William Shakespeare
A vihar

(Tandori Dezső fordítása)

A helyszín: lakatlan sziget

ELSŐ FELVONÁS

1. SZÍN

(Hajón a tengeren): mennydörgés-villámlás veszett zajai.
Jön: Kapitány és Kormányos

Kapitány	Kormányos, hé!
Kormányos	Hé, mester úr: mi a dörgés?
Kapitány	Pont az: gyerünk, beszélj a matrózokkal, fogják meg a dolog végét, vagy itt még megfeneklünk: mozgás, mozgás.

El. Matrózok jönnek.

Kormányos	Rajta, jó lelkek! csak rajta, rajta, lelkeim!
	Szaporán! Berántani a vitorla csücskit. Ügyelni a kapitány úr füttyit! – Fújd csak, fújd csak, 
	vihar, tüdőd szakadjon, utunk el ne akadjon!

Jön Alonso, Sebastian, Antonio, Ferdinand, Gonzalo, mások.

Alonso	Vigyázz reánk, hű kormányos. Kapitány urunk hol? Vezényeld az embereket.
Kormányos	Esdve kérem, maradjanak a fenéken.
Antonio	Hol a kapitányunk, kormányos?
Kormányos	Nem hallja a füttyit? És csak utunkban vannak itt; mondom, maradjanak lenn; ne a vihar dolgát segítsék.
Gonzalo	Jól van, jól van, türelem.
Kormányos	És a tengernek is volna. Menjenek már! Mit bánják ezek a bömbölő szelek a király nevét! Le a kabinjukba, és csönd! Ne zavarjanak minket.
Gonzalo	Jó, de gondold meg, ki van a hajódon.
Kormányos	Senki, akit magamnál jobban szeretnék. Maga a tanácsos úr, viszont; és ha csöndet parancsol ezeknek az elemeknek, és arra azon nyomban békesség lesz, nem nyúlunk kötélhez többé; éljen a tekintélyével, ha tud: de ha nem, adjon hálát, hogy eddig is élhetett, aztán tessék, készülődjön a kabinjában, eljöhet az a kis végórácska netán, úgy ám. Rajta, jó lelkeim! És félre az útból, ha mondom.
Gonzalo	Minden reményem ez a fickó; semmi jele az akasztófavirág-pofáján, hogy vízi hullának készülne. ~~Jó sors, ne is engedj ebből, hadd lógjon: addig is, nyaka-kötele legyen megmentőnk, mert magunk ereje nem bíztató~~
~~vontató így. Mondom, ha nem akasztófára született, vesztett ügyünk van.~~

Kormányos	Le az árboc sudarával! rajta, rajta! lejjebb, lejjebb! Lássuk csak a fővitorlával, mi lesz! 
Gonzalo	Végünk, imádkozzunk!
Alonso	Imádkozzunk!
Antonio	Irgalom.
Kormányos	Ördög a bömbölőtökbe, hé! Ezek túlbőgik a vihart is, meg az én parancsaimat.

(Vissza-)jön Sebastian, Antonio és Gonzalo.

Kormányos	Hát már megint! mi dolguk itt? Adjuk fel, fulladjunk vízbe? Azt akarják, süllyedjünk el?
Sebastian	Ragya verje rusnya torkod, mit káromolsz, mit kergetsz itt minket, te rühös kutya!
Kormányos	Dolgozzon akkor maga!
Antonio	Kössenek föl, te korcs! 
Szemtelen szájhős! Magad félsz legjobban a vízbefúlástól.
Gonzalo	Ez nem fog a vízbe fúlni, még egy dióhéj hajóból se, legyen az akár olyan lyukas, mint egy ringyó!
Kormányos	Szélnek, oldalt, szélnek most! és két fokkal ki;
	a tengernek újra; odébb az orrát!

~~Jönnek csuromvizes Matrózok.~~

Francisco	Végünk, végünk! imádkozzunk! 
	~~végünk!~~
Kormányos	Nocsak, kihűl majd a szánk?
Gonzalo	Imába a Királyt, a Herceget!
	Közös az ügyünk!
Sebastian	                                De nincs már türelmem.
Antonio	Részegek játsszák el az életünket:
	Te szemét nagyszájú – bár a fenéken
	Fürdetne tíz ár!
Gonzalo	                             Nem! Ezt felkötik majd,
	Tízmillió vízcsepp se védi attól,
	Örvényük hiába tátog rá! 
	(zavaros hangok bentről):
	~~“Nagy ég!“ – “Irgalom! Süllyedünk! Széttörünk!“ – “Ég  veled, jó nőm! Gyermekeim! Ó!“ – “Az Isten áldjon, bátyám!“~~–  ~~Széttörünk! Széttörünk!“~~
Alonso	Süllyedünk!

Antonio	Süllyedjetek! Az árbocrúd enyém.
Sebastian	Kettőnké! A többiek vesszenek.

El Antonio és Sebastian.

Gonzalo	Hát én most akárhány ezer tengeri mérföldet adnék egy hold szárazföldért, akármi kopár ugarért, tüskebozótosért. Ám legyen meg az ég akarata! persze, azért csak száraz halált szomjaznék.
El.

2. SZÍN
A sziget. Prospero barlangja előtt.
Jön Prospero és Miranda.

Miranda	Drága apám, ha bűverőd teszi,
	Hogy bőg e vad víz, tedd, hogy elcsituljon.
	Az égből bűzös kénzápor szakadna:
	S a tenger a menny képébe tarajlik, 
	Úgy olt tüzet. ~~Jaj, hogy szenvedtem én is A szenvedőkkel!~~ Egy derék hajó
	(Rajta pár nemes lény is, biztosan)
	Ízekre tört. Kiáltásuk de verte
	A szívem! Szegény lelkek, odavesztek!
	Ha erős isten vagyok, azt a tengert
	Süllyesztem a föld alá, mit nyeli
	El az árva lélekvesztőt, riadt,
	Kedves utasaival.
Prospero				          Csillapodj: ne
	Riadozz magad is. Mondd jó szívednek:
	Semmi baj.
Miranda	                   Ó, rémes nap!
Prospero				                      Semmi baj nincs.
	Akármit tettem, csak veled törődtem,
	Édes drágám; kislányom, aki még azt
	Se tudod, ki vagy; ugyanígy, hogy én
	Honnét vagyok, hogy jóval több vagyok, mint
	Prospero, a szegény barlanglakó,
	Semmi több, mint hogy apád.
Miranda				                           Semmi többet
	Nem is akartam tudni.
Prospero				               Ideje,
	Hogy többet is megtudj. Add kezed,
	Kanyarítsd le bűvös köpenyem. – Úgy:
	Pihenj, én Varázsom. Te meg töröld le
	Könnyed. Ne félj: ami részvéted így
	Felkeltette, a rémes fordulat,
	Varázsló-művem volt, és a szegény
	Utasokra úgy vigyáztam, hogy egy
	Léleknek – nem, semmi baja nem lett
	Egy hajszálnak se a hajón, mely 
	Kiáltások közt, rémlátványra tört.
	Ülj le; mert meg kell ismerned apádat.
Miranda	Gyakran belekezdtél már, hogy ki volnék,
	De abbahagytad, hagytál faggatózni,
	Végül az jött: “Még – ne.“
Prospero				                     Most itt a perc; most
	Engedelmeskedj, figyelj szavamra
	Emlékszel-e még az 
	Időkre, hogy nem laktunk e tanyán?
	Aligha, ugye. Hiszen három éves
	Alig voltál.
Miranda			            De emlékszem, apám!
Prospero					                              És
	Ugyan mire? más házra, illetőkre?
	Halljunk bármi töredéket a képből,
	Mely benned így megélt.
Miranda				                    Távoli, messzi,
	És inkább álom életű az emlék,
	Nem eleven kép. Volt köröttem egykor
	Négy vagy öt asszony, négy vagy öt dada?

Prospero	Még hogy, Miranda! Több is volt. De 
	                                                        hogyhogy
	Így megmaradt ez? Mi van más egyéb, mit 
	Az idő sötét szakadék-ölén látsz?
	Ha ilyesmiket tudsz, hát nem tudod,
	Hogy kerültél ide?
Miranda				            Azt nem tudom.
Prospero						                    Még
	Tizenkét éve, Miranda, tucatnyi 
	Éve apád Milánó hercege
	Volt, nagyhatalmú.
~~Miranda~~				            ~~Uram, nem te vagy hát?~~
~~Prospero~~	~~Anyád az erény mintaképe volt, és~~
	~~Ő azt mondta, a lányom vagy; apád~~
	~~Volt Milánó hercege,~~  És egyetlen
	Örököse hercegnő, nem csekélyebb.
Miranda	Jó ég! Rút sors, hogy onnét válni kellett.
	Vagy áldás volt?
Prospero				      Ez is, az is, leányom. 
	Rút sors tépett ki onnét, de 
	Áldás, hogy itt lehetünk.

Miranda					Siralom szívemnek,
	Ha elgondolom, mily nyűg voltam neked,
	És feledhettem. Apám, mondd tovább!
Prospero	Öcsém – a nagybátyád, Antonio nevű -;
	Figyelj, könyörgök! testvér hogy lehet
	Ily gonosz álnok -, akit én utánad
	A legjobban szerettem, államom
	Dolgát rá bíztam; akkoriban ez volt,
	Milánó: a legszebb fejedelemség,
	Mint én mind közt a legkülönb király,
	Prospero, a szabad Művészetek
	Páratlan ura; lettem tudós úr,
	A kormányzást így hagytam rá öcsémre,
	Nem volt az szívem dolga, elmerültem
	Titkos tudományaimba. Hamis 
	Bácsikád – és most figyelj!
~~Miranda~~					             ~~Uram, mohón~~.
Prospero	Kitanulta, mit kell megadni, kérést,
	Mit elvetni, kit támogatni, és kit
	Lenyomni, mert túl nagy lett; akiket
	Én formáltam, átformálta magának,
	Vagy kicserélte, igen, hivatal és
	Hivatalnok neki szolgált, ahogy
	Ő fütyült, táncolt minden szív; mint a
	Folyondár, birodalmi törzsemet mind
	Befonta, nedvét szívta. Nem figyelsz, no.
Miranda	Jaj, kérlek, nagyon is.
~~Prospero~~				                 ~~Tedd is, könyörgök.~~
	~~Feledtem a világot, célom az volt,~~ 
	~~Hogy lelkem zavartalan gyarapítsam,~~
~~Ekképp rejtőzve túl nyilvánvalóan~~
~~Lettem a legkülönb; hitvány fivérem~~
~~Gonoszságát szítottam; és bizalmam,~~
~~Jó szülők módján, épp ellenkező mód~~
~~Fokozta álnokságát, nem csekélyebb~~
~~Lett ez, mint hitem benne, csillagos~~
~~Égig érő bízásom. Így azon túl,~~
Így tehát hatalma
Lett rangom teljes napfénye szerint.
És mint aki addig mond hazug mesét, hogy
Maga is elhiszi, elméje úgy
Emlékezett, gazul, hogy ő a herceg:
Elfajult a szerep; ~~hogy a hatalmat~~
~~Külszínre minden szent joga szerint~~
~~Gyakorolta, becsvágya felszökött – de~~ 
~~Hallasz?~~

~~Miranda~~				~~Süket is meggyógyulna ettől!~~
Prospero				És hogy a játék és a játszó
Közt szakadék ne tátongjon, Milánó
Egyeduralma kell neki. Hisz nekem elég a
Könyvtárkirályság, világi
Trónra képtelennek tart a mohó:
Szövetkezik a nápolyi királlyal,
Ígér adományt és behódolást, 
Hercege lesz a koronának, ó, jaj,
	Szegény eleddig oly büszke Milánó
Hitványul hajbókol így.
Miranda				                    Ó, egek!
Prospero	Figyeld, hogyan alkudott, és mi lett; ~~és~~ 
~~Mondd meg, testvér-e ez.~~
~~Miranda~~				                     ~~Bűn volna hírbe Hozni nagyanyámat: már sok nemes méh~~
~~Hordott nemtelen fiút.~~
Prospero				                 ~~Halld tovább.~~
Ellenségem Nápoly királya ős
Idők óta, kedves néki az ötlet;
Vagyis hogy öcsém hódol néki és ad
Én nem tudom mekkora pénzadót,
Ezért ő engem, családommal együtt,
Elűz a hercegségből, és a szép
Milánó mindenestül az öcsémé;
Gyűlt álnok sereg, és egy éjszaka,
Jó órán, Antonio megnyitotta
Milánó kapuit; a fogdmegek
Fogtak engem s téged, síró szegénykét,
Kidobtak vaksötétbe.
Miranda				              Borzalom! De
	Ha nem emlékszem már, hogy sírtam akkor,
Sírok, siratlak újra; új tudásom
Fakasztja könnyem.
Prospero	Hallgasd tovább,
Kicsit, mind e mai dolgokig,
Melyek nélkül ez a história –
Kacat lenne csak.
Miranda				         Miért hagytak élve
Minket akkor ott? 
Prospero				          Jó kérdés, leányom.
Drágám, nem tehették,
Olyan kedves voltam a népnek; inkább
Nem mocskolták vérrel is tettüket; szebb
Színben nem tűnik úgy föl a gonosz.
Tehát: gyorsan ladikba mivelünk,
Ki a tengerre pár mérföldnyire;
Rossz bárka várt ott ránk, se evezője,
Se kormánya, se árboc, se vitorla;
A patkányok is elhagyták nagy ésszel;
Ezt kaptuk: rajta! sírjunk az üvöltő
Haboknak, sóhajtsunk a szélnek, az majd
Visszanyög hasztalan.
Miranda			 	                Micsoda terhed
Voltam én akkor!
Prospero			                          Védő angyalom,
Az voltál, megmentőm. Úgy mosolyogtál,
Hogy abban égi erő volt, amíg én
A tengert itattam sós könnyeimmel,
Hörögve a csapás nyomán; bizony, te
Voltál a támaszom, hogy ellenálljak,
Akármi jön még.
Miranda			                 És partot hogy értünk?
Prospero	A Gondviselés vezérlete által.
Volt némi ennivalónk, friss vizünk, egy
Nemes nápolyi, Gonzalo, akit
Megbíztak a végrehajtással, a 
Végén könyörületből hagyta ott,
Ruhát is, szépen, vásznat, sok, azóta
Oly hasznos eszközt; és e jószívű, mert
Tudta, hogy szerettem könyveimet,
Utánunk hozott jó pár kötetet:
Hercegségemnél drágábbak nekem!
Miranda					                           Bár
Láthatnám ezt az embert!
Prospero			                    	   Most felállok:
maradj ülve, halld bús tengeri kalandunk
Végét. E szigetet értük el, és én 
Itt, mint tanítód, több hasznodra voltam, 
Mint bárki hercegnőnek bárki más
Mestere, itt nem volt lustálkodás.
Miranda	Az ég áldjon érte! És most, mondd,
Mert szívem riad egyre, miért
Kavartad a vihart?
Prospero				          Hát tudj meg ennyit.
Furcsa kedvből a kalandos Szerencse
(Már jó úrnőm) ellenségeimet
E partra verte; és jós-tudományom
Úgy mutatja, hogy 
Nagyígéretű csillag áll fölöttem, amelynek
Udvarolnom kell most; ha nem teszem,
Jó sorsom elvész örökre. Ne kérdezz
Többet; álmos is vagy, no; az egészség
Jele; hagyd: mit is tehetsz ellene.

Miranda már alszik.

	Gyere, szolgám, gyere csak. Készen állok.
Arielem, jöjj közelébb.

Jön Ariel.

Ariel	Üdv, nagy mester! üdv, ünnepélyes úr!
Jövök, hogy kedvedre tegyek: repüljek,
Ússzam, vagy tűzbe menjek, lovagoljak
Sörényes felhőn: szent parancsodé
Ariel, és amit tud.
Prospero					Szellem, azt a
Vihart pontosan parancsom szerint
Kavartad?
Ariel			      Egy ízig. Hogy a királyi hajóra 
Szökkentem, az orrba, majd kétfelől,
A fedélzetre, a kabinok sorába
Lángot fújtam, szörnyűt; osztódtam is,
Többfele égtem; az árboc hegyén,
Korláton, pányvafán, külön-külön,
És egyesülve. Jupiter haragja,
nem lehet
Gyorsabb, rontóbb; a kénköves üvöltés
Tüze és ropogása a hatalmas
Neptunt rengette, vad hullám riadt,
Szigony reszketett.
Prospero					Derék szellemem!
És ki volt oly hős, oly erős, hogy a 
Pánikban észnél maradt?
Ariel					          Lélek egy se!
Őrület lázán, kétségbeesetten
Verdestek. Szöktek a habokba, csak
A matrózok maradtak a hajón, mely
Tőlem lángolt; Ferdinánd királyfi
Haja nádként állt égnek, ő az első
Ugró volt – “Üres a pokol, az összes
Ördög itt van!“ – bömbölt.
Prospero					               Ez vagy te! A
Parthoz közel esett ez?
Ariel				                 Mesterem,
Parancsodra!
Prospero			          Ép mind?
Ariel				                     Hajszál se görbült;
Szívós ruhájuk felszívta a sós
Vizet; szavad
Szerint szétszórtam őket a 
Szigeten. Ferdinánd királyfit magába;
Így ül egy messzi zugban, sóhajával
Hűti a levegőt, karját riadtan
Összefonja, így.
Prospero					A király hajója?
Matróznépe? A flotta többi része?
Velük mit tettél?
Ariel					Biztos révben a
Király hajója, ott a mély öbölben,
~~Ahová friss harmatért éjidőn~~
~~Röptettél a mindig dúlt Bermudáktól;~~
A tengerészeket fedél alá
Gyömöszöltem, alusznak mind, kimerülten
~~És bűvömtől~~; a flotta többi részét
Szétszórtan, de már megint összejöttek,
A Földközi tengeren visszatér most
A bús had Nápolyba; velük a tévhit,
Hogy veszni látták a király hajóját
És nagy személyét.
Prospero					Ariel, a munkát
Jól elvégezted; de van még teendő.
Hogy áll a nap?
Ariel				     Elmúlt már délidő.
Prospero	Két órával, biztos. Innen hatig jól
Kihasználunk minden percet, te és én.
Ariel	Dolog, örök dolog? Ha így gyötörsz,
Hadd emlékeztetlek ígéretedre,
Mit be kell váltanod még.
Prospero				                     Hogy? kötekszel?
Mit kérhetnél?
Ariel			             A szabadságomat.
Prospero	Idő előtt? szót se róla!
Ariel				                 Könyörgök,
Emlékezz, milyen jól szolgáltalak;
Nem hazudtam, sose hibáztam, egyre
Békén jártam, igyekezettel: és te
Kerek egy évet ígértél.
Prospero			 	                 Felednéd,
Milyen kínok közül mentettelek?
Ariel					                      Nem.
~~Prospero~~	~~Ugyan. És azt hiszed, sós vizeken~~
~~Gázolni nagy dolog,~~
~~Vágtatni Észak éles szelein,~~
~~Dolgozni nekem a föld erein,~~
~~Ha kővé fagytak.~~
~~Ariel~~				       ~~Nem hiszem, uram.~~
Prospero	Hitvány hazug! Feledted a szipirtyó
Sycoraxot? a vénség és irigység
Görbítette már – nem emlékezel rá?
Ariel	De, de uram.
Prospero			         Ugyan. Hol született, na?
Ariel	Argirban.
Prospero		               Csakugyan? Havonta rád kell
Olvasnom, ki voltál, mert elfelejted!
Ezt az átkozott Sycorax boszorkát
Tömérdek gonosz bűbája miatt, mit
Hallani is szörnyű, száműzte Argir,
Jól tudod – de egy szál jótéteménye
Megmentette életét. Így igaz?
Airel	Így uram.
Prospero	A kékszemű disznót, még épp teherben,
Idehozták s itt hagyták a hajósok.
Rabszolgám, te, mondod, szolgája voltál;
De mert kényes szellem is, képtelen, hogy
Rettentő parancsait teljesítsed,
Mocskukban fetrengj; pribékjeivel
Erre ő elfogatott, féktelen
Dühében arra ítélt, hogy fenyőfa
Hasadékában pusztulj; beszorítva
Éltél ott, kínban, jó egy tucat évet,
Ő aztán meghalt, téged otthagyott;
Nyögtél egyre, akár a szélmalom, ha 
Szapora szél fúj. Ez a sziget akkor
– Kivéve az ő rút, foltos porontyát:
Itt vetette ki – még sose látott
Emberi alakot.
Ariel		  	              Csak Kalibánt.
Prospero	Kit mást, fiát. Én mondtam. Kalibánt, ki
Most szolgám szintén. Emlékszel, milyen 
Kínok közt leltelek; farkas üvöltött
Hangodra válaszul, nyögésed az
Örök-dühös medve szívéig ért:
Pokoltöltelék voltál; Sycorax 
Föl se menthetett volna – ahhoz én
Kellettem, művészetem, hogy a bűvszó
Megnyissa fenyődet.
Ariel				             És köszönöm,
Mester.
Prospero			És ha mesterkedsz, meghasítok
Neked egy bütykös tölgyet, hogy belében
Üvöltözz végig tucatnyi telet még.
Ariel	Megkövetlek. Jó szellemed leszek,
Parancsolj velem.
Prospero				         Na, ez a beszéd. És
Két nap múlva szabad vagy.
Ariel					                Ez az én
Nemes uram. Mit tegyek? mit tegyek, mondd!
Prospero	Változz hableánnyá, és ne légy
Jelenség senki szemének,
Csak kettőnkének; maradj láthatatlan,
Akárki nézne. Ölts ily alakot,
Azt hozd vissza ide: na menj, és
Járj engedelmesen.

Ariel el.

	Ébredj, drága édesem! Jól aludtál,
Ébredj, szívem!
Miranda			Jaj, különös mesédtől
Fáradtság tört rám.
Prospero				Felejtsd. És gyere:
Hadd lássuk rabszolgámat, Kalibánt, ki
Sosem kedves velünk.
Miranda				Az egy gazember,
Látni se szeretem!
Prospero				        Az meglehet, de
Hasznos nekünk: ő csiholja tüzünk,
Gyűjti rőzsénk, nem nélkülözhető
Semmi műve. Hé! szolga! Kalibán!
Föld sara, te! beszélj.
Kalibán	(bentről)		     Van benn elég
                                                          fa.
Prospero	Gyere, mondom! Van más munkám neked, hé.
Teknősbéka, nem hallod?

(Vissza-)jön Ariel, hableányként.

	Pompás a jelmez. Pajkos Ariel,
Gyere csak, súgok valamit.
Ariel	Úgy lesz, jó uram.

El.

Prospero	Rontó rabszolga, mérgezett anyádnak
Ördögfattya, sátán fia, gyere!
Jön Kalibán.
Kalibán	Verne titeket rút harmat, veszejtő,
Amilyet hollótollal az anyám
Kavart láp bűzén! Hogy a déli szél
Fújna rátok fekélyt mind!
Prospero	Ezért görcs facsar éjszaka, ne félj, és
Úgy szaggat oldalad, hogy megszakadsz
Attól; órájukon manók gyötörnek
Gyakorlataikkal; jobb döfködők, mint
A méhek, tűpárna leszel,
Belegebedsz.
Kalibán			            Én se lehetek éhen.
Enyém a sziget, Sycorax anyámtól,
Te csak elvetted. Jöttél ide, akkor
Kedveskedtél, simogattál; bogyós
Levet adtál italul; tanítottad,
Mi a nagy fény neve; a kicsié;
Ez éji, az nappali – és 
Megszerettelek, szigetem megmutattam,
Forrást, ásvány kutat, zsíros rögöt,
Ugart: átok rám érte! Sycorax
Verjen egérrel, békával, varanggyal
Téged is! Hogy néped vagyok, magam, ki
Egykor saját királyom voltam, és kő
Ólba zársz, és elveszed tőlem a
Szép szigetet.
Prospero			           Rabszolga, hogy hazudsz!
Korbácsra, nem jó szóra érdemes!
Embernek vettelek, te, disznó; tanyámon
Tanyázhattál, míg aztán lányomat
Akartad magad alá gyűrni!
Kalibán				                       Hó ha,
Hó ha! Jó is lett volna! Ha te nem jössz,
Úgy lett volna, és sok kis Kalibánnal
Népesül a sziget.
Miranda				Elvetemült vad,
Szolga, bármi jóságra képtelen,
Minden rosszra képes! Sajnáltalak,
Oktattalak nagy kínnal beszédre,
Óránként másra: addig azt se tudtad,
Mire való vagy, hebegtél-makogtál,
Nyers állat, én adtam ösztöneidnek
Egyáltalán nevet. De a te fajtád
Olyan silány, hogy akármit tanultál,
Nem fér meg benne semmi jó. ~~ezért kell~~
~~E sziklák közt laknod. Megérdemelted,~~
~~És még mindig kegyes börtön neked.~~
Kalibán	Szólni tanítottál: most az a hasznom,
Hogy fennszóval káromkodom. Rohadjon
Le a nyelved a nyelvért!
Prospero					           Mocskos állat,
Mozgás! Fáért a tűzre, sebesen, mert
Más munka is vár. Vállat vonsz, gazember?
Hát jó, te akartad:
Görcsök gyötörnek majd, húsod facsarják,
Csontjaid hasogatják, hogy üvöltesz,
De úgy, hogy a vadak remegnek.
Kalibán					                       Ó, ne!
               (félre)	Rá kell hagynom; ez olyan nagy hatalmú
	Varázsló, hogy még anyám istenét,
Setebost is betörné.
Prospero	                                 Rajta, szolga!

Kalibán el.
Visszajön, láthatatlanul, Ariel, játszik s énekel;
Követel Ferdinand

Ariel éneke	          Jöjj e sárga fövenyen,
                 Kéz kéz velem:
         Örülj, ha csókolhatod
	                  a vad habot:
        Lengén járd ide-oda,
	                  És taraja
        Visszhang-muzsika.
	                  ~~Ó, szép szavak!~~
~~(Visszhang, szórtan)~~ 	          	        ~~Vak-vak.~~
~~Ariel~~	        ~~Ugat a kutya:~~
~~(Visszhang, szórtan)~~           		          ~~Vak-vak.~~
			      ~~Halld, halld! E dalt,~~
			      ~~A kakas belecsap:~~
	   ~~Kivágja~~ (szórt visszhang)	Kukori-kakk!
Ferdinand	Mi ez a zene? Földi? Égi? 
Az biztos, hogy valami
Szigeti isten muzsikája. Ültem
A parton, királyi apám sirattam,
Úgy jött felém e dal (hang) a vízen át,
Cirógatva bánatot, bősz habot
Édes szellővel; lengett, hát követtem,
Vagy inkább vont magával. Most meg elhalt.
Nem, megszólal újra.
Ariel éneke	     Öt örvény-öl mélyén apád;
             Csontja korall legalul;
     Gyöngyök a szeme helyén, nohát:
                Nem rothad, csak fakul;
         Él – tengervízre válaszul,
         Mint ha a jéghideg alkonya gyúl,
         Nimfák jöttén szól néki harang:
Visszhang:	                                         Bing-bang.
~~Ariel~~	           ~~Most, most! hallom! Giling-galang!~~
           Bing-bang.
Ferdinand	Vízbefúlt apám emléke a dal. Nem 
Halandó ének, és nem is a föld 
Zenéje: tessék, most itt szól fölöttem.
Prospero	Libbentsd szemednek pillás függönyét,
	Nézz fel, mit látsz.
Miranda				           Valami szellemet?
Jó ég, milyen! Az lesz, apám, nagyon
Derék formájú lény – de szellem, az lesz!
Prospero	Nem, nem lányom: úgy eszik, alszik és úgy 
Is érez, mint mi. Ez a jeles ifjú 
Az egyik hajótörött; csak a bánat
(A szépség férge) most megrágta kissé,
Különben, meghidd, kedves; társai
Eltűntek, őket keresi.
Miranda				               Szerintem
Isten lény; ha mondom! senki földi
Nem ilyen szépséges!
Prospero	(félre)
			                            Látom menni fog.
Lelkem terve. Drága szellem, ha mondom:
Két nap – és szabad vagy.
Ferdinand					            E muzsika
Az istennőnek szólhat itt! Könyörgök,
Mondd, itt laksz e szigeten? És ha itt,
Tudsz-e adni valami jó tanácsot,
Mihez fogjak? Kezdjük mindjárt a végén,
Ó, te csodálatos, lány vagy-e még?
Miranda	Ez csöppet sem csodálatos, uram,
Bizony, lány vagyok.
Ferdinand			                       Egek! nyelvemen szól!
E nyelvet beszélők között legelső 
Volnék, ha ott volnánk, ahol beszélik.
Prospero	Legelső? És ha Nápoly királya
Hallaná ezt?
Ferdinand			          Nápoly! Elámulok,
Hogy ezt mondod! Ő hallja, és azért
Sírok, mert hallja: Nápoly én vagyok,
S nem apad könnyem, amióta láttam
Király apámat vízbe veszni.
Miranda				          Ó szegény!
Ferdinand	Vele veszett sok úr: Milánó
Hercege is, jó fia is.
Prospero		 		              Milánó
Hercege és jó lánya ezt nem így
Tudja – de várjunk. Összenéztek épp csak,
És minden meglett. Pompás Ariel,
Ezért szabad leszel. Egy szót, uram,
	Félek, ártott magának, hát csak egy szót.
Miranda	Apám miért ilyen nyers? A harmadik
Férfit látom életemben; az elsőt,
Akire mindig vágytam; bár apám is
Megértené ezt!
Ferdinand				    Ó, ha szűz vagy, és még
Nincs szívszerelmed, szívem nápolyi
Királynővé tesz.
Prospero					Állj, uram! csak egy
Szót. Egymás ura s úrnője: de túl
Gyorsan azért ne; könnyű győzelem
Rontja a díját. Egy szót; te, uracskám,

Figyelj, idegen nevet
Bitorolva csak kikémlelni jöttél
E szigetet, és hogy jogos urától, 
Tőlem, elvedd.
Ferdinand			             Nem én, férfiszavamra.
Miranda	Ily szép szentélyben hogy lakna gonoszság:
Ha a rossz szellem ilyen ékesen
Honolna, angyalok vennék körül rég.
Prospero	Elég. Ne bájologjunk árulókkal.
Majd én. Mozgás: Nyakadhoz láncolom
A lábad, sós vizet iszol, az étked
Kagylóhéj lesz, agyonszikkadott
Gyökér, makk kupakja. Kövess.
Ferdinand						           Nem én;
Az ilyen meghívás nem kell nekem, míg
Ellenfelem rám nem erőlteti.

Kardot ránt, de Prospero bénává bűvöli.

Miranda	Ó, apám! Ne büntesd őt elsietve,
Oly szelíd, nem veszélyes.
Prospero					            Micsoda?
A bolha köhög? Kardodat hüvelybe,
Áruló! Nem is mernél vívni, lelked
Vívja a bűntudat: add föl, különben
Ezzel a szál bottal intézlek el,
Kiütöm a kardod.
Miranda				         Kérlek, apám!
Prospero	Félre! ne csimpaszkodj.
Miranda					       Kérlek, kegyelmezz!
A kezese leszek.
Prospero				      Csend! Még csak egy szó,
És sírsz, drágám, arról kezeskedem. Mit!
Egy csalót védelmeznél? Kuss. Szamár.
Azt hiszed, nincs szebb nála, mert csupán
Őt láttad és Kalibánt: buta kislány!
	A legtöbb férfi mellett Kalibán ő,
Mellette ők angyalok.
Miranda					      Vágyaim
Szerényebbek; ékesebb férfi nem kell,
Mint ő, nekem nem.
Prospero				            Nem vitatkozunk!
(Ferdinandhoz) Minden idegszálad gyermeki
                                                                   újra,
Izmaidban nincs erő.
Ferdinand					         Pontosan:
Kötözve lelkem, mint álmok körén.
Apám halála, gyöngeségem itt, 
Barátaim veszése, ennek a 
Rémes embernek bűvölése mind csak 
Gyerekjáték volna, ha börtönömből
Naponta egyszer láthatnám e lányt: más
Szabadság nem is kell a tárt világon
Nekem, csak ily zárka.
Prospero	(félre)				Ez menni fog. 
(Ferdinandhoz)	Gyerünk. (Arielhez) Jó Ariel, ezt jól csináltad.
Kövess; mondom, mit kell még tenned.
Miranda	                                                          Ó,
Édes úr, ne félj, apám nem ilyen
Rémes, ahogy a beszéde mutatja;
Nem is beszél így soha.
Prospero				                  És szabad
Leszel, mint hegyek közt a szél, ha minden
Parancsom teljesíted.
Ariel                       			      Mint a szélvész.
Prospero	Gyerünk, mind. És ezt ne védd itt nekem.

El.

MÁSODIK FELVONÁS

1. SZÍN
A sziget más része.
Jön Alonso, Sebastian, Antonio, Gonzalo, Adrian, Francisco; mások.

Gonzalo	Uram, könyörgök, vidulj; van okod rá,
Van okunk rá; megúsztuk, nyereségünk
Több, mint a veszteség. A baj közös,
Átlagos, mert egy hajósfeleség,
Egy hajósgazda, vagy kereskedője
Bármikor megélhet ilyet; de hogy
Ily csoda essen, menekvés, no hát
Millióból egy; bölcsen hát, nagyúr,
Jó sors a balsorsban.
Alonso			                      Most már ne mondd ezt!
Sebastian	(félre, Antoniónak) Úgy veszi a vigaszt, mint a
forró kását.
Antonio	(félre, Sebastiannak) A derék ápoló azért csak belediktálja.
~~Sebastian~~	~~(félre, Antoniónak) Nézd, most húzza föl szép esze óráját, következnek az ütések rendre.~~
~~Gonzalo~~	~~Uram –~~
~~Sebastian~~	~~(félre, Antoniónak) Számold csak: egy.~~
Gonzalo	Ha minden bánatot beengedünk,
Mely ablakunkon zörget…
Sebastian	Nem marad kinn.
Gonzalo	Kín nélkül úgy van, percünk sem marad. Bölcsebbet mondtál, mint hitted volna.
Sebastian	Te is ügyesebben feleltél, így.
Gonzalo	Tehát, uram –
Antonio	Ejha, micsoda nyelvforgató, több, mint szemforgató!
Alonso	Urak, elég ebből.
~~Gonzalo~~	~~Persze, igaz, én kész vagyok; de azért igaz, ami igaz –~~
~~Sebastian~~	~~Beszél – beszél.~~
~~Antonio~~	~~Fogadást ajánlok: hát kukorékolni melyik fog előbb, ő vagy Adrian?~~
~~Sebastian~~	~~A vén tarajos.~~
~~Antonio~~	~~A kis kukori.~~
~~Sebastian~~	~~Áll a fogadás. A tét?~~
~~Antonio~~	~~Egy hahota.~~
~~Sebastian~~	~~Megadjuk.~~
Adrian	Bár pusztának látszik e sziget –
~~Antonio~~	~~Hahaha!~~
~~Sebastian~~	~~Jó, akkor meg is kaptad.~~
Adrian	És lakatlan is, szinte elérhetetlen –
Sebastian	De mégis –
Adrian	De mégis –
Antonio	Persze, hogy ez jött.
Adrian	Mégis nyilvánvaló, hogy ékességes, kedves és enyhületes az éghajlata.
Antonio	Hajlata, mint egy leányzóé, egy gyönyörűé.
Sebastian	Akinek oly nyilvánvalóan ékességes, kedves és enyhületes a hajlama.
Adrian	A lég oly édesen lehel reánk itt.
Sebastian	Bűzösen lehel, mint egy rohadt tüdő.
Antonio	Vagy mintha mocsárgőz parfőmje szállna.
Gonzalo	Minden van itt, amit élő kívánhat.
Antonio	Tényleg minden, kivéve, ami életben tart.
Sebastian	Mert az aztán nincs. 
 	Vagy alig.
Gonzalo	Harsogó zöld a fű, nézzétek!
Antonio	Harsogod, halljuk; látjuk, nem nagyon van.
Sebastian	Enyhe kis kivételekkel.
Antonio	Azért ő is egész jól látja.
Sebastian	Hunyt szemmel látja, ez az.
Gonzalo	De ami különös – és szinte hihetetlen –
Sebastian	Ahogy a legtöbb különös dolog hihetetlen, hát nem hihetetlen?
Gonzalo	Hogy a ruhánk, bár a tengerben nyilván csuromvíz lett, ennek ellenére tündöklő, mint új korában; a sós víz mintha festőszer lett volna, és semmi foltja.
~~Antonio~~	~~Ha csak egy árva zsebe is beszélni tudna, nem hazudtolná meg ezt, hé?~~
~~Sebastian~~	~~Nincs zseb, ami ilyen hazugságot zsebre tenne.~~
Gonzalo	Mondom, olyan ez nekem, mintha most vennénk fel mind a ruhánkat Afrikában, hogy a király szép Claribel lánya hozzáment Tunisz királyához.
Sebastian	Hát az mennyei mennyegző volt, tényleg szépen haza is értünk.
~~Adrian~~	~~És Tunisznak nem volt még sose ily szép királynéja, királyi menye.~~
~~Gonzalo~~	~~Menj már, a Didó óta.~~
~~Sebastian~~	~~Didó!~~
~~Gonzalo~~	~~Didó.~~
~~Antonio~~	~~Digó? Mit digózik ez a rigó? Még hogy digó Didó?!~~
~~Adrian~~	~~Digó Didó, szólt a rigó? hát én~~
~~utánagondoltam: az a nő Karthagóban~~
~~uralkodott, és nem Tuniszban.~~
~~Gonzalo~~	~~Igen, uram, de az a mai Tunisz volt Karthagó.~~
~~Adrian~~	~~Karthagó volt?~~
~~Gonzalo~~	~~Biztosítom, Karthagó volt.~~
~~Antonio~~	~~Pedig, ha ő biztosít, az sose hóbort, az szent.~~
~~Sebastian~~	~~Az, hiszem. Felvonta Karthagó falát, hipp-hopp, mint más a szemöldökét.~~
~~Antonio~~	~~Mivel áll elő ez legközelebb?~~
~~Sebastian~~	~~Gondolom, az egész szigetet zsebre vágja, hazaviszi a fiának, birodalmát, mint egy almát.~~
Antonio	~~És a magvakat mind a tengerbe hányja, sok kis almasziget kel ki,~~ akárki lássa.
Gonzalo	Minek a mása?
Antonio	Semmi. Pont ugyanaz, ez az.
~~Gonzalo~~	~~Uraim, éppen arról volt szó, hogy a ruhánk vadonatújnak látszik, pont mint mikor Tuniszban voltunk, felséged lánya esküvőjén, ki azóta ott királyné.~~
~~Antonio~~	~~És a legkülönb, aki csak ott trónolt.~~
~~Sebastian~~	~~A digó Didót kivéve, megbocsáss.~~
~~Antonio~~	~~Ó, a digó Didó! ej, a rigó digó Didója.~~
Gonzalo	Mégis, felség, hát nem ugyanolyan újdonat ez az én mellényem is, mint volt, mikor először volt rajtam? Úgy értem, bizonyos értelemben.
Antonio	Ez a bizonyos értelem jól illik hozzá, értő szép szó.
Gonzalo	Hogy felséged lánya esküvőjén viseltem?
Alonso	Tömöd a fülem, szám jobb íze ellen,
Bárgyú szavaiddal. Minek is adtam
Férjhez oda a lányom! most, hogy onnét
Jövet a fiam is oda, a lányom,
Számomra, szintén. Olyan messze él
Itáliától, sose látom. Ó, szép 
Nápoly és Milánó örököse,
Mely rémes hal étke lettél?
Francisco					             Uram, de
Élhet ő még, én láttam, hogy kapált és
Vágtatott a vízen; taposta a 
Tarajait, vadul védekezett;
A hullámoknak feszítette mellét,
Bátor fejét égnek szegte, a harcok
Fölébe, míg karja vígan lapátolt
A part felé, mely szinte nyúlt feléje,
Tenger fölé szökkenve: semmi kétség,
Megmenekült ő.
Alonso				      Nem, nem, fiam oda.
Sebastian	Nagy vesztés, felség, és magad hibáztál,
Hogy lányodhoz nem kellett néked a 
Mi Európánk, elkótyáltad inkább
Afrikának; ott elvész érte is
Síró szemed elől.
Alonso                     			Jaj, ne gyötörj már.
Sebastian	Térden állva kértünk mindannyian,
Mindenhogy; s a drága lélek maga
Engedelmesség és undor között
Várta, merre billen a mérleg. Íme,
Félek, fiad is elveszett: Milánó 
És Nápoly úgy megözvegyült kalandunk
Révén, hogy nem viszünk elég vigaszt, mi
Hazatérők. Te hibád.
~~Alonso~~				             ~~Vesztes is~~
~~Épp így vagyok.~~
Gonzalo			              Sebastian uram,
Igazságodból hiányzik a jó szív
És a tapintat: nem balzsamozod,
De gyötröd a sebet.
Sebastian				Ez a beszéd.
Antonio	És a sebészet művészete.
Gonzalo	A mi időnk is beborul, uram,
Ha tiéd felhős.
Sebastian				 Beborul?	
Antonio						Be, be.
Gonzalo	Ha ültetvényem lenne itt, uram – 
Antonio	Bolhát ültetnél a fülünkbe.
Sebastian				                      Be…, be..!
Gonzalo	És ha király lennék itt, mit csinálnék?
Sebastian	Elmenekülnél, mert nem lenne bor.
Gonzalo	Fejre állítanám a birodalmat, 
Hogy talpra álljon; a kereskedelmet
Betiltanám; a közigazgatást;
Nem lenne posta; gazdagság, szegénység,
Semmi szolgaság; szerződés, öröklés,
Határ, sövény, szántó, szőlő, de semmi;
Tűnne a fém, gabona, bor, olaj;
Munkátlan lófrálna a férfinép;
A nők is, tisztán és ártatlanul;
Nem lenne hatalom – 
Sebastian			                        De te azért
Király lennél.
Antonio	Mire az állama végére érne, feledné, hogy kezdte az álmát.
Gonzalo	Kín és veríték nélkül mindenünket
A Természet adná: nem lenne ármány,
Így kard, kés, dárda, puska, gép se volna
szükséges; csak a Természet megannyi
Adománya áldaná tiszta népem
Gyümölcsözően.
Sebastian	És nem is házasodnának az alattvalóid?
Antonio	Hallod, barátom; lófrálnának; lovagok és lotyók.
Gonzalo	Tökéletes uralmam az Aranykort
Megszégyenítené.
Sebastian			                 Üdv, drága felség!
Antonio	Sokáig éljen Gonzalo!
Gonzalo				                Figyelsz rám,
Uram?
Alonso	Kérem, ne többet; ennyi zagyvaságot!
Gonzalo	Fenségednek igaza van, megvallom nyíltan; de azért bizony jó alkalom is nyílt, hogy ezek az oly szélkelep és szélkakas tüdejű urak megint a hozzájuk illő semmiségeken nevethessenek.
Antonio	Téged nevettünk ki, hé!
Gonzalo	Aki az ily dőre mulatságok dolgában semmi se vagyok hozzátok képest: hát rajta csak tovább, most is a semmin nevettek.
Antonio	Micsoda elmeél! E vágás!
Sebastian	Csak ne a lapjával érne mindig.
Gonzalo	Terringettés úriemberek vagytok ti; a holdat is kibillentenétek jártából~~, már ha öt hétig változatlan járna.~~

Jön Ariel (láthatatlanul), ünnepélyes zenével.

~~Sebastian~~	~~Billentenénk bizony, aztán fáklyával mennénk madarászni.~~
Antonio	Jól van, jó úr, jócskán, meg ne haragudjál.
Gonzalo	Távol tőlem, higgye meg; közel se rontanám én ilyennel a testem-lelkem épségét. Álomba nevetnétek, urak, hé? Mert úgy nagyon rám jött a buzgalom.
Antonio	Aludj csak, ott is minket hallgass.

Alonsót, Sebastiant és Antoniót kivéve mind elalusznak.

Alonso	Alvás, ilyen korán? Bár szemem is
Lezárulna a gondolataimra:
De mintha azt akarná. 
Sebastian					         Hát fogadja
Az ajánlkozást, felség; ritka vendég
Bánatos szívben az álom: de akkor
A legjobb vigasz.
Antonio		 	                 Nagyuram, mi addig
Ébren vigyázunk, őrizzük álmát.
Alonso	Köszönöm. Hát ez – tényleg mint az álom.

Alonso elalszik. Ariel el.

Sebastian	Különös álmosság. Tömegesen!
Antonio	Az éghajlat hatása.
Sebastian					   Jó, de a 
Mi szemhéjunkra miért nem hat így? Én
Nem vagyok álmos.
Antonio				             Én se; nagyon is 
Élénk vagyok. Ezek meg összedőltek:
Villámcsapásra; mintha megbeszélték 
Volna. Mi lenne – jó Sebastian? – mi?
Csend! Mégis mintha látnám arcodon,
Mi lennél te: és int az alkalom;
Erős képzeletemben korona
Pottyan fejedre.
Sebastian					Hogy? Ezt álmodod?
Antonio	Nem hallod, beszélek!
Sebastian						No persze, de
Álmok nyelvén, alszol nyilván, eközben
Beszélsz. ~~Mit is mondtál? De furcsa nyugvás:~~
~~Valaki tágra nyílt szemekkel alszik,~~
~~Holott áll, beszél, jár-kél; közben mégis úgy~~ 
~~Látszik: alszik.~~
Antonio					Nemes Sebastian,
Szerencsédet miért hagyod aludni,
Alvó szerencsétlenkedő?
Sebastian                  				Magad csak
Hortyogod e szavakat.
Antonio	Éberebb vagyok, mint szokásom: és 
Kérlek, kövess, ha értesz: felfokozlak.
Sebastian	Ugyan, én álló víz vagyok.
Antonio    					             De majd én
Megtanítlak, hogy áradj.
Sebastian				                    Örökség
Nálam az apadás.
Antonio			                  ~~Ó, bár ha tudnád,~~
~~Mennyire szívügyem a terv, amit te~~ 
~~Gúnyolsz itt! persze, tépázd csak, a végén~~
~~Annál pőrébben áll előtted!~~ Ó, te
Apály-ember, a végén megfeneklesz,
Lustán, gyáván.
Sebastian				     Kérlek, mondd tovább.
~~Szemed állása, arcod pirulása~~
~~Sokat ígér:~~ ~~oly fájdalmas szülést, mely~~ 
~~Csak fájdalmat hozhat megint.~~
Antonio					                    E
Gyönge emlékezetű úr, aki 
Gyönge emlékű lesz, ha majd
A földben lesz, itt csaknem elhitette
~~- E földön, mert förtelmesen fölényes~~
~~Főszédítő! -~~: él a király fia,
Azért ő csak halott, a vízbe fúlt,
Így éljek, és ők így aludjanak.
Sebastian					                    Nem
Is remélném, hogy él.
Antonio				               ~~És a remény~~
~~Híja, híjha! neked micsoda nagy~~
~~Reményekre remény; becses, hogy a~~
~~Becsvágy se merne vágyni ilyenekre!~~
De nézzük a tényeket. Gondolod,
Ferdinánd vízbe fúlt?
Sebastian				                Oda.
Antonio					               No, akkor
Ki Nápoly örököse?
Sebastian				             Claribel.
Antonio	Tunisz királynője; aki az élet
Holdja-túlján él, akit nápolyi 
Hír el nem ér ott, legföljebb ha a 
Nap sugara viszi – a csecsemőnek
Szakálla nő addig. ~~; hogy ő? mi több,~~
~~Akitől jövet tenger nyelt el így egy~~
~~Jó népet, legföljebb párat kihányt még,~~
~~Hogy múltunk előhang legyen, jövőnk~~
~~Talán a néma sír.~~
Sebastian			                 Kezded te is? Jó, 
Bátyám lánya a tuniszi királynő;
De Nápoly örököse is; hiába,
Hogy távoli e két terep.
Antonio				                    A terpesz
Két lába közt ez harsog: “Claribel hogy 
Jut vissza Nápolyba? Jó helye van
Tuniszban, itt meg van Sebastian.” Nézd,
Ha ezek most halottak: vesztenek
Bármit? Ha Nápoly királya e parton
Így uralkodik, kinek veszteség? Sok
Gonzalo-féle üres fecsegőnek?
És ő kinek? Szajkónak én se lennék
Rosszabb talán, mint ő. Csak élne benned
Az én lelkem! Akkor micsoda álom
Esne itt! Értesz engem? Értesz-e?
~~Sebastian~~	~~Azt hiszem.~~
~~Antonio~~			          ~~És hogy érzel érdeked~~
~~Dolgában?~~
Sebastian			        Eszembe jut, te hogy ültél
Bátyád, Prospero helyére.
Antonio				                       ~~Igaz:~~
És hogy illik rám öltözete?
Fejlődünk: bátyám szolganépe egykor
Társak népe volt, most alattvalóké.
Sebastian	De hát a becsület? Alábbvaló?
Antonio	Mi a becsület? Egy szó. És mi ez a szó,
	Ez a becsület? Levegő. Ez tiszta számvetés.
	És kié a becsület? Aki szerdán meghalt.
És érzi a becsületet? Nem. Itt a fivéred,
Csak annyi, mint a föld, melyen hever,
Halott lenne, ha nem csalna a látszat;
Jó szolgám, pengém vasa, három ujjnyi,
Elaltatná örökre; te pedig,
utána küldhetnéd a vén pojácát,
A Nagyokost, nehogy utunkban álljon
Aztán. A többiek? Csak megörülnek
A fordulatnak, mint tejnek a macska;
Várják a percet, mikor üt az óra,
És mi vagyunk a mutatói.
Sebastian					             Jól van,
Barátom, én követlek; te Milánót
Hódítod meg, én Nápolyt; elő a pengét,
És többé nem adózol; szerető
Királyod leszek.
Antonio			                  Te se késlekedj;
És ha lendül a karom, rajta, ne 
Kíméld Gonzalót.
~~Sebastian~~				         ~~Ó! Egy szót csupán.~~

Maguk közt, beszélnek.
(Vissza-)jön Ariel (láthatatlanul), zenével és énekszóval.

~~Ariel~~	~~Gazdám, a mágus, látja a veszélyt,~~
~~Mely téged fenyeget  – és küld~~
~~Engem, éljetek, terve meg ne haljon.~~
~~(Gonzalo fülébe dalol.)~~
        Míg itt alszol, horkoló,
        Ébred összeesküvés,
		Hogy fel ne ébredj;
        Kardot ránt az áruló,
        Meghalnod nem lenne jó:
		Éledve éledj!
Antonio	Hát rajta – együtt!
Gonzalo	(megébredve)        
Védjétek a királyt!

A többiek felriadnak.

Alonso	Mi az? mi az? Reggel van? Mik ezek
A vasak? E rémes arcok?
Gonzalo				                      Mi baj?
Sebastian					                          Míg
Itt vigyáztuk álmotok, valami
Bőgés támadt, mintha rémes bikák
Közelednének, oroszlánok: erre
Riadtatok; én is riadozom.
Alonso					               De
Én nem hallottam semmit. 

Antonio					                 A pokol
Felzúdult volna tőle! Reng a föld?
Kérdeztem. Oroszlánok?
Alonso					           Gonzalo!
Hallottad?
Gonzalo				Szavamra, engem, uram,
Valami furcsa zümmögés riasztott;
és hogy
Szemem nyílt, fegyveretek szegezve – zaj is volt,
A mindenit. Álljunk őrt, vagy gyerünk, el
Innen – a lényeg, hogy: fegyverbe! Fel!
Alonso	Vezess hát, menjünk innen, keressük
Tovább szegény fiam.
Gonzalo				                Óvja az ég e
Vadaktól; mert a szigeten van.
Alonso					                    Vezess
Hát.
Ariel	                Prospero tudja meg, hogy áll
A dolog; keresd fiadat, király!

El.

2. SZÍN
A sziget más része
Jön Kalibán, köteg tűzifát cipel. Mennydörgés zaja hallatszik.

Kalibán	Hogy minden mocsár fertője, amit
Felszív a nap, zuhogna Prosperóra,
Fertőzné rogyásig! Szellemei
Hallanak, mégis szidom őt. Miért ne!
Úgyse csípnek, döfnek sünnel, sarakba
Nem fojtanak, lidérccel nem igéznek,
Ha ő nem akar őrjíteni így: de
Ezt megszokhattam, minden kicsiségért;
Van, hogy majomként visong rám ijesztő
Kísértet, és harapdál; lábamat
Máskor tüskés disznók szeletelik,
Vérnyomot hagynék; aztán viperák
Sziszegnek rám, hasadt nyelveik az
Őrületet hozzák.

Jön Trinculo.

				           Hé, hé, no, hé! Itt
Jön egyik szelleme, kínoz, hogy a 
Fát lomhán hozom. Hasra, Kalibán!
Ha szerencséd van: észre se vesz talán.
Trinculo	Nincs itt bozót, se bokros, hogy akármi időtől
védene, és közben újra vihar fenyeget; hallom,
hogy nótázik a széllel: amott az a fekete felhő,
jókora, olyan, mint egy nagy tömlő, mindjárt
szertefröccsen a leve. Ha megint úgy dörög,
mint az imént, hát nem is tudom, hová dugjam
árva fejem: az a böhöm felhő túlnan úgy ereszti
majd az áldást, mint a teknő. De mi ez itt?
ember vagy hal? holt vagy élő? Hal lesz az: hal
a szaga; nagyon régies, halas szag, valami
Jónás-nyelő-ivadék! De fura! ~~Lennék most~~
~~Angliában, mert ott is voltam, és festve~~
~~mutogathatnám ezt a csudát, bizony, a~~ 
~~búcsújáróktól meglenne érte az ezüst~~
~~fejpénzem: ez a szörnyeteg talpra segítene:~~
~~minden szörnyeteg talpra segít; sánta koldusnak~~
~~ki nem jár ott egy fitying se, de mit meg nem ad bárki, hogy egy halott indiánt lásson!~~ Jó, na, a
lába olyan, mintha emberláb volna, az  
uszonya meg tisztára kar formájú! Még langyos
is, a mindenit! Feladom, tévedtem: nem hal ez,
hanem szigetlakó, villám üthette nemrég.
(Villámlás, dörgés) Hé! Itt a vihar megint.
Legjobb, ha bebújok ennek a köpönyege alá;
égen-földön semmi más menedék. Fura
hálótársakkal hoz össze a nyomorúság.
Meghúzom magam itt, míg a vihar el nem vonul. 

Jön Stephano, dalol: (kezében flaskó).

Stephano	             A vízre, többé nem megyek
                      Meghalok szárazon –
Piszkos egy nóta, még temetésre megjárná; de itt
a vigasz is rögtön, dalban.
(Iszik.)
             Az első tiszt, én, meg a kapitány,
	           Az ágyús és a matróza,
            Jártunk négykézláb lányok után,
	          Mari, Kati, Zsuzsi, gyere Róza;
           De a Julinak nem volt senki se jó,
           Árboc, ha meredt, ha futott a hajó,
	        A Juli a vizet ki nem állta,
 	       Csak a szárazat, azt imádta,
                       Juli menj, Juli menj, Juli menj a pi-pi-micsodába

Pi-pi-piszkos egy nóta ez is, de vigasznak itt a
pi-pi-pia.
(Iszik)
Kalibán	Ne gyötörj már – ó!
Stephano	Mi ez? Ördögök lennének itt? Vademberekkel,
indusokkal ijesztgetnétek? Hé! Nem azért
úsztam meg a vízbefulladást, hogy most aztán
négylábúaktól rettegjek; az
ember, ha ésszel jár, nem féli, ami négyen jár.
~~És ez lesz a jelige, míg Stephano két orrlikán a~~ 
~~levegő jár-kél ki-be.~~
Kalibán	Gyötör ez a szellem – ó!
Stephano	Ez valami helyi szörny lesz, négylábú, és
mellé mintha még a hideg lelné. De hol az
ördögbe tanulta meg a nyelvünket is? Adjak
neki valami kis jófélét, hátha az megsegíti. Ha 
négy lába mellé kicsit talpra áll,
megszelídítem netán, elviszem haza Nápolyba,
szép ajándék lesz akárki uralkodónak, aki csak
borjúbőr talpon járt, mióta a világ. Mucus
Kalibán	Ne gyötörj, könyörögve kérlek; gyorsabban
szoktam hazaérni a fával.

Stephano	Rajta a rohama, félrebeszél. 
Ha még sose ivott ilyet, nagy lesz a hatása, balzsam a rohamára. Ha tényleg kigyógyíthatom és szelíd lesz, nem akarok nagy üzletet csinálni vele, de aki lesz, fizet majd érte rendesen. 
Kalibán	Eddig még alig bántottál; de mindjárt ott tartunk, tudom a remegésedből: Prospero dolgozik már rajtad.
Stephano	Gyere, gyere; nyisd ki a szád; ettől majd megjön az eszed, lajhár; mondom, nyisd ki a szád; ez kirázza belőled a hidegrázást: melegen ajánlom; sose tudod, ki jó barátod; legjobb ha a szád még egyszer tátod.
Trinculo	De ismerős ez a hang: vesszek meg, ha – na épp ez az, az az illető a vízbe fúlt, és ezek itt ördögök: el ne hagyj!
Stephano	Négy lába, két hangja – csuda ritka szörnyeteg!
~~Az elülső hangja, akkor hát, szépeket beszél~~
~~majd a barátjáról; a hátulsó hangja meg~~
~~csúnyákat mond, és ocsmányul szidalmaz.~~ Ha
elég neki a pálinkám, ez a butykos kigyógyítja a 

hideglelésből. Gyere – és ámen! Öntök kicsit a 
másik szádba.
Trinculo	Stephano!
Stephano	Nevemen szólít a másik szája? Egek
irgalmazzatok! Ördög ez, nem szörnyeteg; itt is 
hagyom, mielőtt még belém bújik.

Trinculo	Stephano! Ha Stephano vagy, érints meg, nézd, én vagyok a Trinculo – ne félj, ne félj -, jó barátod, Trinculo!
Stephano	Ha Trinculo volnál, legyél is az, lássuk:
megrántalak majd a vékonyabbik lábadnál
fogva: ha az Trinculo-láb, te is az vagy,
Trinculo. Tényleg Trinculo vagy! Hogy a
micsodába bújsz elő pont ebből a fura
szerzetből? honnan szerez Trinculókat ez?
Trinculo	Mit tudtam, azt hittem, a ménkű verte már. De
te: nem fúltál vízbe, Stephano? Jó, most már
csakugyan azt remélem, hogy nem, mégse.
Elült az égi háború? Azért bújtam ennek a 
széllel bélelt vadbaromnak a köpönyege alá, 
hogy békén lehessek. Hát élsz, csakugyan,
	Stephano? Ó, Stephano, két nápolyi mégis megmenekült hát!
Stephano	Könyörgök, lassabban; a gyomrom úgyis pörög-forog még.
Kalibán	(félre) Ezek, nem szellemek. 
Ez jó isten, az itala mennyei: letérdelek előtte.
Stephano	Hogy menekültél? Ide hogy jutottál? Hitedre, erre a butykosra mondd, hogy kerültél meg? 
Kalibán	Butykos!
Stephano	Én egy pálinkás hordón kavarodtam ki, a matrózok vetették a vízbe. Butykosomra, így volt! ~~Pedig ezt az edényt azóta bütyköltem faháncsból, hogy partra vetődtem.~~
Kalibán	Butykosodra fogadom, hű szolgád leszek, mert  Amit adtál, az nem földi ital!
Stephano	Mondd hát, igaz hitedre, hogy menekültél?
Trinculo	Partra úsztam, öregem, mint egy kacsa; esküszöm, úgy úszom, mint egy kacsa.
Stephano	Nesze, csókold meg ezt a könyvet. Úszhatsz, mint egy kacsa, buta vagy, mint a liba.
Trinculo	Ó, Stephano! Lötyög ebből még?
Stephano	Egész hordó, öreg! Ott a pincém egy parti 
szikla mélyén, az rejti a pálinkám. Hé, 
csodaállat! hogy van a hideglelésed?
Kalibán	Nem az égből pottyantál, te?
Stephano	Egyenest a holdból; hidd el, én voltam a holdbéli ember, mikor annak volt ideje.
Kalibán	Láttalak ott és imádtalak is: kis úrnőm mutatott téged.
Stephano	Gyere, esküdj erre; csókold meg a szent Könyvet; mindjárt új tartalmát öntöm, na, esküdj!
Trinculo	A ragyogóját, szörnyen együgyű szörny ez; hogy én még ettől féltem? Micsoda gyönge kis szörnyeteg! A holdbéli ember! Nagyon nyomorúságos, hiszékeny szörnyeteg! Na de jót húztál, szörny, azt meg kell adni!
Kalibán	A sziget minden termékeny foltját megmutatom neked; és a lábad csókolgatom majd; könyörgök, légy te az istenem.
Trinculo	Azt a ragyogóját! Ravasz egy részeg szörny ez! ha istene nyugovóra tér, nyakal a butykosából, biztos!
Kalibán	A lábad csókolom majd; esküszöm, szolgád leszek.
Stephano	Akkor hát térdre; esküdj!
Trinculo	Megszakadok a nevetéstől; micsoda kutyafejű szörny! Rühes kutya, szörnyeteg, jól valagba rúgni téged, az lenne az élvezet –
Stephano	Jöjjön az a csók!
Trinculo	Megcsókolna, azt állítja, de most ő van beállítva. Émelyítő szörnyeteg!
Kalibán	Csudás forrásokhoz vezetlek; epret 
Szedek neked, minden bogyót; halászom,
Lesz fád bőven. Vesszen zsarnokom!
Neki nem hordok rőzsét, ezután
Téged követlek, csodálatos ember.
Trinculo	Szörnyen nevetséges szörny, csodaember neki
egy jámbor ivócimbora!
Kalibán	Ó, hadd vezetlek vackoros vidékre;
Hadd ásson néked gombát hosszú körmöm;
Szarkafészket mutatok, megtudod, hogy
Fogd meg a fürge majmot; elmegyünk a 
Mogyorósba, és a sziklák közül
Sirályfiókát lopok. Jössz-e, mondd?
Stephano	Könyörgök, az utat mutasd, ne fontoskodj itt.
Trinculo, a király és kísérete egy szálig vízbe 
fúlt, miénk minden örökség; hozd a 
butykosomat: Trinculo, öreg, feltöltjük, ne félj, 
amikor csak kell.
Kalibán	(ittasan énekel)
         Jó szerencsét, gazdám; jó szerencsét!
Trinculo	Bömböl a szörny, berúgott a szörny!
Kalibán		      Nincs halászat, nincs alázat,
		  Rőzsehordás,
		  Tegye más;
	      Szabad vagyok, nem mosogatok,
		  Új gazdával az új Kalibán,
		  Vígad vidám kalyibán.
Stephano	Okos szörnyeteg, jó szörnyeteg! Vezess minket!

El.

HARMADIK FELVONÁS
1. SZÍN
Prospero tanyája előtt.
Jön Ferdinand, fahasábot hoz.

Ferdinand	Sok játék gyötrelem, de hogy nehéz,
Épp attól még szebb: és hány megalázó
Munkát nemesít eredménye; gyatra
Ügyek zárulnak gazdagon. Ez a 
Mocsok gürcölés undorít, de hölgyem,
Akiért szolgálok, eleveníti
A holt terhet, gyönyör e munka: ó!
Apja zord, de ő tízszer kedvesebb, és
Apjánál nincs zordabb. Jó pár ezer
Hasábot kell itt halomba raknom
Zord parancsra: édes hölgyem, ha látja,
Hogy veszkődöm, sír, azt mondja: soha
Ily rút munkát ily munkás. Szép! Felejtem,
Ami bánt, s mennél többet dolgozom,
	Annál több édes álom jár fejemben.
 
Jön Miranda, mögötte Prospero (távolabb, még nem látszik).

Miranda	Jaj, ne gyötörd így magad: hogy a villám
Verte volna e sok fát, terhedet!
Könyörgök, hagyd kicsit, pihenj: ha égnek
E hasábok, sírnak majd kínodért.
Apám most könyveit bújja; pihenj, van
Rá három biztos órád.
Ferdinand					        Drága úrnőm,
A nap lemegy, mire én odaérek,
Hogy a munkám kész.
Miranda				                Hát amíg leülsz, majd
Én cipelem a fát: engedd, könyörgök;
Lesz farakás.
Ferdinand			          Nem, szépséges teremtmény;
Inam szakadjon, hátam törjön inkább,
De nem hagyom, hogy így alázd magad,
Míg én henyélek.
Miranda				         Hozzám ugyanúgy
Illik, mint hozzád; ráadásul én
Könnyebben viselem, mert akarom, 
Te meg nem.
Prospero			           Szegény madaram, szabad
Vagy, mint a rab.
Miranda				        Fáradtnak látszol.
Ferdinand					                            Ó, nem, 
Édes szépem; friss hajnalom hasad
Éjfélkor is, ha velem vagy. De kérlek -
Hadd foglalnám imámba -, nevedet mondd.
Miranda	Miranda. – Ó, apám, tilalmadat
Szegtem e szóval.
Ferdinand				         Csodaszép Miranda!
Tényleg mint egy álom! e nagy világ
Fénylő világa! Láttam hölgyeket, 
Csudásakat, és nyelvük nem is egyszer
Igézte engedelmes fülemet
Édes hangokkal: új meg új erények
Csábítottak; de egy nő sem akadt, hogy
Lelke így legyőzzön, mindig hibádzott
Valamije, a felülmúlhatatlan
Bájaknak is: de itt most te, jaj, ó, te
Olyan hibátlan, oly tökéletes vagy,
Nincs párod itt a földön!
Miranda					Nem tudom, más
Nők milyenek; nem emlékszem ily arcra,
Semmire, tükörből csak; senki férfit,
Valódit, nem láttam, csak téged, én jó
Barátom, s drága apámat; hogy a világon
Milyen a többi ember, nem tudom.
De becsületemre, a hozományom
Egyetlen ékkövére mondom:
Társam a földön csakis te lehetsz;
Képzeletem rajtad kívül nem is lát 
Semmi más szép formát. De mit beszélek
Itt össze-vissza, feledve apám
Utasítását.
Ferdinand				Ami engem illet,
Herceg-féle vagyok, talán király; 
Bár ne lennék! – ilyen gyalázatos
Rabszolgaságot itt nem kéne tűrnöm,
Szúnyogcsípésnek se. Szívem szavát halld:
Megláttalak, és lelkem máris erre
Verdesett: szolgálatodra; miattad
Hordom a fát.
Miranda				      Hát belém szerettél?
Ferdinand	Jó ég, te is, föld, legyetek tanúim!
Szavam szerencse akkor koronázza,
Ha híven szólok! ha csalok, akármi
Csak rontóm legyen! Én mindeneken túl,
Eszméletlenül és színjózanul
Szeretlek, imádlak.
Miranda					Hülye vagyok:
Hogy sírok, amikor örülök.
Prospero						       Szép is az, ha
Két ritka érzés így találkozik! ~~Áldást~~ 
~~Hullasson az ég tündér televényre.~~
Ferdinand	De miért sírsz?
Miranda			              Csak gyarlóságomon: 
Félek kínálni, amit adni vágyom,
S elvenni, ami nélkül meghalok.
Butaság – rejted, még jobban kitetszik.
Képmutató szemérem, a pokolba!
Édes tisztaság, segíts, el ne hagyj!
Asszonyod leszek, ha nem kellek, úgy csak
Szolgálólányod: társul megtagadhatsz,
Társulok hozzád alázatosan, 
Ha kellek, ha nem.
Ferdinand				                Úrnőm, drága édes,
Én leszek a te szolgád.
Miranda					        Úgy; a férjem!
Ferdinand	Úgy vágyom rá, ahogy rab szabadulna
Örök szolgaságból: itt a kezem.
Miranda	Itt az enyém; benne a szívem; és most
Ég áldjon – fél órára.
Ferdinand				                    Százezerre!
 El.
(Ferdinand és Miranda külön.)

Prospero	Én ilyen
Boldog nem lehetek már: örömem
Mégis határtalan. Megyek azonban
Könyveimhez; vacsora előtt még
Sok megoldandó feladat vár.
El.
I. rész vége

2. SZÍN
Jön Kalibán, Stephano és Trinculo.

Stephano	Szót se; - ha üres a hordó, majd vizet iszunk; de nem addig! Csapra hát. Szörnyeteg szolga,
egészségemre igyál.
Trinculo	Szörnyeteg szolga! Bolondok szigete!
Mondják, öten lakják mindösszevissza, ebből
hárman vagyunk mi; de ha a maradék kettő is 
ilyen kótyagos, szépen áll az államunk ügye.
Stephano	Igyál, szörnyeteg szolgám, ha mondom; a szemed már kis híja az üregébe szikkadt.
Trinculo	Hova máshova szikkadhatna? szép kis szörny
lenne, ha – mit tudom én – a segge lyukába 
szikkadna. 
Stephano	Az én szörnyeteg-csicskásomnak a pálinkába
fulladt a nyelve: már ami engem illet, egy tenger se tudott végezni velem; úsztam jó 
harmincöt mérföldet, de csak partot értem
aztán. No hát, te szörny, a hadnagyom leszel,
vagy a zászlótartóm, azt a ragyogóját.
Trinculo	Hadnagyod inkább, ha rám hallgatsz; nem bírná egyenesen tartani a zászlót.
Stephano	Nekünk nem szaladós, nem sietős, ugye, Szenyor Szörny!
Trinculo	Ti még csak járni se jártok; hasaltok, mint a kutyák, és semmi értelmes dolgot nem mondtok.
Stephano	Mondj már valamit azért, te vadmarha, lássuk,
legalább vadmarhának jó vagy-e.
Kalibán	Hogy van méltóságod? Nyalom a talpát,
engedelemmel – hanem ennek nem szolgálok,
ez gyáva kukac.
Trinculo	Hazudsz, ostoba szörny, te: én, ha kell, egy
pandúrral is megverekszem. Meg aztán, hallod-e, te hibbant hal, lehet-e gyáva az az ember, aki annyi pálinkát bevedelt, mint ma én? Azért hazudozol ilyen szörnyen, hallod-e, mert félig szörny vagy, félig hal?
Kalibán	Nézzünk oda, mit csúfol ez engem! eltűröd neki, kegyelmes uram?
Trinculo	Még hogy kegyelmes úr! Azt mondja? De tapló tud lenni egy ilyen szörny!
Kalibán	Tessék, folytatja, tessék! harapd halálra, könyörögve kérlek.
Stephano	Trinculo, fékezd a nyelved, azt mondom: még egy zendülés, vigyázz, és az első fára huzatlak fel. Ez a szegény szörny az én szolgám, méltatlanság nem érheti.
Kalibán	Köszönöm, felséges jó uram. Méltóztatnál még egyszer meghallgatni alázatos kérésemet?
Stephano	Méltóztatom, rajta hát: térdelj le, úgy ismételd el; én addig majd állok, Trinculóval egyetemben.

 Jön, láthatatlanul Ariel.

Kalibán	Mint mondottam néked immár, én itt egy zsarnoknak vagyok a rabja, egy vajákos mágusé, aki rút praktikákkal elcsalta tőlem ezt a szigetet.
Ariel	Hazudsz.
Kalibán		               Te hazudsz, te majomparádé!
Bátor lordom bár pusztítana el!
Nem hazudok, tudd meg.
Stephano	Trinculo, ha még egyszer belekotyogsz a meséjébe, jó öklömre mondom, kiverem pár fogad.
Trinculo	Jó ég, kukkot se szóltam.
Stephano	Akkor egy mukk se legyen. Te meg folytasd.
Kalibán	Mondom, kicsalta a szigetemet;
Bűbájjal elrabolta; nagyuram,
Ha bosszút állnál értem – mert te mersz is,
Nem úgy, mint ez –
Stephano	Merek én, hogy ne mernék.
Kalibán	Légy itt király, alattvalód leszek.
Stephano	Nem alávaló ötlet; de hogy csináljuk? Tudod-e bármi módját?
Kalibán	Tudom hát, felség; míg alszik, kezedre 
Játszom őt, szöget verhetsz a fejébe.
Ariel	Hazudsz; kevés volnál te ahhoz.
Kalibán	Nézd a tökfilkót! Nyavalyás bolond.
Könyörgök, felség, pofozd fel, a hordót
Vedd el tőle; igyon tengervizet!
Mert én ennek meg nem mutatom a 
Tiszta csobogót!
Stephano	Trinculo, ne keresd tovább a bajt: még egyszer 
zavarj bele az én szörnyetegem mondókájába, hitemre, megfeledkezem az irgalomról, és kipüföllek, mint kövön a halat.
Trinculo	Hogy én, ugyan mit tettem én? Meg se mukkantam. Jobb lesz, ha odébbállok.
Stephano	Nem mondtad-e, hogy hazudik?
Ariel	Hazudsz.
Stephano	Mit, még hogy én? Na hát, nesze, nesze.
(Püföli) Most mondd még egyszer, hogy
hazudok, ha ez ízlett neked, most mondd.
Trinculo	Mondom, hogy nem mondtam. Észnél vagy te,
hallasz te a füledtől? Ördög a hordódba! A 
pálinka beszél belőled. Iszákos disznó. Verje a 
ragya a szörnyedet, neked meg a kezed száradjon le.
~~Kalibán~~	~~Hahaha.~~
Stephano	Rajta, halljuk a meséd. – Kérlek, húzódj kicsit arrébb.
Kalibán	Verd meg istenesen. Egy kis idő még, 
És én verem el.
Stephano			              Arrébb. – Na, beszélj.
Kalibán	Mondtam már neked, délután szokott
Aludni, akkor fejbe verheted;
Szedd el a könyveit is; fahasábbal
Zúzd be a koponyáját; vagy belét
Ontsd egy karóval; vagy vágd el a torkát. 
Ne feledd: könyveit vedd el először,
Nélkülük bárgyú, mint én, nem parancsol
Egy szellemnek se: gyűlölik azok
Is mint én, a belét is. Könyveit
Égesd el. Van – így mondja – sok derék
Holmija, hogy ha lesz majd háza, abba.
És ami leginkább megfontolandó:
Lánya milyen szép. Ő úgy mondja róla:
Páratlan; én anyámon, Sycoraxon
Meg ezen kívül más nőt sose láttam;
De hát ő úgy különb itt Sycoraxnál,
Mint utolsónál az első.
Stephano				                    Ilyen
Pompás?
Kalibán		             Úgy ám! Ágyadba illene,
Rendes utódlásod lehetne tőle. 
Stephano	Szörny, hé, azt az embert én meg fogom ölni; a lányával király leszünk és királyné - Isten áldása legyen fenségünkön! -, Trinculo és te, ti
lesztek az alkirályok. Tetszik a tervem,
Trinculo?
Trinculo	De mennyire!
Stephano	Add a kezed: sajnálom, hogy megütöttelek, de kedves az életed, tartsd a szád.
Kalibán	Fél óra és alszik megint. No akkor:
Megölöd hát?
Stephano				   Meg én, becsületemre.
Ariel	Ezt jelentem mesteremnek.
Kalibán	Felvidítottál: szétvet az öröm;
Mulassunk! Eldanolnád azt a nótát,
Amit imént tanultam tőletek?
Stephano	Kérésedre, szörnyeteg, akármit megteszek,
bármit, örömmel. Rajta Trinculo, gyújtsunk rá.

Énekel.

	Üsd, vágd, kalapáld,
Nem apád, nem anyád,
		Kerek a világ.
Kalibán	Ez nem az a nóta.
Ariel síppal-dobbal eljátssza helyesen.

Stephano	Hát ez meg?
Trinculo	Ez a mi versikénk muzsikája, és Senki Urunk játssza.
Stephano	Ha ember volnál, mutatkozz embernek, ha ördög, menj az ördögbe, hallod!
Trinculo	Bocsásd meg én nagy vétkem!
Stephano	Köpök én minden vétkedre; aki meghalt, többé senkinek se vét. – Isten legyen irgalmazónk!
Kalibán	Hallod-e, csak nem félsz?
Stephano	Nem én, te szörny!
Kalibán	Ne is félj; ez a sziget csupa zajgás,
Apró hang, édes égi nóta, mind szép,
Nem ártalmas; olykor ezernyi hangszer
Zümmög fülembe, máskor drága dallam,
Ének, mely épp csak felriaszt, de nyomban
El is altat: és akkor álmodom, hogy 
Felhők nyílnak meg, és ahogy magamhoz
Térek, sírok, és megint elaludnék.
Stephano	Na, ez nekem való királyság lesz akkor, ingyen kapom a zenebonát.
Kalibán	Ha végeztél Prosperóval.
Stephano	Meglesz az is rendjén, nem feledtem.
Trinculo	Tűnik a hang valamerre; kövessük most még, aztán jókor munkához láthatunk.
Stephano	Vezess hát, szörnyeteg, követünk. Látni szeretném ezt a zenészt; érti a dolgát.
Trinculo	Nagyszerű, gyerünk, követlek, Stephano.

3. SZÍN
A sziget más része.
Jön Alonso, Sebastian, Antonio, Gonzalo, Francisco, mások.

Gonzalo	Szűzanyám, irgalmazz, ezt nem, uram, 
Nem bírja vén csontom; és labirintust
Járunk, itt kanyargunk csak, mindenem 
sajog már.
Alonso			Jogos a panaszod, én jó
Öregem. Néha én is lankadok,
Alig bírom tovább; ülj le, pihenjél.
Én meg feladom a reményt, csak áltat,
Hagyjuk: akit kerestünk, vízbe fúlt;
A tenger gúnyosan nevet, hogy itt a 
Parton keresnénk őt. Adjuk fel inkább.
Antonio	(félre, Sebastianhoz)
Örülök, hogy így elcsüggedt. De te, 
Hallod, le ne mondj egyetlen
Kudarc miatt a tervről.
Sebastian	(félre Antonióhoz) A legelső
Alkalmat megragadjuk.
Antonio	(félre, Sebastianhoz) Még ma éjjel;
Elnyűtte őket az út, így aligha
Őrködnek oly éberen, mint amikor
Frissebbek.
Sebastian	(félre, Antonióhoz) Szót se többet; még ma
éjjel.

Ünnepélyes és különös zene; a (láthatatlan) magasban Prospero jön. Különféle Alakok jelennek meg, gazdagon megrakott asztalt hoznak; körbetáncolják, mozdulataik bókoló köszöntést fejeznek ki; hívják a királyt, jönne lakomázni; eltűnnek.

Alonso	Mi ez a dal? Halljátok, híveim?
Gonzalo	Édes, csodás zene!
Alonso	Hála ég, egy gazdag ház. – 
Sebastian	Most már elhiszem, hogy 
Vannak egyszarvúak; s Arábiában
Egy fa a főnixek trónja, ma is
Ül ott egy és uralkodik.
Antonio	    				  Magam
Is elhiszem. Gyerünk, megesküszöm,
	Igaz mind: az utazók nem hazudtak,
Bolond, aki kételkedik.
Gonzalo					           Ha ezt én
Nápolyban elmondom, ki hiszi majd?
~~(Azt, hogy láttam ilyen szigetlakókat~~
~~- Mert ezek nyilván e sziget lakói -,~~
~~Akik rémes alakjuk ellenére,~~
~~Bizony, kedvesebbek, mint bárki ember,~~
~~Szívélyesebbek, mint ott mifelénk a~~
~~Legtöbb szív.~~
~~Prospero~~	~~(félre) Jól beszélsz, becses uram, mert~~ 
~~Köztetek jó páran az ördögöknél~~
~~Is rosszabbak itt.~~
~~Alonso~~				          ~~Én is bámulom~~
~~Alakjuk, mozdulatuk, hangjaik - ha~~
~~Szavuk nincs is -, némaságuk beszédnél~~
~~Ékesebb.~~
~~Prospero~~	~~(félre)       Végét várd, aztán dicsérd.~~
~~Francisco~~	~~Furcsán eltűntek.~~
Sebastian				      Fő, hogy a lakoma
Pompás, és reánk fér.
– Felséged nem lát hozzá?
Alonso					            Én ugyan nem.
~~Gonzalo~~	~~Uram, ne félj. ( Hát gyerekkorunkban~~ 
~~Hittük volna, hogy léteznek bivaly~~
~~Formájú hegylakók, húsos nyakak~~
~~Lebernyegekkel? Másoknak a melle~~
~~Alján nő a feje? nem biztosítunk~~
~~Ötszörös pénzzel távoli utakra~~
~~Futó hajókat?)~~
Alonso					Jó, legyen, együnk,
Ha utolsó vacsorám is – hiszen
Ami szép volt, elmúlt; testvéri herceg,
Kövesd a példánk, tarts velünk.
 
Villámlás-dörgés. Jön hárpia képében Ariel; szárnyaival az asztalra csap, és a lakoma – egy különös gépezet segítségével – eltűnik.

Ariel	Három bűnös ember! íme, a Sors
~~- Melynek törpe világotok csak eszköz,~~
~~Akármi részével,~~ - a telhetetlen
Tenger ide vert titeket e puszta
Szigetre, mert nem vagytok emberek
Közé valók. Hát tébolyodjatok meg,
Vízbe fojtsátok, kössétek a fákra
Hitvány magatok.
 Alonso, Sebastian etc. kardot ránt.
				            Hülyék! 
A Végzetet szolgálom: kardotok
~~Bármi edzi, a vad szelet előbb~~
~~Sebezheti,~~ könnyebben ölheti
A dúlva egyre záruló vizet, mint
Hogy egy tollamnak ártson.
~~És hogy lesújtson,~~
~~Erőtökhöz túl nehéz már a kard,~~
Föl se emelhetitek~~.~~ Most pedig
Emlékezzetek - ez dolgom -: ti hárman
Elűztétek Milánóból a jó
Prosperót, ki a tengerre, vele
Ártatlan gyermekét: itt a fizetség, 
A rút bűnt nem felejtik szent Erők.
~~Így zúdult víz és part és vele minden~~
~~Teremtmény ellenetek.~~ Fiadat már
Elvették, Alonso; és üzenik
Általam: kínhalálnál iszonyúbb sors
Vár rád, üldöz lépten-nyomon, nem enged,
Ádázul tépáz, mint az átok, és itt,
E puszta szigeten nem vár reád más,
Csak iszonyú bánat – arra jöhet
Csak a megtisztulás.
Mennydörgészajban eltűnik; akkor lágy zene szólal, jönnek az Alakok megint, táncolnak incselkedve, hajlongva-mókás mozdulatokkal elviszik az asztalt.

Prospero	Jól adtad, Ariel, a hárpiát!
Volt benne báj is – és parancsomat
Betartottad egy szóig, hát ez a 
Beszéd. ~~(És csekélyebb szolgáim is~~
~~Jól figyeltek, pompásan szerepeltek.)~~
Így kell azt. Bűvöletem működik,
Ellenségeimet épp ámulásuk
Köti meg: hatalmamban vannak immár;
Hagyom őket, görcsükben, megyek, hadd
Lássam – kit holtnak hisznek – Ferdinandot,
És vele, kit mindketten úgy imádunk.

El.

Gonzalo	Szent ég, uram, miért nézel ilyen 
Dermedten?
Alonso				  Ó, rémség! Iszonyatos!
Mintha a víz harsogott volna róla;
Szél zúgott volna; és az égi dörgés
Ordító orgonája búgta volna
Prospero nevét: nagy vétkemet vele.
Így lett fiam ágya iszap; de én
Letúrok mérőón-mélyek alá, hogy
Melléfeküdjem, fúlva.

El.

Sebastian				                  Én 
Levágom e rémet.
Antonio					         Segítek.

El Sebastian és Antonio.

Gonzalo	Őrjöng mindhárom: bűnük, mint a lassú
Méreg, most kezdi marni lelküket,
Sok időre rá. Kérem fürgeségtek,
Fussatok utánuk, már nehogy a
Vad indulat valami rémeset
Tétessen velük.
Adrian				Kérlek, tarts velünk.

El mind.

NEGYEDIK FELVONÁS
1.	SZÍN
Prospero tanyája előtt.
Jön Prospero, Ferdinand és Miranda.

Prospero	Ha túl szigorúan büntettelek,
Lesz kárpótlásod is; mert életemnek
– Vagy céljának – egy harmadát neked
Adtam itt; és most meg is magyarázom,
Hogy volt ez: minden gyötrelmed csupán
Szerelmed próbája volt általam, s te
Álltad e próbát: az ég lássa, díja
Máris tiéd. Ó, gazdag Ferdinand,
Ne mosolyogj, ne hidd, hogy túldicsérem,
Látni fogod, rá minden szó kevés,
Sánta a magasztalás.
Ferdinand				               Elhiszem, ha
Égi jóslat tagadja, akkor is.
Prospero	Vedd hát: ajándékom és szerzeményed,
Tiéd a lányom: de ha túl mohón, a 
Szent szertartások illendő sorát
Meg nem várva, szűzi övét megoldod,
Hát ne hullasson az ég harmatot
Frigyedre, áldón; de vak gyűlölet
	Meddő ugarföldje legyen az; és 
Öröm virága helyett dudva, gyom
Borítsa házastársi ágyatok,
Hogy megutáljátok: hát jól vigyázz,
Így hull rád csak szent fény.
Ferdinand					               És úgy reméljek
Boldog napokat, hosszú életet,
Gazdag szerelmet – hogy nincs az a csábos,
Sötét zug, alkalom, melytől silányabb
Szellemünk lüktet, nincs, hogy tiszta vágyam
Hitvány kéjjé silányítsa, lerontsa
Azt az ünnepet, mely után vagy azt 
Hihetem, a Nap elakadt, vagy azt, hogy
Leláncolták az Éjszakát.
Prospero					           Derék szó.
~~Várj hát, szólj vele is; ő a tiéd.~~
Hé, Ariel! Szorgos szolgám, gyere!
Jön Ariel.

Ariel	Mit kér hatalmas gazdám? Itt vagyok.
Prospero	~~Kisebb szolgáimmal a legutóbbi~~
~~Dolgot jól csináltátok; kérem így ma~~
~~Újabb csínyetek.~~ Hozd a csapatot, 

	Melyen hatalmat kaptál, legyetek
Fürgék; mert e fiatal pár szemét   
Még el kell kápráztatnom a
Művészetemmel, ahogy ígértem, s 
Ahogy várják is tőlem.
Ariel					        Most, azonnal?
Prospero	Szemvillanásra.
Ariel		    	Ki se mondtad még: “lehet”,
	    	El se szállt a lehelet,
	    	Itt lesz minden
	    	Kedvesed,
	    	Mesterem így már szeret? 
Prospero	Rajongva, remek Ariel. De akkor jöjj,
Ha szólítalak.
Ariel		                          Mesterem, így lesz.
El.

Prospero	Szavad ne feledd; fogadalmadon
Ne lazíts – lázítás minden lazítás
A forró vérnek: légy mérsékletesnél
Mérsékletesebb, vagy jaj neked!

Ferdinand					                       Úgy lesz,
Uram!  ~~; szívemen szűzi, hideg hó~~
~~Hűti vad májamat.~~
Prospero	Úgy. Sose másképp. 
És most, Ariel! ~~Sok szellem legyen,~~
~~Kavarogjanak – menj és~~  légy ügyes!
~~Most csönd! csak ámulni! szót se!~~

Finom zene.
Jön Vénusz.

Vénusz:	Édes dombomnak hajlatán
Tündér látomások lebegnek,
A Nap is elbújik talán
Borulatán a fellegeknek;
Mohón irigykedik az ég 
Itt kószáló kedves fiúkra,
E szép táj nekik nem elég
Egyszer… jönnének mindig újra.
No gyertek, gyertek, jöjjetek,

Ámuljanak a fellegek,
Izmos lábakkal lejtsetek,
Világokat felejtsetek,
Édes dombomnak hajlatán,
Hogy csak hírének hallatán
Megborzongjon maga a szellő,
Ha megnyíló virágokat 
Megtermékenyíteni eljő,
A szellő, az örök lovag.
A többi: angyal-változat,
Elbocsátom mindet, lebegve
Szépségemnél fakóbb egekbe. 

Ceres	Szépségednél fakóbb egek
Éltetnek barna földeket,
Érlelnek szőlőfürtöket,
Ragyogtatnak kalászokat,
Adják sörüket, borukat,
Biztatgatnak halászokat,
Hogy erejüket ne kíméljék,
Türelmüket próbára-mérjék,

Enyém, határtalan, a mérték,
Méretlenéig a határ,
Enyém, ajándékba, az érték,
Amit a mohó kéz kitár,
Tőlem kél érte vak viszály,
De a belátás is belőlem
Fakad, ha jó a sors, időben,
Ha bal, ha rossz: borul a hant,
Mi fent volt, nyugszik már alant,
Ám a rögnek új zöldje sarjad,
Velem élénkül meg a parlag,
Lehiggadók engem akarnak,
Csalók, ölők, fondor hatalmak
Nem jutnak nálam semmire,
Erőm könnyen teríti le,
Akinek nincs hozzám hite,
Tör csak, ront csak valamire.

Juno	De önzőek, de gőgösek
Vagytok ti, örök istenek!

De gyarló is örömetek!
Ezt a szép párt felejtitek?
Mintha külön vidékeken
Élne a boldog érlelődés
Meg a szépséges szerelem!
Másutt élnénk meg a tavaszt, 
És a dús nyár nem ugyanazt
Kínálná, épp csak más alakban,
Teltebb, érettebb változatban!
Ifjú pár: Vénusz és Ceres:
A gyönyörűség és az ész.
Ez nem vitás. De hova lesznek, 
Ha valami többet felednek:
Az összetartó Szellemet,
Mellyel Juno véd titeket.
De most elég. Nagy szavakat 
Nem tűr a boldog pillanat.

Háromszorosan istenülve
Sorsotok gond és baj kerülje.
Ölén az összetartozásnak
Születik a ~~legszebb varázslat.~~

~~Nehogy még az áldásra átok~~
~~Jöhessen.~~

Prospero	(félre) El is feledtem, Kalibán, a dög,
Társaival mit tervez ellenem,
Percek kérdése csak, és nekilátnak. 
Ferdinand	Micsoda szellemalakok!
Elbűvölő szép látomások!
Prospero	Jobb, ha a szádat befogod,
Nehogy még az áldásra átok
Jöhessen.
(A szellemekhez)
Szép volt: de most elég, menjetek.
~~Ferdinand~~	~~Furcsa: apád így indulatba jött;~~
~~Vajon miért?~~
~~Miranda~~				   ~~Mindmáig sose láttam~~
~~Ilyen dühösnek, kedvtelennek.~~ 
Prospero				
Úgy látom, fiam, hogy lehangolódtál,
Mint aki fél: nyugalom, kis uram.
Ünnepünk véget ért. Színészeink, mint
Mondtam neked, szellemek voltak egy
Szálig, és levegővé váltak: ahogy e
Látomások mindegyike, az élet
Felhős tornyai, büszke palotái,
Szentélyei, maga a földgolyóbis,
És minden népei köddé omolnak,
Ez a lényegtelen ünnepi cécó
Hű képe volt ennek – már nyoma sincs.
Olyan anyagból vagyunk, mint az álmok,
Kis életünket álom koronázza.
Ingerlékeny vagyok, fiam, bocsásd meg
Vén fejemnek – ifjú vagy, ne zavarjon;
~~Ha tetszik, bújjatok be, pihenőre,~~
~~Kis tanyám zugába; én járok egyet,~~
~~Hogy megnyugodjam.~~
~~Ferdinand, Miranda~~			         ~~Kívánjuk neked.~~

~~El.~~

Prospero	Egy ötletet! Gyere, Arielem.
Jön Ariel.

Ariel	Csak a tiéd lehet. Tied vagyok.
Prospero	Szellem, fel kell készülnünk Kalibánra.
Ariel	Bizony, haduram: Cerest bemutatva
Már gondoltam rá; csak féltem, a végén
Megharagszol még rám.
Prospero					          Mondd csak megint,
Hol is hagytad a gazembereket?
Ariel	Mondom, a fejüket vörösre itták;
Már a szelet csepülték, hogy merészel
Arcukba fújni; utána a földet,
Mit éri lábuk; de a tervüket csak
Nem feledték. Megvertem dobom,
Füleltek, mint betöretlen csikók,
Szemük guvadt, orruk kémlelve forgott,
Szívták a zenét: fülüknek varázs volt,
Mint borjú az új kapun át, úgy nyomultak 
Utánam mocskos árkon, tüskebokron,
Koszosan-véresen már: ott maradtak
Tanyád mögött a büdös lápvidéken, 
Úgy táncolnak, hogy térdük állukig
Rángatják riadtan.
Prospero				             Szép volt, madárkám!
Maradj láthatatlan továbbra is,
Így hajtsd ide bűvös falkám, a tolvaj
Gaznépet megkergetni.
Ariel					           Sietek.
Prospero	Ördög, örök ördög, természetén
Nem fog a nevelés; ember belőle
Nem lesz, fáradásom kárba veszett;
És ahogy vénül és rútul a teste,
Úgy eszi lelkét a rák. Mind a hármat
Üvöltésig kínzom.

~~(Vissza)jön Ariel, tündökletes ruhákkal etc. rakodva.~~

				                 Na, ide aggasd. Na!
Prospero és Ariel láthatatlan marad.
Jön Kalibán, Stephano és Trinculo, mind csuromvizesen.

Kalibán	Csak halkan, könyörgök: a vaksi vakond meg
Ne hallja léptünk – itt az odúja.
Stephano	Hé, szörny, a tündéred, akiről azt mondod,
jámbor tündér, igazából itt a bolondját járatta velünk!
Trinculo	Szörny, öreg, fülig lópisa-szagom lett, ami nekem azért igencsak ellenemre van!
Stephano	És ugyanez van velem is, sőt. Szörny, ha megharagszom, hát megnézheted magad –
Trinculo	Akkor leszel csak veszett egy szörny, egy elveszett szörny.
Kalibán	Én jó uram, kegyelj még egy kicsit.
Türelem. Mert amihez én segítlek,
Feledteti keserveid. Hát halkan
A szóval, itt ez éjféli világ még.
Trinculo	Az ám, de ha sárba veszett a hordó…
Stephano	Az nemcsak szégyen és röhej, te szörny, hanem pótolhatatlan veszteség is.
Trinculo	És ez még nagyobb baj, annál is, hogy tökig áztam: szép kis jámbor szellem ez a tiéd, szörny, hé!
Stephano	Hát én visszakotrom azt a hordót, még ha fülig mocskos leszek is.
Kalibán	Királyom, esdve kérlek, türelem. Lásd,
Itt nyílik a barlangja: lopakodj be,
Tedd meg az áldott rosszat, akkor a
Sziget a tiéd, örökre, ahogy
Kalibán is halálig talpnyalód lesz.
Stephano	Add a köved. Véres gondolataim egyre vadabbak. 
Trinculo	Ó, Stephano király! Ó, nagyurunk, te! Kiváló Stephano! Nézd, micsoda pompás ruhák várnak rád!
Kalibán	Bolond, menj már; sok ócska rongy.
Trinculo	Hé, hé, te szörny! Tudjuk, mi a zsibvásári kacat, mi nem. Ó, Stephano király!
Stephano	Hajítsd csak ide azt a köntöst, Trinculo; azt a ragyogóját, kedvem támadt rá.
Trinculo	Meg is érdemled, nagyúr.
Kalibán	Ördög a bőrödbe, bolond! Ne bámuld
E halom rongyot! Rajta, ővele
Végezz, öld meg, mert ha felriad, ízig
Összecsípteti bőrünk, iszonyú
Pástétomot csinál belőlünk.
Stephano	Nyughass, szörnyeteg. Madzag úrnő, nem az én lajbim ez rajtad? Na, végre lenn a madzagról a lajbi: hé, lajbi, a szőröd hull ki? Így nem leszel jó lajbi.
Trinculo	Ó, Stephano király! Vidd csak, szedd csak örömre, míg nem téged szednek le!
Stephano	Köszönöm a tréfát, hadd hálálom egy szép ronggyal; egy életem, egy halálom, míg országlok az országon, ez lesz a jelmondatom:
	“Vidd csak, szedd csak örömre, míg nem téged
szednek le!” Micsoda ötlet – nesze, még egy rongy érette.
Trinculo	Gyere, szörnyeteg, enyves kézzel, ami maradt, tűnj el az egésszel.
Kalibán	Hagyd már ezt: csak az időt vesztegetjük,
Ő meg pucér csigává, alacsony 
Homlokú szőrös majommá tesz minket.
Stephano	Szörnyeteg, fogd a szád: segíts ezt cipelni,
különben kirúglak a 
királyságomból. Na, hozd még ezt is.
Trinculo	Meg ezt.
Stephano	És akkor még ezt.

Vadászok zaja hallatszik. Különféle Szellemek jelennek meg, kutyák, vadászkutyák stb. képében, és hajszolni kezdik a három alakot; Prospero és Ariel uszítja őket.

Prospero	Hajrá, Murci, hajrá! Murci, fogd meg őket!
Ariel	Cézár, Cézár, ott megy!
Prospero	Morgó, Morgó, tépázd! Ördög, hej, Ördög!

Kihajtják Kalibánt, Stephanót és Trinculót.

	Vad kísértetek szaggassák meg őket,
Görcsök rángassák rút inaikat,
Fetrengjenek; bőrük foltos legyen
A csípésektől, rusnyák!
Ariel					          Már üvölt mind!
Prospero	Űzesd meg őket. Itt a perc, hogy összes 
Ellenségem a kezemben van.

El.

ÖTÖDIK FELVONÁS
1. SZÍN
Prospero barlangja előtt.
Jön varázsló köntösében Prospero, vele Ariel.

Prospero	Tervem kezd célba érni: a varázserőm
Működik, szellemeim jók, nekem
Dolgozik az idő. Hány óra van?
Ariel	Hat óra lesz. Azt mondtad, uram, arra
Meg is leszünk.
Prospero					 Azt mondtam, amikor
E vihart kavartam. Mondd, szellemem, mi
Van a királlyal s népével?
Ariel					 	       Miképp
Parancsoltad, foglyok mind, úgy, ahogy 
Hagytad őket; a kis hársfaligetben.
Moccanásuk
Nincs míg te nem engeded. A király,
Öccse és az öcséd igen letört, és
A többiek miattuk búslakodnak,
Tenger a gondjuk; legfőbbképp azonban
Néki, akit így neveztél: “A jó vén
Gonzalo”, könnye öntözi állát,
Mint téli eresz löttye. Oly erővel
Köti őket varázsod, hogy ha látnád,
Szánnád őket még.
Prospero			                     Szellem, azt hiszed?
Ariel					                                    Ha
Ember volnék, uram, én –
Prospero				                       Persze, én is.
Te, aki levegőből vagy, szívedre
Veszed siralmuk, hát akkor magam,
Fajtájukbéli, ki éppúgy ismerem a 
Szenvedély ízét, ridegebb lehessek
Irántuk, mint te vagy? Igaz, halálra
Sértett nagy gonoszságuk, nemesebb
Lelkem mégis azon van, hogy legyőzze
Bosszúvágyát: ritkább erény a kegy
Gyakorlása, mint a harag: Gyere! ha bűnük
Megbánják, részemről nem éri őket
Semmi megtorlás. Törjön a varázs, menj,
Oldozd el őket, Ariel, legyen
Mind újra szabad.
Ariel					  Így teszek, Uram.
El
Prospero	Liget, csalit, patak, domb, kis tavacskák
Tündérei, és mind, kik nyomtalan
Űzitek a fogyó Neptunt, de már ha
Megtér, elszöktök; félig-telt babák, kik
Hold fényén jártok tisztás-forma táncot,
Juhok nem látta zöldön; éji gombák
Szedésével mulattok, és örültök,
Ha szól az estharang; akikkel én
– Kicsi gyengékkel – teli delelőből
Éjfélt bűvöltem, szeleket kavartam,
Hogy bömbölve harcoljon tarajos zöld
Tenger a kék éggel: hol vad dübörgés
Lángolt tőlem, Jupiter büszke tölgyét
Meghasítva; ráztam rettenetes-tömb
Szirteket, fenyőket téptem tövestül,
Cédrusokat: sírok nyíltak szavamra,
Holtaikat kivetve, fussanak szét
Bűvöletemmel - e varázserőt
Mert túl nyers, elhagyom most; még az egyszer
Égi zenét zendítek - szóljon akkor! -,
Igézze silány foglyaim - nekik
Való ez! -, aztán törjem el a pálcám,
Temessem ölekre a föld ölére,
Vessem könyvem mind mérőón-nem-érte
Tenger-mélyekre.
Ünnepélyes zene.
Jön Ariel, mögötte eszelős taglejtéssel Alonso, őt kíséri Gonzalo; Sebastian és Antonio hasonló állapotban követi őket, mellettük Adrian és Francisco: mind belépnek a körbe, melyet Prospero vont, s ott állnak megbűvölten; Prospero figyeli a hatást, megszólal:

Prospero	Ünnepélyes zene, dúlt képzelet
Legjobb vigasza gyógyítsa velőd,
Mely koponyádban kábán forr. Varázs köt,
Ne moccanjatok.
Oszlik lassan a bűvölet; ahogy
Hajnal lopózik az éjre, feloldva
Sötétjét, ébrednek érzékeik,
Tisztább eszük füstköpenyét így
Fejtik le. Ó, Gonzalo, én derék
Megmentőm, most hű szolgája uradnak,
Aki épp urad! Meghálálom azt
Szóval és tettel. Irgalmatlanul
Bántál velem és lányommal, Alonso:
Pártolta, szította e bűnt fivéred.
Sebastian, ezért bűnhődsz. Az én
Hús-vér öcsém, a lelkiismeretlen,
Beteges nagyravágyó, épp úgy

Szenved, mint ahogy most Sebastian.
Királyuk ölték volna – megbocsátok
E fajtalanoknak mind. Ébrednek
érzékeik. A kiszikkadt
Medrű lélek bő lével megtelik,
Tűnik a bűz, az iszap. Néznek, ám nem
Ismer rám egyikük sem: Ariel, 
Hozd köpenyem:
Fölfedem kilétem, de úgy, ahogy
Egykor Milánó ura voltam – uccu, 
Szellem! aztán szabad leszel valóban.

Ariel jön, dalol, miközben segít Prosperónak.

Ariel	       Mézet szívok méhecskével,
       Játszom gyöngyvirág kelyhével,
      Ha a bagoly huhog éjjel.
      Száguldozom denevérrel,
      Télen-nyáron, szerteszéjjel.
      Vígan, vígan éldegéltem,
      Most még szebbre elcserélem.
Prospero	Incselkedő Ariel! De hiányzol
Majd. Mégis: légy szabad, na jó, na jó.
Na jó, de most még láthatatlanul szállj
A hajóra – a matrózok alusznak,
Fedezékben; a kormányos 
Van csak ébren.
Hozd ide, kérlek, méghozzá azonnal.
Ariel	Annál is sebesebben, még a lég sem
Fékezi sebes röptömet!

El.

Gonzalo	Mennyi kín, kavarodás, csoda, csalfa
Tünemény hona ez: hogy mentene
Minket a rémhelyről az ég!
Prospero					             Király, nézd,
Prosperót, Milánó elvert urát!
Bizonyosodj meg róla, eleven
Herceggel szólsz, ezennel átölellek;
Szeretettel köszöntelek egész 
Kompániáddal.
Alonso				      Már hogy az vagy-e,
Vagy újabb varázslat játszik velem,
Nem tudom én itt; ütőered érzem,
Hús-vér ember volnál; tény, amióta
Látlak, elmém csitul: mert az imént még
Őrület dúlta – és ha igaz ez mind,
Hát ritka történelmi esemény!
Lemondok a trónról, és kérve kérlek,
Bocsáss meg mindenért. – De Prospero hogy
Élhet, hogy lehet itt?
Prospero						Nemes barátom,
Hajlott korod tisztelet illeti,
Ölelem először is azt.
Gonzalo					     Valóság
Ez, vagy álom, nem esküszöm.
Prospero						            Kering még
Benned a sziget bűvölete, nem látsz
Hű szemedtől. Ég hozott jó barátok.

Félre Sebastianhoz és Antonióhoz.

	Jómadarak, a felségárulásra
Most ráfizethetnétek: de ezúttal
Néma a szám.
Sebastian	(félre)              Ez itt maga az ördög.
Prospero	Nem. Romlott úr – mert hogy öcsém, e szóval 
Nem mocskolom szám -, megbocsátom összes
Szennyedet; hercegségemet pedig
Add vissza, gondolom, úgyis tudod, hogy
vissza kell adnod.
Alonso				            Hát ha Prospero vagy,
Meséld el apróra, hogy menekültél
Meg; hogy leltél ránk itt, hajótörötten
Három órája; tudd, én itt e parton
Veszítettem el - gyötrelem az emlék! –
Drága fiam, Ferdinándom.
Prospero					               Fogadd
Részvétem.
~~Alonso~~				~~Örök veszteség; de még a~~
~~Türelem se ígér itt gyógyulást.~~
~~Prospero~~					                     ~~Nem~~
~~Is kerested talán az igazi~~
~~Enyhülés kegyelmét; én tudom, engem~~
~~Hasonló veszteség ért.~~
~~Alonso~~				                  ~~Micsoda?!~~
~~Prospero~~	~~Bizony, hatalmas, és még a tiédnél~~
~~Is iszonyúbb, vigaszom sem akad, de~~
Vigaszodra mondom talán: egyetlen
Lányom vesztettem el.
Alonso				                 Leányodat? Nagy
Isten! Bár élnének: velük királya
És királynéja lenne Nápolyunknak,
S én volnék, hol fiam most, az iszapban.
Leányodat hogy veszítetted el?
Prospero	E viharban most. ~~Látom, az urak~~
~~Ámulnak ezen a találkozáson,~~ 
~~Nem tudják hol áll a fejük, alig~~
~~Hisznek szemüknek, szavuk mintha a~~ 
~~Túlvilágba fúlna: de legyen akárhogy~~
~~Jó elmétek dolga, bizonyossággal engem~~
~~Láttok itt, Prosperót – aki Milánó~~
~~Igazi hercege, akit kivertek~~
~~Onnét, de a víz e szigetre verte.~~
~~Ura lennék – itt tört hajótok. Erről~~
~~Most ennyit; napszám hosszú mese, nem~~ 
~~Reggelihez való csevej, sem első~~
~~Viszontlátáshoz. Üdv, urak; e barlang~~
~~A palotám: szolgám alig akad, nincs~~
~~Alattvalóm – könyörgök, nézzetek be.~~
Hercegségem visszaadtad, ezért hadd
Fizessek neked igazi csodával;
Lesz akkora örömed, mint nekem
A hercegség megint.
Miranda és Ferdinand sakkozik.
Antonio	       DNÁNIDREF  SÉ  ADNARIM	
Miranda				               Édes uram, ne
Akarj kijátszani.
Ferdinand			                   Drága szerelmem,
A világért se tennék olyat.
Miranda					                Ó, hát
Ha tucatnyi királyságom kicsalnád,
Azt se bánnám.
Alonso			                Látomásos sziget,
Ha az vagy, most másodszor vesztem el
Drága fiam!
Sebastian			         Csoda, csoda!
Ferdinand					                 A tenger
Irtóztató, de megirgalmaz olykor;
Ok nélkül átkoztam.
Alonso			                       Boldog apád
Áldása legyen iránytűd örökkön!
Gyere, mondd el, mi ez, hogy élsz? Hogy itt vagy…!
Miranda	Csoda! Hány kedves arc! Az emberek
Ilyenek hát? De szépek! Drága új világ,
Melyben ilyen nép van!
Prospero					Új - neked.
Alonso	Ki ez a lány, akivel sakkozol?
Három órája, ha ismered! Ő az 
Istennő, aki minket elszakított?
És most összehoz?
Ferdinand					  Földi lény, halandó;
De a halhatatlan Sors adta őt;
Választottam őt, hogy apám tanácsát
Nem vehettem – már nem is volt apám. Ő
A nagy milánói herceg leánya,
Akiről annyit hallottam, akit 
Sose láttam mégse; aki egy új
Élettel ajándékozott; e hölgy
Révén második apám.
Alonso					        Én e lányé,
Így. De rémes, mégis, hogy a fiamtól
Kérek bocsánatot…!
Prospero					        Elég, uram:
Emlékezetünket már ne gyötörjük
A múltakkal.
Gonzalo			             Mennyit sírtam titokban,
Ezért voltam néma. Nagy istenek,
Áldjátok e szép párost! Koszorútok
Igazolja, ti vezéreltetek
Ide minket!
Alonso			         Ámen rá, Gonzalo!
Gonzalo							     Hát
Azért verték ki Milánó urát, hogy
Gyermeke Nápolyt kormányozza? Szent
Öröm, vigadjunk! véssük ezt arany
Betűkkel márványba! Tuniszi úton
Ment férjhez Claribel, lelt Ferdinand,
A bátyja, csodás asszonyt, míg mi azt hittük, 
elveszett; Prospero világát
Leltük e szegény szigeten, vele
Magunkat nyertük vissza.
Alonso	(Ferdinandhoz és Mirandához)
						       Kezetek!
Ó, kézfogó! Bánat rá, aki ezt az
Örömet át nem éli!
Gonzalo					 Úgy legyen!

Visszatér Ariel, vele ámultan a Kapitány és a Kormányos.

	Nézd uram! Ez is közülünk való!
Nem mondtam? Amíg akasztófa áll,
Ez nem vész vízbe. Hé, gazember, itt most
Nem káromkodsz? Megszeppentél a parton?
Mi újság?
Kormányos					A legjobb újság, uram,
Hogy megvan a király, és vele összes
Társunk; aztán jön, hogy hajónk, amelyről
Három órája azt hittük, összetört –
Tessék, épen áll és vár, a vitorlák 
Feszülnek, újdonat!
Ariel	(félre, Prosperóhoz) Uram, azóta
Tettem mindezt.
Prospero	(félre, Arielhez) Én tréfás szellemem!
Alonso	De hát ilyen nincs! Képtelen csodákra
Még képtelenebb. Hogy jössz te ide?
Kormányos	Uram, ha azt hinném, ébren vagyunk?
Elmondanám az álmom. No: aludtunk,
Mint a heringek, egybenyomva – hát
Erre furcsa zajok támadtak, és
Az üvöltés, bőgés, lánccsikorgás,
Zúgás felriasztott minket: gyerünk,
Ez rémes, hajrá a szabadba! Ott mit
Látunk, a vízen táncol szép hajónk,
Épen, királyian; a kapitány
Csak nézte – erre, mondom, megbocsásson,
Megint mint álmodókat, felragadtak
És idehoztak minket.
Ariel	(félre, Prosperóhoz) Jól csináltam?
Prospero	(félre, Arielhez)
Csodásan, édesem. Szabad leszel.
Alonso	Ember még nem látott ekkora zűrt
A természet magától nem csinál
Ily bonyodalmat; látnoki erő
Magyarázhatja csak, mi ez.
Prospero						     Uram, ne
Gyötörd agyad e rejtélyekkel; én
Szentül ígérem, ha lesz rá időnk, mind
Megoldom néked, hamar: akármit találtál
Rendkívülinek, nem volt az. De addig
Fel a fejjel, bizalommal
Fogadj bármit.
(félre, Arielhez) Szellem, ide figyelj:
Oldozd el Kalibánt és társait;
Jöjjenek ide.

Ariel el.

			              Nos, kegyes uram?
Feledtük: némelyek még
Hiányoznak a becses társaságból.

(Újra) feltűnik Ariel, behajtja lopott göncében Kalibánt, Stephanót és Trinculót.

Stephano	Mindenki felel mindenkiért, senki se a világ közepe, a világ jó szerencse, semmi más. – Kurázsi, szörnyeteg öregem, csak kurázsi!
Trinculo	Ha jó spionok ezek itt az üregükben, öregem, nem akármit látunk!
Kalibán	Ó, Setebos! ezek jó szellemek már!
De szép a gazdám! Attól rettegek csak,
Hogy meg is büntet szépen.
Sebastian						        ~~Ha, ha, ha!~~
Antonio, mik ezek a 
Csudák? Megvehetők?
Antonio					           Ez
Olyan, mint egy hal – a piacra való. 
Prospero	Nézzétek a gúnyájukat, urak:
Gúny az ilyen élet. Ennek a korcsnak
Boszorkány volt az anyja; de olyan, hogy
A holdat igazgatta ereje,
Ár és apály váltakozott szavára. 
Megloptak engem; élükön e fattyú
- E félig ördög -, rábeszélte őket,
Öljenek meg. Kettő a tietek,
Az is volt; ezt a sötét alakot
Magamnak tartom.
Kalibán				Jaj! Halálra csípet!
Alonso	Stephano ez? Részeg komornyikom?
Sebastian	Részeg, mint mindig: jó, de hol talált bort?
Alonso	És Trinculo? Hogy csak úgy tántorog!
Honnét a szesz, amitől beszeszeltek?
Hé, mi ez az egész mocsok?
Trinculo	Olyan mocsok ez, hogy a belemig átitatott, mióta utoljára láttalak, uram, most már késő, büdös leszek, míg bele nem döglik mind, aki szagol!
Sebastian	Hé, Stephano, hát hogy ityeg a fityeg?
Stephano	Jaj, hozzám ne érjen, uram – alig ityegek, alig fityegek, kutyafittye vagyok!
Prospero	Te akartál király lenni a szigeten? Pajtás!
Stephano	Király én már csak ebek harmincadján!
Alonso	Fura egy micsoda, ilyet se láttam.

Kalibánra mutat.

Prospero	Olyan, mint a külleme, mindenestül.
Fickó, usgyi: vidd a 
Komáidat is – takarítsatok ki,
Ha kegyelmet akartok; de ragyogjon.
Kalibán	Megyek, uram! Ragyogó; én ragyás
Barom, rogyásig imádtam, akár az
Istent, ezt a részeget! Soha többé
Nem fordul elő ilyen.
Prospero					       Mondom, usgyi!
Alonso	Ti is, vissza ezt a sok kacatot,
Ahonnan hoztátok.
Sebastian					Loptátok, inkább.
Prospero	Jó úr, ezt az éjt  ~~felségedet kíséretével~~
~~Szerény tanyámra hívom, pihenőre,~~
~~Egy éjre, és ezt jó részt majd az én~~
Históriámmal töltjük, semmi kétség,
Hamar lesz hajnal így.~~: hogyan is éltem~~
~~Itt, mesélem majd, mik estek, mióta~~
~~E szigetre vetődtem;~~ Reggel akkor
Irány a hajód, irány vele Nápoly,
Remélem, ott még jelen lehetek
Két drágánk szent esküvőjén; utána
Megtérek Milánómba, s a halál
Lesz ott minden harmadik gondolatom.
Alonso	Vágyom hallani történetedet: nem
Lehet unalmas.
Prospero					Részletezve mondom;
Rá nyugodt tengert ígérek, a fürge
Szelek repítik majd királyi gályád,
Megleszünk. – (félre Arielhez) Ariel, csibém, utolsó
Dolgod ez: és akkor az elemek
Közé, fel! Térj meg szabadon. – 

Mind el.

EPILÓGUS
Elmondja Prospero

Eltűnsz, varázsok ideje,
Maradt a magam ereje,
És az kevés: hogy Nápolyig
Eljussak vagy maradjak itt,
Tőletek függ. Engedjetek,
Megkaptam hercegségemet,
Kegyelmet osztottam, legyen
Hát a múlt kopár szigetem;
Ne kössön meg bűbájotok,
Kezetekkel feloldjatok.
Friss lehelet, jöjj, messzi partot
Így érjek, ne valljak kudarcot;
Tetszeni vágytam. Ám kitetszett:
Művészeteknek, szellemeknek
Köre oly szűk. Kétségbeesnék,
De édes imák védenek még,
És a gyógyulás kényszerével
Talán új kegyelem vezérel.
     Ha vártok hát bocsánatot,
		   Nekem is mind megbocsássatok.