttogta Tom Rolfe.

Tudtam, mire érti. S így szóltam:

– Igazad van, Tom. Vér tapad ehhez a kincshez. De ne hidd, hogy akik szerezték, imádsággal jutottak hozzá. Kincshez, gazdagsághoz mindenütt a világon vér árán, erőszakkal jutunk. Fry kalózai karddal szerezték ezeket. Kiktől? Akik karddal rabolták Peru bennszülötteitől. És aranyedénye ott sem a szegénynek volt bizonyára. Hanem a bennszülött gazdagoknak, akik a szegényeket talán korbáccsal hajtották a bányákba…

Elhallgattunk. Most már úgy nézték a kincseket ők is, ahogyan én.

Közömbösen.

– Nem tartom meg – mondtam később. – De nem is hajigálom a tengerbe. Gondolkozzatok, hogy valami méltó, emberi célra használhassuk fel.

– Ez az enyém lehet? – kérdezte Charlie, s egy parányi, díszes foglalatú tükörre mutatott.

– Tied hát, de csak nem szépítkezni akarsz?

– Höhö, inkább villogtatni. Arra nagyon jó lesz.

Behajtottam a kincseskamra ajtaját, de nem zártam be, és megindultam felfelé. Charlie mellettem loholt a tükrével meg a lakatokkal, mert azokat nem tétettem vissza. Egymás elől igazán nem kellett féltenem, ami odalent maradt.

Felmentünk hát a kapitányi fülkébe. Harry előkerített egy nagy ezüstkancsót, csapra vert egy kicsiny hordócskát – kapitányi hordót és miután teletöltöttük poharainkat a pompás valdepenasi borral, elmeséltettem Tommal és Harryval viszontagságaik és lázadásuk történetét. Amikor pedig végleg megtisztítottuk a hajót minden rossz emléktől, a vízbe hajigálva a mérget és a korbácsokat egyaránt, így szóltam Tomhoz:

– Azt mondtad, ugye, eredetileg nem volt szándékodban áthajózni Amerikába?

– Nem. Emlékszem ugyan a történetekre és a bölcsességekre, amikről Uttomatomakkin bátyó mesélt. És az öreg dajka sokszor sóhajtozva emlegeti a szép időket, az odaáti életet, de mindaddig eszembe sem jutott volna, hogy felkeressem népemet, amíg Stewkley fia meg nem jelent nálam.

– Ez bizony így van, elhiszem – bólintottam kissé szomorúan. – Az ember azt a világot tartja a legtökéletesebbnek, amelybe beleszületik.

– Apa, hát nem a halászok élete a legszebb a világon? Belekóstoltam a kalózvilágba… nekem bizony nem kell – mondta Harry.

– Amíg többet nem látsz, és amíg többről nem gondolkozol.

– Igen, igen, Thomas bátyám, úgy van, ahogy kegyelmed mondja. Mert én is sokat gondolkoztam azóta, amióta elhagytam Henry nagybátyám házát. Mi vagyok én? – mondtam. Bizony én vagyok az indián királyfi, egy távoli nép uralkodójának egyetlen leszármazottja. Akkor ébredt fel először bennem, hogy ott a helyem. Odaát. A pauhetánok között.

Lehajtottam a fejemet, úgy hallgattam Tomot. És most kimondtam, amit Ben Stewkleynak, az álkirályfinak nem mondtam soha:

– Nehogy csalatkozz, kedves fiam! Az indiánok nem úgy választják uralkodóikat, ahogy mi, fehér emberek tesszük. Ott nem apáról fiúra száll az uralkodás, és nem lehet pusztán a születés jogán igényt tartani a törzsfőnöki címre. Édesanyád, Pokahontasz sem azért lett volna Pauhetán utódja, mert a lánya volt, hanem azért, mert már gyermekkorában mindenki szerette, tisztelte, mert bátorságban túltett sok harcosán, és mert uralkodásra termett, kiváló ember volt.

S íme, Tom Rolfe, az igazi királyfi nem lepődött meg, nem is háborodott fel. Rábólintott a szavaimra, és tiszta szemmel nézett rám.

– Gondoltam erre is – mondta.

– Mi azt mondjuk, „király”. Vagy azt, hogy „fejedelem”. És azt hiszem, odalent Mexikóban vagy Peruban valóban voltak olyan államok, amelyeknek az élén ilyen méltóságok uralkodtak. Virginiában azonban tiszta szívű, egyszerű emberek az indiánok, közöttük a király csak olyasmi, hogy a törzsfők között a legkiválóbb, a nagy főnök. Az ősz Pauhetán nagy főnök volt, sok törzs elismerte, sok törzsfőnök követte – de nem mindegyik. Amikor én közöttük éltem, Pauhetán azon munkálkodott, hogy megteremtse a tengerparti törzsek nagy szövetségét. Szükség lett volna arra a szövetségre, mert egyszerre két ellensége támadt. A hódító irokéz indiánok észak felől és a fehér telepesek a tenger felől fenyegették.

– És mi lett a szövetségből?

Egy pillantást vetettem a fiamra és Patre. Ők már tudták a választ, hiszen odahaza sokszor beszéltem erről.

– Semmi – feleltem halkan. – Pauhetán meghalt, Pokahontasz fehér ember felesége lett, és elhagyta Virginiát… ki tudja, hányan élnek még a pauhetánok törzséből?…

Tom felemelte poharát. Ivott. Egy darabig nézte a vörösen csillogó bort, aztán felhajtotta. Majd mélyet sóhajtott, és mintha lehullott volna lelkéről minden borzalom és sokféle szorongás, mosolyogva nézett rám.

– Nem uralkodni akarok. Nem vágyon semmiféle trónra… de most már érzem és tudom, hogy közéjük tartozom, és köztük a helyem. Ha Thomas bátyám hozzásegít, elmegyek, és felkeresem a népemet. Nem akarok más lenni, csak egy a többi között. Harcos, földműves vagy erdőjáró vadász. Mit tudom én. Hasznukra lehetek, ezt tudom.

Kezemet nyújtottam. És átöleltem szeretettel.

– Ezt vártam tőled… ilyennek képzeltelek mindig – mondtam. – Elviszlek Virginiába, és elvezetlek hozzájuk. Meglátod, szeretettel és örömmel fogadnak.

– Vajon befogadnak-e?

– Ha az én szavam nem elegendő, édesanyád ereklyéje..?

Elakadt a hangom.

Abban a pillanatban rémülten ugrottunk fel.

Egyszerre tört ki belőlünk a kiáltás:

– A gyöngy!

Uramisten, a gyöngy!

Erre nem volt mentség, nem volt magyarázat. Sírtunk dühünkben.

Mert a nagy sietségben, hogy mihamarabb túladjunk a kalózokon, bizony ottfelejtettük Ben Stewkley nyakán a nekünk oly drága kincset, a nagy kék üveggyöngyöt.

Rohantunk a fedélzetre.

– Vitorla! – tört ki belőlünk a kiáltás.

A távolban, majdnem a láthatár szélén fehér pontocska villogott a nap fényében.

A Szürke Macska halálra szánt foglyai, íme, máris kitörtek bilincseikből.

– Isten tehát nem akarja… – suttogta Charlie, és különös félmosollyal nézett a távolba.

TIZENHARMADIK FEJEZET

amelyben újra találkoznak a Szürke Macskával • Warren kormányzó különös vendége • Fegyverbe, fiúk!

Arra a napra mindig szívszorongva emlékezem.

Átéltem két nagy vihart, megvívtam a berber kalózokkal, átvágtam az Atlanti-óceánon, s íme, mégis rám tört a legnagyobb veszedelem, ami csak embert érhet.

A tanácstalanság. Hova és merre?

Most nem volt a bölcs Michael apó mellettem, hogy mindentudóan kiszabja az irányt. S én a legrosszabbat tettem, amit csak tanácstalan ember tehet. Első indulatomra hallgattam.

Irány Honduras!

Nyilvánvaló, hogy Joe Frynak egyetlen célja lesz. Hogy mihamarabb odaérjen. Oda szólítja a „főnök” parancsa, és most már oda szólítja a kényszerűség is. Egy kis halászbárkával aligha kezdhet bármilyen akcióba. Hat ember aligha rabolhat ki egy nagy hajót. Kifosztva érkezik majd, és ha eddig gondja volt három ember pótlására, most aztán elszámolhat egy egész hajóval.

Utánuk!

A Szürke Macskán ott van Ben Stewkley. Az átkozott, hazug csirkefogó.

S nyakában a gyöngy. Pokahontasz gyöngye.

Utánuk!

Csakhogy öt ember egy háromárbocos hajóra – igencsak kevés legénység. Teljes vitorlázattal Fry után – a teljes vitorlázatot azonban öt ember majdnem egy óra alatt bontotta ki. Nem ismertük a kötélzet rendszerét, előbb ki kellett tanulmányoznunk a vitorlaállítás legegyszerűbb módját, hiszen egy embernek ezentúl öt helyett kellett dolgoznia.

Jó időben is két ember kellett a kormányrúdhoz. Hát még ha vihar tör ránk!

És ki ül az árbockosárba, ha minden kézre a fedélzeten van szükség?

Mit törődtem most mindezzel! Égett bennünk a vágy, hogy utolérjük a szökevény Fryt meg a társait.

Embertelenül nehéz munka volt a hajó megfordítása, de végül is sikerült. A hajó minden vitorlája púposra feszült a jó szélben. A hajó megdőlt, és pompás száguldásba fogott.

– Irány?

– Nyugat-délnyugat.

– Igenis, kapitány!

– Hej, Charlie, látod még őket?

– Látom!

Szorongó szívvel kapaszkodtam fel Charlie mellé az árbockosárba. A láthatár szélén még mindig ott világlott a Szürke Macska fehér vitorlája.

– Iszkolnak.

– Utolérjük őket, ugye, apa?

– Muszáj.

– Utánuk tükrözök. Had egye őket a penész!

– Ha meg tudod célozni őket…

– Beverjük a tökfejüket – harciaskodott. – Aztán hozzátette: – Csuda jó ám itt! Van egy igazi hajónk. Háromárbócos.

Mosolyogtam. Nem válaszoltam. Mi tagadás, valóban jó dolog, ha az embernek hirtelen egy háromárbócos hajó kerül a talpa alá. Elkélne egy ekkora hajó odahaza. Halászatra, áruszállításra… lehetne valamit kezdeni vele.

– Lehetne valamit kezdeni vele – lelkesedett Charlie. – Tudod mit, apa, csapjunk fel kalóznak!

– Még több kincset akarsz, mint ami odalent van?

– Kincset? Dehogy akarok!

– Hát akkor miért akarsz kalóz lenni?

– Csak. Az olyan izgalmas.

Most aztán tegyetek igazságot! Az én Charlie fiamnak semmi sem elég izgalmas. Elkísér a nagyvilágba, kiveszi részét derekasan mindenféle bajból, viszontagságból, harcból, s neki mindez nem elég.

Éjszaka sem álltunk le. Iránytű szerint rohant tovább a hajónk. A kormányt rögzítettük, a vitorlákkal nem volt különösebb dolgunk, még aludhattunk is. Ahogy a sebességből ítéltem, jókora utat megtehettünk. A kalózhajó nagyszerű építésű, rendkívül gyors alkotmány volt – az én Szürke Macskámmal mégsem vette fel a versenyt. Ezt sejtettem, és egy kicsit vártam is. Ennyi bizalommal tartoztam régi hajócskámnak. Nem csodálkoztam tehát, hogy másnap reggel néptelen, tündöklő vízi sivatag fogadott. Fry és társai gyakorlott hajósok, jó tengerészek voltak, úgy eltűnt velük a bárka, mintha sose lett volna.

Mi pedig folytattuk az előbbi irányt. Nyugat-délnyugat. A szélvonalak szerint – minthogy az utóbbi napokban jócskán északra sodródtunk – éppen a Bahama-szigeteket kellett volna elérnünk, hogy aztán Florida félszigetének csücske alatt bejussunk a tágas és oly veszélyes Mexikói-öbölbe.

Bíztunk a szerencsében, és mert vízi emberek voltunk, bíztunk a jó szélben. Hosszú út állt még előttünk. Ha minden jól megy, akkor is legalább egy hónapba telik, hogy eljussunk Floridáig. S hol van még Honduras?!

Egy hónap?!… Aki tengerre száll, másképp méri az időt. Ha tudod az úticélt, és jó szél segít hozzá, egy hónap igazán nem nagy idő. Annak idején, amikor John Smith kapitány apródjaként Jamestown alapítóival hajóztam át az óceánt, négy hosszú hónapig vergődtünk a tengeren.

Most pedig hadd áruljam el, hogy mondták nekem később a nagy okosok – akik soha sehol sincsenek, semmit sem csinálnak, mégis mindent jobban tudnak –, hogy miért is nem tartottam meg a hajót is, a bárkát is, rabszolgamunkára fogva kalózaimat. Hiába magyaráztam, amit ti már tudtok, hogy egyszerűen látni sem akartam azokat a csirkefogókat. Annyi mégis igaz volt a véleményekből, hogy ha akkor nem engedem el őket, minden másképp történik.

Hallgassátok csak, mire jutottunk.

Egy hajnalon kimentem a kajütből, odaálltam a főárboc tövébe, és megfújtam a sípom.

A sípjel azt parancsolta, álljanak szélbe a vitorlák. A hajó azon nyomban fordult, megállt, a vitorlák meg csak laffogtak.

– Gyertek ide!

A fiúk meglepett és álmos képpel gyülekeztek körém.

– De jót aludtam! – ásított Charlie.

– Mi baj van, már megbocsásson…

Felemeltem a kezem.

– Ide hallgassatok, fiúk – kezdtem, és éreztem, hogy szégyenkezve megremeg a hangom – rosszul okoskodtunk…

– Rosszul.

– Úgy ám! Legjobb lesz, ha azonnal döntünk. Most már véglegesen. Egész éjszaka azon töprengtem, hova a csudába rohanunk. Ostobaság. Emlékezzetek csak, Ben Stewkley mennyire megrémült, amikor Hondurast emlegettük előtte. Mintha a fogát húznák, nem akaródzott oda mennie. Valami oka volt rá bizonyosan. Talán azért is szökött meg Frytól. Legalábbis ti azt mondtátok, megszökött – fordultam Tomhoz.

– Megszökött – bólintott az indián királyfi. – Joe Fry sohasem vallotta be, de az emberei nyíltan mondogatták, hogy a Hosszú bizony megszökött.

– Sir Lewis Stewkleynak kedves fiacskája tehát semmiképpen sem akart Hondurasba jutni. S vajon Fry kapitány akar-e? A hajója elveszett, emberei elpusztultak, a főnökétől nem sok jót várhat. Az első, amire elszánja magát, hogy pótolja a hajót, a kincseket és az embereket is persze. A kis bárkán hatodmagával kalózkodásba nem foghat. Hova megy hát?

Harry és Tom egyszerre bólintottak rá, szemükben a felismerés ijedt fényeivel.

– Virginiába.

– Bizony oda. Akár végzett Ben Stewkleyval, akár megértik egymást, mint azt te hiszed – fordultam Tomhoz mindenképpen Virginiába tart a Szürke Macska. Hiszen a Hosszú aranybányákról mesélt (azt hiszem, ő találta ki, ezzel szédítve a kapitányt és ezzel nógatva téged is), Fry maga is faggatózott a kincsesbányák után; ha tehát sejtésem nem csal, a jómadarak Virginiába rohannak, hogy felkeressék a pauhetánokat.

– Hogy becsapja őket, ahogy kegyelmedet akarta.

– Becsapja vagy kényszeríti őket, egyre megy – mondtam. – Annyi biztos, hogy meg kell előznünk őket.

Mindez nagyon hihetően hangzott, és akárhogy forgattuk a szót, mindig csak a sopánkodáshoz jutottunk: hej, miért is nem jutott mindez előbb az eszünkbe!

Sopánkodásra azonban sem időnk, sem kedvünk nem volt, ezért aztán gyorsan közel északnyugati irányba fordítottuk a hajó orrát. Erős félhátszélben surrantunk tovább a tengeren, de csakhamar tapasztalnom kellett – immár ki tudja hányadszor hogy a tenger igazi meglepetések világa. Ezen a szélességen hiába uralkodó széljárás az északkeletről délnyugatra fúvó passzát, ezúttal olyan kiadós északnyugati szél támadt ránk, hogy nagyon hosszúnak tűnő napokig egy helyben vesztegeltünk, mert sehogy sem sikerült oldalozva kitörni a szorításából.

Majdnem három hétbe tellett, mire Charlie felkiálthatott az árbockosárban:

– Föld!

Képzelhetitek, mekkora volt az örömünk. Egymás nyakába borulva sírtunk, nevettünk, Charlie pedig olyan indián táncot járt odafent, azt hittem, leszakad alatta a tereb.

– Föld!

Amerika volt, semmi kétség. Ráismertem Virginia alacsony partszegélyeire, a sárga homokdombocskákra, a gyér füvű tájra, amely csak távolabb, a szárazföld belseje felé mutatja zöld lombjait. Az északi szélesség 36. fokán, a Hatteras-foknál valamivel északabbra lehettünk. Büszke lehettem magamra, hogy ilyen pontosan megközelítettem a Chesapeake-öböl bejáratát. S hogy semmi kétségem ne legyen, kidobtuk a mélységmérő ónt, amely előbb nem ért feneket, majd váratlanul előbb harminc-, ötven-, végül tizenhat fathomnyi mélységet mutatott, amely minden kétséget kizáróan bizonyította, hogy a shelf fölött járunk, amely nem más, mint a kontinens víz alatti lábazata: sok helyen százmérföldnyire is kinyúló homokpadozat.

– Föld! Föld! – rikoltozta Charlie az árbockosárból.

– Fiúk, a fegyvereket! – szóltam.

Felkészülhettünk, hogy barátságtalan hajóval találkozunk. Abban az időben már szimatot kaptak az európai államok. Jamestown felvirágzása, a virginiai dohány növekvő híre azt bizonyította, hogy nem rossz üzlet az Újvilágban gyarmatot alapítani. Maga Jamestown évente ötször-hatszor is kapott hajókat, hazai áruval, új telepesekkel; a hajók aztán a gyarmat terményeit vitték vissza. A partok mentén azonban másfajta forgalom is zajlott. Holland, francia, sőt spanyol hajók kószáltak délről északra és északról délre, folyvást alkalmas öblöket, széles folyótorkolatokat kutatva, ahol megvethetnék a lábukat. Harc folyt ám itt, nem is éppen csendes marakodás. Az új telepeseknek olykor jobban kellett félniük egy másik európai állam hajóágyúitól, mint az indiánoktól.

Talán másképp zajlott volna le minden, ha az első fehér hajósok – hajósnépet találnak ezeken a partokon.

Az én gyermekkoromban még virágzó indián falvak sorakoztak a parti folyóvölgyekben. A falvak körül kukoricaföldek, paradicsomágyások, gyümölcsfák. A pauhetánok, a monakánok, a potomakok, a sosonok, a szaponik, a paszpahigok mind-mind kertészkedő, gyűjtögető népek voltak. Jobbára az erdő látta el őket élelemmel, no meg a folyók, s amit e két gazdag éléstár nem adhatott, megadta a kis vetemény.

Törékeny kenuikkal sem merészkedtek ki a tengerre, a Nagy Vízre.

Noha kitűnően úsztak, mégis féltek a távolságoktól, és csak a partok mentén kutatgattak ehető kagylók után.

Ezeken a homokzátonyokon pedig talán soha nem járt ember. Sem fehér, sem indián. Évszázadok, évezredek, talán millió évek óta nőttön nő a folyók hordalékától, a tenger tajtékjától. Madarak gubbasztanak rajta, teknőcök rakják tojásaikat, rövidke füveket cibál hátukon a szél – emberi talp soha-nem tapossa.

S gondoljátok csak meg… Hunyjátok le a szemeteket, és úgy képzeljétek el. Előttetek van Amerika irdatlan nagy földje. Az ismeretlen északtól a Magellán-szorosig. És a sok-sok ezer mérföldnyi partvonalnak mindössze egy-két pontocskáján vetette meg lábát a fehér ember. Micsoda pillanat az ilyen? Nagyszerű-e vagy végzetes? Amikor a hajnali ködökből előtűnik egy hajó, s horgonyt vet. Kirajzik a partra csak néhány ember. Házat épít. Egyet-kettőt. A sok-sok ezer mér-földnyi parton csupán egy-két házat, és íme, ez a pontocska hirtelen nőni kezd. Eltelik egy-két év, és már házak sokasága zsúfolódik, az erdő kipusztul, a néhány úttörő helyén negyvenezer ember szorong, ez a tömeg egyszerre csak szétrobban, terjeszkedik, terjed, mint kelés a testen.

– Néptelen, sivár part – suttogta Tom.

– Ez a mi második hazánk – bólintott Harry. Hirtelen hozzám fordult, és barna szeme különös, lelkes tüzekkel égett. – Apám, én sokat gondolkoztam ezen. Engem éppen annyi szál fűz ide, mint Tomot. És Charlie-t is. De kár, hogy nem jött el édesanyánk is, akkor valamennyien itt maradhatnánk.

– Ennyire szépnek találod ezt a földet?

A partok felé nézett. Megrázta a fejét.

– Nem szép. Tenger meg homokdombok… valahogy mégis úgy érzem: itthon vagyok.

Mosolyogtam. Harry, Harry, majd ha a James folyóba befutunk, majd amikor a ciprusok őserdejét látod, a nagy nádasokat, távolabb a dombos vidéket. Az ám a csodavilág…

Amikor elértük a Henry-fokot, és hajónk balra fordulva, enyhe széllel befutott a hatalmas, beltengernyi Chesapeake-öböl száján, hogy aztán meg se álljon a Búfelejtés fokáig, amely tudvalévően a James folyó tölcsértorkolatának jelentős pontja (itt kötött ki először az első angol expedíció), valamennyiünknek elállt szeme-szája attól a csodától, ami elénk tárult.

A partok közelében hajóztam, óvatosan haladtam, arra számítva, hátha újabb zátonyokat emelt itt a folyó az elmúlt esztendők folyamán. Egyébként nagyszerű térkép volt a kezemben – az „anyatérkép”, ahogy mondják –, a legelső és legpontosabb rajza ennek a vidéknek. Gondoljátok bizonyosan, ki készítette. Úgy van, igazatok van, az én hajdani kenyéradó gazdám, a nagyszerű kapitány, John Smith. A csoda pedig, ami elénk tárult, ugyan mi volt?

A legkékebb tenger, amit valaha láttatok. Ha lenéztek a hajó korlátjánál a vízbe, olyan mélyre láttok, mint sehol, egyetlen tengerben sem. Látjátok a zöldesen sötétedő tengerfeneket, amelyből mint csodás, mesebeli virágok gigantikus csokra, a korall színes erdeje nyílik. Lila rózsák, tömör kaktuszformák, szerteágazó medúzahajak és köztük a surranó halak ezrei, a lebegő, táncoló virágállatok csápkarjai, tengeri csillagok mozgó és mozdulatlan példányai, aztán a cápák, a kicsi macskacápák és néhány emberevő óriás lusta iramlása.

A víz színe csendes. A nap ragyogva süt, szinte égeti a bőrödet, de fúj, a szél is, hűs szél, és messze kergeti a déli mocsarak fölött terjengő nehéz párákat. A Chesapeake-öböl déli része csupa mocsár, hatalmas, véget nem érő mocsaras síkság, amely azonban mégis különbözik a Csikahomini menti mocsaraktól, mert nem nádas, puszta síkság, hanem erdőség, a mocsári ciprusok igazi birodalma, ahol az évszázados fák gúlaszerűen szétterpeszkedő törzsei között csónakon közlekedhetsz.

És nyílik ott ezerféle virág. Kék, sárga, piros és zöld. Mérges illatú és édes illatú. Mézszagú szerény és dögszagú pompás, És a madárvilága! Nyár elején sűrű felhőkben érkezik a töméntelen költöző madár. Galambok, fecskék, gólyák, seregélyek. Terített asztal várja őket. A vizekben ívó halak milliói, a levegőben zizzenő rovarok felhői.

És minden lombos, buja, zöld.

Van ám itt méreg is! Az ember itt veszendő. A szúnyogok váltólázat oltanak beléd. Van itt halál is, nem kevés: a sűrűbb, szárazabb erdőkben Amerika ezüstoroszlánja, a puma lesi áldozatát. A medve, kölykeit féltve, örökké mérgesen rója útjait. Kígyó is akad, nem kevés, és az agancsát vesztett, félénk kaliforniai szarvas olykor esztelenül nekimegy az embernek.

Aztán az őslakók. Ha ismered őket, és megérted erkölcseiket, jó barátaid lesznek. Ha idegen gyanánt mégy közéjük, é3 sokat értetlenkedsz – könnyen megjárhatod. Az indián barátságos, szíves ember. Jó barát. Ha egy pipát szívtál vele, testvéréül fogad, és minden bajban számíthatsz rá. De elég egy buta szavad, egy meggondolatlan fintorod, hogy halálra sértsd, és ha csak egyszer látott gyávának, szószegőnek, barátságban hitványnak – jaj neked, megvetése lesújt és bosszúja megöl.

De hát nekünk effajta gondjaink nemigen voltak. Ahogy végignéztem a tájon, minden ismerős gyanánt fogadott.

– Nézd, Tom, amott a domb, ahonnan Pokahontasszal, édesanyáddal meg Hűs Vízzel, az én kedves feleségemmel John Smith hajóját lestük… Nézzétek, ha amott, a nádas között átvágtok, egy ösvényre leltek. Az ösvény pedig Verovokomokóba visz. A pauhetánok legnagyobb falva volt… Bevárjuk a dagályt. Fry térképei között nem találtam Smith kapitány zátonytérképét. Szerencsére térkép nélkül is tudom, hogyan kell lavírozni a folyótorkolat láthatatlan homokzátonyai között.

Harry sápadtan nézett a part felé.

– Jó lesz. Ha térkép nélkül is tudod, az nagyon jó lesz – mondta. – Mert aki nem tudja… úgy jár…

A James folyó partja közelében egy bárka roncsára mutatott. Homokzátonyon feküdt, amelyről még a dagály sem tudta leemelni. Az oldalára dőlve, félig szétesve, árván hevert ott, mintha csak a folyó veszélyeire figyelmeztetné az óvatlan hajósokat.

– Uramisten… a Szürke Macska!

– Thomas… Tom Savage… kedves barátom!

Peter Warren kitárt karral sietett elém.

– A Szűzanyára… hány éve láttuk egymást?

– Tizenöt… úgy hiszem, tizenöt, kedves Peter.

Megöleltük, megropogtattuk egymást. Nevetve hóztunk és hahóztunk, ahogy jó barátok között szokás, hogyha az elidegenítő messzeségből egymásra leltek. Számolgattuk, hogy hány éve már, és eltoltuk egymást, alaposan szemügyre véve megőszült hajunkat, meggyűrődött arcunkat, és örömmel fedezve fel egymás szemében az igazi ifjúság elpusztíthatatlan, vidám csillogását.

– Sok éve már… – Egyszerre mondtuk, egyszerre is éreztük.

– Igaz, amit jelentettek? – faggatózott. – Hogy mindössze öten vagytok? Ekkora hajóra mindössze öten. Fantasztikus! Fantasztikus…

Érdeklődése nemcsak udvarias érdeklődés volt. Jó baráti gondoskodás és hivatali pedantéria egyaránt megcsillant benne. Láttam, őszintén felkavarta megjelenésünk, különben miért is sietett volna hivatalából ide a vízpartra? Leszállt a lováról, gyalog jött az üdvözlésemre, tüstént parancsot adott a kapitányának, hogy huszonöt dárdás őrizze hajómat, és hazaszalajtott egy apródot: a mai ebédnél öt vendégre számítsanak.

Az igazi meglepetés csak akkor érte, amikor bemutattam neki Tom Rolfe-ot. Elkerekedett a szeme, szemöldöke felszaladt a homloka közepére, őszülő szakálla megrebbent, ahogy csodálkozásában önkéntelenül is eltátotta kissé a száját, aztán hirtelen nagyot kiáltott, és valósággal nekiesett Tomnak, hogy atyai szeretettel, jó baráti lelkesedéssel magához ölelje.

– Tom… Tom… Szegény Johnny barátunk árvája… hát te lennél az? Hát életben vagy egyáltalán? És így megnőttél, derekas emberré lettél… Nahát, nahát! Úgy tudtam, hogy anyád, apad után téged is sírba tettek. – Hozzám fordult, még egyszer átölelt, hátba veregetett. – De jó is, hogy jöttetek. Hallod-e, barátom, fatális véletlen… hogy éppen most. Érted? Ej, dehogyis érted!

Warren kormányzó öröme és szívélyessége határtalan volt. Harryt is, Patricket is megölelte, Charlie-t megkócolta, meg is csókolta, mondván, neki is van egy fia, éppen ekkora, csak hát messze él, Oxfordban tanul, ha ugyan tanul. Aztán egyszerűen átkarolta a vállamat, intett a kíséretének, maradjanak kissé távolabb, azzal megindultunk a kastélya felé.

Mondom, Peter Warren úr – kormányzó volt. Talán emlékeztek még a hajdani Jamestown gyarmati tanácsának halk szavú titkárára. Nos, az önálló törvényhozási jogot kapott Jamestown kormányzótanácsának elnöke ő lett az elmúlt években. Arcát nemcsak az idő szántotta fel mély barázdákkal. Súlyos gondok szakadtak a nyakába – és ezek súlyosságát én igencsak megértettem.

– Mondd csak, Tom, véletlenül keveredtetek ide, vagy Jamestown volt az úticélotok?

– Ez is, az is – feleltem. – Majd sorban elmesélek mindent. Most elégedj meg annyival: Tom elhatározta, hogy felkeresi népét, a pauhetánokat.

Warren kormányzó arca hirtelen elkomolyodott. Megállt, maga elé nézett, majd oldalvást rám pillantva, nagyon komolyan, majdnem ridegen kérdezte: – Mondd csak, mivel bizonyítod, hogy ő John Rolfe árvája?

Meglepett ez a hirtelen változás. Ugyanúgy feleltem:

– Neked az én szavam elegendő.

– Nekem igen. – Bólintott. – És az indiánok?

– Velük is én fogok szót érteni… Hanem mondd csak, miért kérdezed ezt tőlem? Miért? Talán járt itt valaki előttünk, aki Thomas Rolfe-nak adta ki magát? Mert tudok erről is beszélni. Nem is keveset.

– Nem, nem! – nevetett ugyanolyan váratlanul, mint az imént elkomorodott. – Van egy vendégem, hm… majd megismeritek. Hasonló ügyben… Nahát, ez fatális, fatális! Hogy éppen most érkeztetek. Mondhatom, az utolsó pillanatban…

Azt nem árulta el, miért az utolsó pillanatban. De látszott az arcán, hogy öröm és kétség viaskodik benne. Még megkérdezte néhányszor, hitelt érdemlően tudom-e igazolni Tom személyazonosságát, de amikor látta, hogy kérdéseivel már-már megsért, másra terelte a szót, mondván, a fehér asztal mellett majd minden kiderül. S megint csak nem árulta el, mi derül ki a fehér asztal mellett, amivel nagyon gyanakvóvá és kedvetlenné tett. Alig figyeltem oda, amikor arról kezdett panaszkodni, mennyi gond és felelősség szakadt a nyakába, hogy a gyarmat vezetői között éppen annyi a torzsalkodás, mint régen, az én gyermekkorom idején, és hogyan gyűlöl itt mindent és mindenkit, mert a legderekabb népek itt azok a fegyencek, akiket büntetésképpen küldtek az óhazából. A többi alja népség, szerencsevadász lovag, pökhendi kereskedő, előkelő zsivány.

– Semmi sem változott itt, barátom, semmi.

Így történt, hogy bajjal mentem, és panasszal fogadtak.

– Minden megváltozott – ellenkeztem. Mert valóban csak ámultam-bámultam, hogy mi minden történt itt, amióta utoljára láttam Jamestownt. Dehogyis mertem volna megmondani a fiúknak, hogy mekkorát – csalódtam. Hiszen már a hajóm fedélzetéről észrevettem, hogy az emlék – végképp emlék marad. Azok a régi gerendavázas, zsúpfedeles, vályogfalú házak, amelyek az első telepet alkották, sehol sem voltak. Annak idején csak akkora volt a telep, amekkora területet erős cölöpfallal körülvehettek. A falakat azonban régen kinőtte a város, cseréptetős téglaházak sorakoztak a folyóparton jó félmérföldnyi hosszúságban, szabályos utcákat alkotva. Az utcákon pedig forgalmas, zajos kép: jövő-menő emberek, futkározó gyerekek. Műhelyek, boltok cégtáblái mindenfelé – és ami a legnagyobb változás, megjelentek Jamestownban az óvilág igavonó állatai: a lovak és a bivalyok.

A rakpartot kővel borították, és a tömzsi kőbikákhoz nemcsak folyami dereglyéket, hanem négy-öt tengerbíró hajót is kötöttek, köztük az én háromárbocosomat.

– Szegény édesapád halálát Jamestown nagyon megsínylette – fordult Warren a hallgatagon lépkedő Tomhoz. – Az indiánokkal csak ő tudott volna szót érteni. Amikor fájdalomtól lesújtva meghozta édesanyád halálhírét, és szavait a vele jött indián harcosok is bizonyították, az errefelé lakó törzsek mind összegyűltek, hogy nagy gyászünnepséget rendezzenek. Azon az ünnepségen felajánlották a mi John Rolfe barátunknak, a Dohány Atyjának (így nevezték őt az indiánok, mert nemesített dohánytöveiből nekik is ajándékozott), legyen ő a törzsfőnökük. Johnny elfogadta a megtisztelő ajánlatot, de azt javasolta, hívják össze a nagy Chesapeake-öböl minden indián törzsét, mert szeretne velük szövetségre lépni. A törzsek nagy örömmel fogadták ezt a gondolatot, a törzsi szövetségből azonban semmi sem lett. Északon megjelentek az ellenséges irokéz törzsek, kitört az indián háború, és elárulom, sok jamestowni telepes is azon munkálkodott, ne legyen John Rolfe a bennszülöttek nagyfőnöke. Jó pár év beletelt, mire az öböl minden barátságos törzse elküldte főnökét, követét vagy szövetsége jeléül a vampumövet a Három Nővér fánál megtartandó nagygyűlésre. Addigra azonban édesapád már halott volt. Egy hirtelen láz szinte napok alatt sírba vitte… ámbár én máig vallom, megmérgezték.

Tom hallgatott. Szótlanul lépdelt mellettünk, és mereven csak az út köveit nézte. Amikor nagy sokára megszólalt, fátyolos volt a hangja: – Nem akarok törzsfőnök lenni. És semmi közöm a gyarmat piszkos dolgaihoz.

Warren kormányzó úgy tett, mintha nem is hallaná ezt a megjegyzést.

– Elmúltak az évek, és ma már senki sincs, aki az ügyet bolygatná. Annál kevésbé, mert a várost hamarosan nagy indián támadás érte. 1620-ban földig lerombolták, minden házát felégették, lakóit lemészárolták. Alig néhányan menekültünk meg, akik a vízeséseknél érckutató úton voltunk. Te, fiam, persze minderről nem tudhatsz.

– Nem tudok…

– No persze… És mondd csak: szüleid után maradt-e valami írásod? Emléked?

– Maradt, uram. De gyalázatos módon ellopták tőlem.

– Ó, persze, persze. Maradt, de ellopták.

Közbeszóltam:

– Megígértem neked, Peter, hogy mindent sorban elbeszélek. Légy türelemmel. És bízzál bennünk… Azazhogy – a hangom élesebb lett, ha Peter Warren kormányzó nem bízik régi barátjában, természetesen nincs szükség a szíves fogadtatásra sem. Ha akarod, máris továbbmegyünk. A célunk amúgy sem Jamestown, hanem a földség belseje. Verovokomokó és a többi falu.

Warren mosolygott. Engesztelően hátba vágott.

– Az ország belsejébe csakis a kormányzó engedélyével lehet utazni.

– Ne nevettess! – örültem a megenyhült hangnak. – Az indiánok igazán nem kérdezik, vajon van-e útlevelem Warren kormányzótól.

– Az indiánok… hát azok nem… – húzta el a szót, és elhallgatott.

A karomra tette a kezét, és arról beszélt, mennyit fejlődött a város kereskedelme. Milyen új üzemek, üveghuták, szurokolvasztók épültek, és persze hány és hány acre földet vetettek be a zizegő arannyal, a híres virginiai dohánnyal.

Megint örülhettem a jókedvének. A szívélyességének. Peter Warren igazán mestere volt annak, hogyan irányítsa társai kedélyét. És miközben óvatosan tovább faggatott, egyre arról beszélt, hogy tartogassunk mindent a fehér asztal mellé, mert van egy vendége, előkelő angol nemesúr, aki bizonyára örülni fog a meglepetésnek, és annak is, hogy első kézből hallhatja utunk igazi históriáját.

Így jutottunk el a város felső végére, ahol több más, gazdag épület társaságában, nagy kert közepén emelkedett Peter Warren kormányzó vörös téglás, erős palotája. Nagy és erős épület volt ez, két végén a kandallók zömök kéményeivel, közepén tágas üvegajtóval, amelyet azonban veszély idején nehéz tölgyfa táblák zártak, és a jellemző, lőrésszerűen keskeny ablakokkal, amelyeket ráadásul vasrács is védett.

Valóságos erőd volt itt minden ház. Peter Warrené azonban kellemes arányaival, finom tisztaságával jóleső látványt nyújtott.

A lépcsőn kicsiny termetű, szomorú szemű asszony sietett elénk. Warren felesége.

Halk szóval üdvözölt, szívesen invitált, aztán röpke bocsánatkéréssel eltűnt, hogy a konyha körül intézkedjék.

Charlie, az én kotnyeles, bámuló kisfiam most mellém somfordált.

– Apa – suttogta.

– Hm?

– Ezt nem hittem volna.

– Mit?

– Hát… hogy egy igazi kormányzó a barátod.

Tudod, a barátság kiállja a kormányzóságot is.

Beléptünk Warren házába, amelynek egyszerű, de nagy jómódról tanúskodó berendezése becsületére vált volna akárhány londoni főnemesi háznak. Warren közrendű családból származott, esze és tehetsége révén emelkedett ilyen magas polcra ideát, de semmiben sem akarta majmolni sem az óhazai, dúskáló főurakat, sem az Amerikába kiszakadt, rideg, keserű puritánokat. A falakat képek borították – neves festők drága képei –, és persze az elmaradhatatlan vadásztrófeák, amelyek gyönyörű bizonyságai voltak Virginia páratlan faunájának. A keskeny ablakokat nehéz függönyök fedték. A nagy hallban meghitt félhomály, kellemes hűvösség – és megterített asztal várt ránk.

És valaki.

Az egyik mély karosszékből hatalmas férfi emelkedett fel üdvözlésünkre. Szinte ijesztően testes ember volt. Abból a fajtából, akinek örökös bőségről, nehéz lakomákról árulkodó hája acélos izmokat és nehéz csontokat is takar. Aki nemcsak kövér, hanem erős is. Borotvált arca volt és könnyzacskós, dülledt szeme. Kutató, meglepett tekintettel bámult ránk, azzal a merev, számon kérő tekintettel, ahogyan az effajta korpulens emberek néznek másokat. És úgy látszik, szempillantás alatt rájött, nem vagyunk előkelőbbek, sem pedig hatalmasabbak nála, ezért a pipáját sem vette ki a szájából, és egy szót sem szólt a köszöntésünkre.

Én is felmértem őt. Nekem sem volt többre szükségem egyetlen pillantásnál.

Duzzadt ajka lila volt, mint a nagyon vérmes és nagyon indulatos embereké.

Vastag ujjain pimasz sárgán csillogtak a nehéz aranygyűrűk.

Úgy esett, hogy valósággal eléje vonultunk. Mint alattvalók az uralkodó elé. És Warren kormányzó, az én nyíltszívű, derék barátom széttárta karját, és Tomot hátba veregetve így kiáltott: – Na, fiú, megismered-e még Sir Lewis Stewkleyt?

– Hülye viccei vannak, Mr. Warren.

A percekig tartó döbbent hallgatás után a lovag szólalt meg először. Megszívta a pipáját, és megismételte: – Hülye viccei vannak.

Hazudnék, ha azt mondanám, hidegen hagyott ez a találkozás. Még ma is nyelnem kell, ha arra a pillanatra gondolok.

Sir Lewis Stewkley, a „veszett kutya” – Peter Warren barátom házában.

A nem jóját, ez aztán a meglepetés!

Sir Lewis azonban semmi meglepetést sem mutatott. Végignézett rajtunk, végignézett Tomon is, aztán szó nélkül visszahuppant a karosszékébe. Elmerülten szívta a pipáját. Mintha ott sem volnánk.

– Sir Lewis, engedje meg, hogy bemutassam régi jó barátomat, Thomas Savage urat, aki arról nevezetes, hogy ifjú legényke korában ő volt Jamestown egyik megmentője. Ő volt a „túsz”, ahogy neveztük. Évekig élt a pauhetánok között, és nagyszerűen beszéli a nyelvüket.

A lovag nem nézett rám, dülledt szemét kihívóan meresztette Warrenra.

– Ez itt a két fia és a kísérő legénye. És végül Tom Rolfe… Igen, uram, ez itt Thomas Rolfe, az én meghalt barátomnak életben maradt árvája. Egyetlen fia. És örököse. Azt hittem, örül majd a megjelenésének!

Elhallgatott.

Hallgattunk valamennyien.

Kínos pillanatok voltak, mondhatom. Az egész jelenet, úgy tűnt, Sir Lewis kedvéért van, és ő tudomást sem vesz róla. Egy pillantást vetettem a többiekre (Charlie éppen csúnya grimaszt vágott Warren háta mögött a lovagra), és ettől a hallgatástól lassan felforrt a vérem. Semmi kedvem sem volt Anglia „veszett kutyája” előtt cirkuszi majom gyanánt álldogálni, arra várva, hogy kitüntessen a megszólításával.

Láttam, Tom szobormerev arccal, résnyire húzott szemmel nézi a lovagot. Talán kisgyermekkori emlékei között kutatja a képét. Egyetlen vonása sem rezdült, nem árulta el sem gyűlöletét, sem döbbenetét – ez a büszke tartózkodás mindennél jobban igazolta indián származását.

Szerencsére megjelent a háziasszony, és hellyel kínálta a társaságot. Az asztalfőre Mrs. Warren ült. Jobbján Sir Lewis foglalt helyet, baljára én kerültem. A lovag mellett Peter barátom, mellettem Tom, és az asztal végén két fiam meg Patrick.

Warrent gondterheltnek láttam. Úgy tűnt, igencsak bánja, hogy a „fehér asztalra” hagyta beszámolómat. A lovag otromba megjegyzése vérig sértette, mert egy szót sem szólt nagyon sokáig. Akkor is előbb hozzám beszélt.

– Fatális véletlen, hogy éppen most érkeztetek.

– Nehéz utunk volt – mondtam.

– Sir Lewisszal éppen azon vitáztunk, van-e örököse az indián hercegnőnek, vagy nincs.

– Örököse? – kérdeztem. – Az árvája itt ül mellettem. De arról mit sem tudunk, hogy örökség illetné.

– Erről Sir Lewis többet tud majd mondani.

A lovagra néztünk, aki elmerülten harapdálta a frissen sült szarvaspecsenyét. Tudomást sem vett rólunk, ellenben dühös és megrovó tekintetet vetett Warrenra, aki mindannyiszor kínosan komor ábrázatot vágott.

– Hic Rhodus, hic salta, ahogy a római mondta – nyögte Warren. – Most mesélj, kedves Tom.

– Jobb, ha nem mesélek – intettem. Közben lázas igyekezettel próbáltam összefüggést keresni hajóutunk megannyi kalandja és Sir Lewis váratlan megjelenése között. De hát akárhogy is forgattam magamban az eseményeket, a szálak sokkal kuszábbak voltak, semhogy végüket találtam volna. Hosszú Ben gyanús viselkedése, Joe Fry kapitány vallató szavai – úgy tűnt – semmi kapcsolatban sincsenek a „veszett kutya” megjelenésével.

Hallgattam. S olykor együttérzően mosolyogtam Warrenra.

Hiszen majd csak kialakulnak a dolgok! Rám számíthat.

Időközben Sir Lewis befejezte az evést. Letette a markában szorongatott húst, leszopta hüvelyk- és mutatóujját. Aztán kezét is, száját is megtörülte a fehér damasztabroszban, A poharáért nyúlt, és fenékig kiitta, anélkül, hogy a ház asszonyára emelte volna, vagy megvárta volna, hogy Warren engemet üdvözöljön. Mindenképpen kifejezte, hogy bennünket kutyába sem vesz, sőt megjelenésünkért Warrenra dühös.

Végül krákogott, böfögött, könnyzacskós szemét Warrenra emelte, és rekedten öblös hangján így szólt: – Hallja, kormányzó, nem unja még ezt a cirkuszt?

Warren felkapta a fejét.

– Miféle cirkuszról beszél?

– Nagyon jól tudja.

– Ez az úr Thomas Savage. A barátom. Mellette a fiatalember pedig…

~ Hagyja a fenébe!

– Sir Lewis, ma már nem először torkol le.

– Még néhányszor számíthat rá.

– Visszaél a vendégjoggal, uram!

– Kegyelmed pedig a türelmemmel. Hagyja abba a cirkuszt, és intézkedjék, amíg jókedvemben talál!

– Az intézkedés az én jogom. És kötelességem minden oldalról megvizsgálni az ügyüket. Sajnálom, hogy barátom árvájának hirtelen megjelenése felborítja a terveit.

Sir Lewis húsos kezével az asztalra csapott. Hatalmas arca elvörösödött.

– Az én terveimet soha semmi sem borítja fel, ezt jegyezze meg magának! És kegyelmed produkálhatja itt a hamis tanúk egész seregét, az örökhagyó levél akkor is az én kezemben van. Érti? A jogaimból semmit sem engedek. John Rolfe árvája… Hülye vicc ez, kérem! Visszaél egy halott gyerek emlékével. Tudja, kormányzó, hova kerülne az ilyen buta kis sakkhúzásokkal odahaza? A szemétdombra.

Warren felugrott. A felháborodástól szólni sem tudott. A felesége sápadtan hallgatott.

Éppen ezért jól hallatszott, ahogy megjegyeztem:

– Vagy a szemétdombra, lovag úr, vagy Lundy szigetére, száműzetésbe!

A nagy, dülledt szemek, ha lehet, még jobban elkerekedtek.

– Mit beszél?!

– Mondom, Lundy szigetére… ahonnan csak őfelsége engedélyével szabad eltávoznia.

– Maga kicsoda?

– Örülök, hogy szóra érdemesít, Sir.

– Kérdeztem. Feleljen.

– A nevemet már megmondta Peter Warren barátom.

– Honnan jött?

– Angliából. Ez a fiú Tom Rolfe, elhunyt barátom árvája,

A lovag most felkelt az asztaltól. Azzal édeskeveset törődött, vajon a ház asszonya jelt adott-e asztalbontásra vagy sem. Nehéz, döngő lépteivel a mély karosszékhez ment, belevágta magát, és hümmögve, dörmögve a pipáját kezdte tömögetni.

– Mesélje az öreganyjának! – mondta.

Tom, Harry és Patrick egyszerre kaptak késükhöz, egyetlen mosolyom azonban visszaparancsolta kakaskodó kedvüket.

– Mindent megmagyarázok! – kiáltotta Peter Warren.

– Dehogy magyaráz! Dehogy magyaráz! – recsegte Sir Lewis. – Ellenben szépen elküldi az emberkéit. Nagyon későn kezdi magyarázni a dolgait, kormányzó úr. Előbb kellett volna kioktatnia ezeket a kétes alakokat. Ámbár akármit csinál, a hagyatéklevélben világosan ez áll: „Én, Pokahontasz, Pauhetán nagyfőnök leánya, gyermekemre hagyom egész országomat a Nagy Víz partjától egészen a vízesésekig és még azokon is túl, a kincseket rejtő barlangokat és bányákat. Ha fiam elhalna, uramat, John Rolfe-ot illeti mindez. Ha ő is elhalna, jótevőjére és rokonára, Sir Lewis Stewkleyra száll minden…

Most rajtam volt a megdöbbenés sora. Éreztem, hogy leszáll a vér a fejemből, és akaratlanul is felugrom a helyemről.

– Most már mindent értek! – kiáltottam önkéntelenül.

Egymásra néztünk a fiúkkal. Az ő szemükből is azt olvastam ki, hogy Tom viszontagságainak megvan a magyarázata. Legalábbis részben…

– Örülök, hogy mindent ért – gúnyolódott Sir Lewis. – De most már jobb volna, ha a kölykökkel együtt szépen hazamenne. Azt hiszem, a kormányzó úr sincs megelégedve a bamba szereplésükkel…

– Nincs joga rendelkezni a barátaimmal!

– Na jó, akkor hallgassanak! Nincs kedvem viccelődni!

– Nekem sincs eltűrni ezt a hangot! Figyelmeztetem, hogy legközelebb a kardommal találja magát szemközt – mondtam csendesen.

Nevetett. Most aztán szélesen és. igazán jókedvéből nevetett. Félelmetes volt a nevetése, megszégyenítő a jókedve.

– Nahát… hahaha… nahát! Ide hallgasson, jó ember, közrendűekkel nem vívok ám!

– Nekem nincsenek ilyen fenntartásaim a lovagokkal szemben.

– Lefogatom, és… – hirtelen felugrott, és úgy ordított, hogy az asztalon megrezzentek a kristálypoharak – és most már elég legyen! Elég, ha mondom! Warren kormányzó, azonnal intézkedjék! Kegyelmed tegnap azt mondta, a hagyatéklevelet el kell ismertetni az indiánokkal. Hát jó. Persze fegyverrel… arról majd én gondoskodom. Hajnalban indulunk a hegyek közé. És nem tűrök tovább egy szót sem!

Higgyétek el, a nyelvemen volt, amit mondani akartam. De jó is lett volna a pillanat sikeréért feladni későbbi terveimet. Hirtelen kitálalni mindent. Azt hiszem, nagyot nézett volna, talán a guta is megütötte volna, ha elmondom: vigyázzon, van arra a hagyatékra más aspiráns is, éspedig a tulajdon édesfia. Méghozzá több eséllyel, mint ő. Hiszen az indiánok szemében többet jelent Pokahontasz gyöngye minden hagyatéklevélnél.

De még jókor visszafogtam a nyelvemet, és kezemet megnyugtatólag Tom karjára tettem, aki türelmét vesztve, éppen válaszolni akart a lovag szavaira.

– Sajnálom… – motyogta kínos zavarában Warren, és kedvetlenül lehajtotta a fejét. El is bizonytalanodott, mert lám csak, ha már most ilyen csúfos kudarcot vall, mi lesz majd, ha törvény előtt kell igazolnia Tom kilétét? Segélykérőén nézett rám, felhúzta vállát, és tehetetlenül széttárta a karját. Sajnálja, hogy ebből a szép ebédből és megható találkozásból ilyen csúnya veszekedés kerekedett.

Sir Lewis azonban nem sajnált semmit. Ez a vérmes, hatalmas ember feltűnően jól tudta szabályozni indulatait. Vagy pedig annyira nem szabályozta azokat, hogy a kitörése után pár pillanattal már elégedetten és semmire sem ügyelve pipázott tovább a karosszékében.

Mint akit éppen az effajta kitörések tesznek elégedetté.

Valósággal fumigált bennünket, amit annál könnyebben tehetett, mert a bodor füstfelhők, amelyek pipájából a mennyezet felé szálltak, igencsak eltakartak előle valamennyiünket.

Ebben a percben kinyílt az ajtó, és belépett egy bizonytalan külsejű férfi: az ember hihette hajósnak, katonának vagy harcias telepesnek. Sir Lewis kíséretéhez tartozhatott, mert hozzá lépett, a füléhez hajolt, és elmerülten suttogva magyarázott valamit.

Egy pillantást vetettem rájuk. Aztán Warrennéhoz fordultam, és elnézését kértem, amiért megjelenésemmel felborítottam a ház békéjét. Riadtan mentegette a helyzetet, de látszott, hogy remeg a szája széle, és csak nagy önuralommal képes visszafojtani sírását.

– Peter – fordultam most barátomhoz, miközben az ebédlő egy távolabbi sarkába vontam őt –, azt hiszem, egy időre el kell halasztanom a beszélgetést. Kérlek, higgy nekem. Bármi adódik is, kérlek, nekem higgy, mert mindent meg tudok magyarázni, és bizonyítani is tudom, hogy Tom igenis a mi kedves John Rolfe barátunk és a drága Pokahontasz árvája.

– Hiszek neked – mondta, de hozzátette: – Nagyon kínos. Megértesz, ugye?…

– Megértelek. S ne vedd rossz néven, ha azonnal búcsúzunk.

Megragadta a karomat.

– Máris? – kérdezte, és zavartan gyűrögette az arcát. – Hidd el, nagyon fájlalom, ami itt történt. Azt hittem, kellemes meglepetés lesz, és egy szép találkozás adja meg az ebéd sava-borsát. A lovag tegnapelőtt érkezett, és nagyon fájlalta, úgymond, a fiú halálát… Nem értem. Sok mindent nem értek. És soha nincs időm rá, hogy alaposan megfontoljam a dolgokat. Az események rohannak. Ideát, Amerikában minden úgy rohan, minden oly gyorsan zajlik, isten tudja, talán a csillagok állása ilyen mifölöttünk… A lovag persze modortalanul viselkedett. Elégtételt adok. Hidd el… ti éppen olyan kedves vendégeim vagytok… jobban mondva ti vagytok a kedves vendégeim.

– Ne szabadkozz – mosolyogtam. – A hajón éjszakázunk, és holnap hajnalban indulunk. A pauhetánokat akarom felkeresni. Ahogy az előbbi vitából kivettem, nincs sok időm.

Warren elgondolkodott. Lopva egy pillantást vetett a lovagra.

– Azonnal megírom az engedélyt – suttogta.

– Engedély… – ámultam.

– Persze. Az ország belsejébe csakis a kormányzó engedélyével mehetsz. Hiszen mondtam. Járjatok szerencsével! Majd adok lovakat.

– Engedély és lovak? Ugyan. Verovokomokóig igazán nem hosszú az út.

Ekkor hosszan a szemembe nézett. Vállamra tette a kezét, úgy mondta:

– Ugyan, Tom… hol van már Verovokomokó? A pauhetánok már évek óta a hegyek között élnek.

Alig hallottam Harry és Tom izgatott szavait. Kérdeztek és kiabáltak, szörnyen dühösek voltak. Két oldalról közrefogtak, és váltig bizonygatták, hogy menten ketté kellett volna szabdalni a szörnyeteg lovagot.

Alig hallottam a szavaikat, alig láttam az arcukat, pedig hát délutáni verőfény árasztotta el Jamestown utcáit, ahogy visszafelé igyekeztünk a kikötőbe. Immár lovak nyergében ültünk, Warren gyors intézkedése folytán öt hátasló és három málhás volt a birtokunkban. Jófajta teherbíró, szapora léptű lovacskák voltak, amelyekkel néhány nap alatt elérhettük úticélunkat a Warren által megadott útvonalon.

– Mi bajod, apám?

– Semmi, semmi…

Hát hogyan is mondhatnám? A pauhetánok már évek óta a hegyek között élnek. A pauhetánok nagy és szabad népe… a hegyek között. Hiszen a nevük is azt mondja, ők „a vízesések alatt lakók”. Vagyis a síksági, tengerparti indiánok…

– Mi bajod, apám?

– Semmi, semmi.

– Hiszen sírsz…

– Nem, nem.

– Visszamegyek, és megölöm a lovagot.

– Ugyan, a lovag senki és semmi!

– Akkor hát?

– Hagyjatok. Hagyjatok gondolkozni… az emlékek, értsétek meg…

Elhallgattak. Jó nyergekben, szaporán kocogtunk a kikötő felé, ahol a hajdani Long Lash, a mostani névtelen háromárbocos hajó vesztegelt Warren katonáinak szigorú őrsége alatt A templom mellett kellett kikanyarodnunk a folyó partjára, és itt nagy darabon mélyen bólogató szomorúfűzfák takarásában kocogtunk. Délután volt, késő délután, a város majdnem kihalt. Legalábbis úgy látszott, mindén ház üres és néma, talán alszanak odabent.

Hogy is mondta Warren?

„Nem értem a lovagot. A hagyatéklevél tulajdonképpen csak értéktelen papiros, hiszen a szóban forgó területnek éppen kétharmada (vagyis amennyi a várost és a királyt illeti) már amúgy is a mi kezünkön van. A fennmaradó egyharmadon élnek a pauhetánok. Neki éppen a legveszélyesebb terület kell?”

Így mondta Warren. És nekem sírás fojtogatta a torkomat.

Közeledtünk a kikötőhöz.

Charlie és Pat hátramaradtak. Ki tudja, min sustorogtak? Tom és Harry, mint elválhatatlan jó barátok, akiket kemény megaláztatás ért, összeszorított foggal lovagoltak az oldalamon.

Egyszerre csak zsibongás, emberi hangok zavaros szövevénye ütötte meg a fülünket.

Ahogy egy utcasor végén kibukkantunk a rakpart nagy térségére, ahol egymás mellett volt kikötve három nagy hajó, nagy tömeget vettünk észre. A tömeg körülállta a hajónkat őrző katonákat, összevissza kiáltozott, öklét emelte, és láthatólag azon volt, hogy a hajót elfoglalja.

– Hé, emberek! – hallatszott egy sztentori hang. – Itt jönnek!

A zsivaj megszakadt. Minden szem felénk fordult.

– Itt jön Joe Fry az embereivel! – rikkantotta most egy másik.

– Most megvagytok, cimborák! – ordított egy harmadik. – Gyerünk, emberek, miénk a jutalom!

Csakhogy abban a pillanatban már valamennyiünk kezében ott meredezett a pisztoly csöve. Amikor a tömeget megláttam, azonnal megértettem, mi történt. Amikor az első kiáltás felharsant, csak ennyit mondtam: – Fiúk, fegyverbe!

Fegyveres megjelenésünknek olyan hatása volt, amely – gondolom – nemcsak a töltött pisztolyoknak, hanem Fry veszekedett hírnevének is köszönhető. A tömeg elnémult, sandán, gyanakodva széthúzódott, méghozzá annyira, hogy tartottam tőle, be ne kerítsenek.

– Ugye, megmondtam, hogy ő az? – erősködött a legelső alak, egy nagy szakállú, torzonborz fickó. – Joe Fry, a kalózkapitány. Hát megismerem. Meg én! Ott állt fenn a korlátnál, és a pipája szárával vezényelte a tüzelést… hogy folyjon ki a szeme az átkozott bitangjának!

Nem torpantunk meg. Célunk a hajó volt, és azt el kellett érnünk, ha törik, ha szakad.

Közben nőttön-nőtt a tömeg, és újabb ordítozásba fogott, noha tisztes távolban maradt.

– Uram – ugratott mellém az őrség hadnagya. – A tömeget feltüzelték.

– Kicsoda?

– Sir Lewis Stewkley emberei azt állítják, felismerték a kegyelmed hajójában Joe Fry hajóját, a Long Lasht. Következésképp kegyelmed Joe Fry, a hírhedt kalóz.

Amíg beszélt, bizonytalan, kutató szemmel fürkészte az arcomat.

– Magának mi a véleménye, hadnagy?

Megfeszült az arca.

– A kormányzó urat magam láttam a kegyelmed fogadására jönni. Itt volt, amikor parancsot kaptam a hajó őrzésére.

– Mi pedig a hajóhoz tartozunk.

– Értem, uram. Hé, őrmester – kiáltott –, fegyverbe!

A katonák pillanatok alatt nagy félkört alkottak a parton, felporzott, tüzelésre kész muskéták gyűrűjében védve valamennyiünket.

– Köszönöm. Egyébként csak rövid időre jöttünk. Itt a kormányzó úr útlevele, amely az ország belsejét megnyitja előttem.

Amíg beszéltem, Harry, Patrick és Charlie leugrottak a lóról, és felszaladtak a hajóra, hogy elhozzák a legszükségesebb útiholminkat, néhány tartalék fegyvert és persze lőszert is elegendő mennyiségben. Tom velem maradt, ő a lovakat fogta, amelyek egyre idegesebben hegyezték fülüket. A zajongás ugyanis nem halkult, a tömeg egyre merészebben kerülgette a katonák gyűrűjét, és összevissza kiáltozott. Láttam, ugyanazok az alakok kerülgetik őket, uszítva, háborítva, akik az első percekben felénk kiabáltak.

– Itteni lakosok?

– Nem, uram. Ezek a lovag emberei.

– Honnan ismerik olyan jól a Long Lasht?

– Azt mondják, mintegy két hónappal ezelőtt megtámadta őket a kalóz az angol vizeken. Azért ismertek rá. Nagyon felbőszültek, és mivel az ő hajójukat komoly károk érték, már futárt menesztettek Sir Lewishoz, kérné meg a kormányzót, foglalja le a kegyelmed hajóját.

– Ejha… ügyes fickók!

– Amott van a lovag hajója.

Alig nagyobb, mint a Long Lash. Karcsú, bizonyára gyors és fordulékony, és orrában a hullámpalánk feltűnően magas, zárt. Ágyúk nyílása rajta.

– Harcias hajó.

– Sir Lewis is harcias ember – nevetett a hadnagy, akin látszott, megtisztelőnek érzi, hogy bizalmas szót válthat velem. – A legényei pedig végképpen pocsék alakok, uram.

Nagyszájúak, dől belőlük a rum szaga; igazán attól tartok, képesek éjszaka megtámadni a kegyelmed hajóját.

Ettől tartottam én is. Ezért döntöttem úgy, dehogyis éjszakázunk Jamestown kikötőjében. Azonnal lóra kapunk, és még aznap megindulunk felfelé a folyó partján, hogy mihamarabb elérjük a pauhetánok falvát. Sietős volt az utam, meg akartam előzni a lovagot éppúgy, mint drágalátos fiacskáját.

Hát azért nem szóltam semmit a lovag kitörésére. Azért hagytam, háborogjon csak kedvére.

Majd meglátom, olyan nagy lesz-e a hangja akkor is, ha az erdő mélyén összeakad Joe Fryjal.

A „dühöngő” meg a „veszett kutya”…

Most a hadnagy szavai még nagyobb sietésre ösztökéltek.

Két hónappal ezelőtt az angol vizeken? Hm..

A dörrenés váratlanul hangzott.

A tömegből valaki pisztolyát sütötte ránk. Hallottam a golyó süvítését. A dörrenést általános ordítozás követte, mégsem érte el a várt hatást. A katonák muskétájukkal zörögtek, a hadnagy kivont karddal ugratott a tömeg elé, hatalmas hangon szidta a lövöldözőt, és figyelmeztetett mindenkit, úgy vigyázzanak, az első lövést a lovag emberei adták le, a következményekért tehát ők a felelősek.

Aggódva néztem a hajóra. Mi a csudát matatnak olyan sokáig a fiúk?

Pár perc múlva megjelentek, takaros csomagokba tekerve mindent, ami szükséges lehet. Mi kell, mi nem kell, elmondtam már előre, tudtam, semmi feleslegeset nem hoznak, hiszen férfiembernek ugyan nem sok holmira van szüksége a vadonban, különösen akkor nem, ha jól ismeri a titkait, és nem ijesztő sűrűség, hanem terített asztal, nyitott út számára az erdő mélye.

– Csakhogy itt vagytok!

– Siessünk, apám – kapkodott Charlie.

– Nyugodtan, nyugodtan. Még csak az kell, hogy észrevegyék, menekülünk.

A tömeg elcsendesedett. Úti készülődésünket látva, a lovag emberei mintha megnyugodtak volna. Úgy látszik, inkább a hajóra fájt a foguk – gondoltam mintsem a feltételezett Fry kapitányra.

– Hadnagy úr – fordultam az őrség parancsnokához, amikor már minden málha a vezeték lovakon volt –, kérem, tegyen jelentést az incidensről Peter Warren kormányzó úrnak. A hajót pedig nagyon őrizzék. Annál is inkább, mert részben igaz a hír. Ez a hajó valóban a Long Lash, én azonban semmiképpen sem vagyok Joe Fry…

Nem sokat csodálkoztunk elképedt ábrázatán. Nyeregbe ugrottak a fiúk, megsarkantyúztuk a lovainkat, és mert a tömegből néhány vakmerő legény elénk akart vágni, merész és vad pisztolydurrogatás közben kivágtattunk gyermekkorom megpróbáltatásainak és felnőtt emlékeimnek városából, Jamestownból.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amelyben régi ellenségével találkozik, és egy különös éjszakát töltenek a folyóparton

Sietősen kocogtunk az úton.

Mert úton jártunk. Nem valamiféle kövezett, rendben tartott úton, hanem csupán egy széles szekérnyomon, amely a folyó vonalát átabotában követve, irtásokon keresztül vezetett felfelé, a James folyó felső folyásának irányába. Úton jártunk, amely most igen-igen alkalmas volt, és ha történetesen nincs, talán kívántam volna, hogy legyen. Ez a szekérnyom jó irányba vezetett, és jó darabon vágtában haladhattunk rajta. A nyolc ló patája hatalmas porfelhőt vert, ahogy végigdübörögtünk a terjeszkedő város utolsó házai között, és továbbnyargaltunk a hatalmas fák árnyékában.

Bevallom, gyakorlatlan lovasok voltunk, és sietős utunkon nem nagyon kíméltük az állatokat. Addig vágtáztunk, amíg csak ki nem verte szájukat a hab, és egész testükben remegve meg nem álltak. Akkor aztán hiába pihentünk, újabb vágtára már nem voltak hajlandók. A vezeték lovakat Charlie is, Patrick is folyvást maga után rángatta a hosszú szíjon, pedig hát jöttek volna azok maguktól is, arra nevelték őket.

Néhány óra múltával már kedvetlenül kapdosták a fejüket, és szomjasan nyihogtak. Akkor leereszkedtünk a folyóhoz. Lepihentünk, az állatok ittak. Féltem, túlszívják magukat vízzel, és tönkremennek; agyonhajszolt lónak éppúgy megárt a hirtelen vízivás, akárcsak a kimelegedett embernek. De hát sok tétovázásra nem volt idő – máris mehettünk vissza az útra, amely a folyó kisebb kanyarulatait ügyesen átvágva, egyenesen nyugat felé vezetett.

Úton mentünk – és úgy néztem körül e tájon, mintha nem is azon a földön járnék, amelyet ifjúságomban olyan jól ismertem, és annyira szerettem. Mintha csak egy kegyetlen varázsló, egy kaján Caliban elrejtette volna előttem ifjúságom szép tájait – minden más volt, mint régen.

Kiábrándítóan, elkeserítően, reménytelenül más.

Tudom persze – ma már jól tudom milyen hiú reményeket tápláltam magamban, amikor a régi tájakat és a régi emlékeket, a régi képeket változatlanul kívántam vissza. Hiszen az ember folyton változtatja maga körül a világot, mint ahogy az ember maga is örökösen változik. Nincs abban semmi csoda, s talán nincs is semmi kiábrándító, hogy az egyszer látott világ változatlanul többé meg nem lelhető.

Mégis fáj a viszontlátás. Mert vajon így jársz-e ifjúságod minden emlékével? Él benned egy dédelgetett, régi emlék, egy táj képe, egy szoba hangulata, virágos tisztásnak jó szaga, valami régi nap felhőtlen kékje… vagy talán csak egy villanás, egy érzés, egy indulat – és mindezt hiába keresed ismét?

Az emlék nem más, mint a belénk temetett világ, és ugyan melyik sír képes életre kelteni a halottját?

Egy-egy pillantást vetettem körül. És hallgattam a fiúk lelkes szavait.

Dehogyis árultam el nekik, mi minden dúl a lelkemben.

– Micsoda erdők! Micsoda csodálatos erdők! – sóhajtott Harry.

Dehogyis mondtam meg neki: amit itt körös-körül lát, gyönge maradványa csupán a hajdani hatalmas rengetegnek, ahol minden láthatatlan ösvényt olyan jól ismertem.

– Mennyi vadállat! Nézd, apa, nézd! Szarvas! – kiabált Charlie, amikor a fák között felbukkant, majd egy tisztáson villámgyorsan átsuhant a kicsiny, de végtelenül kecses virginiai szarvas. A tisztás túlsó végén nagy dohányföld zöldellt. Az állat nekifutott, de nem vetette magát a tövek közé, félrekapta a fejét, mintha valami láthatatlan varázsfalba ütközött volna, majd tovább vágtázott a dohány föld szélén, amíg alkalmas helyen be nem válthatott ismét a sűrűbe.

Dehogyis árultam el Charlie-nak, bizony jó, hogy élelmet is hoztunk magunkkal, mert úgy lehet, napok is eltelnek, amíg alkalmas zsákmányt ejthetünk.

Tom hirtelen visszafogta a lovát, és megragadta a karomat.

– Thomas bátyám, kedves Thomas bátyám… – suttogta.

A tisztás vagy inkább irtás túlsó végén, egészen közel a folyó partjához, feltűnt egy indián. Öregember volt már, a háta görnyedt, a léptei lassúak. Két varkocsba fonta a haját, é3 a vállán előrevetette. Nem volt más ruhája, mint hermelin ágyékkötője és nyakában a kagylókból, karmokból fűzött lánc.

Eddig észrevétlenül figyelhetett bennünket, de most hirtelen felugrott a helyéről, és beosont a fák közé.

Mire odaértünk, már sehol se volt.

– Ne búsulj – néztem Tomra. – Nem tudta, vajon jó barátok vagyunk-e, vagy ellenségek. S te sem tudhatod, ellenség-e vagy jó barát.

– Hogyan lehetne ellenségem, hogyha indián?

Így szólt Tom, s én dehogyis mondtam meg neki, az indiánok között is lehetnek halálos ellenségei. Mert meglehet, még mindig tart a küzdelem az egyes törzsek között. Úgy lehet, igaz a hír, amit hallottam, hogy észak felől elözönlötték a Chesapeake-öblöt a harcias irokézek, és kemény harcot vívnak minden indián és minden fehér ellen. S az is lehet ám, hogy a tuszkarorák törzse még mindig nem bocsátotta meg a pauhetánoknak, hogy ősz királyuk ostoba babonaságból lemészároltatta legjobb harcosait…

Mert megtörtént ám ez. Ott voltam. Tudom.

Mégis – miért nem riasztanak vissza az effajta emlékek? Miért bánt jobban, hogy ez a szekérnyom kiirtott erdők helyén vezet? Miért szorítja el torkomat a keserűség, hogy mérföldeken keresztül egyetlen indián falut sem látok? Hajdanában – fél évszázada sincs még –, ha átvágtam egy-egy sűrű erdőségen, csodálatos völgyecskékben, füves tisztásokon indián falvak cölöpkerítésére bukkantam. A cölöpfal mögött félhenger alakú, különös kéregkunyhók álltak, a kunyhók körül apró veteményesek. A törzsfőnök vigvamja előtt a totemoszlop magasodott, attól nem messze a kínzócölöp. A kunyhók nyílása fölött olykor hajfonat díszelgett, a csatában megölt ellenség hajtincse szerencsét, egészséget és bátorságot hoz a házra, mert a levágott hajjal a megölt harcos bátor lelkét is hazahozták…

S íme, mindez sehol.

A szekérnyom befut a fák közé, sűrű erdő hajlik föléd. De hát ez az út is seb az erdő testén.

Dehogyis mondtam el – akkor még nem beszéltem róla –, hogy én hajdanában az erdő saját útjait is ismertem, amelyeket nem emberkéz tör fel a vadonság testéből, hanem az erdő maga kínálja.

Dehogyis mondtam el, hogy az én időmben még áthatolhatatlan sűrűség volt a Csikahomini mocsarához vezető rengeteg, és ha voltak is vetett földek, azokon maguk a telepes angolok dolgoztak – ki-ki a maga földjét művelve meg.

Most, amerre csak néztünk, a földeken mindenhol fekete arcú, fekete kezű emberek görnyedeztek.

A munkafelügyelők kezében korbács.

Olykor feltűnt egy fehér telepes, aki öt-hat vérebet vezetett hosszú szíjon.

A korbácsosok is, a vérebek is a néger rabszolgákra vigyáztak.

Hát megindult itt is az áradat? Warren azt mondta, évente négy-öt rabszolgahajó köt ki Jamestownban. Afrikából hozzák a bennszülötteket, olykor két-háromszázat is, jóllehet a legtöbbjét már holtan húzzák ki a hajó mélyéből. Kényszerűség ez, mert az indiánokat semmiképpen sem lehet munkára fogni. A nagy támadás után történt, hogy megtorlásképpen rabláncra fűzték a csekva törzs minden férfiját. Aztán a földekre vezényelték őket. De a máskor oly szívós, erős és ügyes indiánok hirtelen mintha minden erejüket elvesztették volna, lekuporodtak a földre, fejüket lehajtották, és nem mozdultak akkor sem, amikor a kutyák beléjük martak.

– Különben sem volna helyes az indiánokat munkára vezényelni – mondta Warren. – Utasítást kaptam, hogy bizonyos mértékig egyenjogúaknak tekintsem őket. A meghódítandó földeket meg kell vásárolni, a vásárlásról okmányt készíttetni, és annak egy másolatát hazaküldeni. Anglia humánus módon terjeszkedik, nem követi a véres spanyol hódítások példáját.

– Értem.

– Dehogy érted! E partvidékről azon az alapon kergették el őket, hogy a területet Pokahontasz reánk hagyományozta. De hát erről csak egy papiros van: és éppen Sir Lewis Stewkley kezében.

A földeken ezért dolgoztak néger rabszolgák. Amerre csak jártunk, mindenfelé.

Az út pedig továbbvezetett. Kisarjadt a fű rajta – Virginiában ködös és nedves a tavasz, sok esővel áztatott a nyár is, a réti füvek, mezei virágok napok alatt visszahódítják a földet –, hanem a keréknyom mégis meglátszik, és biztosan vezeti az új utast.

Kocogtunk tovább a széles keréknyomon. Néha hátra-hátrapislogtunk, vajon nem indul-e üldözésünkre valamely csapat – de hát senki sem követett… és lassan körülvett bennünket a közelgő este meg az erdő mélységes magányossága.

Az út ekkor hirtelen jobbra fordult. Olyan élesen és messzire beláthatóan, hogy nem lehetett kétséges: itt már véget ér a James folyó birtoklása. Ám csak az első pillantásra volt ilyen a kép. Ahogy jobban körbevizsgálódtam, megállapíthattam: a szekérút itt valóban jobbra kanyarodik, hanem az irtás továbbvezet; Jamestown kormányzója bölcs előrelátással utat vágatott az erdőbe, hogy bármikor felkereshesse a folyó felső folyását is.

A kanyarodó út fasorban folytatódott. Nem ültetett fák voltak, hanem a régi erdőnek maradványai. És láttam, hogy az út végén hatalmas faház emelkedik egy domb tetején. A ház, akár egy erődítmény, hatalmas gömbfákból van rakva, és körülötte a gazdasági épületeknek egész sokasága látszott.

Visszafogtam a lovamat.

– Itt éjszakázunk? – kérdezte Harry, eltalálva a gondolataimat.

– Talán… – mondtam bizonytalanul.

Az út végén máris feltűnt egy lovas. Aztán még – tizenöt. Sebes vágtában közeledtek. Látszott, hogy már régóta szemmel tartanak, talán őreik jelzéseiből tudnak a közeledésünkről, mert, hangos kiáltozással, integetéssel adták tudtunkra: nehogy továbbmerészkedjünk.

– Hej, hej!

A közeledők élén egy hatalmas termetű, ősz hajú férfi lovagolt. Vad tekintetű, ráncos arcát nagy körszakáll borította, széles karimájú kalapja zsírosan, feketén szorult borzas hajára, – Megállj! Hó! Egy lépést se tovább!

Egymással szemközt megállt a két csapat. Mi öten, és ők – háromszor annyian.

Karabélyainkat, akárcsak ők, keresztbe fektettük a nyergen, hanem azért mindegyiknek fel volt húzva a kakasa.

Az ősz hajú óriás megállt előttem, alaposan szemügyre vett, aztán kurtán ránk mordult: – Kifélék vagytok?

– Jó barát a jó barátnak. Ellenség annak, aki az utunkat állja!

– Elég a meséből! Mi a fenét akartok erre?

– Továbbmenni.

– Továbbmenni?… Hallod, Rob? Továbbmenni! Aztán kutya nem kell, ló nem kell?

– Nem.

A fiatalember, akit az öreg Robnak nevezett, élesen felnevetett.

– Pénzért nem is kell nekik! Hallod, apám?

– Hallom hát! Tolvajbanda, nagyszájú koldusok! – Az öreget hirtelen elragadta a düh, és öblös hangján vadul ordítozott: – Előbb könyörögnek, aztán megrabolják az embert! Hét lovamat loptátok el, és a tizenöt kutyát se fizettétek ki…

– Valakivel összetévesztesz – nevettem a mérgén.

– Ne vigyorogj! – harsogott az öreg. – A te fajtád volt. De leverem rajtatok az állataim árát! Le én, a jó istenit! Gyerünk, előre! És ide a fegyvereket!

Széles mozdulattal a faház felé mutatott, az emberei pedig körénk táncoltatták a lovukat.

– Megállj, Walter muskétás! – kiáltottam az öregre. – Már megint buzgóbb vagy, mint ameddig a hatalmad elér! Értesz a szóból, Walter Buys?! Akkor hát válassz: most lőjelek agyon, mert még kezemben a fegyverem, vagy pedig megadom magam, a házadba kísérsz, és holnapután megjelenik nálad Peter Warren kormányzó úr őkegyelmessége, hogy tüstént felakasszon, amiért utamat álltad, noha szabályos útlevelem volt az ország belsejébe!

Előrehajoltam a nyeregben, és mereven az öreg arcába néztem. Örömmel láthattam, szavaimnak megvolt a hatásuk. Az öreg ravasz és dölyfös képe szétterült, akár a túlkelt cipó, és még valami mosolygásfélét is fölfedezhettem rajta.

– Hát… izé…

– Walter Buys muskétás – tagoltam a szavakat. – Régen találkoztunk… Akkor sem szerettük egymást.

Bizony ő volt. Megismertem az első pillanatban, ahogy elénk lovagolt. Ráismertem magas és délceg alakjára, megismertem a szemét és arcát, az orra behorpadt vonalát, és persze ráismertem buta erőszakosságára is. Nem csodálkoztam, nem is voltam meglepve, hogy viszontlátom ifjúságom nagy ellenségét, a drága Pokahontasz első foglyulejtőjét, akit életben hagytam, noha halálra szántam. Nem akarok én erről beszélni; akik ismerik a történetet, tudni fogják, kiről van szó, és emlékeznek bizonyára, annak idején csak Hűs Víznek, későbbi feleségemnek jó szíve mentette meg Walter muskétást a bosszúmtól.

Sok év eltelt, nem sajnáltam már, hogy életben hagytam, és talán szó nélkül, idegen gyanánt megyek el mellette, ha történetesen utamat nem állja.

Jól ismertem őkelmét, vad fenekedését – tudtam, hogy Jobban megijed Warren kormányzó emlegetésétől, mint akár egy regiment katona felporzott puskájától.

– Az más. Persze, az más. De hát… – dadogta, és hátratolta kalapját a tarkójára. – A fene egye meg! Persze hogy felmérgesedik az ember, ha ellopják a lovait meg a kutyáit!

Közben elővettem az útlevelet, és felmutattam.

– A kezemből ki nem adom, de megnézheted, Walter muskétás, hogy nem tolvajokkal van dolgod.

– Éppúgy voltak, öten voltak. Vérebeket akartak venni, a végén pedig elhajtották a lovaimat is. De… honnan ismer kegyelmed?

– Öten voltak? Volt köztük egy hosszú legény is?

– Az, az! A vízesésekhez igyekeztek. Röhögős banda volt, nagyokat paroláztunk, megkínáltam őket a rumomból is, hogy száradna el a torkuk!

– Jól megvoltatok, igaz-e, Walter muskétás? Na, ne félj, nem kell sem a kutyád, sem a lovad, parolázni sem fogok, megígérem. Hanem azt mondd meg gyorsan: mikor jártak itt azok a lótolvajok?

– Három napja.

– Négy napja, apám – javította ki a fia. – Éppen négy napja. Hajnalban jöttek, este mentek.

– Mi azonban egy percig sem maradunk – rántottam egyet a lovam zabláján. – Hallod-e, Walter muskétás, felfelé megyünk a vágáson. A vízparton fogunk éjszakázni. Előre megmondom azt is, hogy kemény őrséget tartok, és az első gyanús jelre lövünk. Nem ajánlatos utánunk sündörögni…

Úgy álltak ott, mint a sóbálvány. Az álluk leesett, a szemük kimeredt a nagy csodálkozástól.

– Hát… a nevemet… meg honnan tudja? – álmélkodott az öreg.

– Visszafelé elmondom – nevettem a zavarán, és intettem a többieknek: tovább!

Megtudtuk: sejtésünk bevált. Joe Fry kapitány és Hosszú Ben, Sir Lewis bandita fiacskája, megértették egymást, és itt vannak. Hogyan, hogyan nem, elérték a James folyót.

Még jó két óra hosszat hajtottuk a lovainkat. Az út egyre nehezebb lett, az irtáson újabb cserjék állták az utunkat, a lovakat meg-megriasztotta a sűrűből felugró vad, hasukat sebezte az alacsony bozót.

Végül – már erősen alkonyodott – alkalmas helyen leereszkedtünk a folyó meredek partján, és a szakadékos homokfal védelmében letáboroztunk. Charlie és Patrick tüstént tüzet akart rakni, én azonban megtiltottam a tűzgyújtást. Igencsak tartottam attól, hogy Walter Buys, a hajdani muskétásból lett farmer mégiscsak utánam merészkedik, és ellopott lovai helyett majd az enyéimet akarja megszerezni. Hiszen ő sem volt jobb a kalózoknál, legjobban a tolvaj háborog, hogyha meglopják.

Csakhogy tűzgyújtás nélkül a James folyó partján aligha lehet meg a vándor. Már alkonyaikor elkezdődik a zümmögő, zizegő vérszívók támadása – és tart egész éjszaka. A szúnyogok sűrű felhője lebeg az ember arca előtt, és nem sok idő kell hozzá, hogy minden szabadon maradt porcikája áldozatul essék a parányi, de annál veszedelmesebb fullánkosoknak. Igazában csak a bőrruha véd meg ellenük, egyébként átdöfik még a vastag vászoninget is, csak hogy csemegéjükhöz, az emberi vérhez hozzájussanak.

Csupán egy ellenszerük van: a füst. Azt mondják, az ördög a tömjénfüsttől fél. A szúnyogok azonban nem ördögök, nekik bármilyen füst megteszi.

A vadászok éjszakára mindig friss lombot dobnak a tűzre, hogy a vastag füst elriassza a szúnyogokat.

Hogyha tábortüzet nem lehet gyújtani – marad a pipafüst.

Csakhogy a pipa nem tűri az alvást. Aki a dohánya füstjével kergeti a szúnyogokat, annak bizony virrasztania kell.

Aki pedig virraszt, az beszélget is.

Úgy vélem, elunnátok hallgatni, mi mindenről beszélgettünk mi azon az éjszakán, miközben fel-felizzott a pipáink parazsa, és pokolfénnyel világította meg az arcunkat.

Sejthetitek bizonyára, minden fáradtságunk ellenére is tele voltunk izgalommal.

Engem a sokféle változás kiábrándító ténye nagyon megviselt, legszívesebben egyetlen óra alatt elmondtam volna mindent – s nem először amit Tom lelkére akartam kötni. Megint anyjáról beszéltem neki, és a pauhetánok sok szép és sok érthetetlen szokásáról. Beszéltem az indiánok „kegyetlenségéről” is, amely azonban semmivel sem nagyobb kegyetlenség, mint a fehér embereké. Sőt, mivel az ő kegyetlenségüket nem az önkény, a dölyfös hatalomvágy, hanem a bátorságnak szóló áldozat szüli, az ő kegyetlenségük talán igazabb és emberibb valami. Beszéltem aztán az ünnepeikről, a vallásukról, a neveikről és legfőképpen arról, mit mondjon, hogyan viselkedjen, hogy szívesen fogadják, és hamar befogadják.

Tom valósággal itta a szavaimat. És mint a jó kisdiák a vizsga előtt, olykor meg-megismételte, amit mondtam. Vagy megragadta a karomat, és elcsukló hangon kérdezte: ugye, helyesen teszi, ugye, jól teszi, hogy felkeresi a népét?

– Úgy érzem, végre itthon vagyok. Már-már beléptem e kertbe, de a ház kapuja még nem nyílt ki előttem.

– Nyitott ház az erdő, Tom.

– Tudom, hogy sok mindenről le kell mondanom. Ami a fehér ember számára nélkülözhetetlennek tűnik… Ház, ruha, vallás, mindennapi tárgyak… és a gondolatok persze.

– Az első lépés, Tom: igyekezz az ő fejükkel gondolkodni,

– az ő szívükkel érezni.

Aztán észre sem vettük, fordult a beszéd sora, és megint csak tengeri utunk kalandjain tépelődtünk. Felemlegettük Hosszú Ben ocsmány és konok színészkedését. Fry faggatózását, és megpróbáltuk megfejteni az összefüggéseket.

– Már megbocsásson, egye fene az összefüggést….

– Az a baj, apám, hogy megelőztek.

– Méghozzá vérebekkel meg lovakkal… no hiszen!

– Azt hiszem, ez a szerencsénk – mondtam. – Hosszú Ben a gyönggyel kérkedik majd, de vérebekkel támad? Szarvashiba. A pauhetánok nem hisznek majd neki…

Hallgattunk. Megszívtuk a pipáinkat. Aztán még hozzátettem:

– Hosszú Ben nemcsak bennünket akart megelőzni. Azt hiszem, az apját is. Tőle tudhatott az aranybányákról, ha vannak egyáltalán, s nemcsak amolyan divatos záradékként biggyesztették a mondat végére. Annyi biztos, jobbnak látta, hogy Frytól is megszökve, a saját szakállára dolgozzék.

– Vajon miért félt annyira Hondurastól? – kérdezte Charlie.

Erre már nehezen tudtunk választ adni. Isten se tudja, mi lakik más emberben, hát még az olyan alattomos, álnok gazfickóban, mint Hosszú Ben. Ezért hát jó sokáig csak a szúnyogokra ügyeltünk, és nagy füstharcot vívtunk ellenük.

– Mondjátok csak – fordultam Harryhoz és Tomhoz egy hónappal ezelőtt hol is járhatott a Long Lash?

Számolgattak, aztán kibökték:

– Hát a Sargasso-tengeren. Éppen ott.

– Az angol vizeken semmiképp. A lovag emberei tehát hazudtak.

– De a hajót felismerték…

– No lám – dörmögtem a pipám mögül. – Hát ez itt a kérdés…

– Apám – kérdezte később Harry –, a lovag miért nem jelentkezett előbb azzal a hagyatéklevéllel?

Az ám! Warren is ezen háborgott, mielőtt elváltunk volna.

„Éppen most jelentkezik. Jól kiszámította. A nehéz időkben, amikor naponta vártuk az indián támadásokat, amikor szörnyű nyarakat és még szörnyűbb teleket vészeltünk át, meg sem jelent őkelme. Most jön a követeléseivel, amikor már teljes a nyugalom” – így mondta Warren, és én elgondolkoztam szavainak kegyetlen igazán.

Sokáig hallgattunk, olyan mélyen és sóhajtás nélkül, mintha hallgatóznánk. Pedig az éjszakában nem voltak idegen zajok. Halkan zúgott a nagy folyó, hullámaiból olykor egy-egy hal vetette fel magát, körülöttünk a szúnyogok milliárdjai zengték zizegő, ideges dalukat; távolabb, a láposokból békák ütemes brekegése hangzott. Néha ijesztő, sötét árnyék rebbent el felettünk: denevér röpködött részeg szárnyalással, halkan surrogott a bozót, talán egy róka indult vadászó útjára, hogy az éjszaka megfoghatatlan mélyében hamarosan keserves vinnyogás támadjon s vele a felzavart madarak ijedt csárogása. És beszél a csend. Megéreztük, hogy a természet a végtelen csend és a végtelen nyugalom világa.

Akkor váratlanul úgy éreztük, ez a sokféle zaj – maga a csend.

A természet csendje, íme, százféle nyelven beszél – mégis csend van. Csend és nyugalom.

A lélek nyugalma, a változatlan változás nyugalma.

Csend.

És e beszélő csendben, e zajongó nyugalomban, ebben a csodás éjszakában, amikor lassan emelkedik fel az égen a hold ezüstkarikája, és szelíd mosollyal nézi a fekete fák lassú táncát – megnőtt a lelkünk, szétterült a világban, eggyé lett a négy elemmel, tűzzel, vízzel, földdel és levegővel és mindennel, ami azokból kapja életét.

Most értettük meg igazán – mert az igazi értés meghitt pillanatok csodája –, miért is hiszi az indián, hogy minden dolognak lelke van, hogy fában, fűben, a folyó vizében egy-egy Manitu lakozik. A saját maga lelkét érzi bennük.

– Thomas bátyám…

– Apa, ez olyan furcsa.

– Savage gazda, hallja… milyen nagy a csend?

Ébren voltunk – csak a kis Charlie aludt.

Szívtuk a pipánkat, de már csak ritkán.

– Thomas bátyám – suttogta az indián királyfi, és megragadta a kezemet…

– Nos? Látod is?…

– Nem, csak sejtem…

– És te, Harry?

– Onnan a magas partról?… Vagy talán a folyó túlsó oldaláról?

– Te is jól vizsgáztál – suttogtam. – Jól sejtitek.

Nem mondtuk ki. Most már szavak nélkül is tudtuk.

Valaki figyelt.

Virradatkor már talpon voltunk. Végigvizsgáltam a víz partját, az erdő szélét, de nyomot sehol sem találtam.

Mégsem mosolyogtam éjszakai sejtésünkön. Az a sejtés nem volt csalóka, abban jobban hihettem, mint most a két szememnek. Mert kettőt bizonyít, hogy nyomot most nem találok – gondoltam. – Az egyik: az elmúlt évek alatt elfelejtettem erdőjáró tudományom. A másik: aki éjszaka szemmel tartott bennünket – indián volt.

– Talán az az öreg, akit idejövet láttunk? – kérdezte Charlie.

Ettünk valami keveset, aztán ismét lóra kaptunk, hogy az irtáson folytatva utunkat, mielőbb elérjük a James folyó vízeséseit.

Az elmúlt éjszaka azonban – most éreztem csak igazán – visszafogadott az erdő. Most már nem méltatlankodtam, és nem is keseregtem. Az irtást errefelé ismét birtokukba vették a fák, a lovacskák nehezen lépkedtek a cserjésben. Szügyüket felsebezte a hickory sarja, lábuk alól apróvad szökkent, madár rebbent, halálra rémítve őket.

Akkor határoztam el: otthagyom a folyót, és emlékeim útjain fogok továbbmenni.

Nagy, füves tisztásokra emlékeztem ezen a vidéken. És lám csak, nem kellett sokáig keresgélnem, virágillatú, nagy mezőkre jutottunk, ahol hangosan nyihogtak, frissen lépkedtek a paripáink; majd pedig homokos síkságokra, nagy suvadásokra emlékeztem – és íme, megleltem valamennyit. A parányi sivatagokon átvágtáztunk, a suvadások árnyékában óvatosan léptettünk, míg egy nagy tölgyerdőbe nem értünk, ahol azonban már végképpen elakadtak kicsiny, kócos lovaink.

– Itt megpihenünk – mondtam. – Tovább talán gyalog megyünk.

– És a holmink?

Az ám, a két vezeték ló hátán ott súlyosodtak zsákjaink. Nosza, leszedtük valamennyit, és gondosan szétosztottuk magunk között. Míg Charlie és Patrick serénykedett, Tom és Harry elhatározták, hogy életük első vadászatára indulnak.

– No, hadd lám, tudtok-e egy óra alatt ejteni valamit!

– Szarvast hozzunk?

– Elég a nyúl is. Két nyúl éppen elegendő lesz.

Ebben is maradtunk volna, de hát Charlie kijelentette, hogy a nyuszivadászat nem illik két felnőtt legényhez. Legalább az egyikük gyerek legyen.

Nagy nevetés közben igazat adtunk neki. Így aztán Tom és Charlie indultak vadászatra. Patrick egyelőre a lovakkal maradt – hátha mégis hasznukat vehetjük Harry és jómagam pedig felderítő útra indultunk. Úgy emlékeztem ugyanis, hogy az erdő után, amely most utunkat állta, meredekebb és tisztább dombok következnek, melyeken át továbblovagolhatnánk. Semmi kétség, a kontinens mélyét elzáró őshegység lábánál voltunk, félnapi útra jártunk a James folyó nagy zúgóitól. S ha megtalálom az erdei átjárót, még hamarabb eljuthatunk oda. Hosszan elnyúló tisztásokra emlékeztem, amelyek folyosó gyanánt vezettek át ezen az erdőn, valósággal megkerülve néhány dús vegetációjú dombot. S nem is csalódtam az emlékeimben – csakhogy ezek az emlékek a gyalogjáróé voltak. Mert jó két óra hosszat kerülgettük az erdő bozótjait, míg végre a tisztásra jutottunk. Persze az erdei útvesztő sem volt hiábavaló mulatság: bemutathattam Harrynak, hogyan kell haladni a legnagyobb sűrűségben is, anélkül hogy akár csak egy ágat is letörnénk. Az indián nem csörtet, nem használ bozótvágó kést, hanem ha tudja az irányt, úgy oson jobbra és balra, hogy a természetes ösvényeket, az önként adódó réseket keresi a lombok alján. Könnyen, nyomtalanul, ráadásul hangtalanul halad előre: nem veri fel az erdő csendjét, nem hívja fel magára az ellenség figyelmét.

Harry nem sokáig esetlenkedett, jó tanítványnak bizonyult, és mire a tisztásra kijutottunk, már úgy haladt a nyomomban, mint tapasztalt erdőjáró. Az erdő szélén felkapaszkodtunk egy magányos sziklára, amelynek tetejéről nagyszerű kilátás nyílt mindenfelé. Ahogy visszatekintettünk, láthattuk, bizony jókora utat tettünk meg az erdőn keresztül – de hiába. Mert a tisztás ugyan az orrunk előtt van, lóval is nagyszerűen járható, s később patakvölggyé szélesül, hanem oly nagy karéjban kerüli az erdőt, hogy jelenlegi táborhelyünktől jó néhány órás lovaglásra volna szükség – visszafelé hogy elérjük a kapuját.

– Amott a hegy. Mögötte lapályos, dombos rész. Ott vannak a zúgók.

Harry elmerülten szemlélte a tájat. Nem kérdezett semmit, valósággal itta szemével a látnivalókat.

– De szép… – suttogta nagy sokára.

Ám ebben a pillanatban szinte egyszerre kiáltottunk fel:

– Hát ez mi?

A délelőtti verőfényben vakító fénypontocska villant egy távoli domboldalon.

– Charlie játszik – nevetett Harry, majd felnőttes bosszankodással hozzátette: – Miért vacakol mindig azzal a tükörrel? A fénypont most elsuhant, majd kissé távolabbról megint felvillant.

– Charlie volna?

– Hát persze! Fogadni mernék, hogy tükörrel mesterkedik. Elvakítja a nyuszit, Tom pedig kényelmesen lelövi.

Jó ötlet volt, Harry nem is hitte volna, mennyire eltalálta az igazságot. De hát honnan jön az a fény? Velünk egy vonalból egy másik domb oldaláról.

– Arra mentek valamerre…

– Az ám… de már régen otthon kéne lenniük…

Bosszankodva az út kudarcain, mérgelődve Charlie komolytalanságán, megindultunk visszafelé. Elhatároztam, nem lovagolok én már semerre, szélnek eresztem az állatokat, és gyalogszerrel vágunk neki a hegyeknek. Hiszen nem is hegyek nőnek itt, hanem kerek hátú, nagy halmok között visz egyre magasabbra az út.

Visszafelé már Harry vezetett. Gyorsan megtettük az utat, és már messziről éhesen szaglásztuk a levegőt. Azon versenyeztünk, ki érzi meg előbb a nyúlpecsenye illatát.

– Én már érzem! – rikkantotta Harry.

– Ühüm… de ez nem nyúl. Ez sült szalonna…

– Éhes vagyok, apám. Majd kiszakad a gyomrom…

Amikor az erdő szélére értünk, mégis elment az étvágyunk.

A lovaink békésen legelésztek, a tűz vidáman lobogott, de a tűz mellett csupán Patricket találtuk.

– Már megbocsásson, kapitány! – mondta. – Szalonnát vágtam, azt pirítom. A fene se tudja kivárni ezeket a híres vadászokat.

– Azt hittük, már régen visszajöttek.

– Azok ugyan nem!

– Nem hallottál semmit?

– Semmit. Bevallom, szundítottam egy sort… már megbocsásson!

Aggódva néztem körül. A nap már zenitjén járt, az erdő mindenfelé csendes, a rekkenő melegben elpilled minden élőlény.

Hol lehetnek? Mi történt velük?

Intettem Patricknek, maradjon. Aztán szó nélkül nekivágtunk az erdőnek, most már Tom és Charlie nyomában.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyben arról beszél, hogyan vadászott Tom és Charlie • Veszélyes találkozás

Harry eltalálta az igazat.

Charlie valóban a tükörrel vadászott.

Azazhogy csak vadászott volna, ha Tom engedi. Az indián királyfi komolyan vette feladatát, arra törekedett, hogy minél hamarabb zsákmánnyal térhessen vissza a tábortűzhöz. Ezt is amolyan erdei vizsgának tartotta, amelyben csak két minősítés létezik: megfelelő és meg nem felelő.

Charlie rohant. Nem tudta, hova siet, minél hamarabb minél messzebbre akart kerülni a táborhelyüktől, mert valahogy úgy képzelte, lovaink és a zajongásunk nagy körben felverte a vadat.

Csakhogy ő sem ment óvatosan. Árkon-bokron át törtetett, és hiába intette Tom, áttornászta magát a kidőlt fákon, miközben száraz gallyak roppantak a talpa alatt, a friss lombokon pedig olyan sustorgással törte át magát, mintha egy vadkan rohant volna arra. Ily módon aztán már az első percekben elszalasztottak egy nagy testű vadgalambot, sőt egy kis szarvast is, amelyre a ritkásban bukkantak. Tom végül elvesztette türelmét, és keményen rászólt Charlie-ra: vagy hajlandó Vadászhoz méltóan viselkedni, vagy visszaküldi.

S noha szerették egymást, és jó barátok voltak, amióta csak összeismerkedtek, nagy izgalmukban most mégis alaposan összevesztek. Charlie duzzogva mondta a magáét, hogy így-úgy, a fene egye meg, te sem értesz hozzá jobban, mint én, és nem igazság, hogy a kisebbnek mindig hallgass a neve.

Tom ekkor hirtelen megállt, fülelt. A tölgyes aljnövényzete errefelé megritkult, messzire el lehetett látni a fák között.

A zörgés messziről jött. És valami furcsa ismeretlen hang is.

– Most miért állunk? – hangzott a hetyke kérdés. – Igazán úgy viselkedsz, mint Hosszú Ben.

– Pszt!

– Ugyan… fontoskodsz. Én is értek hozzá annyit, mint te. Menjünk egy tisztásig, a szélén kuporodjunk le. Akkor aztán csöndben maradhatsz, előbb-utóbb orrod elé sétál egy vad.

– Fogd be a szád! Charlie, fogd be a szád!

Tom lassan kifeszítette számszeríját, apró acél nyílvesszőt helyezett a horonyba, és célzásra készen tartotta fegyverét.

– Hülyeség! – nevetett Charlie, és egy lépést tett előre. Lába alatt hatalmasat reccsent egy száraz ág. Akkorát szólt, mintha puska dörrent volna. Tom maga is megijedt, félrekapta fejét – és abban a minutumban két jókora nyúl ugrott fel majdnem az orruk előtt, hogy öles ugrásokkal eltűnjön a fák között.

– Most!

– Hej! A mindenségit!

Hát persze hogy elhibázta. Nyúl – és éppen kettő! Mintha csak ingerkedne velük a szerencse.

Azonmód kutyául összekaptak. Tom nyaklevest ígért, Charlie azzal fenyegetőzött, hogy megmondja.

– Na, most aztán elég! Aló mars hazafelé!

– Merre?

– Olyan csapást hagytál magad után, hogy azon még a vak is eligazodna. Ha akarod, visszakísérlek, de akkor megmondjuk, hogy miattad hiúsult meg a vadászat. Így azonban azt mesélhetsz, amit akarsz.

– Nem szoktam mesélni.

A végén Charlie mégsem ment haza, hanem jó harminc lépéssel maradt Tom mögött. Meg is szelídült, és a hangulat megromlásának annyi eredménye mégis volt, hogy azontúl mind a ketten nagy csendben lépegettek előre az erdőben.

Charlie duzzogása egyre nőtt. Elhatározta, hogy egyedül fog vadászni, ezért olyan messzire maradt el, amennyire csak tudott. Éppen csak látótávolságban maradt Tomtól, sőt néha el is veszítette szem elől, és percekig kellett lesnie a fák között, hogy a távolban meglelje az alakját.

Így mentek már jó ideje, amikor Charlie hirtelen megdermedt.

Egy kiáltást hallott:

– Menekülj!

Tom kiáltott. Furcsa, szokatlan fejhangon, amit csak az igád rémület vált ki az emberből.

Charlie-nak csak kése volt. Előrántotta övéből, és előre-rohant.

– Jövök!

– Menekülj!

Cserkészésük közben az imént szinte észrevétlenül egy vízmosás mélyére jutottak. Itt buján nőtt az erdő, sőt talán sűrűbb volt, mint máshol, és a magasba nyúló lombok között csak elvétve jutott mélyére a napsugár.

Tom túlságosan is jól számított, amikor itt sejtette a vadat.

Ahogy félrehajtotta egy bokor ágait, és előrelépett, bőszült morgással hatalmas medve rohant elő a bozótból. Régóta figyelhette a közeledését, a hangok már alaposan felingerelhették – mert rögtön támadott.

Tomnak előbb megdermedt minden tagja a rémülettől. Aztán feltámadt benne indián vérének harcos-vadász kedve. Szempillantás alatt kilőtte nyilát, amely azonban alig hatolt át a barna bundán, s legfeljebb arra volt jó, hogy az állat dühét fokozza.

Tom egy fa mögött keresett menedéket.

A medve vad ordítással rohant neki. A fa mellett két lábra állt, és csak most látszott, milyen hatalmas jószág. Hatalmas és ijesztő állat. Még nem vetette le egészen téli bundáját, hasán és lábain nagy, sáros csomókban lógott a szőr. A máskor oly mókás, szelíd medvepofa most egészen eltorzult: az állat fogát vicsorította, ínyét villantotta, és ahogy felordított, az orra megnyúlt, kutyaképe lett, s ez még ijesztőbbé tette.

Hosszú karmaival belecsapott a fa kérgébe, nehéz, nagy testét előrevetette, méghozzá olyan fürgén, hogy a fiúnak alig volt ideje kiérni az első roham elől. Akkor kiáltott fel, figyelmeztetve Charlie-t, majd ismét, amikor meghallotta a kicsi oktalan válaszát.

Az íját most már nem tudta használni, a medve csapását ezzel fogta fel az imént, és már nem volt ideje, hogy új vesszőt húzzon elő.

A támadó medve ismét két lábra állt, dühösen morgott, és néhány lépést így két lábon tett meg halálra szánt áldozata felé. Most mindössze egy jókora késsel találta magát szemközt. Semmi kétség, gyakorlott vadász, nagy erejű ember kezében egy kés is megteszi a medve ellen, Tom azonban nem volt sem nagy erejű, sem gyakorlott vadász, életében először találta magát medve közelében, és máris ilyen végzetes helyzetben.

Nem volt hova elugrania. Érezte, hogy lába alatt süppedékes az avar, ha tovább hátrál, biztosan megbotlik valamiben.

Lélegzetelállítóan izgalmas, szörnyű pillanatok voltak.

Tom hallotta a saját szíve dobogását.

A medve előtte állt, új támadásra készült.

De morgása váratlanul elhallgatott. Némán vicsorgatta a fogát, és két mellső lábát lustán leengedte.

Tom ekkor látta csak, hogy az állat szemén – éles fényfolt táncol.

S hiába fordítja el a fejét, a vakító égető fény egyre csak a szemébe tűz.

Igen, igen – Charlie a legjobb fegyverhez nyúlt!…

Amikor Tom közelébe ért, és meglátta, milyen veszélyben forog az indián királyfi, gyerekfejében pillanatok alatt fordult meg minden lehetőség. Erővel, fegyverrel aligha bír a barátján segíteni – elő hát azzal a tükörrel!

A lombok alatt bezuhanó napsugárnak egyetlen pászmája is elég, hogy a bestia szemébe vetítse.

A hatás valóban bámulatos volt.

A dühöngő vadállat, amely Tom közvetlen közelében egész magasságában kiegyenesedett, és már azon volt, hogy halálos markolásra meredt karjaival rázuhanjon a fiúra – hirtelen megdermedt. Torkából ijedt hörgés szakadt fel, morgása csöndesedett. Majd megint felhorkant. A fejét félrekapta, de éppen rossz irányba: a fénysugár pimaszul követte.

Az állat megtorpanása mindössze pár pillanatig tarthatott, Tom azonban éppen ekkor bizonyította be, hogy mégis az erdei életre született. A kedvező fordulat meghökkentette ugyan, mégsem bénította meg. Kését foga közé kapta, villámgyorsan új acélvesszőt helyezett a számszeríj hornyába, és a következő pillanatban már közvetlen közelből nagy erővel csapódott az állat szívébe a végzetes lövedék.

A medve felordított, hosszú, morgó üvöltéssel fogadta a lövést. Mellső lábait sután megemelte, majd kétségbeesetten kaszált, mintha kapaszkodót keresne, vagy mintha hessegetni akarná a kikerülhetetlen elmúlást. A következő nyílvessző majdnem a másik mellett fúrta át a bundáját, és erre már halálordítással felelt. Visszazuhant négy lábára, és akkor a nyílvesszők még jobban belemélyedtek a szívébe.

Hosszú, hörgő ordítás. Véres hab a vicsorgó agyarak között. Még néhány menekülő mozdulat. Aztán vége volt.

Tomot az átélt izgalomtól a sírás fojtogatta. Hosszú percekig kábult szemmel meredt maga elé, zsákmányát megközelíteni sem merte. Aztán megfordult, hogy köszönetet mondjon Charlie-nak nagyszerű ötletéért.

– Fehér harcos jó vadász. Fehér fiúcska lesz nagy varázsló – hallott ekkor egy csöndes hangot.

Indiánok álltak körülöttük.

– Letesz fegyver fehér hajú fehér harcos. Indián hadiösvény jár. Megölheti.

– Látom rajtatok. Fekete-sárga csíkok az arcotokon. Piros csíkok a melleteken… Mit akartok?

– Parancs, ad Okos Hód főnök. Mind elfogni fehér harcosok.

Az indián, aki láthatólag tapasztalt harcos és a csapat vezére volt, kínosan keresgélte az angol szavakat. Társai, tíz-tizenöt keménykötésű fiatal férfi, marcona képpel állt mellette, és íját felhúzva vigyázta Tomot és Charlie-t.

– Fehér harcos fogoly. Velünk visszük.

Ekkor Charlie, mint a villám, megugrott. Nagy mester volt az effajta szökésben, pillanatok alatt ki tudta tépni magát a legerősebb marokból is – de hát ezek a fiatal harcosok maguk is majdnem gyerekek voltak még, legalább olyan fürgék, mint ő. Az egyik utána ugrott, egyszerűen felkapta a földről, hóna alá csapta a kapálózó fiút, s félig bosszankodva, félig nevetve rákiáltott:

– Maszkapau!

Odalökte Tom mellé, akitől közben elvették fegyvereit. Mindkettőjük kezét hátrakötözték, és kurtán előremutattak: indulás!

Néhányan behatoltak a bozótba, és hamarosan előkerítették a megölt anyamedve két kicsi bocsát. A kis bundások sírtak, nyüszítettek, a harcosok azonban nevetve simogatták őket – jó dolguk lesz a táborban, majd a gyerekek játszanak velük,

A menet tehát megindult. Charlie pityergett egy sort, és vérvörös volt az arca a méregtől meg az ijedtségtől. Tom ellenben komoran és konokul hallgatott: bántotta, hogy a szép vadászat ilyen csúfos véget ért, s bántotta a lelkiismeret-furdalás is, amiért a kis Charlie is veszedelembe került.

Az indiánok gyors tempót diktáltak. Emelkedőkön éppen olyan sebesen haladtak, mint sík terepen. A két fiú hamarosan egy magasabb domb oldalán találta magát, ahol keskeny ösvény vezetett a távolabbi emelkedőkhöz.

Charlie, akinek kezét nem kötözték meg, óvatosan elővette tükrét, és amikor úgy vélte, nem veszik észre, körbevillantotta a völgyön. Arrafelé, amerre engem sejtett. Persze amolyan kétségbeesett, reménytelen, kísérlet volt ez, hiszen semmi, de semmi, esélye nem volt rá, hogy észreveszem a jeladást.

S ha véletlenül észreveszem – bizonyára nem tudom majd mire vélni.

Egy barna, izmos marok ragadta meg a csuklóját, és kifejtette kezéből a tükröt.

– Maszkapau… – mondta a csapat vezetője. – Fehér gyerek lesz nagy varázsló, most maszkapau merovancsesz.

– Hazudsz! Hazudsz! – tört ki Charlie-ból gyermek módra a felháborodás. – Én igenis nettopau vagyok! Az én apám Nettopau. Az anyám meg Szukka Szukkahanna, Hűs Víz. Csak te vagy egy buta ló, a fene egyen meg, add vissza a tükrömet!

A szóáradat, ami kitört belőle, igencsak meglepte a kimért és méltóságteljes indiánokat. Egyesek mosolyogtak, mások komoran néztek maguk elé. A két bocs rakoncátlankodott, egy időre elvonta figyelmüket a foglyokról.

– Tom… ezek…

– Tudom, mit akarsz mondani…

– Szép kis fogadtatás. És éppen ezek…

– Nem tudják, ki vagyok.

– Nem is hinnék.

A csapat továbbment. A két fiú nehéz csizmáiban esetlenül botladozott az erdei ösvényeken, hát még amikor járatlan utakra kerültek. Lassú emelkedővel kerülték a dombot, végül átkarolták az egész völgyet.

Úgy látszik, az indiánok nem akartak átvágni a völgy sík és könnyen belátható terepén.

Mindvégig az erdőben maradtak. Az indián mokasszinok alig hagytak nyomot az avarban, avatatlan nyomkereső később azt hihette volna, csak a két fiú kalandozott el ilyen messzire a táborhelytől. Tom azonban biztos volt benne, hogy ha keresésükre indulok, felfedezek töméntelen apró nyomot, amelyből megállapíthatom majd, mi történt velük.

Mint ahogy így is történt.

Jól felismerhető nyom vezetett a medve teteméig. Az állatot helyén hagyták, meg sem nyúzták, tehát sürgősen tovább kellett menniük. Ugyan miért? Egy elhullott, festett sündisznótüske azt mutatta, hogy indiánok voltak e helyen, hiszen ők díszítik mokasszinjukat és ruháikat sündisznó tüskéjével. Tomot és Charlie-t tehát indiánok vitték el e helyről. És ha mindehhez hozzáadtam a tükör felvillanásának helyét, meg a csizmák nyomának irányát, könnyen rájöhettem, merrefelé ragadták magukkal a két fiút.

Tom mindezt végiggondolta, és csak akkor vette észre, hogy az indiánok feltűnően szótlanok, és különös tekintettel méregetik őket. Büszkeségük azonban tiltotta, hogy kérdezősködni kezdjenek. Tom hát feleúton elébük ment mondván:

– Indián testvéreimet bizonyára bántja, hogy foglyot kell vinniük megölt ellenség skalpja helyett.

A csapat vezetője nem szólt. Úgy tett, mintha nem értené az angol szavakat.

– Indián testvérem, úgy értem a szavaiból, a pauhetánok törzséhez tartozik. Ott nevezik a legnagyobb, a veszett ellenséget maszkapaunak. Pedig hát tudnia kell, hogy mi nem maszkapauk vagyunk, hanem maucsik csammi, vagyis legnagyobb barátok.

Az indián ajkát biggyesztette. Kemény arcéle volt, horgas orra, és ahogy megállt egy kiugró szikla szélénél, hogy szemét tenyerével árnyékolva körültekintsen a tájon, úgy tűnt, mint a rendíthetetlen erő és hatalom szobra.

– Fehér hajú fehér harcos hosszú nyelven beszél. Tudja néhány szavat. Okos Hód mondja, ide nem léphet senki. Hát ne lépjen. Fehér hajú fehér harcos örüljön, életben hagytuk.

– Köszönöm – epéskedett Tom, akinek egyszeriben megjött a bátorsága, mihelyt szóra bírta vezetőjét. – Indián testvérem higgye el, nem félek a haláltól. Csak sajnálnám a pauhetán harcosokat, akiknek a fehér gyásztáncot kellene eljárniuk emlékezetemre.

Éles, kemény nevetés válaszolt a szavaira.

Az indián – pauhetán nyelven – így szólt a többiekhez:

– Okos Hód nagy főnök jót mulat majd ezeken a kölykökön.

Persze, miközben ez a társalgás folyt, az egész csapat nagy iramban haladt előre az erdei ösvényen. Már jócskán megkerülték a széles völgyet, és egy meredek emelkedőnek vágtak neki, amely után – Tom úgy számolta – a James folyó zuhatagjainak öve következik.

Szándékosan, hogy kísérőit meglepje, pauhetán nyelvre váltotta a szót:

– A nagy főnök bölcs ember. Azért akart életben hagyni, mert tudta, hogy jó barát vagyok. Testvér. Csak azért dobtam el a fegyveremet, mert túlerő ellen butaságnak tartom a harcot.

Az indián felkapta a fejét. Arcán őszinte csodálkozás tükröződött. Meglepte, hogy a fehér ember ruháiba öltözött fiatalember nagyszerűen beszéli a pauhetán nyelvet. S lám csak, a mérges kis kölyök is hogyan bizonygatta: nem maszkapau, vagyis nagy ellenség ő, hanem nettopau, jó barát, és mit is mondott anyjáról; apjáról?…

Tom sejtette, min tépelődik a csapat vezetője, és hogy teljes legyen a győzelme rabtartói felett, kijátszotta utolsó kártyáit. Pauhetán nyelven folytatta a beszédet:

– Nagy és híres harcos lehetsz, testvérem. Látom, nagy sebeid vannak.

– Vannak – mondta az indián, és elfordította az arcát. Éppen a foglya dicséri, ahelyett, hogy vadul fenekedne? Szokatlan az ilyesmi, és nehezen eldönthető, vajon gúnyolódik-e a fehér fiatalember vagy sem.

– Úgy látom, koponyádon is megsebesültél. Megskalpoltak, mert azt hitték, halott vagy. Aztán kínzócölöphöz kötöttek, de te erős voltál és merész. Megszöktél a monakánoktól.

– Úgy történt! – kiáltotta az indián, és csodálkozva kérdezte: – De honnan tudod mindezt?

Tom mosolygott. Visszanézett, és mintha csak Charlie-t hívná tanúnak, rámosolygott.

– Sok mindent tudok, és még annál is többet. Tudom a nyelveteket, noha sohasem jártam a vigvamjaitokban. És tudom, hogy téged valaha Kis Medvének hívtak. A te híradásod mentette meg a haláltól Nettopaut, a fehér indiánt.

– Hah! – kiáltotta hirtelen a csapat vezetője. Felemelte kezét, és megállította embereit. Várakozóan nézett Tomra. – Valóban beszélsz a nyelvünkön, noha ruhád után angol vagy. Kezdetben, mondják, a fehér szakállasok szorgalmasan tanulták a nyelvünket. De most már hatalmasok, és sokan vannak. Most már nekünk kell megtanulnunk az ő nyelvüket, hogy megérthessük egymást. Bizony úgy van ez, hogy mindig a gyengébb tanulja az erősebb nyelvét.

– Úgy van – bólintott Tom. – Én mégis ismerem a nyelveteket.

– Sok mindent tudsz, és még annál is többet. Ki vagy te? Fiatal vagy, a hajadban mégis egy fehér csík, amely mint az öregeké.

– Ha mondanám, nem hinnéd el.

– És ki ez a fiú?

– Gondolkozz, Kis Medve. Ismerted az anyját, és ismerted az én anyámat is.

Alighogy megálltak, Charlie, aki nagyon elfáradt a sietős gyaloglásban, tüstént lekuporodott a földre. Példája ragadós volt, de Kis Medve rákiáltott az embereire:

– Kisfiúk vagytok, nem harcosok! Hiába álltátok ki a próbát, leültök az első kőre, mint a vénasszonyok!

A harcosok felugrottak, fáradtan lihegtek, és sóvárogva nézték Charlie-t, aki bizony elheveredett a fűben, és azzal sem törődött, hogy a virágokat látogató darazsak körülzümmögik a fejét.

– Ezért nem sikerül győznötök a fehéreken – mondta Tom hirtelen.

– Hah, úgy van! – kiáltott Kis Medve. – Régen a pauhetánok kiálltak minden próbát, és nem voltak olyanok, mint a zsenge fű, amely ha vizet nem kap, lehajtja szárát.

– Nem értesz engem, Kis Medve.

– Mit akarsz mondani? Csúfoltad ezeket a fiatal harcosokat, és igazad volt. Első hadipróbájuk ez nekik. Egész éjszaka meneteltünk. Nem ettünk, nem ittunk. De hát ez semmiség… igazán semmiség.

Akkor Tom felnevetett. Széles, jókedvű nevetése volt máskülönben, most mégis a bosszúság és az ingerültség csengett ki a hangjából. Igazán nem törődött vele, hogy a kezét megkötözték, és tulajdonképpen ezeknek az embereknek kénye-kedvére van kiszolgáltatva.

– Kis Medve, butaságot beszélsz! – kiáltotta. – Az ember nem fa, és nem kő. Elfárad. Ennie és innia kell. Gondolkozz! Ha most belebotlanál egy fehér csapatba, amely rossz szándékkal tör a hegyeitek közé, mit kezdenél ezekkel a fáradt legényekkel?

Kis Medve szeme villámokat szórt. Megragadta Tom vállát, és megrázta.

– Köszönd Okos Hódnak, hogy meg nem öllek. Különben nem tűrném az ilyen beszédet.

– Felelj a kérdésemre!

– A pauhetánok utolsó csepp vérükig harcolnának.

– De előbb esne ki kezükből a tomahawk, mint hogyha pihenten csatáznának.

– A fáradtság eltűrése egyike a harcosi erényeknek.

– Eltűrése igen. De szándékos felidézése… Magad ölöd meg őket, mielőtt az ellenséggel találkoznának!

– Elhallgass! – kiáltotta Kis Medve. – Most látom, hogy mégis angol vagy. Gyáva kutyák, fáradt vénasszonyok!

– A pauhetánok régen a síkságon laktak. Miért szorultak a hegyek közé?

– A fehérek nem erősebbek nálunk… Győzni fogunk rajtuk.

– Fáradtan…

Tom nem tudta befejezni a mondatát. Kis Medve ökle előrelendült, hogy elhallgattassa. Az ingerült társalgás ugyanis pauhetán nyelven folyt, és ugyan melyik tapasztalt harcos tűri el, hogy kioktassák az újoncok előtt?

– Megütöttél?! – kiáltotta Tom. – Ezt még megbánod! Tudd meg, hogy az én anyám Pokahontasz volt! Ezé a gyereké pedig Hűs Víz. Szépen fogadtok, mondhatom!

– Pokahontasz… Hahhh?

A harci színekkel kifestett harcosok képe elkerekült a csodálkozástól. Ámulva gyűltek Tom köré. Maga Kis Medve pedig megragadta a karját, és egészen közel hajolva arcához, vizsgálgatta vonásait.

– Pokahontasz?

Bizony úgy volt, ahogy mondom. A pauhetánok utolsó nagy uralkodója – noha soha nem uralkodhatott felettük – mégiscsak Pokahontasz volt, a drága, kedves, cserfes és rátarti indián kislány. A nagy Pauhetán „király” lánya, aki már gyermekkorában részt vett a férfiak csatáiban, noha az indiánok között tiltva van nőnek a harcokban reszt vennie. Pokahontasz neve fogalommá lett, Pokahontaszt minden törzs szívesen fogadta, Pokahontasz kedvéért annak idején ellenségek kibékültek, harcoló törzsek elásták a csatabárdot, és a falvak vénei is mosolyogva igazat adtak neki. Nem csoda, hogy Pokahontasz neve túlélte viselőjét, és nem csoda, ha azok is jól ismerték, akik csak gyermekek voltak, amikor ő itt hagyta Amerikát.

– Pokahontasz… azt mondod, Pokahontasz?

– Nézz meg jól, Kis Medve. Hát nem ismered fel arcomban anyám vonásait?

– A te anyád Pokahontasz volna?

Tom Charlie-ra mutatott.

– Az ő anyja Hűs Víz. Apja pedig Nettopau, akit te megmentettél, és aki velünk jött, hogy felkeresse a pauhetánok népét. Tudnod kellett volna, hogy fehér vadász egy szál fegyverrel meg egy gyerekkel aligha kóborol napokig az erdőn. Nem egyedül vagyunk. Ő is velünk van. Úgy bántatok velünk, mint ellenséggel, azért nem szóltam róla eddig.

A keze még mindig össze volt kötözve, mégis úgy beszélt már, mintha szabad volna. Ezzel szinte szuggerálta, hogy higgyenek a szavaiban, amit annál is könnyebben tehetett – mert hiszen igazat mondott. Kis Medve elértette a célzást, és intett, hogy oldják le foglyaik kötelékét, majd így szólt:

– Ha igazat szóltál, Fehér Haj, Kis Medve porig hajlik majd előtted. De jaj neked, ha hosszú nyelven beszéltél!

Veszélyes pillanat volt ez. Annak a napnak legveszélyesebb pillanata. Mert az indián, akárcsak a gyermek, éppoly sokat ad ösztöneire, megérzéseire, mint az álmaira. Amilyen hideg következtetéssel képes összerakni az erdő alig fellelhető, apró nyomaiból egy üldözött szarvas vagy medve útirányát, rejtőző szándékát – annyira kiszámíthatatlanná lesz, ha érzelmeit megzavarják.

Kis Medve szúrós szemmel nézett Tomra. Szinte haragos volt ez a nézés, dühös, vad indulatokat tükrözött. A puszta gyanú, hogy Tom becsaphatná, a végsőkig felingerelte a büszke harcost. Azért is nézett farkasszemet Tommal, hátha meglát arcvonásain csak egyetlen jelet is, csak egy parányi gúnyos rezdülést, amely alattomosságra vallana – akkor a két fogoly fiú aligha jut el élve a faluba.

Tom egy ideig állta a tekintetét. Aztán komolyan így szólt:

– Igazamat majd Nettopau fogja bizonyítani, akit te jól ismersz. Küldj valakit vissza a medve Vackához, és még azon is túl, az erdőszélre. Beszélő papirost küldök vele Nettopau-nak, hogy azonnal jöjjön utánunk, mert megleltük jó barátainkat, akikhez készültünk.

– Hozzánk készültetek? – kérdezte rekedten Kis Medve.

Pihenőt rendelt, amit a fiatal legények szemérmes örömmel fogadtak. Egyikük azonban nem pihenhetett: Tom az ónjával sebtében néhány szót írt egy papirosra, amelyet Charlie zsebében találtak.

– Utteke vigip (Siess!) – mondta a fiatal harcosnak.

Kötelékeiket levették ugyan róluk, hanem a fegyvereiket nem adták vissza. Charlie azt is visszakövetelte volna, Tom azonban leintette. Méghozzá pauhetán nyelven, hogy a többiek is értsék:

– Aki hadiösvényen jár, legyen óvatos. Kis Medve jól teszi, ha nem adja vissza fegyvereinket. Ha visszaadná is, nem fogadnám el.

Kis Medve helyeslően bólintott, aztán letelepedett a tűz mellé. Intett Tomnak, hogy üljön mellé, Charlie-t azonban hátrább küldte. Játsszon inkább a medvebocsokkal.

– Ülj a tüzünkhöz – mondta Tomnak. – Egyél az ételünkből.

– A medvém…

– Ne sajnáld! Ha szoptat, nem jó a húsa. Látom, pipád sincs, noha azt állítod, hogy Pokahontasz volt az anyád.

Egy pillantást vetett az égre. Már jócskán esteledett.

– Okos Hód nagy főnök hírt kapott, hogy a fehérek már a hegyek közé merészkednek. A kormányzóval nem így szólt az egyezség. Hanem úgy, hogy pauhetán a fehér embert és fehér ember a pauhetánt többé nem háborgatja. Lehet, hogy az átkozott irokézek hozzák nyakunkra a fehéreket. – Azért járjuk az erdőt.

Várt egy kissé. Merően nézte Tomot.

– Azt mondod, anyád volt Pokahontasz? Jól ismertem Pokahontaszt. Most hát addig nem szívom el veled a pipát amíg elő nem kerül Nettopau… ha igaz, amit mondtál.

Azontúl egy szót sem szólt. Tomot is, Charlie-t is megkínálták az ételükből, de nem szóltak hozzájuk, ők ketten pedig egymás mellé kuporodtak, egy fának támasztva hátukat, és mert az erdőben hűvös az éjszaka, borzongva várakoztak.

Jó későre járt már, amikor megzörrent a bozót, s az őrszemek halk szava hallatszott.

– Itt vannak! – kiáltott örömmel Charlie.

De csak a legény jött vissza.

Egyedül.

– Elmentem az erdő szélére – jelentette. – Fehér lovasok táboroztak ott. Nyolc ló. De már nincs ott senki.

TIZENHATODIK FEJEZET

amelyben erőltetett éjszakai menetelésről és egy megdöbbentő hírről számol be • „Tőrbe csaltál, átkozott Fehér Haj!”

– Úgysem áll másból az élet, mint hogy kergetnek vagy kergetünk… Gyerünk, fiúk!

Riadt bosszúság beszélt belőlem. Semmi kétség, a nyomokból világosan kiolvashattam, hogy Charlie-t és Tomot indiánok ejtették fogságba. Méghozzá éppen a sikeres, de nem veszélytelen vadászat közben. A medvét megtaláltam, bundájában felfedeztem Tom acél nyílvesszőit, a körben letaposott fű, a sok nyom pedig azt mutatta, hogy nem egy, nem is két indiánnal esett találkozásuk, hanem egész csapattal.

Vajon miféle törzsbeliekkel? Erre a nyomok nem adtak választ.

A medve vackát is megleltem, a bocsok eltűntek, bizonyára az indiánok vitték magukkal – gondoltam, hogy legyen játék a törzsbeli gyerekeknek. Az erdő népeinél régi szokás ez: a gyerekeknek összehordanak mindenféle bájos állatcsemetét, amit azok nagy szeretettel babusgatnak, nevelgetnek.

Ebből aztán két dologra következtethettem.

Az egyik: az indián csapat nem járt hadiösvényen, békés cserkésző vadászok voltak.

Csakhogy – otthagyták a medvét, és magukkal vitték a két fiút.

Másik: hadiösvényen járó indián csapattal találkoztak, de a csapatban sok volt a fiatal.

Ez a felismerés komolyan megijesztett. A fiatal harcosok nagy próbatétele az ilyen portya. A megölt ellenség fejét hazaviszik szörnyű trófea gyanánt.

De nyomát nem találtam, hogy Charlie vagy Tom áldozatul estek volna az indiántámadásnak; foglyok voltak tehát – és amíg foglyok, meg is szabadíthatom őket.

A nap azonban már jócskán elmúlt, gyalogszerrel aligha érhetem utol a csapatot. Egyetlen megoldás – gondoltam – ha mihamarabb elérem végre a pauhetánok falvát, és ott kérek segítséget fiam és az indián királyfi számára.

– Gyerünk!

Lóra kaptunk, és most aztán nem volt kegyelem, a derék hátasokat kegyetlenül meghajszoltuk. A friss fű és a jó félnapos pihenés csodát tett: lovaink sebes vágtába csaptak.

Mint mondottam, egy darabig visszafelé kellett mennünk, hogy a nagy erdő karéjos szélét követhessük. Már alkonyodott, mire a két hegysor közötti völgy tisztására jutottunk. Ott egy időre letáboroztunk, ettünk, lovainkat pihentettük, de nem aludtunk. Alvásról szó sem lehet, az erdők világában nem babra megy a játék (ahogy Patrick mondta), és lehet, hogy félórán múlik a fiam és a védencem élete.

Tovább! Gyerünk tovább!

Félhold állt az égen. Gyönge fényében alig tájékozódtunk, de ez a fény éppen elegendő volt, hogy a völgyben végiglovagolhassunk.

A völgy végén patakra leltünk, és ott megint le kellett tanyáznunk. Lovaink igen kimerültek, a lábuk reszketett, és a fejüket mélyen lelógatták. Leheveredtünk hát a magas fűben, és néztük a holdat meg a csillagos eget.

Nem szóltunk egy szót sem.

Harry is, Pat is tudta, mi játszódik le a lelkemben. Úgy jöttem én ide, mint aki hazaérkezik, és íme, minden találkozásom csúfos véget ér.

– Apa…

– Hm?

Harry mégsem szólt. Lopva a könnyét törölgette.

– Gyerünk!

Ösztökéltük, nógattuk fáradt lovacskáinkat. De csak lépésben mehettünk. Többre nem voltak képesek. Ezzel aztán önmagunkat csaltuk. Mentünk, mentünk, de messzire mégsem jutottunk. A hajnal még mindig a völgyben ért – sőt az éjszaka folyamán rossz felé keveredtünk, magasabbra kapaszkodtunk, mint kellett volna. Egy meredek hegy erdőtlen, füves oldalán léptettek lovaink, noha lejjebb alkalmas talajra leltünk volna.

– Tovább, tovább!

Az egyik vezeték ló összeesett. Hirtelen térdére zuhant, majd eldőlt. Fájdalmasan nyihogott, fejét emelgette.

Levettük róla a terhet, egy részét felraktuk a másik kettőre, a többit egy bokor alá rejtettük. A lovat sorsára hagytuk, és mentünk tovább.

Akkorra már tele voltam keserű haraggal.

– Tovább, tovább!

Hegyomlások, vízmosások, meredélyek és kapaszkodók állták utunkat. Nemegyszer azon voltunk, hogy hátrahagyjuk a lovakat, és gyalogszerrel folytatjuk az utat. Sietni, sietni! – ösztökélt folyvást egy belső hang, mert ki tudja, mire odaérek, talán már a kínzócölöphöz kötözve találom a fiamat,..

Odaérek? Hova?

Milyen ismeretlenek voltak azok a hegyek! Ha végigjárjátok hazátok hegyeit-völgyeit, térképről vagy anélkül is felismeritek az elnevezett helyeket. Ez itt az Ugrató, az ott a Kopasz-hegy, amott pedig a Holdvilág-szakadék. Ifjúságomból még jól emlékeztem a tengerparti nevekre: a Homlok-dombra, a Három Nővér-öbölre, a Tüskehátra… de itt semmit sem ismertem. Névtelen hegyek, névtelen völgyek kerültek lovam lába elé, és amerre csak a szemem ellátott, névtelen volt számomra a világ.

Nincs szörnyűbb, nincs ijesztőbb, mint egy névtelen világban haladni előre.

Csupán annyit tudtam, hogy a vízesésektől északra, két magaslat közötti védett völgyben van a pauhetánok falva.

A James folyó vízesései – akárcsak a Potomac, a Susquehanna vagy a Pamunkey folyóé – nem igazi vízesések. Az Allegheny-hegység lankás magaslataiból, dús erdeinek mélyéből eredő folyók lágy esésű hegyi útjuk után hirtelen jutnak a parti síkságra. Hirtelen, mégsem meredeken. Ha a térképre néztek – figyelmetekbe ajánlom az én hajdani jótevőmnek, John Smith kapitánynak Virginiáról készült nagy kartonját jól láthatjátok, hogy a hegyvidék és a síkság határán a folyókat szélesebbre vette a metszőmester, és sok kerek kavicsot rajzolt a közepükbe. Nos, ezek a kavicsok a valóságban hatalmas sziklák, vad szirtek, meredekre, élesre mosott és szakadt kőhalmazok, amelyek között az addig csöndes folyó hirtelen szeszélyes, ingerült démonná változik, és fortyogva, zúgva, kékesen habzó permeteg között száguld, hogy aztán alig fél mérföld után ismét lehiggadjon, fáradtan elterpeszkedjen, és azontúl már csak lustán hömpölyögve közelítsen a tenger felé.

Nagy kerülőt tettünk – az ismeretlen hegyvidék és a sosem járt erdő meg is téveszthetett volna –, másnap déltájban mégis kibukkantunk a hegyi útvesztőből egy újabb tágas völgybe, amelyeknek mélyén ott hömpölygött sziklaágyában a folyó.

Ahogy körülnéztünk, fáradtságunk ellenére is lenyűgözött az ellentét csodálatos varázsa.

Körös-körül hegyek. Nem meredek bércek, nem ijesztő sziklafalak, nem éles hegycsúcsok. Ez a hegység itt ősöreg hegység, tudósok tudják csak, milyen idős. Úgy gondolom, hogy az évszázadok és az évmilliók alatt a hajdani jégáradatok meggyalulták éles magaslatait, a szelek termőföldet tapasztottak szelíd hajlású oldalaira, így alakultak ki az erdővel borított, domború hegyhátak, amelyek között csak néha-néha veti fel fejét egy-egy meredek szirt, csupasz szikla.

Itt a völgy mélyén pedig a síkságra igyekvő folyó kimosta maga alól a földet, kimosott a sziklák közül minden kötőanyagot. Fortyog és háborog, amiért ilyen kemény, durva ágyra lelt, de minél jobban háborog, kanyarog és vergődik, az a sziklaágy annál élesebb és annál durvább lesz.

Ez hát a James folyó „vízesése”. Kétségtelenül meredekebb itt a folyása, de korántsem falról zuhan alá, mint a vízesések általában.

Zúgók, sellők világa ez.

A hatalmas völgy egyetlen meg nem szűnő dübörgés.

A magasban madarak serege kóvályog. Egy-egy rikoltás mintha versenyre kelne a folyó hangjaival.

Mintha a földből nőttek volna ki, pauhetán harcosok ugrottak elénk.

– Állj!

Pattanásig feszített íjaikon nyílvesszők meredeztek felénk.

– Vezess a főnökhöz! – mondtam pauhetán nyelven a harcosnak, aki lovam elé állt.

– Szálljatok le a nagy kutyáról! – parancsolta, és nagy bátran megfogta a lovam zabláját.

– Azt mondtam, vezess a főnökhöz.

– Dobjátok el a fegyvereiteket! Azonnal!

Ingerülten rákiáltottam:

– Nem vagyok ellenség, nem lehetek foglyod sem! Vagy talán víz ment a füledbe, hogy nem hallasz? Azt mondtam, vezess a főnökhöz. A pahuetánok valamikor gyümölccsel és dohánnyal várták a barátot.

– Nincs barátság! Okos Hód nagy főnök harcot rendelt. Nem megyünk többé a Nagy Víz partjára, de aki ide merészkedik, az meghal!

Bólintottam.

– Úgy legyen, fiatal harcos. A nevedet nem tudom, lehet, hogy még nincs is neved. Nos, ölj meg, aztán vidd skalpomat Okos Hód nagy főnöknek, és mondjad: „Megöltem Nettopaut, Pokahontasznak és a pauhetánoknak régi barátját, aki a mi nyelvünkön szólott, és én mégsem hittem a szavának.”

Manapság úgy mesélnek nekem Amerika indiánjairól, mint akik szobormerev arccal néznek a messzeségbe, és látszólag hidegen hagyja őket a saját sorsuk fordulása is. Hát ne higgyetek ennek a képnek! A merev közömbösség, a dacos hallgatás idétlen és buta fajankók pózolása csupán. Az indiánok értelmes, közlékeny és vidám emberek. Ha van is bennük hajlam a körülményes ünnepélyeskedésre, ha szokásuk is a véget nem érő tanácskozás – nyegle hallgatással, pimasz közömbösséggel soha nem találkoztam köztük.

Mi lehet hát az oka, hogy megváltoztak? Hogy messzire néznek, hallgatagok, és dacos közömbösséget mutatnak?… Ha igaz a hír, én megmondom e változás okát. Gyengeségük szomorítja őket, sértett önérzetük maradványait mentegetik.

Mert lám csak, amit akkor mondtam, hallgathatták volna közömbösen is.

Ezek a fiatal legények ugyan mit tudhatnak rólam? Még csak pulykatoll volt a hajukban, amikor én már harcosként jártam közöttük.

– Pokahontasz?… – ismételték, és leengedték íjaikat.

– Nettopau? Aki nem szökött el a kínzócölöp alól?

– Miért szöktem volna? A pauhetánok testvéreim!

A harcos bólintott, és mosolyogva hátrább lépett.

– A mi nyelvünkön szóltál. Pokahontaszt említetted, és Nettopaunak nevezted magadat. Ha igazat beszéltél, Okos Hód nagy főnök örömmel fogad majd, és vigvamjába vezet. Magam kísérlek hozzá.

A csapatból még hárman váltak ki. Barátságosan, de azért némi óvatossággal kísértek tovább. Hogy a mi barátságunkat még jobban kimutassam, intettem a fiúknak és leszálltunk a lóról. Mi is gyalogszerrel folytattuk az utat.

Útközben hallgattunk. Vénasszonyok szokása a cserfes beszéd.

A folyó partján mentünk jó fél óra hosszat. Akkor hirtelen jobbra fordult a menet, és bevágott az erdőbe. Kísérőink olyan utat választottak, hogy lovainkat is magunk után vezethessük. Kanyargós erdei vándorlás következett, amely azonban megint csak nem tartott tovább fél óránál.

Hirtelen véget ért az erdő, és lágy hajlatú hegyek között parányi völgyre bukkantunk. A völgy közepén indián vigvamok álltak. Körülöttük parányi kertek.

Szokatlan képet mutatott ez a falu. Annak idején is láttam pauhetán falvakat – főképpen ha a mocsárvilág közepén épültek amelyeket cölöpkerítés védett emberi és állati ellenségtől egyaránt. A szárazabb térségeken emelt kéregkunyhókat azonban rendszerint nem vette körül semmi, hacsak nem a kicsi kertek, veteményesek. Ez a falu azonban (kísérőm nem árulta el a nevét) két részből állt. Vaskos cölöpkerítés aránylag kis területet védelmezett. Határain belül tíz-tizenöt vigvam zsúfolódott, annyira, hogy még a totemoszlop körül sem hagyták meg a jókora tisztást, amelyen a szertartásos táncokat járják. Ellenben a falakon kívül újabb falu nőtt, ott már szétszórva emelkedtek a kunyhók, és nem is egy, hanem legalább három totemoszlopot számolhattam meg közöttük.

Semmi kétség, nehéz időkben, támadástól tartva épült az első falu, és békésebb időkben, ám mégis kényszerűségből telepedett melléje még három.

Vezetőnk éleset kiáltott. Megelevenedett a kép, hirtelen harcosok futottak elő, és gyűlölködő, mégis kíváncsi tekintettel nézték jövetelünket.

A cölöpkerítésen belül nagy tömeget fedeztem fel. A tömegből most kivált egy magas, tekintélyes arcú fiatal férfi. Nem az öltözéke, sokkal inkább daliás termete különböztette meg törzsének többi harcosától. Fekete haját egyetlen fonatban fogta össze, és úgy tekerte a fejére, hogy a vége kibontva a fél vállára hullott. Ebbe a fonatba tűzte a megfestett sastollakat, amelyek díszei és egyben hadijelvényei is voltak, Arcát és fedetlen mellét a harc színei díszítették. Nyakában keselyűkarmokból és medveagyarakból fűzött nyaklánc díszlett, derekát az amerikai ezüstoroszlánnak, a pumának irhájából szabott ágyékkötő fedte. Mindkét lábát térd alatt díszes szalag fogta át, amelyre ugyancsak tollakat akasztott.

Nyugodt léptekkel a cölöpfalhoz ment, és a nyitott kapuban megállt. Karba fonta a kezét, úgy várta meg, amíg eléje érkezünk. Vezetőnk, a fiatal harcos katonás rövidséggel jelentette: az őrjáratos csapat három sápadtarcút .

– Kötözzétek őket a cölöphöz.

Vezetőnk azonban felemelte kezét, jeléül, hogy van még mondanivalója.

– Ez a sápadtarcú – mutatott rám – azt mondja, hogy nem ellenség, hanem jó barát. A mi nyelvünkön beszél, és azt állítja magáról, hogy ő volna Nettopau, és hogy ismerte a nagyszerű Pokahontaszt is. Azt állítja, hogy téged is ismer, Okos Hód nagy főnök.

A törzsfőnök csodálkozva kapta fel a szemöldökét. Bizalmatlan és kutató szemmel nézett rám.

– Ki vagy? – kérdezte kurtán.

– Nettopau a nevem – feleltem, miközben fejemben vad táncot járt sokféle gondolat. S oly nehezen találtam meg benne e férfi arcmását. Mert valóban ismertem én egy Okos Hódnak nevezett törzsfőnököt, de hát az öregember volt…

– Nem ismerlek.

– Nem ismered Nettopau nevét?

– A nevet jól ismerem, és jaj annak, aki jogtalanul használni merné! Ő volt a legderekabb sápadtarcú a parti síkságon. Pokahontasz őrzője volt. Maga is pauhetánná lett.

– Köszönöm, Okos Hód, hogy őröd a nevemet és a jó híremet – mondtam, miközben legnagyobb örömömre emlékeimben már megtaláltam az arcát. – Én azonban nem őrizhettem a nevedet, mert amikor itt jártam, neked még neved sem volt, s pulykatollat viseltél a hajadban. Gyermek voltál. Apádat azonban jól ismertem. Okos Hód törzsfőnököt, és bátyádat is, akinek a neve Okos Hód fia volt. Úgy látom, bölcsességben és vitézségben apád nyomdokait követed, és most te viseled az ő dicsőséges nevét.

Nincs nagyobb bók egy indián számára, mint hogyha ismerik nevének eredetét. A hegyek közé húzódott pauhetánok nagy főnökének arca szavaimra felderült, és úgy láttam, már-már kitárja karját, hogy testvérek módjára megöleljük egymást, amikor ismét elkomolyodott, szigorú, sőt haragos vonások jelentek meg az arcán, és váratlanul olyasmit mondott, amitől hirtelen torkomba ugrott a szívem, és tüzes karikák kezdtek táncolni a szemem előtt.

– Úgy látszik, a sápadtarcúak ravaszabbak a szürke farkasnál, és hitszegőbbek az irokéz kutyáknál. Apáinkat elkergették a Nagy Víz partjáról, és most a hegyeinkre fáj a foguk. Mézgás mosollyal közelednek, hosszú nyelven beszélnek, az egyik Nettopaunak adja ki magát, a másik meg éppen Pokahontasz fiának.

– Mit beszélsz?!

– Jól hallottad! Most kaptam a hírt, hogy Pokahontasz fia itt van a hegyek között, és azt kéri, szabadítsuk ki az irokézek fogságából. De hát vajon higgyem-e, hogy valóban ő Pokahontasz fia? Hátha csak a sápadtarcúak játszanak velünk, mint macska az egérrel, hogy egymásnak essen a pauhetán és az irokéz – Az indián királyfi?! – tört fel belőlem a kiáltás.

– Nevezheted úgy is… Az irokézek foglya.

– Jól jegyezd meg, Kis Medve! Most ütöttél meg másodszor.

– Foglak még többször is! Hogy nyugodtan menj a másvilágra.

– Követelem, menjünk vissza!

– Feküdj! Azt mondtam… És többet egy szavad ne legyen! Készülj a halálra.

Tom gyilkos tekintettel nézett Kis Medvére, de elhallgatott. Nem volt több érve. S összeomlott minden reménye. El sem tudta képzelni, mi okom lehetett, hogy továbbálljak, ahelyett, hogy a keresésükre indultam volna. Charlie azonban, az én derék kis Charlie-m nem hagyta annyiban a dolgot. Amikor már Kis Medve is leheveredett a tűz mellé, hangosan, hogy minden indián megértse, így szólt Tomhoz – persze pauhetán nyelven: – Kis Medve tapasztalt harcos. Mégis elfelejtette minden tudományát.

– Miért? – kérdezte ártatlanul Tom.

Charlie jelentőségteljesen vállat vont.

– Majd kiderül, ha a nagy főnök elé jutunk. Azt hiszem, Kis Medvét nevetni fogják az asszonyok.

– Kölyök, fogd be a szád! Ha még egyet nyikkansz, megbánod!

Charlie vállvonogatva elhallgatott. Hanem amit mondott, mégiscsak szeget ütött Kis Medve fejébe. Ezért aztán éppen ő folytatta a diskurzust egy idő múlva: – Lovasokról beszéltetek. És lovasok nincsenek.

A két fiú hallgatott.

– Ha lovasok nincsenek, te sem vagy Pokahontasz fia…

Hallgattak. Nézték a tüzet. Kis Medve végül nem bírta.

– Na! Ehhez mit szólsz, sápadtarcú legényke?

– Nem vagyok sápadtarcú, mert az édesanyám Szukka Szukkahanna, Hűs Víz. Annyit azonban tudok, hogy mit jelent, ha üres fészekre lelek. Nem azt mondom, hogy madár nincs, hanem azt: a madár van, csak kirepült. Lessük meg, visszajön-e.

Ennyit mondott Charlie, aztán elfeküdt a füvön, mint akit már semmi sem érdekel.

Ravasz kis fejében jól váltottak a gondolatok, szinte előre tudta, mi játszódik majd le Kis Medvében. Igaz, ami igaz, az erdőjáró indián valóban könnyebben megérti az effajta példálózó beszédet, mint az egyenes szavakat.

Kis Medve mordult egyet, hátára húzta a rókaprémet, amelyet eddig a derekán viselt, aztán elaludt. Aludt az egész tábor, csak az őrök voltak ébren. Charlie azonban sokáig ébren maradt, mindenképpen a szökés gondolata foglalkoztatta, százféle módját is elképzelte, hogyan lehetne elhagyni a kísérőiket, de valahányszor megkocogtatta Tom vállát, szemével intve, hogy nosza, gyerünk már innen – az indián királyfi mindannyiszor tagadólag rázta a fejét.

Neki volt igaza, ma is azt mondom.

Jól ismertem ezt az érzést. Én magam a kínzócölöp alól sem futottam el, jóllehet megtehettem volna.

Az ember hisz az igazságban, és olyankor nem számol semmivel. Hisz az igazságban, mert hogyha hisz benne, az igazság nem hagyja cserben soha.

– Ostobaság – vicsorgott, duzzogott Charlie. – Szép dolog, ha kiderül az igazság… de vajon túléled-e? Kötelességed kitérni a mások butasága elől.

– Fogd be a szád! – szólt rá Tom. Fejét a térdére hajtotta, hogy eltakarja könnyeit.

A hajnali hűvösség ébresztette őket. Gyorsan talpon volt az egész csapat. A harcosok Kis Medve köré gyűltek: a parancsot várták.

– Ide figyelj, Tom – mondta Charlie. – Az éjszaka megszökhettem volna. Biz’ isten! És csak miattad nem tettem meg…

– Persze, persze.

– Meg aztán hova a csudába mentem volna? Apát nem találom meg, a városig vissza nem ismerem az utat. Egye meg a fene az egészet!

Ezt már angolul mondta, a pauhetán szitkozódást még nem ismerte.

Kis Medve sokáig állt a harcosai körében, és karba font kézzel, lehajtott fejjel gondolkozott.

– Nem vagyok már gyerek. A két kezem, két lábam minden ujja sem elég, annyi ellenséget vágtam már le. Mégsem szégyellem, ha más szavára hallgathatok. Tanuljátok meg, csak úgy tudunk egyszer visszatérni a parti síkságra, hogyha büszkék vagyunk, de nem dölyfösek. – Charlie-ra nézett, és komolyan bólintott. – A sápadtarcú fiúcska okosan beszélt. Visszamegyünk oda, ahol a lovasok tanyáztak. Akár ellenségek, akár jó barátok, meg kell találnunk őket.

– Ez a beszéd! – rikkantotta Charlie, aki indián vére ellenére mégiscsak ízig-vérig európai kölyök volt, vagyis: ami a szívén, az a száján… – Meglátod, találkozol majd Nettopauval. Biztosan megismeritek egymást. Hiszen apámtól hallottam mindent, amit rólad tudok. Téged Fejetlen Sas, a monakánok főnöke skalpolt meg elevenen, mégis megcsúfoltad, mert megszöktél tőle.

Kis Medve előresietett, de hirtelen visszafordult, és így szólt: – Nem hiszem, hogy megismerném Nettopaut. A fehér ember gyermekkorában olyan, mint az indián. Sima az arca, és nyílt a tekintete. De később sűrű szakállból álarcot növeszt, és akkor eltűnik a lelke is.

Az emberek pihenten siettek előre. Ismerős úton jártak, most hát Charlie is, Tom is szaporábban szedhette a lábát. Az út nem tűnt olyan hosszúnak, mint előző este. Hamarosan elérték a medve tetemét. Az állatot már kikezdték a dögevő ragadozók, mert néhány helyen meg volt tépve a bundája.

– Hiányzik belőle az acél nyílvesszőm! – kiáltotta Tom.

Most már igazán siettek.

Ez a nyom végleg meggyőzte Kis Medvét, hogy a sápadtarcú lovasok itt lehetnek a közelben, ha el is hagyták tegnapi táborhelyüket.

Nem tévedett.

A medvét elhagyva azonban vita támadt Tom és az indián között. A fiú még jól emlékezett arra a csapásra, amelyet kószálásuk közben maguk törtek az erdőben, arra is, hol szólalkozott össze a kis Charlie-val – Kis Medve azonban gyanakodva végigmérte, mondván, ő másfajta nyomokat is lát. Sok csizmás láb taposta le itt az avart, méghozzá a medvétől távolabb. S nem három ember lába, az is bizonyos.

– Hárman voltak. Igenis, csak hárman! – kiáltotta Tom.

Dühösen és szótlanul követte Kis Medvét. Az indián tulajdonképpen bánta már, hogy nem hitt neki. Gondolatban egyre több érve szólt amellett, hogy a sápadtarcú legény valóban a nagy Pokahontasz fia lehet. Ezért aztán nem gyanakodott tovább, sőt minden elővigyázatosságot félretéve, nagy iramban siettette csapatát az erdő végére, ahol engem vagy táborom nyomait sejtették.

Szokatlan zajjal vonult a csapat. Az indián máskor oly nesztelenül halad az erdőben, hogy sem a puma, sem a szarvas nem veszi észre, pedig azoknak híresen jó a hallásuk. De hát sem Charlie, sem Tom nem volt mestere az erdei gyaloglásnak, óvatlanságuk átragadt kísérőikre is, úgyhogy amikor kibukkantak a fák közül, és ott az első lovakat megpillantották, gyanútlanságuk teljes lett.

– Állj! Vissza! – ordította Charlie torkaszakadtából, és mintha tüzes kályhához ért volna, rémülten ugrott hátra.

– Marraruj! (Ellenség!) – kiáltotta Tom is, de már későn.

A tisztáson egy síp éles hangja harsant. S rögtön utána nyilak röppentek, puskák ropogtak. Az első indiánok, akik az erdőből kiléptek, holtan zuhantak a földre, a többiekre pedig mindenhonnan fegyveres fehérek rohantak. Rövid, elkeseredett küzdelem támadt. Nehéz tomahawkok zuhantak, kardok villantak, sebesültek nyögése, küzdők dühös káromkodása hangzott.

– Átkozott! – ordította Kis Medve. – Tőrbe csaltál, te átkozott!

Tom eltakarta szemét, hogy ne lássa a szörnyű mészárlást.

Charlie meredt szemmel bámult, és sírni is elfelejtett rémületében.

Aztán egyszerre csak vége lett.

Erős kezek ragadták meg a két fiút. Kezüket hátrakötözték.

Kis Medvét és hat-hét társát (a csapatnak mindössze fele maradt életben) lefegyverezték, és ugyancsak megkötözték.

– Tiltakozom! – hallatszott ekkor Peter Warren erős hangja. – Még egyszer kijelentem, hogy tiltakozom. Jamestown kormányzósága nem vállal közösséget ezzel a gyilkossággal, és minden felelősséget elhárít magáról.

– Nem érdekel a szónoklata! – röhögött Sir Lewis Stewkley. – Ez a föld az enyém, ha a fene fenét eszik, akkor is! Itt én vagyok az úr, és úgy kiirtom ezt a büdös cigánynépség indiánt, hogy írmagja sem marad!

Tom és Charlie lovasok és fegyveresek körében találta magát.

Ott hevertek a földön, a lovak lába előtt, ott hevert mellettük a megkötözött Kis Medve is, aki még mindig nem értette, mi is történt velük, és még mindig Tomot okolta a rettenetes vereségért.

– Tőrbe csaltál, átkozott Fehér Haj!

– Éppen olyan fogoly vagyok, mint te. Ahelyett – hogy nyálat köpnél rám, mint egy görény, gondolkozz, hogyan játszhatnánk ki őket.

– Kijátszani?… Átkozott fehér kutya! A sápadtarcúak mind összetartanak.

– Majd meglátod. A saját szemeddel látod. De most inkább gondolkozz, és ne áruld el, hogy tudsz angolul.

Tom és Charlie kutató szeme különös társaságot vehetett sorra ott az erdőszélen. Elég tekintélyes csapat várakozott, nem messze attól a helytől, ahol előző nap mi éjszakáztunk. Ennek a csapatnak egy része sebeit törölgette, szitkozódott, és dühösen rugdosta a foglyul ejtett és megkötözött élő indiánokat, Másik része azonban – csupa páncélos, sisakos katona – kissé távolabb a csoporttól, lován ült, és közönyösen szemlélte az előbbieket.

A csapat tehát – jól látszott – két csoportra oszlott.

Az egyik csoport Sir Lewis Stewkley embereiből állt.

A másik Peter Warren kormányzó csapata volt.

És a kettő között, mégis inkább az előbbihez húzódva, téblábolt Walter Buys, a farmerrá lett muskétás a maga tucatnyi emberével.

– Tiltakozom! – ismételte most Warren. – Ehhez a földhöz kegyelmednek semmi köze!

– Hagyjon nekem békét! Ha tovább okvetetlenkedik, panaszt teszek a királynál.

Sir Lewis lezökkent a lováról, és mérgesen fújva, döngő léptekkel vonult el a földön heverő foglyok előtt.

– Kegyelmed ehhez nem ért, kormányzó úr – szónokolt közben. – Ezekkel a vademberekkel nem lehet másképpen szót érteni. Ha sokat alkudozik velük, ha megtartja minden szerződését, előbb-utóbb visszaszivárognak a maga Jamestownjába, aztán nézheti, hogy mire jut. Nem, kormányzó uram, ehhez a munkához én jobban értek. Nem sokat teketóriázni, hanem odavágni. Bánom is én, hogy mit kerestek ezek a fickók itt az erdőben! A felét levágtuk, a másik felét foglyul ejtettük, higgye el, híre megy majd ennek. És az a jó. Ez a vad népség fejjel megy a falnak, könnyű lesz majd tőrbe csalni őket… Hohó!

A csodálkozó felkiáltás Tomot és Charlie-t köszöntötte.

Sir Lewis dülledt szeme, ha lehet, még jobban elkerekedett, ahogy megpillantotta őket.

– Hohó, hát ez a két kölyök mit keres itt?!

Peter Warren, aki nem szállt le a lováról, előrerúgtatott. Ő is csodálkozva, és nem kis ijedelemmel nézett a két fiúra, önkéntelenül a halottak felé fordult, engem, Harryt és Patricket keresve köztük.

– Hogy kerültök ide?! – reccsent Sir Lewis hangja.

– Ugyanezt én is kérdezhetném kegyelmedtől.

– Annál azonban több eszed van, igaz-e?

Tom hallgatott. Gyűlölettel nézett a lovagra, aki szélesen vigyorogva fordult Warren kormányzóhoz.

– Úgy látom, sürgősen előreküldte emberkéit. Mit akar? Talán hogy a vadak elismerjék királyuknak ezt a kalózfiókát?

– A fiú Pokahontasz fia!

– Fészkes fenét! Ez a fiú Joe Fry kalóz legénye, és a kegyelmed felbérelt ügynöke.

– Bizonyítsa be! Ez olyan vád, amelyért kiutasíthatom a lovag urat.

– De nem teszi. Vaj van a fején, nem teszi.

– Thomas Savage a barátom. Jótállok érte!

– Hát akkor hogyan került Joe Fry hajójára?

– Bizonyítsa be, amit állít!

– Bizonyítsa be, hogy ez a fiú Pokahontasz gyermeke! Hahaha!

– Követelem, hogy azonnal engedje szabadon, őt is meg a kicsit is!

– Még mit nem?! Az én foglyaim.

– Nincs joga itt foglyot ejteni!

– Az én földem! Ráadásul az én embereim harcoltak a vérszomjas indiánokkal!

– Békés indiánokat gyilkoltak!

– A kormányzó úr tétlenül nézte, hogy mi folyik itt.

– Ez igaz, sosem fogom megbocsátani magamnak, hogy tétlenül néztem, ami itt lefolyt. – Warren hirtelen előkapta övéből a pisztolyait, és Stewkleyra szegezte azokat. – Megparancsolom, hogy tüstént engedje szabadon minden foglyát.

Mozdulata jeladás volt, katonái ugyancsak előkapták fegyvereiket, és marcona képpel közelebb lovagoltak. Stewkley emberei gúnyos káromkodással fogadták az új fordulatot, és már-már úgy látszott, a két csapat tüstént egymásnak esik (meghagyva az alamuszi Walter Buysnak, hogy majd az erősebb oldalára álljon), Stewkley azonban egy legyintéssel véget vetett a kakaskodásnak.

– A két kölyök legyen kegyelmedé. De az indiánokat nem adom!

– Amíg indián testvéreim meg vannak kötözve, énnekem sem kell a szabadság! – heveskedett Tom, de abban a pillanatban meg is bánta ezt az oktalan kijelentését. Hiszen ezzel eljátszotta annak lehetőségét, hogy megszabadítsa Kis Medvét még a többi indiánt.

Szerencsére nem nagyon ügyeltek rá. Stewkley egyik embere kioldotta kettőjük kötelékeit, és talpra rugdosta őket. A lovag akkor megragadta a gallérjukat, és így szólt Warrenhoz: – Tessék. De most aztán követelem, hogy azonnal továbbvezessen. Legkésőbb holnap a pauhetánoknál akarok lenni. És figyelmeztetem: tüstént keresztüllövöm azt, aki ezentúl azzal áll elém, hogy ő az indián királyfi.

Mint az ostor, csattant Tom kérdése:

– A saját fiát is agyonlőné kegyelmed?

A zsíros arc hirtelen hozzá hajolt, az óriási szemgolyók kimeredtek.

– Mit beszélsz? He?

Tom fennhangon felelt, hogy mindenki meghallja:

– Csak annyit, hogy a kegyelmed fia, Ben Stewkley itt kószál a hegyek között, és ha jól sejtem, azt állítja magáról: ő Pokahontasz fia, az indián királyfi.

– Elhallgass! Elhallgass, mert agyon váglak! – üvöltötte magából kikelve, lilára vált arccal Sir Lewis. – Nekem nincs fiam! Három éve megszökött, meglopott, akkor kitagadtam, hallani sem akarok róla, nem ismerem, és nekem ne hazudozz, te átkozott… ó, nagy isten…

– Nem hazudok, uram. Örülök, hogy szóra érdemesít, amit Jamestownban nem tett meg. Hozzátehetem még, hogy nem én állok Fry kalóz szolgálatában, hanem éppenséggel a kegyelmed fia, akivel volt szerencsém találkozni…

– Elhallgass! Te átkozott, elhallgass, mert megfojtalak! A puszta kezemmel fojtalak meg!

– Kis Medve, mindent hallottál, mindent értettél.

– Nem értettem mindent. Nagyon gyorsan beszéltetek. De annyit mégis kivettem a szavaitokból, hogy te hozzánk tartozol, és ők az ellenségeid.

– Csak a Tömött Zsák. A kormányzó a barátunk, ezt ne feledd!

– Jól van. Most mit akarsz tenni, Fehér Haj, Pokahontasz fia?

Fehér Haj, Pokahontasz fia…

Tomot szinte megrázta ez a négy szó.

Kis Medve szájából így még nem hallotta a nevét.

Az indián vállára tette a kezét, mélyen a szemébe nézett, bólintott, de nem szólt. Szavak nélkül is megértették már egymást.

Tom Warrenhoz lépett.

– Kormányzó úr, köszönöm, amit értünk tett.

– Nincs mit, fiam. De mondd csak…

– Tudom, mit akar kérdezni. A lovag fia valóban itt kószál valahol. Savage úr erről akart kegyelmednek beszélni.

– Kár, hogy nem tehette. Most minden másképpen állna…

– Gyanítom, hogy a lovag fia is a pauhetánokhoz igyekszik.

– Megelőzted. Hiszen ezek is pauhetánok…

– Az erdőben találkoztam velük. Először a foglyuk voltam… Attól félek, hogy ha a lovag és a fia összetalálkoznak, végképpen fölénk kerekednek. Az az aljas fráter ugyanis elrabolta anyám után maradt egyetlen ereklyémet, a nagy kék gyöngyöt.

– A nagy kék gyöngy… – Warren lehajtotta fejét. Arcán új barázdákat szántottak a gondok. – De hát ugyan mit tehetnénk? A lovag befolyásos ember, a király kegyence…

– Téved, uram. A lovag már évek óta Lundy szigetére száműzve él. Be sem teheti a lábát Londonba.

– Igaz ez?

– Savage úrtól tudom.

– Halászember az ilyesmit nem tudhatja biztosan. Óvatosnak kell lennünk.

– Ha sokat óvatoskodunk, kegyelmedet végképp háttérbe szorítják.

Warren elgondolkozott. Úgy hiszem, alapos fontolóra vette az összes lehetőséget, és meghányta-vetette magában Jamestown sorsát is.

– Engem kötnek a törvények és a paragrafusok. De itt minden más. Fiam, én hiszek neked, és hiszek Thomas Savage barátomnak is. Te vagy Pokahontasz fia, senki más nem lehet az. Tégy tehát belátásod szerint, szabad kezet adok. Hiszen oly mindegy, hogy mikor kerül erre sor…

Így történt, hogy Tom Rolfe, aki fiatal volt, tapasztalatlan, és akinek első nagy kalandja fehér ecsettel húzta végig a haját, egyszeriben egy egész csapatnak vezetője lett. Előbb még az indiánok foglya volt, de íme, a szégyenletes vereség után – Kis Medve szörnyülködve gondolt saját óvatlanságára, amivel beleszaladt az ellenséges fehérek csapatába – az indiánok is, a sápadtarcúak is elismerték Pokahontasz fiának, és úgy hozta a sors, hogy egyszeriben az ő kezébe került minden hatalom, noha azt soha nem kívánta.

De hát így vagyunk az életben mindennel. Hányszor hullik ölünkbe olyan szerencse, amire nem is számítunk, amit nem is kívánunk.

Charlie elemében érezte magát, amikor Tom a futárszolgálattal bízta meg.

Odarohant Kis Medvéhez, és így súgott a fülébe:

– Kis Medve, az erdőben kik a legnagyobb ellenségeitek?

– Az irokézek. Nem fogadták el a vampumövet, és azt követelik, hogy pusztuljunk a vízesések mellől, és azt állítják, hogy elbánnak majd a fehérekkel is.

– Helyes. Most majd szavukon fogjuk őket. Merre van a legelső irokéz falu?

– Északra. A Pamunkey folyó zúgói közelében.

– Helyes. Hát figyelj ide… Tom azt kéri…

Így történt aztán, hogy miután lecsillapodtak a kedélyek, miután eltakarították a halottakat, és elhatározták az út továbbfolytatását, Sir Lewis Stewkley hiába kérdezte Warrent: – Na… merre van az az átkozott pauhetán falu?

Warren így felelt:

– Tomot éppen arrafelé kísérték… Mondd csak, fiam…

– Igen… Kis Medve éppen oda vezetett volna. De hát a lovag úr…

– Vezess, az istenfádat! – Sir Lewis előkapta pisztolyát.

– Igenis. Azaz majd Kis Medve mutatja az utat. – Tom csupa alázat volt. Kis Medvéhez lépett, feloldozta, és pauhetán nyelven kérdezte tőle! – Kis Medve, merre van a pauhetánok falva?

– Arra – mutatta kinyújtott kézzel Kis Medve.

Északra mutatott, a Pamunkey vízesései felé.

TIZENHETEDIK FEJEZET

amelyben a pauhetánok felismerik, de kételkednek • Hárman az erdőben • A Pamunkey gyilkos zuhatagai

– Okos Hód nagy főnök, mire vársz?

– Meg kell hallgatnom a véneket.

– Nincs vesztegetni való időm! – kiáltottam.

– Estére nagy tanácskozást hirdetek.

Okos Hód intett. A vigvam mögött megszólaltak a jelződobok. Kemény hangjuk messzire szállt az erdő fái felett.

– Okos Hód nagy főnök – kezdtem újra a felindultságtól és az izgalomtól megbicsakló hangon. – Úgy jöttem közétek, mint aki hazatér. Úgy jöttem közétek, mint jó barát. És ti úgy fogadtok, mint idegent.

– Ott füstölög kezedben a kalumet, mégis így beszélsz?

Okos Hód nagy főnök felháborodása – mi tagadás – jogos volt. Mert lám csak, a félreértés és a gyanakvás nem tartott sokáig. Amikor meghallottam a szörnyű hírt, hogy Tom és vele bizonyára Charlie is az irokézek fogságába jutott, szinte egy huzamban, szinte egy mondatban meséltem el mindazt, ami fontos lehetett a pauhetánok számára. És hogy szavaimnak nagyobb nyomatékot adjak, nem vártam többé, hogy ők ismerjenek fel, hanem félretettem büszkeségemet és baráti ölelésre váró érzékenységemet, magam fordultam oda a harcosokhoz, és az idősebbek közül valamennyit nevén nevezve emlékeztettem őket az együtt töltött időkre.

– Nettopau vagyok. A sápadtarcú fiú, akit az angolok túszként hagytak Verovokomokóban. Én voltam Pokahontasz testőre. Emlékezz rám, Éjféli Villám! Hohó, te pedig Uszadékfa vagy, és azért sántultál meg, mert kimentetted apádat a megáradt folyóból. Az uszadékfák nyomorították meg a lábadat. Hát te, Lebegő Sas, emlékszel-e rám? Hol van derék jó barátod, Fekete Teknős?

Így léptem egyik harcostól a másikhoz, mindegyiknek szemébe néztem, és valósággal könyörögtem nekik: ismerjenek fel, és azonnal siessenek Pokahontasz fiának megmentésére.

És örült a szívem, amikor láttam, hogy Okos Hód végre leakasztja nyakából a díszes kalumetet, megtömi illatos dohánnyal, meggyújtja, majd füstjét a négy égtáj felé kifújva, így szól:

– Légy üdvözölve, Nettopau! Felismertünk és visszafogadunk. S tanú legyen a négy égtáj szelleme és az ég meg a föld is, hogy vigvamjainkban fekhelyre találsz, tüzeinknél ételi kapsz.

Átvettem kezéből a pipát, és ugyanúgy tettem, ahogy ő. Bizonyságul hívtam a négy égtáj szellemeit, aztán az ég és a föld szellemeit, hogy igazat beszéltem, és kértem őket, hogy mentsék meg Pokahontasz fiát s vele az én fiamat is.

– Összehívom a vének tanácsát.

Torkomat elszorította a keserűség. Akkor feledkeztem meg a köteles méltóságról, és mérgesen legyintettem.

– Átkozott szónoklásaitok! Mire elhatároztok valamit, Pokahontasz fiának már csak a holttestét láthatjátok.

– Az irokézek zsarolni akarnak. Most itt a jó alkalom, hogy fegyver nélkül győzzenek rajtunk. Azt üzenték, hogy ha hajnalig eltakarodunk erről a vidékről, visszaadják nekünk Pokahontasz fiát.

– És ha nem tartják be a szavukat? Hogyha mégis megölik?

Okos Hód felszegte a fejét.

– Akkor harc lesz.

– Előbb legyen! – heveskedtem. – Arcotokon a harc színeit látom, és mégis vonakodtok a tomahawkot felragadni.

– A fehérek ellen ástuk elő a csatabárdot. Halott Szarvas, a legvénebb pauhetán azt üzente a minap, hogy nagy kutyákon sápadtarcúak közelednek.

– Mi voltunk azok! – kiáltottam, de abban a pillanatban éreztem, Harry meghúzza az ingem ujját.

– Apa, hátha Hosszú Ben volt. Meg Joe Fry, a kalóz.

Akkor már minden úgy összekuszálódott, hogy nem tudtam többé nyomon követni. Élt bennem a sürgető akarás, hogy foglyul ejtett fiamon és kedves védencemen, a derék Tomon segítsek, és íme, felébredt bennem a kételkedés is: hátha tévedek, és méltatlanok érdekében mozgósítom a dicső pauhetánok maradékait.

– Már megbocsásson… – hallottam Patrick bizonytalan hangját is. Valamit mondani akart, de nem hagytam szóhoz jutni, mert határoznom kellett, noha csöppet sem voltam biztos a dolgomban.

– Okos Hód nagy főnök – kezdtem –, imént kételkedtem barátságodban és vitézségedben, pedig mindkettő oly tisztán csillog, miként a folyó vize napsütésben. Mégsem kívánhatom, hogy fegyvert fogjatok, és az irokézek táborát velem megrohanjátok. Mert lehet, hogy Halott Szarvas más sápadtarcúakat látott, és úgy lehet, egy hazug adja ki magát Pokahontasz fiának. Ezért úgy döntöttem, mi magunk megyünk az irokézek táborába. Ha akartok, kövessetek, de csak akkor jöjjetek segítségemre, hogyha háromszor halljátok a pisztolyom hangját.

Okos Hód karba fonta a kezét. A szél meglibbentette hajában a színes tollakat. Mélyen zengett a hangja, amikor válaszolt.

– Nemhiába viselhetem apám nevét – mondta. – Okos Hódnak neveznek, mert tisztelem az öregek bölcsességét. Tisztelem a te bölcsességedet is, Nettopau. Menj, és mi követni fogunk.

Úgy döntöttem, hogy alkonyatkor indulok. Amikor itt a tanácskozás tüze fellobog, akkor osonok majd ki a pauhetánok falvából, bárki idegen leselkedő ne vehesse észre, amikor elmegyek.

– Elmegyünk mi is, megbocsásson…

– Nem hagyunk magadra, apám.

A józan ész azt követelte volna, hogy egymagamban menjek. Az utat ismertem, pauhetán testvéreim elmagyarázták, és homályosan emlékeztem is rá. Semmi kétség, észrevétlenül és gyorsan haladhattam volna az erdőben, nem beszélve a tábor megközelítéséről, amelyhez hasonló feladatot az indiánok is mindig egymagukban hajtanak végre.

De hát akkor már nagyon meg voltunk zavarodva.

Nagyon együvé tartoztunk.

Előbb Harryt vesztettem el, és most, íme, Charlie miatt fojtogat az aggódás. Úgy éreztük, ha most elszakadunk egymástól, soha többé nem találkozunk össze.

Ezért aztán hárman indultunk útnak.

Okos Hód nagy szemet meresztett, aztán aggodalmasan a fejét csóválta.

– Nettopau testvérem haját már bölcsesség fehéríti, mégis elfelejtette az erdő törvényeit.

Tudtam, hogy igaza van.

Egyedül kellene kikémlelnem, vajon csakugyan Tom és Charlie esett-e fogságba.

– Induljunk, apám – mondta Harry.

– Már megbocsásson… Ne hagyjuk a kis Charlie-t.

Szóltak a dobok. Magasra csapott a tanácskozás tüze. A varázsló előjött kunyhójából, és szent füvekkel szórta tele a tüzet. Lassú, kimért léptekkel megjelentek a törzs vénei. Nagyon komorak, nagyon méltóságteljesek voltak; nem tartottam hát ildomosnak, hogy megzavarjam őket elmélyült töprengéseikben. Amit kell, Okos Hód majd elmondja nekik.

Biztosan köztük van Halott Szarvas, aki szemmel tartott minket, amikor a James folyó partján éjszakáztunk.

Gyorsan és észrevétlenül hagytuk el a falut. Az őrszemek tudták, mi járatban vagyunk, és szó nélkül utunkra engedtek. Gyalogszerrel mentünk – a „nagy kutyákat” hátrahagytuk, és élelmet is mindössze egy napra valót tettünk a tarisznyánkba. Fegyverrel annál jobban el voltunk látva. Mindegyikünk övében két-két felporzott pisztoly, kések, kezünkben számszeríj és egy-egy könnyű tomahawk, vagyis indián buzogány, amely közelharcban jó szolgálatot tehet.

Korán felkelt a hold, félkaréja megnőtt tegnap óta, így hát valamivel több fény világította meg erdei utunkat. Jobban mondva az erdő szegélyén haladtunk, olyan gyorsan, ahogyan csak az éjszakai félhomály és a fiúk tapasztalatlansága engedte. Ha nem élet-halál dolgában sietek, talán jót nevettem volna a zömök, csupa izom Patrick esetlenségén, ahogy kisgyermek módjára nyöszörgött, és tengerész módjára káromkodott egyszerre, valahányszor egy gyökérben, fában megbotolva hasra vágódott.

– Az istenfáját… már megbocsásson!

– Csöndesebben! – szólt rá Harry. – És siessünk!

– Sietek, sietek. Még mindig jobban sietek, mint ezek a rézbőrűek. Mit szónokolt a nagy főnök? Egy szavát sem értettem.

– Összehívja a vének tanácsát!

– Minek?

– Hát… – éreztem, hogy az egyenes kérdés zavarba hoz, és hogy ez egyszer pirulnom kell pauhetán barátaim miatt – hát hogy eldöntsék, kiszabadítják-e Tomot vagy sem.

– Aha!

Patrick tapintatosan elhallgatott. Mi sem feszegettük ezt a kérdést. Harry igyekezett méltó lenni hozzám, úgy osont, mint aki valóban a vadonságban nőtt fel, és néha úgy beleveszett a kékesszürke félhomályba vagy a holdfényben koromfeketének tűnő lombok árnyékába, hogy már szem elől tévesztem, ha ő maga nem jelentkezik:

– Itt vagyok.

A derék Pat magában mégiscsak meghányta-vetette az indiánokról alkotott véleményét, mert egyszerre csak megszólalt:

– Mégiscsak jobb, ha mi megyünk. Az legalább biztos.

Siettünk tovább.

S nem akarlak untatni benneteket annak az éjszakának minden kisebb-nagyobb eseményével. Egy erdei menetelés – különösen éjszaka, gyönge holdvilágnál – önmagában is izgalmas, kalandos vállalkozás. Az éjszakai erdő tele van hanggal, ismeretlen neszekkel, hirtelen kiáltásokkal, félelmetes surrogással. Az árnyékok összeolvadnak, és hiába szokja meg a szem a gyenge világosságot, kell valami hatodik érzékszerv is, az ösztönös megérzés képessége, amely megmutatja a száraz utat, amely időben megállít, ha leselkedő pumához közelítesz, s amely megkülönbözteti számodra a fát az árnyékától.

Sok mindent mégsem sejthetsz előre. Legtöbbször olyasmit, amiről már – tudsz.

Botlasz egyet, és térdedig csapódik a víz. Meglepődsz, pedig már itt a patak, amiről a harcosok beszéltek, és amit ha átlábalsz, tüstént balra kell fordulnod. Ott a talaj emelkedéséből, a levegő hidegségéből és a teljes vaksötétségből következtetheted: hasadéit mélyére jutottál, amelyben lassan emelkedik az út, hogy aztán ismét kijuss egy holdfényes, füves tisztásra.

– Gyerünk!

Nem vesztegettük az időt. Sem pihenéssel, sem azzal, hogy a sokféle kényelmetlenségre ügyeljünk.

Hirtelen szárnyak suhogását hallottuk, majd vad huhogást, és abban a pillanatban Harry szitkozódni kezdett. Ami ezer évben egyszer ha megtörténik, lám, vele megesett: egy uhu összetévesztette a zsákmányával, és alaposan belekarmolt a fejébe.

Harry nem rémüldözött, és ha meg is ijedt, hát nem mutatta: egyszerűen odébb lökte az ijedten rikácsoló madarat (hatalmas jószág volt), aztán sietett utánunk. Mi már a hasadékban jártunk. Itt nagyobb volt a csend, különös, halotti csend, és a lépteink benne oly zajosak.

Váratlanul veszett-rémült gyereksírás támadt. Nem is olyan messze sikoltva sír egy kisgyerek.

– Dehogy gyerek… nyúl az!

A nyúl nem sokáig sírt, sorsa beteljesedett: ki tudja, farkas vagy talán róka volt a hóhéra?…

Az éjszakai erdő mégis csupa meglepetés. Az éjszakai erdő mégis csupa illat, mégis csupa béke. Sok virág napszálltával bontja ki szirmait, és egész éjszaka különös, erős illatával csalogatja magához a lepkéket, rovarokat. Csodaszépek ezek a virágok, kár, hogy szépségüket csak a sötétségnek tartogatják.

De hát mondom, nem akarlak untatni benneteket. Hiszen nem volt akkor szemünk az erdő szépségeire, nem volt fülünk az erdő különös hangjaira, mert csak mentünk, mentünk, mint a szélütöttek, és megizzadt kezünkben vadul szorongat-tűk fegyvereinket.

Éjfélkor aztán pihenőt tartottunk. Olyan fáradtak voltunk, mint még soha. Egy fának támaszkodva próbáltam pihenni, mert gyakorlatból tudtam, hogy aki ilyenkor lefekszik, nincs ereje felkelni, és elnyomja az álom. De hát állni sem volt erőm, az úttalan utakon való éjszakai gyaloglás hosszabbnak tűnt, és jobban kifárasztott, mint máskor ötször akkora út. Arcomon végigcsurgott a verejték, számban éreztem sós ízét, hirtelen egész testemben reszketni kezdtem, fáztam, noha meleg volt a levegő.

A fáradtságot nem is végtagjaimban éreztem, hanem a gyomrom tájékáról sugárzott szét furcsa, lassú áramokban. Mintha áradó folyóban állnék, és a víz lassú hullámzással egyre följebb emelkedne, hogy aztán végképp elöntsön.

S mindenféle zavaros gondolat zsibongott bennem. Hajókat láttam, messzi vizeket, egy csöndes, nagy hajót, de nem Harry jelent meg rajta, hanem én magam, és csodálkoztam, milyen véletlenek adódnak az életben, és csodálkoztam, hogy összetalálkozom azzal a hajóval, ott a nyílt óceánon, pedig köröskörül indián tüzek égtek a víz színén, kínzócölöpök lebegtek fölötte, és én reszkettem a félelemtől, amiért nem találom sehol a fiaimat. Sehol, sehol. Csak Bob halotti arca meredt rám kifejezéstelen mosollyal, és Bob, egy másik Bob mellém lépett, karomra tette a kezét, aztán a halott Bobot a tengerbe eresztettük, de alig érte a víz, lángra kapott, lángolt a kínzócölöp, vad, harci színekkel kifestett arcok keringtek körülöttem, éreztem meleg, párás leheletüket is, a szemek kimeredtek, mint Sir Lewis szemei, és a fiaim sehol sem voltak. Futni kezdtem, átfutottam a vízen és az erdőkön, közben egyre a fiaim nevét kiáltoztam, de válasz sehonnan sem jött, hanem valami messzi, elhaló sóhaj, fájdalmas nyöszörgés, aztán egy halk suttogást hallottam a hátam mögött. Hűs Víz suttogott: „Nem ismerek rád, Nettopau.”

Felébredtem. Vagy csak azt hittem, ébren vagyok. Mert hirtelen az villant a fejembe: vajon mit jelenthet ez az álom? Hiszen minden álom jelent valamit, kell, hogy ennek is jelentése legyen. De bárhogy is törtem a fejemet, nem találtam az álmom jelentését. Óriási homoksivatag közepén álltam, körülöttem puszta homokdombok emelkedtek, sem növény, sem élőlény nem látszott semerre sem. Nem csodálkoztam, hogy egyedül vagyok, azon sem, hogy sem a fiaimat, sem Hűs Vizet nem látom magam mellett, hiszen csak álmodtam róluk, de nem tudom megfejteni az álmot.

Persze csak álmodtam – gondoltam – hiszen mostanáig csak sötétet láttam, most pedig ragyogó világosság van.

Abban a pillanatban valóban felébredtem.

Az álombéli napsütés után meglepetés volt ez a félhomály. Még alig derengett, az erdő most aludt igazán. Az éjszakai állatok is elcsendesedtek, a nappaliakat még nem ébresztette fel a hajnal. Mélységes csend volt.

Feküdtem. Mikor zuhantam a fiúk mellé, nem tudom. Úgy feküdtünk ott egymás mellett, mint a halottak, és bizony mondom, akármelyik erdei ragadozónak, akármelyik kószáló ellenségnek szabad prédája lehettünk volna.

– Hát ez mi? – hüledezett Pat, amikor ásítva felébredt.

Harry szélesen nevetett, megveregette a pajtása vállát.

– Ezt nem hittem volna, Pat. Medvéket lakomáztatsz?

Patrick tarisznyája széttaposva, szétmarcangolva feküdt nem messze tőlünk. A tartalma pedig: volt – nincs.

Nevettünk, pedig rosszabbul is fordulhatott volna az éjszakai kaland. Miközben ugyanis holtra válva aludtunk, látogatónk akadt, a nyomai után ítélve jókora medve, amely megszimatolta az elemózsiát, és Patrick feje alól húzta ki.

– Jó, hogy a mackó nem szereti a disznósajtot – nevetett Harry.

– Miért?

– Mert akkor a fejedet kapta volna be.

Továbbindultunk. Az evésre nem gondoltunk, most már mind a hármunkat elöntött az izgalom, hogy mihamarabb az irokézek táborához jussunk. Jobb lett volna, ha éjszaka kerülünk oda, de hát úgyis késő délután lesz, mire megleljük a tábort – gondoltam –, legfeljebb az erdő sűrűjében várjuk meg az alkonyatot.

Ám alig tettünk néhány lépést, alig bukkantunk ki az erdő fái közül, egyszerre csak meglepődve láttuk: igen óriási utat tettünk meg az éjszaka. Azt hittük, hogy csupán botorkálunk, vonszolódunk a sötétben, de hát az emberi test csodálatos műszer, iszonyú fáradtságunk mégiscsak nagy utat jelzett.

Széles, erdő borította völgy tárult a szemünk elé. Hegyoldalban álltunk, ráláthattunk tehát a völgyre, amely jóval szélesebb volt a James folyó völgyénél.

A völgy szélesebb, ám a folyó kisebb.

S annyival kisebb, amennyivel sebesebb.

Ebben a pillanatban bomlott ki az égen a hajnal.

Halványlila fények villogtak a felhőtlen égbolton. A hegyek eltakarták a kelő napot, de világossága már kibontotta a derengő szürkeségből a világ színeit. A sötétzöld, sűrű erdők fölött, mint tovasuhanó szellemalakok, könnyű ködök lebegtek: a szél lassan sodorta őket a folyó fölé, ahol újabb ködalakokkal keveredtek. A víz, amely a hegyvidékről sziklaágyában vergődve igyekezett a síkság felé, a medrében őrt álló szirteken megtört, és könnyű, fehér permetet dobott a magasba.

– Zúgó Völgy – mondtam indián módra, ismét nevet osztogatva a körülöttem való világnak. – Halljátok?

Valóban, ezt a széles, tág völgyet, amelyet mindenfelé sűrű, sötétzöld fenyvesek borítottak, egyenletes, halk zúgás töltötte be. Mint amikor az ember tengeri kagylót szorít a füléhez, és benne meghallja a tenger zúgását, ebben a völgyben egy egész földrész zúgatta szeleinek, folyóinak, erdeinek zenéjét.

– Ott – mutattam egy kicsiny tisztásra, amely a sűrűség közepén, a folyó túlsó partján fehérlett.

– Tűz ég.

– Hajnali tűz. Szertartáshoz készülődnek.

– Nem várhatunk, Harry – mondtam.

– Ezt akartam én is mondani, már megbocsásson! Nem tetszik nekem a kegyelmed pauhetánjainak a vonakodása. Fene tudja, mire szövetkeztek ezek.

– Nagyon hamar ítélsz, Pat. Én bízom bennük. Mégsem tölthetjük az időt puszta leskelődéssel. Mire a hírrel megfordulunk…

Nem mertem kimondani. Charlie megkínzott arcát képzeltem magam elé.

– Lesz, ami lesz, kiszabadítjuk őket!

– Nem könnyű. Lehet, hogy mindhárman ott maradunk. Vállalod, Harry?

Nem felelt. Barna, nagy szeméből méltatlankodás áradt.

– Hát te, Pat? – fordultam Patrickhez, aki némán vizsgálgatta a völgyet.

– Kapitány úr, már megbocsásson, ha itt is így szólítom, megmondom, hogy én mit gondolok erről az egész hercehurcáról. Azt, hogy Tom jó pajtás, derék gyerek, a tűzből is kimentem, ha kell… de mondjuk meg őszintén, mégiscsak maga kereste a sorsát. Hanem a kis Charlie… az más. Ahhoz ne nyúljon se rézbőrű, se magunkfajta, mert úgy vágom szájon, hogy a másvilágon találja magát!

Felkelt a nap. Fénnyel telt meg az ég és árnyékkal a föld.

A szirtek között harsogva rohanó folyó felett egy madár repült. Suhanó nyílként, hangtalanul szárnyalt végig a magasban.

Ahogy leereszkedtünk a folyóhoz, a tábort egészen eltakarták szemünk elől a sudár fák. Itt, a víz partjáról emberi lénynek, emberi településnek nyoma sem látszott.

Néptelen volt a völgy. Néptelen a folyó.

A völgyet megtöltő monoton zúgást azonban másfajta hang is színezte.

Egyhangú dobolás hangja.

És a szent varázskereplő károgása.

Minden perc drága volt, mi mégis nagy óvatossággal haladtunk lefelé a hegyről. A legsűrűbb bozótost kerestük, és igyekeztünk úgy osonni, mászni, hogy a messziről szemlélőnek ne tűnjék fel a lombok erős mozgása.

Valósággal a bokrok alatt kúsztunk, és nemegyszer csak a véletlen mentett meg bennünket attól, hogy le ne zuhanjunk a szakadékos mélybe.

Aztán egyszerre csak lenn voltunk. És előttünk a folyóvölgy füves, tisztás árterülete.

Nem tudhattuk, hány őrszem vigyázza a tábor környékét. Az irokézek örökké hadikészültségben álltak, nem is telepedtek meg sehol egy-két esztendőnél hosszabb időre. Falvaik ezért inkább táborhelynek számítottak, kéregkunyhóik között szép számmal akadt csúcsos bőrsátor is, amelyet a belső hegységekben kószáló bölények bőréből varrtak.

De hát úgy lehet, nagyon nagy biztonságban érzik most magukat, készülődnek a foglyok megkínzására és kivégzésére, és talán csak a vízesés alatti gázlókat tartják szemmel, amerről az esetleg felbőszült pauhetánok támadását várják.

Harry kérdően nézett rám.

– Nincs más választásunk – mutattam a folyó sziklazátonyos tükrére. – Ha be akarunk jutni az irokézek táborába, át kell kelnünk a folyón. Csakhogy gázlót nem találsz sem itt, sem feljebb, még sok mérföldnyire. Egyedül a vízesések alatt ismerek két olyan helyet, ahol derékig érő vízben át lehet lábalni a túlsó partra. Ott sem veszélytelen vállalkozás, mert a folyó sodra elég erős.

– Siessünk! – indult volna Harry, de visszahúztam.

– Várj. Ezt a két helyet biztosan figyelik. Az irokézek üzenetet küldtek a pauhetánokhoz, várják tehát a választ. A válaszhozók csakis azt a két gázlót használhatják. Ha fenyőlombokkal és magasra tartott vampumövvel közelednek, az annyit jelent, hogy elfogadták a feltételt. Elköltöznek eddigi lakóhelyükről, és cserébe Pokahontasz fiát kérik. Ha ellenben fegyveresen jönnek… nos, mire átkelnek a folyón, már csak a bosszúra marad módjuk, és nem a mentésre.

– Mit tegyünk, kapitány?… Menjünk talán följebb a folyón?

– A zúgok hosszú mérföldekre terjednek.

– Hát akkor?

– Itt kelünk át. S itt is jövünk vissza. A folyó legalább visszarettenti üldözőinket.

Minket vajon visszarettent-e?

– Most már bevallhatom – magamnak is –, hogy ha nem Charlie-t és nem Tomot sejtem odaát, a fenyegető dobolás és a felfelé szálló füst közelében, dehogyis vállalkozom erre a nyaktörő mutatványra. Most már bevallhatom, valahányszor erre az útra gondolok… igen, a puszta gondolattól is megfeszül minden izmom, és százszor is szemrehányást teszek magamnak, amiért a meggondolatlansággal egyenlő merészségből elhatároztam az átkelést.

Hiszen a Pamunkey – folyó. Nem akármilyen patak, amelyen kőről kőre szökkenve átkelhetsz. Folyó. Legalább ötven- ölnyi széles, s ezen a helyén különösen veszélyes.

Már messziről szemügyre vettem a habzó vizet, és a sokféle lehetőség közül kiválasztottam azt, amelyet legalkalmasabbnak ítéltem. Igen, ott fogunk átkelni a folyón, ahol feleúton lapos sziklák állják el a víz útját, majd pedig magasan kiemelkedő szirtek dacolnak a víz erejével.

Sietnünk kellett – mégsem kapkodtunk. Minél merészebb egy vállalkozás, annál gondosabb legyen az előkészület – mondtam, és azonmód lekuporodtunk egy fa tövébe, hogy elrendezzük holmijainkat. A pisztolyokat gondosan bőrbe, rongyba csavargattuk, hogy meg ne ártson a puskapornak a folyó feletti pára. Aztán összecsomóztuk a magunkkal hozott köteleket, s én örömmel láttam, a három kötél együttesen talán átéri a folyót. Számszeríjunkat a vállunkra vettük, a puzdra nyakát leszorítottuk, nehogy kihulljanak belőle a vesszők, majd hátrahagyva minden málhánkat, megindultunk a folyóhoz.

– Merre? – kérdezte Harry.

– Oda – mutattam a kiválasztott helyre. Harry maga is latolgatta, hol volna alkalmasabb az átkelés, de hát jobbat nem talált, ezért szó nélkül megindult.

Ha vissza nem fogom, egyenesen, sétálva vág neki az útnak. De hát még idejében visszafogtam őkelmét, aztán mindhárman hasra vágódtunk, és az erdőt elhagyva, hason csúszva vágtunk át a folyó füves árterületén. Lassan haladtunk, messziről fel ne tűnjön a fű szapora mozgása, azért aztán volt ideje Patnek, hogy a maga egyszerű és természetes módján megreggelizzen. Kúszás közben madárfészekre lelt, és nem sokat teketóriázott – kifosztotta. Kiemelt belőle két pettyes tojást, azokat azonmód felütötte, és kihörpintette a tartalmukat.

– Haspók – suttogtam kissé haragosan. Madárfészket sosem fosztottam ki. Azt tartottam, az ember ne görény módra vadásszon.

– Már megbocsásson! A gyomrom majd kiszakad.

– Van kedved enni? – Harry ugyanúgy háborgott.

– Nem kedvből eszem, hanem éhségből.

– Gyerünk, gyerünk! – nógattam a kis csapatot.

A nyomainkkal most alig törődtünk. Ha ezt a kalandot túléljük, aligha lesz szükség a nyomaink eltüntetésére.

– Apa…

– Hm?

– Biztos vagy benne?

– Lehet, hogy nem Charlie és nem Tom van odalent. De lehet, hogy ők És ez az egyetlen lehetőség is megéri… – feleltem hosszú hallgatás után.

Így a lehetőség valósággá lesz. Az ember a veszély tudatában ösztönzőket keres, és ez semmi más nem lehet, mint a biztos tudat, hogy fiáért és a védencéért kockáztatja életét. Igen, igen: az ember ilyenkor már a meggondolást is az ösztön hitelességével ruházza fel.

Kúsztunk a magas fűben. Át az árterületen.

Amikor végre a folyóhoz értünk, Harry így szólt:

– Ezzel megvolnánk… – És megtörölte verítékes homlokát.

– Most még a folyó… aztán a neheze.

Aztán… Mintha bizony a folyó nem volna az.

S talán a legnehezebb.

Akkor már szinte semmit sem törődtem a folyó veszélyeivel. Pedig innen, közvetlen közelből volt csak igazán félelmetes. Kristálytiszta vize zavarossá habosodott a sziklák útvesztőjében. Harsogva tört szét a sziklák éles hátán, amelyek zöld és fekete, piros és sárga testükig lecsupaszítva fogadták megújuló rohamait. Ömlött, zúdult, a lankásabb mély felé igyekezett a töméntelen víztömeg, amely bőgve, dübörögve tört meg a síkos és nyálkás köveken, de nem tudta lemosni, leszakítani róluk a hosszú, méregzöld moszatcsomókat. S a kövek, e délceg katonák ezer meg ezer haragos, habos kis patakra szabdalták a nagy folyót. Igen, igen, hol délceg katonát, hol meg hentergő mackót, gubbasztó teknősbékát, ugrani készülő oroszlánt formáztak ezek a nagy kövek, ám egyvalamiben megegyeztek: mozdulatlanul és elpusztíthatatlanul állták a víz rohamait. A sok-sok gyors vizű patak harsogva, zúgva mondta a magáét, mérges párákat dobott a magasba, hófehér, csodás permeteket emelt a sziklák csúcsáig, amelyeken át mesebeli színeket bontott, szivárványíveket húzott a napsugár.

– Vigyázz!

Itt, ha kiáltottunk is, nem hallatszott messzire.

Patrick erősködött, ő akart úttörő lenni, noha jobban bíztam volna Harryban, aki kitűnő úszó, és sohasem veszti el a fejét. Pat azonban kijelentette, neki súlya is, ereje is van hozzá, őrajta ugyan ki nem fog ez a folyó, ha a hét szentség fortyog benne, akkor sem, engedjük őt előre.

Beleegyeztem. Pat derekára kötötte a kötelet, amelynek másik végét mi a parton egy kihalt fa csonkjához erősítettük, és kézzel is fogtuk, készen arra, hogy baj esetén társunkat tüstént kihúzzuk az örvénylő habokból.

Pat érezte, micsoda felelősség van a vállán, és ezért komoly arcot vágott, lassan lépkedett, minden mozdulatát megfontolta, és igazán egy szót sem szólt, az arcát sem fintorította el, amikor derékig belegázolt a rohanó jéghideg vízbe. A folyó itt nem volt mély – sodrása annál erősebb. Szerencsére Patrick a sziklákat felülről, a sodrás irányából közelítette meg, hogy ha kicsúszna lába alól az ingatag talaj, a kötelet feszítéssel tudjuk tartani.

Valóban csodálnunk kellett Patrick ügyességét és elszántságát. Igaz, nemcsak bivalyereje volt, hanem hozzá elegendő súlya is. Vagy ki tudja, egyszerűen csak ügyes volt, ügyesebb, mint ahogy zömök termete után ítélné az ember? Jól igazodott a folyó szapora hullámainak ritmusához, és a megújuló rohamok pillanatnyi szünetében tornászta előre magát.

Az első szikláig szerencsésen eljutott. Visszanézett, diadalmasan mosolygott, de ez a röpke lanyhulása a figyelemnek elegendő volt, hogy a következő szempillantásban hanyatt vágódjon, pördüljön egyet, majd testét és arcát elöntse a víz, annyira, hogy valósággal szem elől tévesszük… Aztán egy kezet láttunk kinyúlni a vízből… A kötél megfeszült. Mi vadul nekiveselkedtünk, tartottuk, majd húzni kezdtük, míg fel nem bukkant a fej, a jól ismert kerek kobak a vízből.

Patrick Small, derék bajtársunk még kétszer zuhant vissza a mély vízbe, és még kétszer pörgették meg a szilaj örvények, hogy már-már azt hittük, a következő percben szakad a kötél, és végleg búcsút mondhatunk a nagyszerű legénynek, mire nagy nehezen megvetette a lábát. A rémület elvágta a szavunkat, egy szót sem szóltunk, lassan – hogy el ne szakadjon verítékes kitartással húztuk visszafelé a kötelet, mégsem ez segített rajta, hanem egy hirtelen mozdulat, amellyel elkapta a szikla kiszögellő végét. Elkapta, vagy a víz vágta hozzá? Tény, hogy olyan fürgén, ahogy még sohasem láttam mozogni, felszökkent a kőlapra, és ott összekuporodva gubbasztott egy ideig.

Rám nézett. Integetett és mosolygott. Ebből aztán megtudhattam, hogy nagyon megütötte magát, és talán meg is sebesült.

De hát Pat az ilyen semmiségekre nem ad. Pat sohasem terhelte bajtársait a maga bajával.

Hogyne mosolygott volna… ismét a régi volt.

Intettem, hogy ne menjen tovább.

A kötélbe kapaszkodva, ezer veszély közepette, miközben mint hideg borotvák, karcolták, csapkodták bőrömet a Pamunkey hullámai, hozzá vonszolódtam. Felkapaszkodtam a sziklára.

– Mi bajod van, Pat? – kérdeztem.

– Semmi… semmi, kapitány…

Körülnéztem. Az egyharmadán voltunk. A folyó nehéz, talán legnehezebb szakasza még hátravolt.

– Már megbocsásson, csak egy pillanatra. Míg kiszuszogom magam… a fene enné meg ezt a folyót! De velem nem babrál ki. Nem ám!

Jó, jó. Te itt maradsz.

– Megyek már. Hiszen csak egy pillanatra, kapitány.

– De úgy döntöttem, te ezen a sziklán vigyázol. Harry pedig ott, azon a gömbölyűn fog őrködni. A partra majd egyedül megyek. Maradj csak.

Dehogy mertem volna elengedni. Kutyául volt szegény, és úgy sajnáltam, mintha csak a fiam lett volna.

De hát sajnálhattam azon a napon még a fiamat is. Harryt háromszor ragadta el az ár, tehetetlenül vergődött a kötél végén, már-már a fulladáshoz volt közel, de csak kievickélt a sziklameder magasabb helyére.

– Tovább!

Saját magának mondta, önmagát ösztökélte, csupa elszánás, csupa figyelem volt az arca. Intett, mintha búcsúzna, majd ismét belevetette magát a rohanó vízbe, A kötél pattanásig feszült, láttam, hogy tempóz, majd a víz alá bukik, mintha csak keresne valamit. S valóban, kétségbeesésében bolond ötlete támad: egyszerűen hasra vágódott a vízben, és a meder szikláiba kapaszkodva vonszolta magát addig, ameddig szusszal bírta.

A módszer váratlanul bevált. Patrick hurrázott mellettem, én biztatóan intettem a fiamnak, közben azonban egy percre sem vettem le a szememet a parti lombokról. A legkisebb gyanús mozgás, egy elütő szín elegendő lett volna, hogy ellenséget szimatoljak, és azonnal használjam a fegyverem.

De hát a táj oly nyugodt volt. Annyira békés. Most a víz eget verő bömbölése közben nem hallottuk ide az indián dobok zaklatott dübörgését, most nem hallottunk semmit – csak a víz kötötte le minden figyelmünket, csak azon akartunk mielőbb túljutni.

– Maradj! Megparancsolom! – fogtam vissza Patricket, aki követte volna Harryt. – Most én következem.

Mondani könnyebb volt, mint megtenni. A kötélbiztosíték nagyszerűen bevált, és minden baj nélkül elevickéltem Harry sziklájáig.

Hanem azután…

Ott már a magam erejére voltam utalva, és ha valamikor pompásan úsztam is, ezúttal koromat, őszülő hajamat nem tagadhattam. Bizony, vannak pillanatok, amikor a férfi ereje már nem elég, ahol csak a gyengébb, de kitartóbb fiatalság képes győzedelmeskedni. Követtem Pat példáját: súlyosan léptem, keményen álltam; követtem Harry példáját is: lebuktam a víz alá, hogy a kövekbe kapaszkodjam, kézzel-lábbal dolgozzam előre magamat… de hát a víz, ez az iszonyú víztömeg mégiscsak győzött. A rekkenő hőségben, a ragyogó napsütésben vacogott a fogam, olyan hideg volt a víz. Arcomra, nyakamra éles tűszúrások zuhogtak a felcsapó permettől, és éreztem, hogy lassan megdermed a kezem, a lábam.

Eszeveszett igyekezettel próbáltam úrrá lenne gyengeségemen. S valóságos pánikba estem, amikor hirtelen felmerült bennem a kérdés, vajon mióta is küszködünk a folyóval, hiszen időtlen időnek, reménytelenül hosszúnak tűnt már eddig is az út. S most, az utolsó szakaszban mintha minden megállt volna.

Észre sem vettem… talán csak éreztem, hogy a kavargó, zajló hullámokban hirtelen megszorul derekamon a kötél.

Már sodort az áradat, amikor ráébredtem, utolért engem is az úttörők sorsa, felbuktam a vízben, amely felemelt, és a kavargó örvények sellőkarjába dobott.

Kezem villanásnyi időre támaszték után kapott.

Hátamat erős ütés érte, a lélegzetem elállt tőle.

A víz rám zúdult, arcomat, szememet elárasztotta, és hideg karmaival fojtogatott.

Hajóséletemben volt már egy-két zuhanyban részem. Hajók fedélzetén, vihar idejében sokszor utolért egy-egy kiadós hullám. Felbuktatott, megrepített, megforgatott – de hogyha megkapaszkodtam, elrohant a fejem fölött.

Ebben a borzalmas zuhatagban, amely meg nem szűnő irammal, rettentő erővel ömlött rám, lélegzethez sem jutottam. Valamit kiáltottam a fiúknak, most már nem tudom, mit. Talán biztattam őket, talán siettettem őket, menjenek, mentsék meg Charlie-t, Tomot az irokézek fogságából, s ne gondoljanak velem.

A rohanó víz egy sziklához nyomott. Kezemmel ijedten kapaszkodtam fogódzó után. Széttártam, mint a megfeszített Jézus, noha nem kellett volna kapaszkodnom, mert ha elengedem a köveket, akkor sem zuhanok le. A víz valósággal odalapított a nyálkás kövekhez, a jéghideg áradat mellemre szorult, és nekem nem volt erőm, hogy szabaduljak.

Kimeredt szemmel néztem a habokat, a vizet, amely most mellemen tört meg fröcsögő, habos kavargásban, és hánykolódva megkerült. Mintha jeges páncélba szorítottak volna, mintha bordáimat kalapáccsal ütötték volna, mintha onnan soha, de soha többé nem volna szabadulásom, mert Prométheusz vagyok, és májamat egy különös sas, a Pamunkey folyó csipkedi. Vagy én magam vagyok már ez a szikla, amely időtlen idők óta ugyanígy várja és állja a víz zuhogását.

Két árnyalak vonult el előttem…

Aztán – már-már az eszméletemet vesztettem el – hirtelen megrándult a kötél, és én leszakadtam a szikláról.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben minden lelepleződik, és minden megoldódik

– Apám… Apám.

Harry aggódó arccal hajolt fölém. Feltámasztotta a fejemet, és egy korty rumot öntött a számba.

Mennyi idő telt el? Vajon mennyi? Vajon elkéstünk már, vagy mégsem? – ezek voltak az első, űzött, izgatott gondolataim.

Mert a parton voltunk. A túlsó parton. Mind a hárman.

Harry és Patrick utánam kúsztak a Pamunkey zúgóin, és emberfeletti erőfeszítéssel, az utolsó pillanatban megszabadítottak szorongatott helyzetemből.

A két fiú most ijedten, kétségbeesve vizsgálgatott. Szaporán dörzsölgették elgémberedett végtagjaimat.

– A neheze csak most jön, fiúk – motyogtam, és mosolyogni próbáltam, akárcsak Patrick.

– Veled megyünk, apám!

– Csak nem hagyjuk… így…

Nem, nem, hát arról szó sem lehet! Ők is nagyon jól tudták, hogy ha hárman vonulunk az irokézek táborához, biztos a kudarc.

Ahogy a földön feküdtem, tisztán hallottam a nagydobok tompa pufogását.

Amott, a sűrűség mélyén van a tisztás. Azon az irokézek tábora. Szól a dob. A szent kereplő. Felharsan az idegtépő ének.

– Itt maradjatok. És jól vigyázzatok.

Egy mély sóhajtással legyűrtem gyöngeségemet,

Egy elszánt mozdulattal minden fájdalmamat.

Meg se vártam, amíg rábólintanak a szavaimra. Felugrottam, és bevetettem magam a bokrok közé. Lehajolva futottam, amíg az erdő mélyebb sűrűjét el nem értem, ott aztán egy fa tövében meghúzódtam, lihegve körülleskelődtem.

Most már nem kételkedtem benne, kiket fogok a kínzócölöpön találni. S nemcsak zaklatottságom formálta így a gondolataimat. Erdőjáró indián tapasztalataim súgták, hogy jó ügyben járok. Ha Tomot és Charlie-t a pauhetánok fogták volna el, Okos Hód nagy főnöknél mindenképpen találkoztunk volna. Az irokézek sürgető üzenetének pedig ezer és egy oka volt, ők aligha törődtek azzal, hogy megbizonyosodjanak Tom állításának igazáról. Pokahontasz fia? – a puszta kijelentés is elegendő, hogy zsarolják a szomszédos pauhetán törzset.

Az üzenet elment, da a választ már nem várták meg. Valami okból korábban kezdődött a szörnyű szertartás…

És lám, minden úgy történik, ahogy előre megjósoltam.

A táborban szólnak a dobok – és körös-körül sehol senki. Kihalt a völgy, az őrszemek eltűntek, ki tudja, talán még a zúgok alatt, az első gázlónál is feltűnés nélkül átjöhettünk Volna? Ki tudja?

Hiszen a foglyok megkínzása, majd pedig kivégzése minden indián település életében nagy esemény. Hogy az effajta kínzásban mennyi a természeti ember kegyetlensége és a hősiességről vallott sajátos elképzelése, arról máshol és máskor sokat beszéltem. Tény, hogy a monoton ének, a sípok, dobok, kereplők fokozódó lármája nagy látványosságot ígért minden irokéz harcosnak, és akik szigorú őrségben álltak, azok is igyekeztek minél közelebb húzódni a faluhoz, hogy legalább hallhassák a szokásos becsmérléseket, majd pedig a foglyok halálordítását.

Elöntött a veríték. Ismertem jól az effajta szertartást, és tudtam, nincs sok időm. Amikor majd a végsőkig fokozódik a zene, a tánc tempója, akkor lép ki szent sátrából a varázsló, akkor jelenik meg hatalmi jelvényével, a szent kalumettel a kezében a törzs főnöke, és akkor kezdődik a szörnyű tortúra…

Charlie és Tom.

Nincs idő, nincs idő…

Felhangzott az ének. Kiáltásokból, vészjósló üvöltésekből alakuló különös dallam: – Ujjajja… ujjajja… hó!

Négykézláb kúsztam az erdőben. Fától fáig osontam. Mielőtt elindultam volna, végtelennek tűnő másodpercekig kémleltem a talajt, a sűrűséget. Nehogy egy őrszembe botoljak.

– Ujjajja… ujjajja… hó!

Monoton, kegyetlen ének. Akár a dobolás. És közben a sípok, kereplők. Micsoda ereje van ennek a kezdetleges éneknek! Micsoda szörnyű ereje! Semmi több, mint ütemes kiáltozás, de mintha keselyűkarmok tépdesnék lelkedet, ahol még szavak nélkül létezik a gondolat, és dallam nélkül él a zene. Mint a szív lüktetése, mint a szapora lihegés, olyan ez a ritmikus zaj. Füledben ilyen a vér zúgása, nyakadon ilyen az ér lüktetése, ilyen a vízcsepp koppanása, a kalapács csattogása, fűrész szisszenése, lépéseid dobbanása…

Mentem – és az ének foglyul ejtett.

Egyszerre csak megálltam, és hosszú percekig mindenről elfeledkezve hallgattam ezt a zajongást.

Izmaim megrándultak, akaratlanul is az ének ütemére bólogattam; amikor megindultam, a dobok ritmusára léptem.

Hallatlan erőfeszítésembe került, hogy ne figyeljek oda.

Akkor a földre vetettem magam, és úgy leselkedtem körül. Óvatosan előrekúsztam, és kilestem a tisztást övező bokrok közül.

A hangok igézetéhez a látvány varázsa társult.

Lángok, égig csapó füstfelhő, sűrű porfüggöny tövében verítéktől csillogó, meztelen testek táncoltak. A szögletes mozdulatok eszeveszett kavargása a zene ütemére egyre gyorsult, és noha még korántsem érte el a legnagyobb gyorsaságát* a táncolok és bámészkodók máris mindenről megfeledkezve, kábult tekintettel, rekedten üvöltötték: – Ujjajjá… ujjajja… hó!

Az irokézek tábora az erdő sivár irtásán emelkedett.’ A sátrakat és kunyhókat látszólag összevissza építették fel, valójában azonban széles félkör alakban fogták körül a nagy totemoszlopot, amelynek tövében most az áldozati tűz lángolt. A tüzet és a totemoszlopot nagy körben táncolták körül a harcosok, akik között öreget, fiatalt egyaránt megtaláltam, de a felcsapódó por miatt a kör közepéig már nem láthattam.

Csak amikor a por egy pillanatra eloszlott, rejtekhelyemről akkor láthattam be a totemoszlop tövébe, ahol néhány kínzócölöp őrizte foglyát.

Ott van Charlie! – futott át rajtam az ijesztő gondolat,

És ott van Tom Rolfe is, a kedves „indián királyfi”.

Az igazi!

Egész testemben megrándultam. Az ösztönös segíteni akarás már-már talpra ugrasztott volna.

De mégsem.

Egy pillantást vetettem körül, és éppen jókor! A látványosságra a falu közelébe húzódott egyik őrszem alig kéznyújtásnyira állt mögöttem, és csakis a vakvéletlennek meg a tánc szédítő varázsának köszönhető, hogy mind ez ideig nem vett észre.

Mint a támadó vipera, úgy szökkentem fel előtte, és tomahawkom máris lesújtott rá.

Nincs idő…

Égig csap a füst, a por, a zaj. Az arcok, a festett, szörnyű arcok eltorzulnak, a tánc most már egyetlen kavargó, őrült rángatózás, a zene összeomlik és felsivít, a kereplők hangja csupa berregés, a szemek kifordulnak, a karok, a lábak reszketnek, a tollakat, szalagokat, színes cafrangokat pocsékká áztatja a bőven ömlő verejték,, és a lábakból kiserkedt vér sárrá lesz a homokban.

A kör középén áll a nagy, szörnyfejű, karvalyom totemoszlop. Az oszlop tövében állnak a kínzócölöpök.

Rajtuk Charlie és Tom.

Miért ez a nagy zaj, zenebona, ha nem másért, mint hogy az irokézek elismerték Tom kilétét, és most győzelmi ünnepet tartanak: elfogták, megkínozzák, meg is ölik az indián királyfit, Pokahontasz fiát.

Most már nem néztem semmit, nem gondolkoztam semmin. A pillanat ihletése adta a legjobb megoldást.

A tánc és a zaj eszméletlenségig fokozódó hangzavara, őrült kavargása közben egyszerre csak kirohantam a fák közül.

Hatalmas ugrásokkal rohantam a táncoló forgatag felé,

A bámuló, megigézett tömegből, az önkívületben rángatózó táncosokból – senki sem vett észre.

Mint a villám, rohantam oda. Átugrottam a táncosok körét. És még mindig nem tűnt fel senkinek az idegen ruha, az idegen mozdulat. Olyanok voltak, mint a megszállottak, és azok voltak valóban: a győzelmi mámor, a szent tánc és a kukoricabor mámorának szent megszállottjai.

– Ujjajja… ujjajja… hó!

A körön belül szinte kibírhatatlan volt a sűrű por. A taposó, táncoló lábak magasra rúgták a szikkadt föld porát. Nem láttam hát mást, csak amit el kellett érnem: a kínzócölöpöt és a rákötözött emberi testet.

Egy mozdulat volt – késem szempillantás alatt metszette el a kötelet. Aztán egy ugrás, és elértem a másik cölöpöt. Rávágtam késemmel a kötélre, amely szinte szétpattant a vágás nyomán. S még csodálkoztam, hogy íme, a rákötözött emberi test megroggyan, és eszméletlenül omlik a földre. Hiszen a szertartásnak még csak az elején voltak, a kínzás még nem kezdődött el – és sem Charlie, sem pedig Tom nem olyan gyáva fajta, aki pusztán az eszelős forgatag láttára összecsuklana. És már bántam, emlékszem, a pillanat törtrészéig átfutott agyamon egy bosszantó gondolat, amiért hátrahagytam Harryt és Patricket. A földre zuhanó test után kaptam – a portól, füsttől alig láttam, hova nyúlok –, és a nyakánál fogva ragadtam meg, hogy nagy elszánásomban a vállamra kapva rohanjak vele.

De a test súlyos volt, magával rántott, térdre estem, és csak akkor láttam, hogy ami markoló kezemben maradt, nem más, mint a nyakról leszakadt kék üveggyöngy, a drága Pokahontasznak elragadott, megtalált, majd megint elvesztett egyetlen emléke.

– Te átkozott. Ó, te átkozott! – tört ki belőlem a keserű kiáltás.

Otthagytam Ben Stewkleyt a porban, és mint a ragadozó állat, amely meglelt zsákmányával hirtelen félrefut, elszökkentem a kör közepéből.

– Ujjajja… ujjajja… hó!

Egy bőszült sikoltás törte meg a kábulatot.

Egy rekedt ordítás veszélyt kiáltott.

A táncolok köre megtorpant. A kör bezárult előttem. Da mégsem. Áttörtem, mint a szélvész, felütöttem az izzadt, véres, saskörmű kezeket, amelyek ragadozó vércsemarkolással nyúltak felém. A késemmel ütöttem fel, ezzel a mozdulatommal már sok ellenségemet harcképtelenné tettem – és félretaszítva a rám rohanókat, minden erőmet megfeszítve az erdő felé futottam.

Egy tomahawk repült utánam. Ha eltalál, végem.

Előrántottam pisztolyomat, hátraperdültem, és az üldözőimre lőttem.

Mint rettentő csorda, ha meglódul, úgy rohantak utánam. Ezek az agyonfáradt, kábult emberek, ezek a vérszomjas, bőszült harcosok egy tömegbe verődve üldöztek, és tudtam, néhány pillanat kell csupán, hogy utolérjenek. Az éles dörrenésre most visszahőköltek. Jó tíz-tizenöt ugrásnyi előnyre tettem szert, noha még háromszor annyira volt szükségem, hogy elérjem az erdő első fáit. Mint aki eszét vesztette, úgy rohantam, zsebemben egyetlen zsákmányommal, Pokahantosz gyöngyével.

Ekkor egy emberi alak lépett ki a fák közül.

Felemelte íját, célzott és lőtt.

Hajszálon múlt, bizony mondom, csak egy hajszálon, hogy a nyílvessző nem talált el. A tolla talán súrolta is a hajamat, ahogy félrekaptam előle a fejem. De akkor már ott voltam a fáknál. Egyenesen támadómra rohantam, az íjat kivertem a kezéből, s noha az ő ütésétől felbuktam, volt elég erőm, hogy egyetlen rúgással harcképtelenné tegyem.

A tömeg üldözött.

Kilőttem rájuk másik pisztolyomat is, aztán bevetettem magam az erdőbe.

Mögöttem veszettül ordítottak, dühödten rikácsoltak üldözőim.

A sebesült, akit golyóm eltalált, haláltusáját vívta.

Nem néztem se jobbra, se balra, rohantam a sűrűségben, és nem néztem, ki állja utamat. Koromat meghazudtoló erővel ugrottam át kidőlt fákat, páratlan könnyűséggel szökkentem ide-oda, hogy a rám irányított íjak lövedékeit és az utánam hajított indián buzogányokat elkerüljem.

Az életemért futottam. S nem volt semmi más, amiért ezt a szörnyű áldozatot meghoztam, mint a gyöngy. Pokahontasz gyöngye.

A kínzócölöpökön nem Charlie, nem is Tom volt kikötve, hanem a Hosszú és Joe Fry.

Nem barátaim. Ne szenteskedjünk.

Én nem ismerek másféle embert, csak jót és csak rosszat.

És nem ismerek ilyesmit: „fehér testvérem”, „keresztény felebarátom”, sem pedig ilyet: „pogány disznó”, „rézbőrű kutya”.

Csak jót és csak rosszat.

Mitől jó az egyik, mitől rossz a másik?

Van-e igazi mércéje ennek, vagy nincs?

Erről még egyszer, máskor sokat mesélhetnék nektek. Most fogadjátok el őszinte vallomásomat: percig sem gondoltam arra, hogy a nyurga Ben Stewkleyt, ezt a képmutató gonosztevőt és Joe Fryt, a „dühöngőt” megmentsem az indiánok fogságából – csupán azért, mert ők fehér testvéreim.

Megátalkodott gonosztevők voltak ők is meg a társaik is, legjobb helyük ott volt a kínzócölöpön. Bűneikhez képest enyhe simogatás volt az, ami rájuk várt.

Persze mindezt végig se gondoltam. A düh egyszerűen kirobbant belőlem, amikor észrevettem, hogy éppen Hosszú Bent és Joe Fryt szabadítottam meg.

Átrohantam az erdőn, nyomomban az irokézekkel, és minden vágyam az volt, hogy baj nélkül elérjem Harryt és Patricket. Abban, reménykedtem, hátha visszamásztak a sziklákra, és akkor váltogatva fedezhetjük egymás menekülését.

De nem így történt.

Kibuktam a fák közül, rohantam a folyó partjához, és akkor látom, hogy a két fiú integetve, kiáltozva felém fut. Üldözőimre sütötték pisztolyaikat, ám az a két pisztoly mintha ezer és ezer volna, hatalmas durrogás töltötte be a völgyet. Váratlanul pisztolyok, karabélyok ropogása, dörgése rázta meg az eget, és ez az eszeveszett sorozat valósággal elvágta az indiánok dühös ordítozását.

Egy pillanatra, a pillanatnak csupán ezredrészére halálos csönd támadt.

Aztán a felhőkig csapó fájdalmas üvöltés. A falu felől asszonyok és gyermekek sikolya, kétségbeesett csataordítás, halálos sebesültek reszkető üvöltése.

A tömeg megtorpant, az üldözők visszafordultak. Ugyanakkor azonban menekülő asszonyok és gyermekek bukkantak elő a fák közül, sikoltozva szaladtak elő, felbuktak a magas fűben, és eltorzult arccal kiáltoztak a harcosoknak. A falu felé mutogattak, nagy kutyákról és nagy ellenségről kiabáltak, megértettem a szavukat.

Rólunk e pillanatban egészen megfeledkeztek.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Pat lovasokat látott! De mi történt Charlie-val?

– Patnek volt igaza! – kiáltottam. – Fry és Hosszú Ben az irokézek foglya!

– Akkor a társaik jöttek. Egészen biztosan. A lovakkal és a lopott kutyákkal….

– Nem, nem, kapitány! Vasasokat láttam. Katonák voltak, nem kalózok!

Újból futásnak eredtünk, annál is inkább, mert néhány harcos a nagy zűrzavarban sem akart elveszíteni szem elől bennünket Újabb nyilak röppentek felénk: egy nyurga kis legényke. Harryval egyidős lehetett, különösen buzgón üldözött bennünket Egymás után lőtte ki nyilait, s úgy látszik, főképpen rám fájt a foga, mert erőtlen lövései fennakadtak bőrzubbonyom hátán.

– A mindenit, olyan vagyok már, mint egy sündisznó! – kiáltottam.

Harry megfordult, számszeríjába kicsiny nyilat helyezett, és a fiúra emelte.

– Ne öld meg! – szóltam rá. – Neki is van apja.

– Nekem is – felelte Harry, amikor az indián fickó újabb nyila nagy erővel ütötte át hátamon a puzdrát.

Mégsem lőtte ki nyilát. Mert a szerencsétlen fiú egyszerre csak szétcsapta karját, és elzuhant a fűben.

A falu felől egy eltévedt golyó éppen szíven találta.

A víz folyásának irányát követve rohantunk tovább. Az erdő valósággal ontotta a halálra rémült, menekülő indiánokat. Harcosokat, nőket, gyermekeket és aggastyánokat egyaránt. S a menekülők valami ösztönös sejtésből éppen miutánunk futottak, mintha abban reménykednének, közös ellenség elől menekülünk.

Így rohantunk árkon-bokron át, míg csak egy irtásig nem jutottunk, amely valamiféle kezdetleges folyosó vagy országút gyanánt a folyóparttól a táborig vezetett. Ezt az irtást sem a hegyoldalból, sem a víz partjáról nem fedeztük fel, és akkor nem volt érkezésem azon töprengeni, vajon az indiánok vagy a fehérek vágták-e az erdő testében. Annál kevésbé, mert az irtáson most lovasok vágtattak végig. A horkanó, nyihogó állatok vad iramban dübörögtek elénk, lovasaik menekülőket kergettek. Irokéz harcosokat, akik nehéz fakardjaikkal, buzogányaikkal és nyilaikkal próbálták viszonozni a pusztító golyózáport. De hát az üldöző fehérek lovaikkal egyszerűen lerohanták, felrúgatták a szertartási tánc őrjöngésében halálosan kimerült embereket, és pisztollyal, karddal irtották, aki eléjük került: felnőtt férfit, asszonyt, gyermeket.

Az indián apokalipszis lovasai között feltűnt egy óriási termetű, széles arcú, vérszomjasán vigyorgó férfi. Hatalmas pisztolyát egy indián nőre sütötte, aki gyermekével a hátán menekült előle. A golyó egyszerre végzett a csecsemővel és az asszonnyal, aki hangos hörgéssel bukott a porba.

– Majd megmutatom én nektek, ki itt a király! – ordította Sir Lewis Stewkley, mert ő volt a szörnyű lovas.

Ott álltunk a nyílt terepen, mégsem, vettek észre bennünket. Úgy elviharzottak mellettünk, mintha sose láttak volna, ámbár azt hiszem, e rettenetes lovagnak és alávaló kíséretének szeme előtt csak a tollas fejek és a ruhátlan, barna testek lebegtek. Semmi mást nem láttak, semmi mást nem észleltek, csak ezeket üldözték veszett haraggal.

– Majd megmutatom, ki itt az indián király!

Van az életnek néhány pillanata, barátaim, amikor az ember ösztönösen cselekszik. Nem gondolja meg, mit tesz, nem keres okokat s indítékokat, később talán saját magát is elítéli érte, de akkor, abban a túlfeszített pillanatban mintha nem is ő cselekedne, mintha nem is ő ítélkezne, hanem aki a lelke mélyén lakozik, és nincs neve.

Egyszerre perdültünk meg, egyszerre lőttük ki nyilainkat.

Nem halálos ellenségeinkre, az irokézekre, hanem Sir Lewis Stewkleyra és lovasaira.

Mind a három nyílvessző talált. A lovakat találta, elárulhatom, amelyek fájdalmas nyihogással zuhantak le, futtukban messzire hajítva nyergükből lovasaikat. Három ló bukott fel a csapatból, de Sir Lewis lova nem volt köztük. A lehajított sápadtarcúak azonban kemény legények voltak, páratlan ügyességgel szökkentek talpra, és azonmód vad kézitusába kezdtek a rájuk támadó indiánokkal.

Ezt az időt használtuk ki, hogy továbbfussunk, most már vissza, a falu közepe felé. Tudtam, mi következik, és úgy éreztem, ott a helyem. Ráadásul a folyó közelében új fordulatot vett a csata. A lovag emberei visszafogták állataikat, hogy földre zuhant társaik segítésére siessenek, ám egyszerre csak új segítségük támadt, méghozzá indiánok személyében. A folyó alsó folyása felől ugyanis nagy csapat indián rohant elő, és – az irokézekre vetették magukat. Bőszült harci ordítással kaszabolták, sújtották halálra keményen védekező ellenségeiket, és dehogyis gondoltak arra, van nekik egy nagyobb és közös ellenségük is.

Okos Hód nagy főnököt láttam az elöl rohanó csapatban. S láttam, hogyan vetik magukat a fáradtan hörgő, habzó szájú irokézekre, vérszomjas üvöltésükbe hogyan vegyül a fájdalom kiirtott törzseikért, szertefoszlott álmaikért, keserű kudarcaikért. Most hát bosszút állnak az irokézeken, hiszen őket okolták, hogy nem tudtak minden erejükkel a fehérek ellen fordulni soha. Elkeseredett közelharc fejlődött, indián az indiánt öldökölte, karok emelkedtek, tomahawkok sújtottak tompa puffanással, sikoltás, jajgatás vegyült a trillázó harci üvöltéssel, és a rettentő hangzavart csupán egyetlen hang ordította túl, Sir Lewis hangja: – Jól van, jól van, egyétek csak egymást! – És vad röhögéssel forgatta lovát a tömegben. Kirántotta kardját, le-lesújtott véle.

És láttam, igen, futtomban visszanézve még láttam, ahogy lesújt Sir Lewis Stewkley kardja, és halálra sújtja Okos Hódot, a pauhetánok utolsó nagy főnökét.

Az irokéz falu közepére rohantunk. Azt hittem, Warren kormányzót lelem ott, hiszen Patrick vasasokat látott, és ebből arra következtettem, a lovagot Peter barátom is elkísérte.

A falu tisztása azonban üres volt.

Az indiánok szerteszét futottak. Elhajított fegyverek, kilőtt nyílvesszők, eldobott vagy eltört tomahawkok hevertek mindenfelé, összekeveredve a véres tolldíszekkel, amelyek a sárba taposódtak.

A kínzócölöp körül hat ember állt.

Hat fekete férfi. Mindenre elszánt, vad csirkefogó.

A keszeg, gyomorfájós kapitány az élen. Ben Stewkley kissé hátrább.

És még négyen a kalózok közül.

Kinek indián nyíl, kinek tomahawk. kinek pedig ki tudjas honnan előkapott pisztoly a kezében.

– Fel a kezekkel! – ordította Joe Fry.

Egyenesen a karjukba rohantunk.

– Ide a gyöngyöt! – röhögött Hosszú Ben.

Körös-körül vad puskaropogás, pisztolydurrogtatás, az indián harc egekig csapó üvöltözése hallatszott, de itt, a falu közepén teljes volt a nyugalom. A totemoszlop tövében indián holttestek, néhány ló hullája feküdt, és szerteszét rohangásztak a szabadjára engedett vérebek.

– Foglyaim vagytok! – ordította Hosszú Ben. – Előre, előre! – így futottunk csapdába. A kalózok néhány kemény ütéssel nógattak a továbbmenetelre. A folyó felé noszogattak, arrafelé, ahol mi átvágtunk a Pamunkey hullámai felett.

Patrick csúnyán káromkodott, Harry dacosan hallgatott, az én szemem azonban folyvást körbejárt. Vártam és számítottam valami segítségre. Folyton Peter Warrent sejtettem st közelemben.

– Siess, te nyavalyás! – rúgott belém Ben Stewkley. – Semmi kedvem a barátaid kezébe kerülni!

Hát itt volt a nagy pillanat!

– Aki itt lövöldöz, az Sir Lewis Stewkley, a te apád!

Aztán Joe Fryhoz fordultam.

– Neked pedig főnököd…

Igen, azt mondtam: „főnököd”. És a hatás frenetikus volt. Fry horpadt melléből bődült ordítás szakadt fel, szeme elkerekedett, kezét a gyomrára kapta, és váratlanul futni kezdett.

– Állj meg, az istenedet! – kiabált utána Hosszú Ben, da íme, abban a szempillantásban egyedül maradt, mert kapitányuk után vetették magukat a többiek is.

Harry akkor vágta mellbe Hosszú Bent.

Patrick pedig nyakon ragadta, és kirúgta kezéből a pisztolyt.

– Most nem menekülsz!

Nem menekült Fry sem. Egyenesen Sir Lewis lova elé futott. A rettentő hústorony vágtatva közeledett a folyóparton, és nehéz lovával majdnem letaposta a gyalogosan futó Fryt.

– Hé! Hé! Te!

A két bandita szeme találkozott.

A véreres, dülledt halszemek, ezek a vad kegyetlenségről, ravaszdi butaságról tanúskodó szemek és a keskeny réssé szűkült szemek, egy sápadt arc különös lámpásai.

A két bandita kezében fegyver.

És egyszerre emelték egymásra.

– Hol a fiam, te barom?! – ordította Sir Lewis.

– Kegyelem, főnök, kegyelem! – hörögte Joe Fry. Remegett kezében a pisztoly.

– Hol a fiam?!

– Ott, arra… – Fry hangja elcsuklott izgalmában. Felénk mutatott – de mi akkor már nem voltunk előbbi helyünkön.

Előbb egy sátor mögé ugrottunk, aztán átfutva a tisztáson, egy kidőlt fa és egy kisebb szikla mögé kuporodtunk. Csodálatosképpen Hosszú Ben készségesen és fürgén futott velünk, most semmi kedvet sem mutatott a szökésre.

Sir Lewis kétségtelenül merész és bátor ember volt. Előrerúgtatott lovával, és oly közel került a sziklához, hogy egy jól irányzott lövéssel leteríthettük volna.

– Hej, fiam! – kiáltotta.

Hosszú Ben kinyújtott kézzel emelte fel a visszakapott pisztolyát, de Harry rávágott a karjára, hogy a fegyver ismét a földre zuhant.

– Apádra lőnél?!

– Apám? – sziszegte a fiú. – Ez nem apa! Ez szörnyeteg!

– Te magad vagy a szörnyeteg!

– A szörnyeteg fia vagyok! Mit akarsz többet?

Most a lovag mennydörgő hangja hallatszott:

– Benny, gyere elő, megbocsátok! Mindent megbocsátok. Tied lehet ez a föld, minden aranybányájával, minden kincsével együtt! Gyere elő… édes fiam!

– Édes fiamnak szólítasz? – süvöltötte Ben. – Akkor bezzeg utolsó rongy voltam, amikor a részemet követeltem!

– Részedet? Te kis hülye! Mi részed van itt?

– A hagyatéklevél.

– Azt én szereztem, az enyém. De lásd, neked adom, csak gyere elő!

Hosszú c:send volt a válasz. Ben Stewkley ott kuporgott mellettünk, közvetlen közelből láttam kegyetlen, hosszú arcának vonásait, rossz fogainak rettentő vicsorgását, összehúzott szemmel nézte az apját, és közben csúnyán szitkozódott: – Azt mondtam neki, osztozzunk. Adja ki a részemet. Legyen övé a tenger. Tizenkét kalózhajója van, abból csak öt rész illeti a legfőbb főnököt, a bárót. Adja nekem a hagyatéklevelet. Nem adta. Nem és nem…

– Fiam, gyere elő! Mindent neked adok!

– Hazudik! Akkor is azt mondta. Elloptam asztalából a hagyatéklevelet. Pokahontasz levelét. Elbújtam a kertben, pisztolyom volt, végezhettem volna vele. Akkor is azt mondta: „Gyere elő, édes fiam!” Hittem neki…

Indián csataordítás zúgott felettünk. A völgy a harc rettentő hangjaival volt tele. De hallottam egy hangot. Egy felismerhetetlen, mégis ismerős hangot.

– Miért? Ennyit megadhatna! Munka, veszély és harc nélkül jutott a levélhez. Ha nekem adja… ha együtt dolgozhatnánk… Kezünkben tarthatnánk Jamestownt. De ő…

Sir Lewis kiáltása most már könyörgő sírássá halkult:

– Fiam, édes fiam! Elhagytál engem!

– Megkorbácsolt. Soha olyan erővel meg nem vert, mint akkor. Hetekig nyomtam az ágyat, azt hitték, belehalok… Hm, a foglyotok vagyok, de az ellenség ugyanaz. Akkor határoztam el, hogy megszököm. Amit a bárkán elmeséltem, velem esett meg. A betáblázott ablakok, a sötétség, no igen, csakhogy az alvó ember nem Henry Rolfe volt, hanem a saját apám. Elloptam a pénzét, de a levelet nem találtam. Egyenesen egy kikötőbe siettem. Hónapokig lézengtem. Amikor feltűnt előttem a Long Lash, magam futottam Fry karjába. Hiszen tudtam, apám hajója ez is. Ő a főnök, minden kalózok főnöke. Ámbár neki is van főnöke, Lord Rich személyében… Fry nem akarta elhinni, ki az apám. Megkorbácsolt ő is. Hát így jutott eszembe a bamba Tom Rolfe… Majd őt használom fel… és kegyelmedet.

Egy pisztoly durranása hallatszott. Harry viszonozta a tüzet. Egy kalóz (Sir Lewis embere) lebukott a lóról.

– Ez igen! Mi mindent csinálhatnánk mi, ha kegyelmed, Savage uram, nem volna mániákus.

– Mániákus?… Nocsak! – Szorongatott helyzetünkben is elnevettem magam. – Furcsán fejezed ki magad.

A lovag tovább táncoltatta előttünk a lovát. Hosszadalmasan magyarázta fiának, hogyan és miképpen alkudhatnának meg, hogyan oszthatnák fel egymás között a hegység fellelhető kincseit.

– Hazudik – sziszegte Hosszú Ben. – Tudom, hogy hazudik. Ha előbújok, foglyul ejt és megver. Egy szavam sem lehet többé. Ismerem. Hát azért gondoltam, kegyelmed segítségével magam jövök ide. De hát mániákus… hm. Az az ostoba Fry Tom Rolfe mellett a kegyelmed fiát is foglyul ejtette. Fatális véletlen… és minden dugába dőlt.

Az indián csata égig harsanó hangjai most érték el legmagasabb fokukat. A trillázó üvöltés végighangzott a völgyön, és elnyomta a folyó zúgóinak dörgedelmes hangjait.

Sir Lewis csúnyán káromkodott. Előttünk táncoltatta lovát. S mert nem lőtt rá senki, egyre közelebb került.

Felálltam helyemen, és pisztolyomat a lovagra szegezve így szóltam:

– Pusztulj innen! Veled előbb végzünk, mint a fiaddal. A fiúk bűne az apák vétkeivel táplálkozik.

– Te kis senki! – ordított. – Hol a fiam? Add elő a fiamat!

Azzal rám sütötte pisztolyát. A lövés azonban messze felettem süvített el, mert a lovag keze az utolsó pillanatban felvágódott…

Igen. A rettentő hangzavarban már előbb felismertem egy ismerős hangot. Mi volt ez a hang? Egyszerre csak megszólalt egy dob, és a béke ritmusát dalolta. Béke, béke… ez volt a dobszó értelme. Pauhetánoknak és irokézeknek, minden indiánnak közös jele van háborúra, békére, veszélyre, örömre, ünnepre egyaránt.

Egyszerre csak megszólalt a dob.

Békét hirdetett.

Indián békét.

Stewkley lovasai mögött indiánok rohantak elő. Irokézek és pauhetánok vegyesen.

A lovasok megfordultak, nekirohantak a közeledőknek.

Új csata támadt. Most már fehérek és indiánok között.

És mondom, Sir Lewis karja hirtelen fel vágódott.

A kövér lovag csodálkozó arcot vágott, szeme elkerekedett, száján véres hab tolult elő. Egy pillanatig mereven ült a lován, aztán mint egy kidőlt szobor, súlyos eséssel lezuhant.

Vége volt.

Egy golyó ölte meg. Éppen Joe Fry sütötte rá pisztolyát, és talált.

De hát Joe Fry a kalózcimborák között állt, és most rájuk tört a nagy ellenség, az indián csapat. A fáradt, dühtől reszkető harcosok mellett most pihent, ezért hétszeresen elszánt harcosok is előrohantak. Mondom, irokézek és pauhetánok vegyesen.

Perceken múlt, és lekaszabolták a zsiványokat.

– Hej… hol vagy?!

Hosszú Ben úgy eltűnt mellőlünk, mint a kámfor. Egyetlen pillantás alatt kiugrott közülünk, és bevetette magát az erdő fái közé.

Sem gyöngyöt, sem hagyatéklevelet nem követelhetett most már, örült, ha az irháját menthette.

– Utána! – rikoltotta Patrick.

– Utána! – kiáltottam én is. – Ha megmenekül, még sok bajt okozhat!

Nem törődtünk az indián csata újabb fordulataival. Szökevényünk után vetettük magunkat, aki csudálatos ügyességgel osont az erdei útvesztőben, és szinte pillanatonként tűnt el a szemünk elől.

– Ott van!

– Ott!

– Lőj!

– Vigyázz!

Dörrenés a lombok között. Hosszú Ben visszalőtt.

A sűrűben rohantunk. Aztán egyszerre-csak kijutottunk a sűrűségből. És olyan néma volt a völgy, mint soha.

Nem néztünk körül, mégis tudtuk, száz és száz szem figyel most a folyó zúgóira.

A sziklák felett egy kötél feszült. Azt a kötelet ezen a reggelen még mi magunk húztuk a víz fölé.

A kötélbe egy emberi alak kapaszkodik.

Ben Stewkley.

Nagy ellenségei, íme, mind halottak. Apja is, Fry is. A kalózok szintén. Mi magunk vagyunk csak ellenségei, akik mégsem törünk az életére.

Pisztolyaink kakasa felhúzva – de egyik sem emeli rá.

Az az ember ott az életéért küszködik. A kötél ingatag, bizonytalan.

Emberi zaj nincs a folyó felett.

Csak a víz zúgása hallatszik.

Tudtam, hogy körülöttem indiánok állnak. Tudtam azt is, hogy most senki sem tör az életemre. Mindenki a menekülőt vigyázza.

Milyen furcsák a sors változásai…

Ben Stewkley nehezen tornászta át magát a sziklák között. A víz derekáig ért, a feje is alámerült, de kezével kitartóan és kétségbeesetten szorongatta a kötelet. Egyszer elkapta az áradat, vízszintesen feküdt a habokon, de a kötelet akkor sem eresztette. Veszett ereje volt, hatalmas kitartása, valóban csodálatra méltó merészsége.

Menekült – ki elől menekült, miért menekült?

Két szikla között függeszkedett éppen. Két kézzel kapaszkodott a kötélbe, térdét nekifeszítette a haboknak. A hullámok felcsaptak gonosz arcáig. Láttam, ahogy lábával a meder szikláit tapogatja, biztos támaszt keres a következő lépéshez…

…amikor egy pisztoly dörrent.

A feszülő kötél, mint a húr, elpattant.

Egy hangos ordítás, egy kétségbeesett halálsikoly.

Ben Stewkley teste megpördült, lezuhant a kavargó, habzó örvények közé.

Még láttuk a kezét, amely vércsekarmokkal támaszt keres.

Még láttuk a lábát, amely, mint bábu merev lába, a vízből kiemelkedett.

Aztán eltűnt a szemünk elől.

– Így gondolta, kormányzó uram? – Walter Buys visszadugta övébe a még füstölgő pisztolyát.

– Talán jól tette – felelte Warren kormányzó. – Hanem most pusztuljon a bandájával együtt, amíg keresztül nem lövöm!

Megfordultam.

Mögöttem a vízparton állt egy sereg indián.

Az indiánok élén Tom Rolfe, Pokahontasz fia.

Mellette a drága Charlie.

És íme, amott Kis Medve… ráismertem.

Az indiánok előtt egy csapat vasas. Peter Warren kormányzó emberei.

– Sajnos, csak későn tudtunk beleavatkozni a harcba – mondta Peter Warren. – Tom lecsendesítette az indiánokat, akik aztán a banditákkal végeztek. De nem tudtuk, hogy téged is itt találunk.

UTOLSÓ FEJEZET

amelyben mindenki helyet foglal Warren asztalánál • Hűs Víz hazavárja

Jamestown kormányzójának, Peter Warennak háza a város szélén emelkedett. Nagy, vörös téglás épület volt, két végén a kandallók zömök kéményeivel, közepén tágas üvegajtókkal, amelyeket azonban veszély idején nehéz tölgyfa táblák védtek.

A ház asszonya, filigrán, ijedt szemű asszonyka, felszabaddult mosollyal bámulta férjét.

A néger szolgálók fűszeres lében főtt, szagos füstön sült, borral öntözött szarvaspecsenyét szolgáltak fel. A ház ura, Peter Warren kormányzó köszöntésre emelte nehéz ezüstserlegét.

– Hozott isten a házamban, kedves barátaim!

És elsorolta az asztalnál ülők nevét:

– Isten hozott, régi, kedves barátom, Thomas Savage! Titeket is, fiúk, Harry és Charlie. De jó is, hogy eljöttetek! Ha ti nem vagytok, Virginiára rászabadult volna a pokol! Isten hozott téged is, Thomas Rolfe fiam, a pauhetánok újdonsült nagy főnöke. Nyakadban a gyöngy, Pokahontasz gyöngye, kezedben a tollas kalumet, nagy főnöki jelvényed. Tudom, a szíved oda húz, az életed ide köt. Ne félj a kettős élettől. Azt tanácsolom, építs házat itt a városban, és az esztendő egy részét töltsd körünkben. Légy a népednek szószólója, a fehérek között okos védelmezője. Isten hozott végül titeket is, kedves barátaim, Kis Medve, a pauhetán törzs nagy hírű harcosa, és téged is, Patrick Small fiam, aki Tom Savage-nak annyi kaland közepette segítő jó barátja voltál. Együnk-igyunk jókedvűen és felszabadult lélekkel, mert végre eltűnt fejünk fölül a sötét felhő, mert nincs többé viszály sápadtarcú és indián között, indián és indián között.

Fenékig kiitta serlegét, és nevetve nézett körül. Peter Warren barátom arcán most láttam először az elégedettség széles mosolyú derűjét.

– Honnan tudtad? – kérdezte váratlanul.

– A sejtéseim már előbb azt súgták. Mégsem mertem elárulni. Az ilyesmi veszélyes dolog – feleltem. – Amikor a lovagot itt leltem, és éppen Pokahontasz hagyatékának ügyében, már határozott formát lelt a gyanúm. Hát még amikor a hajóhoz mentünk. A lovag emberei felismerték a Lonq Lasht. Ugyan miről? Két hónappal ezelőtt a Long Lash már nagyon messze hajókázott Anglia vizeitől… Meg aztán a lovag emberei alig különböztek Fry kalózaitól… az ilyesmit meglátja az ember. Ha van némi tapasztalata. S nekünk volt. Sajnos.

A vacsora mégsem a mi ünneplésünkkel, hanem Tom lelkes dicsérgetésével ért véget. Tom indiánhoz és nagy főnökhöz méltóan viselkedett. Alighogy belerohantak az irokézek táborába – Kis Medve és ő szándékosan arra vezették a lovagot tüstént tárgyalni akart Rikoltó Sassal, az irokézek főnökével. Csakhogy a teljes zűrzavarba futottak bele. Az én közbelépésem éppen felborította a tábor rendjét, a lovag a maga feje szerint tűzzel-vassal robbant a pauhetánoknak vélt indiánok közé, aztán ráadásul megjelent Okos Hód nagy főnök a maga harcosaival. A zűrzavar teljes lett.

– A zűrzavar, amelyet mi okoztunk.

– Akaratunkon kívül, kedves barátom.

– Mi, fehér emberek. Hidd el, Peter, én még emlékszem Pokahontasz szavaira. Szörnyű gonosz, különös varázslók vagyunk mi, sápadtarcúak; míg meg nem jelentünk ezen a földrészen, itt fehér volt a fehér, és fekete a fekete. De amióta megjelentünk, minden összezavarodott…

– Szerencsére Tom rendbe hozta a dolgot. – Peter jókedvét nem lehetett elhessegetni. Barátsággal és szeretettel nézett Pokahontasz fiára. – Ő a legnőiesebbet tette, amit tehetett. Pauhetán nyelven parancsot adott a dobosnak, békét jelezzenek indián és indián között.

– A béke most is megvan – szólt Tom, immár Fehér Haj nagy főnök.

– Vajon meddig? – rebbent el szájamról a kérdés.

– Mi lesz a kincsekkel? – rikkantotta Charlie. – Apa, én elárulom neked, mi egész idő alatt egy zsákra való gyöngyöt rejtegettünk a málháink között. Patrickkel ugyanis azt sütöttük ki, hogy a lovag így is, úgy is elveszi tőlünk a hajót. Hát akkor legalább a kincsből mentsük, ami menthető.

Nagyot nevettünk. Ugyan hol van az a kincs? Ugyan hol kószálhatnak elhagyott lovaink?

– Walter Buys biztosan megtalálta őket – komorodott el Peter.

– Bár ezt az egyet nem szeretném – mondtam. – A kincset egyébként… no, ez legyen meglepetés…

– Apám – mondta halkan Harry –, ugye holnap már indulhatunk? Anya biztosan haza vár.

– És nagyon vár – szólt közbe Charlie. – Anya biztosan nagyon vár. Kár, hogy skalpot nem vihetünk haza.

– Azt már nem! Hát azt már nem! – nevettem, és nem tudtam, miért is szorul el a szívem.

Így végződött hát a kaland, barátaim. Igen, igen, Tom Rolfe ott maradt Virginiában, ő lett Fehér Haj nagy főnök, és nevét fényes betűkkel írta be a pauhetánok történelmébe. Hanem a véget ő sem tudta megállítani. A fehérek terjeszkedésének ő sem tudott gátat vetni.

Ameddig csak élt, azon munkálkodott, hogy a pauhetánok és az irokézek között fenntartsa a békét.

Azt a nagy kudarcot, a híres támadást azonban nem felejtették el az irokéz indiánok. Minden esztendőben, kukoricaérés idején békepipát szívott, vampumövet cserélt a két törzs – titokban mégis gyilkos nyilak röppentek át a bozótokon, ás amikor évek múltával új-sápadtarcú kalandorok jelentek meg a hegyek között, hogy az örökösen keresett, de soha meg nem lelt aranykincs után kutassanak, az irokézek alázatos vezetőik lettek.

De hát ez már más lapra tartozik, barátaim.

A mi kalandjainknak is vége lett.

Elfogyasztottuk Peter Warren barátom pompás ünnepi ebédjét, néhány hétig még elidőztünk, múlattuk az időt vadászattal, látogatásokkal, aztán ajándékokkal megrakodva hajóra szálltunk. A Long Lash nevét végleg sutba dobtuk, meghalt barátunk emlékére Bob Nightnak neveztük el a szép – háromárbocost.

A kincseskamrájának tartalmát még akkor elosztottam. Mindenki, aki virginiai kalandjaink közben barátunk, társunk és segítőnk volt, egyenlő részt kapott belőle. Senkit sem akartam kihagyni, még az öreg indiánt sem, aki azon az emlékezetes, éjszakán szemmel tartott minket – hát egy-egy emberre végül csupán emlék jutott a kincsből.

Így is volt rendjén.

Búcsúztatásunkra Jamestown minden polgára megjelent a parton. Ott állt egy sereg indián harcos is. Színes tömegükből kimagasodott Fehér Haj daliás alakja.

Fehér Haj megölelt, és így szólt:

– Thomas bátyám, köszönöm, amit értem tett.

– Köszönöm, amit értük teszel majd – mutattam kíséretére.

Elérkezett a búcsú pillanata is. A nagy hajó lassan elvált a parttól, frissen felfogadott tengerészeim jól értették a dolgukat.

Mi négyen a hajó tatján álltunk, Pat, Charlie, Harry és én. Átöleltük egymás vállát, és könnyezve néztük Jamestown házait.

.oOo.

Tartalom

AZ INDIÁN HERCEGNŐ

EGY MEGLEPŐ FELFEDEZÉS

ELSŐ FEJEZET amelyben önmagáról, álmodozásairól és balsorsáról beszél, továbbá elmondja, milyen váratlan nagy szerencse érte

MÁSODIK FEJEZET amelyben semmit sem ért egy beszélgetésből, mégis nagy öröm éri. Megtudja, hogy mi is az az elveszett gyarmat, és rémült pofát vág, talán maga sem tudja, miért

HARMADIK FEJEZET amelyben keserű tapasztalatokat szerez a hajóról, a természetről és az emberekről egyaránt. Az első párbaj és Smith kapitány első története

NEGYEDIK FEJEZET amelyből megtudhatjuk, hogy téved, aki ellenségének barátságát keresi. Vonatkozik ez a tanulság emberre és országokra egyaránt

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben az expedíció veszélyes vizekre ér. A mór kalózok és angol barátjuk. A tengeri utazás boldog napjai és a nagy reményű álmodozások

HATODIK FEJEZET amelyben kiderül, miért botozták meg a szakácsot. A hajó mélyének titka. Izgalmas lopakodások. Mi csillog a távolban? Az ördög incselkedése az, bizonyosan

HETEDIK FEJEZET amelyben paradicsomi tájakon járva, poklokat él át, s végignézi egy bálna haláltusáját; valóság volt az, noha példázat is lehetett volna

NYOLCADIK FEJEZET ebben elmondja, hogyan köszöntötték Virginiát, és ez hogyan fogadta őket. Úgy tűnik, egy kalandos szakasz lezárult, és kezdődik az új. De hát a hullám sem válik el a víztől soha

KILENCEDIK FEJEZET amelyben barátokra, sőt csodálókra lel, és ez kissé zavarba ejti. Joe Read kioktatást tart az „enyém-tied” fogalmáról, Newport pedig többször is kijelenti, hogy elege van az egészből

TIZEDIK FEJEZET amelyben nagy ellenségével viaskodik ismét, ha nem is tettlegesen; milyen jó, hogy megfogadta a kapitány tanácsát. Az indiántámadás. Találkozás a folyóparton

TIZENEGYEDIK FEJEZET ebben halottnak hiszik; az erőd felépül, vagyis rendbe jönnek a dolgok, hogy még jobban elmérgesedjenek. Mr. Studley fázik, és ezt a doktor riadtan konstatálja

TIZENKETTEDIK FEJEZET amelyben elmeséli életének legboldogabb napját; mesél további kalandos sorsáról, fogságáról és végül arról, hogyan tanulta meg egy indián szó jelentését

TIZENHARMADIK FEJEZET s ez valóban szerencsétlen szám. Sem Martinnak, sem Archernek nincs szerencséje, Kendall-lal is méltánytalanság történik, sőt Wingfield csillaga is leáldozik. S mindez egy csapásra

TIZENNEGYEDIK FEJEZET amelyben elajándékozza legféltettebb kincsét. Pokahontasz a három fej történetéről faggatja, majd egy különös kéréssel lepi meg

TIZENÖTÖDIK FEJEZET amelyből kitűnik, hogy bárkit megejthet más vallás varázsa, mert a szentségtöréshez is hit kell; arról is mesél, hogy az erdőn járó indián soha sincs egyedül

TIZENHATODIK FEJEZET amelyben megtudja, mi történt a táborban, amióta elhagyta. Pokahontasz visszatér és faggatózik. A nagy titok

TIZENHETEDIK FEJEZET ebben két nagy viharról esik szó, s nem tudni, melyik a borzasztóbbű. Kirándulnak a paszpahigok egyik falvába, és teli zsákokkal térnek haza.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET amelyben nagybeteg lesz, és mire magához tér, egy döbbenetes hír fogadja. Megtudjuk azt is, mit jelent ez az indián mondats „Peja, peja, maszkapau!”

TIZENKILENCEDIK FEJEZET ebben úgy tűnik, valóban megindult az a kő, amelyet a kis nyársforgató mozdított ki helyéből; egy váratlan indiántámadás és a „beszélő papiros” csodája

HUSZADIK FEJEZET amely arról szól, hogyan kóborol Virginia vadonjaiban, és hogyan menekül titokzatos üldözője elől. Itt már minden megoldódik, a szíve mégis nehéz; és könny csillog Pokahontasz szemében

A LÁDIKÓ IGAZI TITKA

INDIÁN HALÁL

AZ ÍRÓ ELŐSZAVA

ELSŐ FEJEZET amelyben újra fellapozzuk Tom Savage naplóját • Egy hirtelen ébredés • Vitorlás a folyó torkolatában • A vadon első törvénye

MÁSODIK FEJEZET amelyben a hajóval és a kapitánnyal ismerkedik • A zátony • „A nehezén túl vagyunk”

HARMADIK FEJEZET amelyben hiába keresi Pokahontaszt • Kicsoda a Dohány Atyja? • Esti látogatók • Egy álom és ami utána következett

NEGYEDIK FEJEZET amelyben még egyszer elmondja, mi is az az elveszett gyarmat • A verzgoldok népe • Pauhetán nem felejt • „Kutyákkal tépetlek szét!” • A folyóparti csata • Mi történt a városban?

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben pórázra fogják, mint egy kutyát • Sir Thomas sem akar lemaradni • „Ne etesse az én rabomat!” • Hol az arany? A hódvárak világa • Veszélyes pillanatok

HATODIK FEJEZET amelyben harci dobok zaját hallja • „Azt üzentem, menekülj!” • Milyen is az indián halál? • Egy csók

HETEDIK FEJEZET amelyben a város riadalmáról lesz szó • A leselkedők hírei • Azok a rohadt aranyak • Argall híre mégis igaz • Mi van a levélben?

NYOLCADIK FEJEZET amelyben várja és megérti az indián halált • A túsznak halál a sorsa • Kis Medve hírei • „Voltam harcosok harcosa…”

KILENCEDIK FEJEZET amelyben sebeiből felépül, és tüstént harcba siet • Meglepő támadás • A vadon újabb törvénye • A győzelmi tor és az új meglepetés • „A dohányt én adom”

TIZEDIK FEJEZET amelyben Tom harcból megtért indiánként foglyokat kísér Argall ezúttal igazat mond • Tomot felveszik a törzsbe • Egy csodálatos ének • A győzelem éjszakája • Tüzes Szem jóslata • Egy megdöbbentő felfedezés

TIZENEGYEDIK FEJEZET amelyben a Jamestownban történteket meséli el • Egy ember elveszett • Couper mester vidám és elgondolkoztató története Mintha lidérces álmot látnának • A Treasurer megszökik

TIZENKETTEDIK FEJEZET amelyben Tüzes Szem megismétli jóslatát • Egy hördülés A vadon legkeményebb törvénye • Tom töprengései • A dolgok egyre jobban összekuszálódnak

TIZENHARMADIK FEJEZET amelyben háborgó lélekkel hazafelé tart • Találkozik Kis Medvével • John Rolfe az indián faluban • „Beteg a beteget nem gyógyítja meg”

TIZENNEGYEDIK FEJEZET amelyben feltűnik Eric Bright, és nagyszerű hírt hoz • Elindulnak, de csak Pokahontasz folytatja útját • A sónik támadása • A végső sötétséget várja

TIZENÖTÖDIK FEJEZET amelyben ismét Jamestownba vezeti a történet fonalát • John beadja a derekát • Az egyetértés éjszakája • A kürtös jövevényt jelez

TIZENHATODIK FEJEZET amely Pokahontasz útját követi • A nagy eső • A kurjongató vadász • Milyen tavasz ez? • Futó Kutya adta a legtöbbet

TIZENHETEDIK FEJEZET amelyben már John Rolfe oldalán, az angolok csapatában lépked Tom Savage • Elgondolkoztató beszélgetés • A faluban senkit sem találnak • Az a belső hang • Egy megdöbbentő hír és a nagy ráeszmélés

TIZENNYOLCADIK FEJEZET amelyben viharként csap le ellenségeire • A kapitány alkudozni kezd, és előadja fura filozófiáját • A küzdelem tovább tart • „Egyszer mindenki rajtaveszt, kapitány!”

EPILÓGUS amelyben már semmi másról nem lesz szó, mint az örök kérdésről: mi történt azután?

AZ INDIÁN KIRÁLYFI

RÖVID LEVÉL AZ OLVASÓHOZ

ELSŐ FEJEZET amelyben a tragédia reggeléről mesél • És máris készül az útra

MÁSODIK FEJEZET amelyben a fia után indul, és nagy meglepetés éri

HARMADIK FEJEZET amelyben megkérdezik, vajon ő Thomas Savage, és hogy ismeri-e Pokahontasz történetét

NEGYEDIK FEJEZET amelyben átélik az első vihart • Az indián királyfi úgy alszik, mint a bunda

ÖTÖDIK FEJEZET amelyben Charlie elmeséli, hogyan lopózott a bárkára • Thomas Rolfe fellázad

HATODIK FEJEZET amelyben elmeséli, hogyan találkozott Mogador táján egy baggalával • Egy rettenetes eszmélés – Berber kalózok!

HETEDIK FEJEZET amelyben kábulatról, viharról, egy váratlan fordulatról mesél • S marad a kérdés: Harry vajon merre jár?

NYOLCADIK FEJEZET amelyben Harry sorsát meséli • Élet a kalózhajón

KILENCEDIK FEJEZET amelyben a Long Lash megrohan egy spanyol hajót • Hogyan lett kalózzá Tom és Harry?

TIZEDIK FEJEZET amelyben a Long Lash tovább folytatja útját. • Egy különös kihallgatás.

TIZENEGYEDIK FEJEZET amelyben két halálhajóról mesél • Hajnali borosztás • Mit tettünk?

TIZENKETTEDIK FEJEZET amelyben a Sargasso-tengeri csodáról mesél • A hajó kincseskamrája • És egy szörnyű felfedezés

TIZENHARMADIK FEJEZET amelyben újra találkoznak a Szürke Macskával • Warren kormányzó különös vendége • Fegyverbe, fiúk!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET amelyben régi ellenségével találkozik, és egy különös éjszakát töltenek a folyóparton

TIZENÖTÖDIK FEJEZET amelyben arról beszél, hogyan vadászott Tom és Charlie • Veszélyes találkozás

TIZENHATODIK FEJEZET amelyben erőltetett éjszakai menetelésről és egy megdöbbentő hírről számol be • „Tőrbe csaltál, átkozott Fehér Haj!”

TIZENHETEDIK FEJEZET amelyben a pauhetánok felismerik, de kételkednek • Hárman az erdőben • A Pamunkey gyilkos zuhatagai

TIZENNYOLCADIK FEJEZET amelyben minden lelepleződik, és minden megoldódik

UTOLSÓ FEJEZET amelyben mindenki helyet foglal Warren asztalánál • Hűs Víz hazavárja