SZÁNTÓ GYÖRGY

AZ ALAPIAK KINCSE

REGÉNY

ELSŐ RÉSZ

CSÁKTORNYA

1

Úgy ragyogott ezen a hajnalon az égbolt, mintha gyöngyházzal hintették volna teli.
A friss tavaszi szellő lassan hajtotta rajta a bárányfelhőket, mint szelíd pásztor fehér gyapjas nyáját. A felhőbáránykák még alig váltak el az ég kékjétől, mert azt is gyöngyházfényben csillogtatta a kelő nap. De amint szerteáradtak aranysugarai, az ég kupolájának kékje lassan mélyült. A fodros felhőcskék felragyogtak ártatlan fehérségükben.
A táj még barnán sötétlett ez alatt az égi színjáték alatt. Dombos volt, mintha a föld hullámai merevedtek volna meg rajta – varázsütésre. De barnasága nem látszott komornak. Színén szinte érződött, hogy életadó nedvek duzzasztják. Nemrégiben itta be az olvadó hó utolsó fehér foltocskáját, és nemsokára kiütközik rajta a kipattanó rügyek és remények színe, a halványzöld. A lankákon szerteszórt falvak zsúpfedeles házikói is ébredeznek téli álmukból, a dűlőkön emberek és állatok indulnak az új munka, a tavaszi szántás elé.
Még az állatoknak is vidáman csillog a szemük, mintha nem is hajtanák erős nyakukat igába, járom alá. Még az emberek is bizakodva lépegetnek, mintha nem is volnának a csáktornyai uradalom szegény jobbágyai. Még a vár legmagasabb őrtornyának ormán is olyan büszkén, bizakodva leng a Zrínyiek címeres zászlaja, mintha nem is fenyegetné a mindenfelől lesben álló ozmán hatalom tengernyi hadinépe a Muraközt meg a Duna és Dráva közét.
Mert tavasz van. És ilyenkor minden megújulás előtt áll, ember és természet. Az ifjúság évszaka ez, és még a sokat próbált öregek is megifjodnak ilyenkor, mint maga a vén föld, dombhátaival és csillogó vizeivel.
És amint a nap méltóságteljes lassúsággal mind magasabbra emeli fényes ábrázatát, a színek is megsokasodnak és megerősödnek a lilásbarna tájban. Már elválik a tarka tehén foltjainak vöröse és fehérje, a szürke ökrök kormos nyaka, a fakólovak tompa sárgája. Még az ekevas is felcsillan, mielőtt belevágják a zsíros, fekete televényföldbe, hogy új barázdát szántson rajta.
Amott az országúton meg éppen tarka színek bontakoznak. Három ló baktat rajta, lassan, majdnem lépésben. Lovas csak az egyiken, a hollófekete, nagy csontú muraközin. A másik egérszürke, büszke nyakú, apró fejű török ló, ennek a cifra nyerge üres. A harmadik rozsdabarna, bozontos sörényű, kicsi tatár lovacska, ezen nyereg sincs.
A lovak nyomában négy hátrakötözött kezű ember paskolja a sarat, nyakuk hurokban. A hurkokat egyetlen hosszú kötél fogja össze. Ennek a kötélnek a vége van a muraközi nyergének kápájára csavarva.
Messziről meglátszik, hogy a foglyok törökök. Egyiknek zöld csíkos sárga turbán a fején, a másiknak valami véres fehér rongy, amely eredetileg turbán lehetett. A harmadik és negyedik hajadonfőtt, beretvált koponyájukon sebhely és fekete üstök.
Az egyik kontyos arannyal hímzett, rövid, zöld kaftánja, piros selyemöve, kék szattyáncsizmába bujtatott sárga bugyogója elárulja, hogy ő lehetett annak az egérszürke nemes ménnek a gazdája, mert ilyen volt a szpáhi urak viselete. A tatár lovacska gazdáját sem lett volna nehéz a négy fogoly közül kiválogatni. Ferde vágású szeme, két szájszögletén lekonyuló hosszú fekete bajsza, egyszerű, barna gúnyája, birkabőr subája mindjárt elárulta. A másik kettő a janicsárok kék egyenruháját viselte. Az egyik fehér süvege azt mutatta, hogy közember, a másiké piros volt, hosszú strucctollal, amely tiszti rangját jelezte.
Süvegüket a foglyul esett janicsárok szokásaként övükbe dugták, ami azt jelentette, hogy nem méltók a janicsári süvegre, mert élve engedték elfogni magukat.
A fekete muraközi magas hátán alacsony, olajzöld mentés, púpos legényke ült A hatalmas mén nyergében még apróbbnak látszott, mint amilyen valójában volt. Ha nem fityeg oldalán görbe szablya, csizmáján nem ékeskedik nagy csillagos sarkantyú, övében két pisztoly is, bizony senki sem nézte volna katonának. És még így is megmosolyogták a szántóvető parasztok, akik a dűlőutakon lefutottak az országút szélére, hogy megbámulják a különös menetet. Mert a Muraközig nem vetődött török még ekkor. Messzire kellett portyáznia a szigeti, csáktornyai és kanizsai vitézeknek ahhoz, hogy kontyost fogjanak. Erős volt ez a három vár, és a török ugyanúgy nem szerette az ostromot, mint várat hagyni maga mögött.

A bámész parasztok kíváncsian kérdezősködtek, de a kis púpos alig méltatta őket feleletre. Nem büszkeségből tette. Szófukar ember volt, és bizalmatlan minden egyenes hátúval szemben, mert nagy teherként hordozta púpját, amelyet még a panyókára vetett, kopott mente sem tudott eltakarni.
Egyszer aztán mégis megrántotta a lova kantárját, mert bátyját pillantotta meg a többi kíváncsiskodó között az útszélen.
– Hát ezeket hol szedted össze, te Gazsi?
– Általjöttek a Dráván. Székcsői Máté hadnagy uram kapta el őket a rekettyésben. Kettőt levágtunk.
– Látom. Tököt is hoztál.
Ezt arra a két levágott fejre mondta, amely ott éktelenkedett összekötött üstökén a nyeregkápa előtt, mint valami bőrtömlő.
– Mondta Máté, hozzam el ezeket is, hogy beszámoljunk vélük bán őméltóságának. Hát elhoztam.
– Fene a büdös kontyosát. Mán ide is bepofátlankodnak.
– Szigetet kémlelik. Arra vásik a foguk.
– Fene a fajtáját. Mért nem vágtátok le ezeket is?
– Nem prédálhatjuk el őket. Fogolycserébe kellenek. Máté mondta, hogy ezért a szpáhiért még ötven aranyat is megfizetnek. Úrféle. Apja a bosnyák vilajet pasája.
– Van is apjuk ezeknek! Hisz harminc feleséget is tart egy pasa. Ha minden fattyáért ötven aranyat kéne fizetnie, elprédálhatná egész kincsesházát.
A két testvér összenevetett. De aztán az idősebb kemény, csontos, napbarnított arca hirtelen elkomolyodott. Mert tekintete a két levágott fejre esett.
– Te Gazsi – mondotta a már indulni készülő öccsének –, abbahagyhatnád már a vitézkedést. Nem szeretném, ha így mustrálná a fejed valami janicsár aga a nyeregkápa mellett.
A kis púpos elkomolyodott.
– Nem nagy kár lenne érte, Jani. Legalább megszabadulna ettől.
Fejével a púpja felé bökött, aztán így folytatta:
– Mire való az ilyen vakarcs, amilyennek én születtem? Munkára ugyan nem, jól tudod. Így meg hasznomat veszi a sereg. Az éjjel is én szimatoltam ki, hol bujkálnak ezek a kontyosok. Meg is dicsért érte Székcsői. És lám, reám bízta, vinném el őket a bánnak. Mert nékiek még elég dolguk akad a vízparti portyán.
Jani nem felelt, csak bólintott nagy busa fejével.
– Igaz – mondta aztán, lassan forgó gondolatait szavakba szedve–, valaki hasznát veszi mindannyiunknak. Én a földet túrom, Menyus jó kovács, Laci meg tanult ember, megtanulta Sebestyén diáktól a betűvetés nehéz mesterségét. De ki az a valaki, aki mind ennek hasznát veszi? Tán a bán? Vagy a többi gőgös nagyúr?
Gáspár nem felelt. Nehéz is volt erre megfelelni.
Elindította a lovát, és Jani még soká nézett a menet után, mielőtt nehéz lépteivel visszaballagott volna az ekeszarvához.

2

Az országutat mindkét oldalán cserjés szegélyezte, amely később átláthatatlan bozóttá sűrűsödött.
Túl a bozóton bükkös barnállott. A hóréteget már a fatörzsek között is felitta az avar, de a fű még nem ütközött ki, és a fák sem rügyeztek. Mégis meglátszott a bükkösön a tavaszvárás, mert a fatörzsek barna ágazatát átjárta az éltető napfény. Már a bükkösbe vegyülő hatalmas tölgyesnek sem volt. komor arculata. Erős ágai a kékellő égbolt felé nyújtóztak,, mintha némaságukban is mondani akarnának néki valamit. Az erdő nagy hallgatása is megszakadt néha, s aki értette az: erdő szavát, az már meghallotta, hogy harkály kopog valamelyik odvas fa belsejében, busa farkú vörös mókus ugrándozik és tornászik az ágak sűrűjében. Recsegés is hallatszott, amelynek zajából felismerhette a vadász, hogy medve avagy vadkan töri-e a sűrű bozótot.
A török foglyok itt már nem gondolhattak szökésre. A falvak az erdőn túl egyre sűrűbben követték egymást, az elszórt, kunyhók szinte összeértek a szomszédos falu házikóival.
Mivel minden munkabíró ember odakint dolgozott a szántóföldeken, a parasztvityillók előtt csak öregek ténferegtek; hunyorgó és könnyes szemmel, köhécselve, ásítozva sütkéreztek a gyenge napfényben, nem nagyon érezve még tagjaikban annak fukar melegét. A nyakuknál összehurkolt török foglyokat meg a fekete kancán ülő furcsa katonát egykedvűen. nézték. Erre még nem láttak törököt, csak összeszíjazva, megláncolva vagy kötélvégen, mint most. Ezért nézték közömbösen a törököt, pedig hallottak eleget kegyetlenségéről, dúlásairól, és a papok sokszor tüzeltek a szószékről az istentelen pogány ellen. Csak a gyerekek futkározták körül a kontyosokat, csúfondáros szavakat, néhol még göröngyöket és. köveket is repítve feléjük. Meg a házőrző lompos kuvaszok ugatták őket kegyetlenül, fogaikat vicsorgatva. Egy-egy fekete kendőbe bugyolált vénasszony fogatlan szájára is kiült a kárörvendő, ellenséges vigyor, de némelyik titkon megszánta őket, és megdorgálta a csintalan kölyköket, amiért megkötözött rabot bántanak.
Csáktornyán már gyarapodott a bámészkodók raja. Az öregek és gyerekek közt erős suhancok, meglett férfiak is álldogáltak. Horvát és magyar bocskoros nemesek, akik nem siettek annyira a tavaszi szántással. Szegénységben éltek ugyan ők is, akár a jobbágyok, de a tiszttartók botosispánjai nem hajthatták őket úgy a munkára, mint amazokat.

A kovácsműhely előtt verődtek össze leginkább. Itt patkoltattak a bán hírvivő lovasai, a szekeresek meg a hajtók, akik Stájerbe vitték a gulyákat, hogy ott a kupecek és urasági kasznárok jó pénzért túladjanak rajtuk. Mert a szarvasmarha volt a fő jövedelme nemcsak a szabad országrészeknek, de a hódoltságnak is. Ezzel kereskedtek főurak, főpapok, basák, kupecek meg a khászvárosok egyaránt. És mindezek közt volt valami titkos egyezségféle. Ha nem kísérték is fegyveresek a gulyákat, egyik nem nagyon hajtotta el a másikét. A rablóportyák ellen pedig elegendőnek mutatkozott a tessék-lássék kíséret is.
A kovácsműhely előtt álldogálók már messziről megismerték, honnan jön, és merre tart ez a sokfajta jövő-menő népség. Nemcsak a viseletükről, de még a lovaikról is. Mert milyen más volt az erdélyi ló, mint a kunsági, a török, a tatár, a hortobágyi vagy éppen a nagy csontú, hatalmas muraközi, amelyet dehogyis használtak volna igavonónak, amikor a legjobb harci méneket nevelhették belőlük.
Alapi Gáspárt meg igazán felismerhették messziről kicsi termetéről, fekete lováról. Nem is kellett hozzá az óriás termetű, bőrkötényes kovácsmester, Patasics Markó éles szeme. Mégis ő szólt oda elsőnek a legényéhez, aki éppen a bán fővadászmesterének lovát patkolta.
– Öcséd jön, törököt hoz, hé!
 Menyhért befejezte a patkolást, csak aztán tekintett fel, amikor a Gáspár lova már alig kőhajításnyira volt a csatakos úton. Még megemelte a vasderes egyik hátsó patáját is, hüvelykujja körmével megvizsgálva rajta a patkót. Aztán átadta a lovászgyereknek, aki zabláján tartotta a lovat.
– Viheted! – mondta. – Ugyé, a Radivoj fia vagy?
– Azé.
– No, hát csak vidd. Megvasaltam úgy, hogy esztendeig is nyűheti a fővadász úr.
Gáspár már ekkor odaért a foglyokkal. Patasics úgy mustrálgatta a kontyosokat, mint az állatot. Megtaksálta, melyik mennyit ér.
– Úgy nézem, ez a szpáhi meg ez a szürke összetartoznak. Együtt kitesznek vagy húsz aranyat.
– Én biz nem adnék meg értük félannyit sem! – mondta egy sasorrú, pörge bajszú, hetyke legény, Juranics Stévo.
– Pedig száz dénárral is jó vásárt csinálnál – szólt le a nyeregből Gáspár –, mert ez a szpáhi basa fia, elárulta az egyik kontyos. Tudjuk a nevét is. Belé van edzve damaszcén kardjának a pengéjébe. Ihol la.
Megmutatta a mezítelen pengét, kirántva vörös bársonnyal bevont türkizes, arany díszes fa tokjából. Juranics nevette.
– Nékünk ugyan mutathatod. Még a diák betű is ákombákom az én szememnek, nemhogy ez a török.
– Arabus ez, Stévó, nem török – igazította helyre tudálékosan Menyhért –, merthogy a török biblia, a korán is arabus betűvel vagyon írva. Laci mondta. Ő majd el is olvassa.
Amennyire nem tartotta sokba a katonáskodást, annyira büszke volt a bátyja mesterségére, aki második íródiákja volt a bánnak, Radován diák mellett. El is dicsekedett mindenfelé a második Alapi fiú tudományával, amit még a papok is megcsodáltak.
Patasics ezalatt a szürke mén patkolását vizsgálta. Lapos, félhold alakú patkó volt, két végéről hiányzott a kiugró vastagodás. A kis bozontos tatár lovat meg sem nézte. Tudta, hogy az patkolatlan. A nyeregkápa elé siklott a tekintete, a két levágott fejre.
– Kár így pocsékolni – dörmögte medvehangján. – Két jó keresztényt adtak volna érte cserébe.
– Verekedtek, mint az ördögök – mondta Gáspár. – Szőrcsuhás dervis volt az egyik, basibozuk a másik. Az ilyet nehéz élve megkaparintani.
A csoportba verődött férfiak bólogattak. Tudták, hogy a török pap, a dervis még a janicsárnál is veszettebb szerzet, ha kardélre kerül a dolog. A basibozuk meg éppen bolond népség, aki tüzes bélyeggel süti mellére Allah nevét. így esküszik, hogy utolsó csepp véréig harcol a próféta szent zászlaja alatt, élve meg nem adja magát.
Gáspár megrántotta lova kantárját, és elindult az összehurkolt rabokkal a vár irányába.
A faluvégén már mocsarassá vált a talaj, aztán egyre sűrűbb nádas szegélyezte az elkeskenyedő utat. A messzeségből egy torony körvonalai bontakoztak ki, belerajzolódva az ég halványkék hátterébe. Aztán előtünedeztek a magas nád felett a vár többi őrtornyai, hatalmas, zömök bástyái is, melyek olyan dombtetőre épültek, amit teljesen körülfogott az. irdatlan mocsár. Azon keresztül csak egyetlen út vezetett, az is igen kanyargósan.

A várat két évszázaddal annak előtte a hatalmas Csák ispán építtette, aki a Mura vizét vezethette holtágnak a vár köré. Most a mocsárnak már nem volt a folyóval látható kapcsolata, de hogy annak holtága lehetett, az is bizonyítja, hogy a várbeliek morotvának hívták. Meg hogy így tavaszelőn annyira megduzzadt a vize, hogy néha elérte a töltés cölöphídjának pallóját is, mely a várhoz vezető út folytatásaként szakította meg a sűrű nádast.
 A mocsár csendjét még nem zavarták ilyenkor a vízimadarak. A daru meg a gólya nem tértek még vissza vándorútjukról, a gém, a gödény meg a kócsag még ott rejtőzött valahol a nádi bozót legmélyén kicsi fiókáival. A vadlúd és a fogoly hangtalanul húzott északnak az esthomályban, csak a nádicinke csipogott nádszálra tapasztott zacskófészke fölött, amint hozta az ennivalót parányi fiókáinak.
A bölömbika is hallgatott még a zsombékon megbújva, csak a pofaszakállas ijedt képű búbos vöcsök úszott a hínár között felcsillanó vízháton kicsinyeivel olyan méltóságteljes lassúsággal, mint valami dereglye. Meg a pákászok tologatták csáklyáikkal lapos fenekű, mohos csónakjaikat, evezőlapátjuk sem csobbant, ha mély vízbe értek.
Gáspár jól ismerte a mocsár minden zegét-zugát, fürkészte gyerekkora óta, és tudta még a vidra és a borz búvóhelyeit is, amit vajmi kevesen ismertek a nádi embereken kívül. Mégsem szerette a nádast, talán éppen azért, mert annyira ismerte. Tudta, mennyire megbízhatatlan, jó barát és ellenség is egyben. Fel nem foghatta, miért védik vele a délvidéki várakat, holott az ellenség alkalmasabb leshelyet és búvóhelyet nem lelhet a mocsárnál. Magyarázta ugyan egy ízben Székcsői hadnagy, hogy a nádast akkor gyújtja fel a várőrség, amikor akarja, akkor meg benne vész minden teremtett élőlény. Jól tudja ezt a török is, ezért nem merészkedik az efféle csapdába. Ha meg leszorul a zsombék vagy bozót jelezte járható útról, töltésről, tömegével vész a feneketlen dágványba. Lám, Budát is megvette a török, igaz, hogy csellel, de kívüle még sok erős sziklavárat. De Sziget még áll. Védi az Almás meg a széles láp. Csáktornyával meg Kanizsával is azért nem próbálkozik a török.
Ezen a magyarázaton járt az esze, amikor felért foglyaival a töltés hosszú cölöphídjára. Innen már láthatóvá vált a hatalmas vár, amely árkaival, külső palánkjaival, magas kőfalaival, bástyarendszerével, őrtornyaival és belső épületeivel az egész dombon széjjelterpeszkedett.

A vár olyan volt, amilyen az építője. Büszke, dacos és félelmetes. Dacolt az ellenséggel, az idővel, gyakran még a királlyal is. Uralkodott az egész tájon, mint ahogy gazdái a jobbágyok ezrein.
A Csák-nemzetség vára az a négyemeletes torony volt, amely ott állott a dombtetőn. Ilyen őrtornyokat építtetett a hatalmas Csák-nemzetség minden uradalmának középpontjában, Trencséntől le egészen a Dráváig. Ezek közé épültek később, az évtizedek és évszázadok folyamán a templomok, kápolnák, kaszárnyák, kastélyok és magtárak, amelyeket csak árok és magas, hegyes karókból összerótt palánk vett körül. Jó is volt ez mindaddig, ameddig csak az íj, a dárda és a kard jelentette az ostromló had fegyverzetét. De amikor megszólalt az első ágyú, már magas kőfalakat kellett vonni a palánkon belül. Aztán kiépültek csillag alakban a bástyarendszerek is, amelyekhez még nehezebben tudott hozzáférni az ostromló sereg. Az elmocsarasított terep pedig még hozzáférhetetlenebbé tette magát a bástyarendszert is. Mert ágyút bizony nem vontathatott a mocsárba senki.
A felvonóhídhoz vezető magas töltést pedig hamarosan átvágták, ha ellenség közeledett, és akkor ezt is ellepte a mocsárvíz. Alatta viszont titkos alagutak vezettek ki olyan rejtekhelyekre, amelyeket csak a vár urai ismertek, sokszor még a várkapitányok sem.
A vár sokszor cserélt gazdát. Tíz esztendeje kapta, a hozzá tartozó uradalommal és az egész Muraközzel együtt Zrínyi Miklós, sok vitéz harcának jutalmául. Igaz, nem egészen ajándékképpen, ötvenötezer arannyal duzzasztotta meg a császár folyton apadó kincstárát, ezt a lyukas tömlőt, amelyet akárhány forrásból töltöttek is a Habsburgok tartományai, minden kifolyt rajta.
Zrínyi akkor már jegyben járt a világszép Frangepán Katalinnal, roppant birtokok egyedüli örökösnőjével. És mivel tündérkirályné nem lakhat sasfészekben, hozzáfogott, hogy a roppant torony aljába tündérkastélyt építtessen itáliai mesterekkel. Mire oltárhoz vezette Katalint, már ott ragyogott a pompás kastély a várudvaron, mintha odavarázsolták volna. De a bán csak vendég volt benne. Hadaival folyvást a törököt hajszolta a végeken. Akadt elég dolga a bécsi Burgban meg a pozsonyi országgyűléseken is. Ha meg hazavetődött Csáktornyára, akkor is több időt töltött a toronyban, mint Katalin mellett a kastélyban. Mert se szeri, se száma nem volt a Zrínyi- és Frangepán-uradalmak tiszttartóinak, akik csapatostul, lestek a bánra, ha nagy ritkán hazavetődött, hogy beszámoljanak neki a birtokok jövedelmeiről, ügyes-bajos dolgairól.
Mélyen a torony alatt ablaktalan pincék ágaztak szerte, bennük falhoz láncolt rabok sínylődtek. Ezek felett már ablakos pincék következtek. Ablakaik egy szinten kezdődtek az udvar kövezetével, vastag vasrácsaik alig engedték be az ölnyi mély ablakfülkébe a világosságot.
Ezt a pincét boltnak hívták, és sokféle rendeltetése között kincstárnak, borospincének és kancelláriának egyaránt használták. Ebben a boltban foglalatoskodott a bán kora reggeltől ebédidőig, itt fogadta hadnagyainak, tiszttartóinak, számvevőinek, íródeákjainak, bíráinak, papjainak jelentéseit. Aztán került csak a sor az istállók, vadászsólymok, kutyafalkák megtekintésére, úgyhogy estebéd lett rendszerint az ebédből, mire bevetődött a kastélyba.
Ma korán végzett a boltban. Jókedvében volt, évődött a diákokkal. Aztán fejébe nyomta kopott vidrabőr süvegét, és felballagott a kitaposott kőlépcsőkön az udvarra. Zöld virágos, hiúzmálas barna mentéjét csak a friss levegőn kanyarította a vállára, majd megállott csípőre tett kézzel, hogy szemlélődjék.
Aki így látta, és nem ismerte, nem is sejthette, hogy ez a számadóforma, köpcös, barna szakállas, szinte szegényes öltözetű férfi egész tartományok ura, Horvátország és Szlavónia bánja, aranysarkantyús vitéz, főtárnokmester, zerini gróf és a törökök réme. Amilyen nagy pompát tudott különös alkalmakkor kifejteni, olyan egyszerű szeretett lenni odahaza és hadviselés közben. Minden barna volt rajta. Nemcsak a mentéje, de combközépig érő dolmánya, kordován csizmája, rövidre nyírt haja, göndör bajsza és szakálla, napbarnította bőre, még nagyra nyitott, szinte gyermekesen csillogó szeme is, amely figyelmes tekintettel vizsgálódott az őt körülvevő jelenségeken.
Most arra a kitömött bábura esett a tekintete, amely kétarasznyi magas, hálóba fogott fehér turbánjával, kócból ragasztott hatalmas bajszával és mellét verő szakállával Szolimán szultánt ábrázolta.
A bábut nyakánál és derekánál földbe vert póznához kötötték, gerincét seprőnyélből alkotta Radován diák, ezzel igen büszke tartást adva neki.
Körülötte a bán gyermekei visongtak. A hétéves György és a hatéves Kristóf barna foltos fehér irlandi pónijaikon nyargalásztak körül, és kis szablyáikkal nagyokat sújtottak rá, ha a közelébe értek.
Borbála nénjük egyre biztatta őket.
– Vágjad, Gyocó, vágjad, Kristyó. Kaszaboljátok a beste törökjét!
A kis, élesítetlen szablyák nagyokat puffantak a bábu piros övvel átkötött pocakján, és Bori minden puffanásra felkacagott, csilingelő, édes, gyermeki nevetéssel, a jókedv aranycsengőjével.
A hároméves kicsi Zrínyi Nikola meg hintalova zabláját rángatta, annak nyergében visítozott akkorákat, hogy visszhangzott belé az egész várudvar.
A kastély felől magas, szikár, talpig feketébe öltözött vénkisasszony sietett elő, a gyermekek nevelőnője. Mindig a kezét tördelte kétségbeesésében, ha a gyerekek csintalankodtak, horvátul vagy magyarul beszéltek, amit a legnagyobb illetlenségnek tartott.
– Aber das ist ja schrecklich! De hiszen ez borzasztó! – Így sopánkodott naphosszat, igyekezvén méltóságteljes magatartását megőrizni. – Schrecklich, borzasztó – ismételgette most is.
Pedig ha tudta volna, hogy a szultánnal vívott csatánál még sokkal borzasztóbb következik, bizony nem sopánkodott volna. Ugyanis ekkor kanyarodott a macskaköves udvarra a nagy bástyakapu felől Alapi Gáspár fekete muraközijén, a két vezetéklóval, a két levágott török fejjel és a négy fogollyal. György és Kristóf azonnal felismerték a helyzetet. Ügyet sem vetettek többé a szultánra, akinek hasát már úgyis összeszabdalták. Sarkantyúba kapták kis pónijaikat, és a halott

szultán helyett magasra emelt szablyával rúgtattak neki az élő törököknek.
Eufrozina bárónő felsikoltott, és megfeledkezve méltóságteljes magatartásáról, ész nélkül futott vissza a kastélyba, ezerráncú ruhaalját két kézzel felfogva, hogy ne akadályozza a futásban.
A bán, aki eddig mosolyogva nézte a történteket, most összevonta sűrű szemöldökét, és rákiáltott a gyerekekre.
– Tüstént idejöjjetek!
A gyerekek jól ismerték ezt a parancsoló hangot. Tudták, hogyha megszólal, még a nagyok is reszketnek tőle. Meg is fordultak lovacskáikkal azonnal, és lépésben közeledtek apjuk felé.
– Nem látjátok, hogy foglyok? – dorgálta őket a bán, amint megszeppent képpel megállították előtte lovaikat.
– Amiért össze vannak kötözve? – kérdezte Kristóf ravaszul. – Hiszen a szultán is hozzá van kötve a karóhoz, mégis vághatjuk!
A bán alig tudta elfojtani mosolyát göndör bajsza alatt. Mert valami igazság rejlett a kis ravasz szavaiban. És György még meg is toldotta:
– Élő törökre vigyen már ki egyszer, apámuram, ne csak bábut vágjunk, akár a szecskát.
A bán most már elmosolyodott.
– Nem tudhatod, nincs-é benne élet. Néha meg az élő olyan, mint a bábu.
Ezt nem értették a gyerekek, de még maga a bán sem teljesen. Csak úgy kiszaladt a száján, amint a büszke tartású bábut nézte.
De nézték a török foglyok is. Turbánján félholdas, csillagos, ferdén tűzött forgó, amelyben kócsagtoll helyett fehér lószőr berzenkedett. Piros kaftánjának két szárnyán is a félholdas aranycsillag, amelyet papírból vágott ki Radován diák, úgy ragasztotta oda. Almazöld selyembugyogója, kénsárga szattyánpapucsa világosan megmutatta nekik, hogy a felséges padisaht akarják a bábuban kigúnyolni ezek az otromba gyaurok. Ezért hasra vágódtak előtte, homlokukkal a földet érintvén, anélkül, hogy összebeszéltek volna.
– Nézzétek! – mutatott rájuk a bán. – Lám, van élete a bábunak is. De most menjetek vissza tüstént a kastélyba.
A fiúk most látták csak meg a két levágott török fejet a, nyeregkápa előtt.
– Csak egy kicsit engedjen még, apámuram – kérlelte György, leugorva a nyeregből.
De a bán ekkor már nem ügyelt a gyerekekre. Figyelmét az a különös szerzet kötötte le, aki most szállott le a nyeregből, és amikor földet ért, még a ló hátánál is alacsonyabb volt valamivel.

Nemcsak a bán figyelte már a furcsa kis embert, de a várnép is, amely kezdett mindenünnen, a tornyot és kastélyt körülvevő nagyudvarra összegyülekezni.
Nem mintha nem láttak volna még törököt eleget, harcban is, rabszíjon is. Hiszen végbeliek voltak, szinte gyermekkoruk óta harcban álltak az ozmánnal. De ebben a látványban volt valami különös. Nevetséges, de egyben félelmetes is, hogy ez a púpos hogyan rángatja fel a földről a négy törököt, aki leborul a szultánt ábrázoló báb előtt is. Hogyan kapja le a nyeregkápa elől a hajcsombókjánál összekötött két török fejet. Hogyan viszi a bán elé kötélvégen az összehurkolt foglyokat, mint a pecér pórázon a vérebeket. Hogyan állapodik meg szabályosan hétlépésnyire a bántól, hogy a két fejet a macskakövekre helyezve, jelentést tegyen. Kemény, katonás hangon.
– Ímhol, két halott és négy élő ellenség. Székcsői Máté hadnagy úr küldi bán úr őméltóságának. Általjöttek a Dráván, a parti cserjésben fogtuk őket. Kemény harcban. A hadnagy úron is két seb esett. Fején és vállán. Erősítést kér, mert a török portyák egyre sűrűbben mutatkoznak.
A bán bólintott, ezzel jelezve, hogy a jelentést tudomásul vette. Aztán törökül szól a foglyokhoz.
– A pozsegai bég hadából valók vagytok?
A törökök nem felelnek. El vannak már szánva mindenféle kínzásra és a halálra is, de nem árulják el csapattestüket. A bán előre tudja ezt, csak próbára tette fel a kérdést, van-e köztük renegát. Mert azokat nem fűti a próféta hite, azokat lehet vallatni. Ezeket nem. Most mást kérdez hát.
– Láttátok már színről színre a szultánt?
Mindnégyen bólogatnak, ami náluk a tagadást jelenti.
– Ha nem láttátok, honnan tudjátok, hogy ez a báb őt ábrázolja?
– Turbánjáról – feleli a szpáhi mindnyájuk nevében. – Ilyen turbán csak őt illeti meg, ezt ti is tudjátok, hitetlenek.
A várbeli vitézek közül sokan tudnak törökül. A szemtelen válaszra néhány kemény kéz a kardmarkolatra röppen, hogy helyben koncolják fel az arcátlant. De a bán nehéz keze egy mozdulattal nyugalomra inti őket. Majd a kísérőjükhöz fordul.
– Mi a neved?
– Alapi Gáspár.
A bán fejében megfordul, hogy egyik íródiákját is Alapinak hívják. Meg a sógorát is. De nem firtatja az atyafiságot.
Diákjától sem kérdezte meg, rokonságban vannak-e a híres és gazdag Alapy famíliával, amelyben már a báni méltóságot is viselték, és akik minden jószágukkal Veszprémbe húzódtak a török elől.
– Részt vettél a harcban? – kérdezi a kis termetű katonát.
– Ezt én vágtam le – mondja Gáspár, csizmája hegyével az egyik török fejbe rúgva. – Ezt a másikat Botos Péter.
– Könnyebb levágni őket, mint élve elfogni, ugye?
– Könnyebb.
– Kiállanál-é bajvívásra ezzel a szpáhival?
Gáspárnak felragyog hűséges, barna kutyaszeme. Elérkezett életének nagy pillanata, a legmagasabb kitüntetés.
– Ki. Emez az ő lova, emez meg az ő kardja.
Két kard van az oldalán. Az egyiket lecsatolja, és odanyújtja a bánnak, aki kivonja a pengéjét, megnézi a belé
edzett írást, aztán úgy meghajlítja a pengét, hogy annak hegye majd a markolatához ér vissza.
– Vágja ez a páncélinget is.
– Nékem nincs olyan – mondja csendesen Gáspár.
A bán tekintete újból a szpáhira szegződik.
– Te a bosnyák vilajetpasa fia vagy, Ahmed Oglu Sefket bej.
A szpáhi nem felel. Tudja, hogy vagy kiváltják, vagy meghal.
– Büszke vagy, Sefket. Ezt szeretem. Megvívnál-e a szabadságodért?
Most a szpáhi komor, olajbarna arca ragyog fel. Nem a visszanyert szabadság, nem is az élet reményében, de mert azt hiszi, hogy megvíhat a törökök rémével, magával a bánnal. Ilyen kitüntetés csak egy beglerbégnek juthat ki vagy magának a nagyvezírnek, Szokoli Mehmednek. Nem remélt kegy.
A bán olvas az arcáról.
– Nem velem fogsz megvívni. Csak egyik katonámmal, ezzel a púpossal. Amiért ilyen büszke vagy. Ha nem vívsz meg vele, szégyenben maradsz az egész várnép előtt. Arszlán bégnek és apádnak is megizenem. Ha megvívsz, és életben maradsz, akkor én, Zrínyi Miklós is kiállok véled.
Szava messzi hangzik a visszhangos várudvaron, a hatalmas bástyák, háromölnyi széles várfalak közt. Szinte ünnepélyes lenne, ha a hang nem változna érdessé, valahányszor a horvát szavak lágyságából, vagy a magyar szavak zengéséből átcsap a török nyelvre.
Dermedt csend követi szavait. És ebbe a csendbe belékacskaringózik egy elszabadult, vidám nevetés, mint valami kis csikó. Mindenki a hang irányába néz.
A kis Zrínyi, aki hintalován sehogy sem jutott közelebb a szultánhoz, messziről pedig nem érhette el apró, fehér tollas nyilaival, most hadicselt eszelt ki. Egyre közelebb húzta hintalovát kantárjánál fogva a bábuhoz, hol felkapaszkodott az almásszürke nyergébe, hol meg lecsúszott róla, hogy továbbjuthasson. Végül már háromlépésnyiről lőtte tollas párnákkal kitömött pocakjába a nyílvesszőt, éppen oda ahol György és Kristóf szablyái már felhasították a kaftán két szárnya között. Itt megállott a nyíl benne. A kis Zrínyi diadalordítással jelezte az első eredményes találatot.

3

Frangepán Katalin hatodik gyermekét szoptatta. Ősrégi dalmata parasztdalocskákat dúdolgatott szoptatás közben a mély ablakfülkékben, amelyeket ónkarikás ablakok üvegtányérjai szivárványszínben ragyogtattak tavaszi hajnalokon. Katalin nem tűrt függönyt szobájának ablakain. Szerette a fényt, és a függönyökről azt hitte, hogy ellenséget rejtegetnek.
Most tárva volt a kastély minden ablaka. Fejek jelentek meg az ablaknyílásokban, a belső cselédség ott szorongott a mély ablakfülkékben, hogy a párviadalt szemlélje. A gyerekek is mind.
Eufrozina bárónő a kezeit tördelte.
– Aber das ist ja schrecklich! De hiszen ez borzasztó! Cselédség a termekben, amikor nincs is itt dolguk! És a gyerekek. Ilyen rémségeket nézni, gyermekeknek! És a grófnő. Szoptat, és ilyen rémségeket néz közben. Micsoda barbár ország! Rettenetes! Holnap megyek innen.
Évek óta ezzel fenyegetődzött, de sohasem ment. Már maga sem hitte, hogy valaha is visszatér a stájer hegyek közé. De azért makacsul ismételgette:
– Holnap megyek innen, holnap megyek innen.
A toronyból felharsant a kürtszó, élesen és fenyegetően, szinte halált hirdetően. Jelezte, hogy gyülekezhetik mindenki, aki meg akarja tekinteni a bajvívást.
A Zrínyi gyermekek felugráltak a nehéz tölgyfa székekre, melyeket a cselédek húztak számukra az ablakfülkékbe.
Ekkor a harsonák másodszor is megszólaltak.
Hangjuk, mintha nem is a halált hirdette volna, hanem az életet, oly diadalmasan harsant belé a tavaszi napsütés ragyogásába.
A foglyokkal való bajvívás nem jelentett szokatlan látványosságot a várakban. A várurak vagy a királyi várak kapitányai unalmukban gyakorta szórakoztak ilyesmivel. Néha még vissza is adták egy-egy bajvívásban kiváló töröknek a szabadságát. Nemcsak a lovagiasságáról és szava tartásáról híres Török Bálint, de még a megbízhatatlanságukról hírhedt Balassi és Bebek urak is, akik aszerint cserélgettek Zápolya életében országot és királyt, amint nagyobb konc ígérkezett az ellenpárton, Ferdinánd avagy János király oldalán. De itt, Csáktornyán, nem volt szokásban az efféle vitézi torna.
– Aki tud és akar fegyvert forgatni, az a végeken kezdje. És ha ember, ott is végezze – mondta a bán. – A harc nem játék, nálam ne is tanulja senki. Mert én csak próbált katonát fogadok. Nem vívómester kell nékem, hanem olyan férfi, aki tudja, miért kell néki fegyvert fognia.
Ismerték a bánnak ezeket a szavait. Ismerték tenyérnyi széles, nehéz szablyáját is, amely úgy sújtott le a csatákban, mint a villám, sokszor válltól derékig szabva ketté a lovas ellenfelet. Zrínyi-vágásnak is nevezték az ilyet, de alig akadt, aki utána tudta volna csinálni.
Hogy most bajvívást engedélyezett a várban, ez nem ment puszta szórakozás vagy látványosságszámba. Komor volt és ünnepélyes, mint maga a vár.
Frangepán Katalin beláthatta a kastély emeleti szobájának ablakából a várudvar legnagyobb részét. A harmadik trombitaszóra már felsorakozott a várőrség a falakon és bástyatetőkön. Még a török rabokat is felhozták a fekete pinceodúkból. Lehettek másfél százan. Világosságtól elszokott könnyes és gyulladt szemükkel hunyorgatva pislogattak, és bilincseik csörgése messzire hallatszott.
Katalin megpillantotta a szpáhit, amint egérszürke lován kibukkant a torony mögül. Jobbjában ott villogott már a mezítelen szablya, gyémántként szikrázott a napfényben vékony pengéje, amint körüljártatta az udvaron büszke nyakú, nemes ménjét. Aztán kibukkant a torony mögül Gáspár fekete lova is. A muraközi háta jóval magasabb volt a török lovánál, és ez kiegyenlítette a lovasok termetének különbségét.
A két lovas nagy körben jártatta paripáját egymással szemben. Egyik sem használta sarkantyúját, csak a kantárszárat rántották meg alig észrevehetően, hogy a lovak ügetésbe kapjanak.
Katalin maga is kitanulta odahaza lány korában egy itáliai vívómestertől a kard- és tőrvívás minden módját. Tudta tehát, hogy a török lovas sohasem ront egyenes vonalban ellenfelére, még akkor sem, ha sík mező korlátlan terén folyik is a bajvívás. Mindig körben jártatja vagy futtatja a lovát, és nem állítja meg pillanatra sem, ha kardhossznyira éri is ellenfelét, hanem vágtában csap össze vele. A belső várudvar ugyan tágas, de arra mégsem elég nagy, hogy vágtában körözhessen a két lovas egymással szemben. Ezt jól látta a szpáhi is, Gáspár is. Ezért kellett megelégedniük az ügetés tempójával, ami Gáspár számára jelentett előnyt, mert a muraközi úgysem tudta volna felvenni a versenyt a szélvészgyorsaságú, keskeny csontú török lóval. Az összecsapásnál pedig a gyorsaság számított. Mert buzogányt avagy csákányt egyikük sem kapott, dárdát sem. Csak egy szál kardra mentek, így csaptak össze, amikor első ízben szembekerültek.
A szpáhi annyira előrehajolt nyergében, hogy szinte a lova nyakára feküdt. Úgy suhintott alulról felfelé. Gáspár nem védte ki a csapást. Ismerte ezt a cselvágást, ha kivédi, felsővágásba csap át, és a szablya koponyáját hasítja ketté. Ezért elugratta lovát, és Ahmed kardja a levegőbe suhintott. Aztán már ügettek is tovább, ellentétes irányban, a várbeliek tetszésrivalgása közben.

4

A bán a hordó csatarendjén tartott szemlét pincemesterével. Akadt az ászokon minden fajta, a százakóstól a félakósig, a százévestől az egyévesig, és a bán ismerte nevéről, alakjáról valamennyit, mint a jó gazda. Pedig nem volt az ital kedvelője, szerette ebben is a mértéktartást, mint mindenben. Inkább a hordókat kedvelte, mint a tartalmukat. Akadt köztük bőven művészi faragású, díszes hordó, ezek a görög mitológiából nyerték nevüket. Volt egy százakós Zeus, egy nyolcvanakós Mars, egy ugyanakkora Vulcanus, a kisebbek már beérték Héra, Venus, Ceres istenasszonyok neveivel is. A kacér és hiú istennők ugyan tiltakoztak volna a fejük fölé vagy lábuk alá vésett évszámok ellen, amelyek tapintatlan módon árulták el korukat.
– Még jó szerencse – gondolta a bán –, hogy nem látnak a fejük fölé vagy a lábuk alá. Különben mind kiöntenék a szekszárdit, villányit, somlait, burgundit, karlócait mérgükben.
A pincemester segédje magasra tartotta a szövétneket, amint a pince mélye felé haladtak. Itt dalmát, itáliai és rajnai borok sorakoztak, püspökök és választófejedelmek ajándékai. Szentek neveit égették beléjük, a tizenkét apostolét több példányban is. Az egyiken a Júdás neve feketéllett.
– Hát ebben a kis hordóban mi van? – kérdezte a bán.
A pincemester tudálékosan felvonta bajuszvastagságú szemöldökét.
– Lacrimae Christi. Hét éve küldte a bécsi hercegérsek úr.
– Hát ennél szebb nevet is égethettek volna belé.
A nehéz pinceboltok alá trombitaszó hatolt tompán. Úgy búgott csak, mint távoli szarukürt hangja. Amikor elhalt, a szövétnek sercegése hallatszott erősen. Majd ismét felbúgott a kürtök jeladása. A bánnak csak most jutott eszébe, hogy a bajvívás kezdetét jelzi. Megindult a kijárat felé.
A borospince rövid átjárója egyenesen a boltba torkollott, ahol a három diák körmölt. De a hollótollak ott hevertek a fal mellett elhúzódó tölgyfa asztalon, irományok között, tollvágó bicskák, gyertyakoppantók, rézkarikára fűzött kulcscsomók, kalamárisok és porzótartók társaságában. Radován meg kifejtette Alapi Lacinak és a harmadik diáknak, Futtaky Gerzsonnak, hogy a bán helytelenül cselekedett, amikor nélkülük indult pincebeli szemleútjára. Az istenek, az istennők, a szentek és apostolok még megneheztelnek az olyanra, aki nem kóstol belőlük, és jogos felháborodásukban még megtörik, elsavanyítják azt a sok drága nedűt, amit a hasukban őriznek, ördög tudja, kinek.
Értekezésének éppen erre a pontjára ért, amikor felharsantak a bajvívásra hívó kürtök, és nemsokára a bán is megjelent a gádor száján.
Jókedvében volt, akárcsak kóstolgatott volna. Az óborok illata is ért annyit.
– No, pennaforgatók, gyertek, nézzétek meg, hogy forgatja a kontyos a kardot! Leír véle annyi ákombákomot, mint ti a pennával!
Ezzel indult is az udvarra felvezető lépcső irányába, de Alapihoz érve, hirtelen megállott.
– Valami atyafid nem szolgál a Székcsői Máté hadnagy keze alatt?
A diák nyelt egy nagyot. Nemigen dicsekedett az öccsével, röstellte torz termetét, meg a katonáskodását sem tartotta nagyra.
– Úgy tudom, szolgál – felelte ímmel-ámmal, elpirulva zavarában.
A bán mindent kiérzett hangjából, meg az arcokban is tudott olvasni. Meg akarta leckéztetni.
– Akkor hát jól nézzed meg, mert úgy lehet, ma látod utoljára.
A trombitajel most hangzott harmadszor, de a bán még nem mozdult.
– Hát Alapy Boldizsárékkal tartasz-é rokonságot?
A diák most még inkább belezavarodott.
– Apámat hívják Boldizsárnak. Tanyás a kengyeli pusztán.
– No, akkor két malomban őrölünk. Mert akit én kérdezek, az zászlós úr.
– Nem vagyunk mi azokkal, instállom, semmiféle rokonságban. Csak a nevünk közös.
A bán még akart valamit mondani, de elharapta. Megindult a lépcsőn felfelé, ők hárman a nyomában. Mire a torony ajtaja elé értek, az ellenfelek éppen először találkoztak. Zrínyi még látta, hogyan kerüli el Gáspár a cselvágást, aztán a két lovas ismét eltűnt a kastély mögött, csak a patkók csattogását visszhangozta az udvar.

Négyszer csaptak még össze anélkül, hogy megállították volna lovukat az ügetésben. A két hajlott szablya cikázott, mint a villám.
A hozzáértők láthatták, hogy a kis Alapi méltó ellenfele a szpáhinak.
De az ilyen párviadal nemcsak a vívók, de a kardok és lovak próbája is egyben. Mert csapást adni rossz karddal is lehet, de kivédeni csak jóval. Mihelyt kicsorbul vagy eltörik a gyatra penge, pillanat alatt kész a veszedelem. A paripa meg együtt kell hogy harcoljon a gazdájával. Át kell éreznie annak titkos szándékát egy térdnyomásból. Mikor térjen ki az ellenség elől, vagy mikor rontson neki, rúgva és harapva, amint végére jár a küzdelem.
A szpáhi kardja damaszkuszi acél, apja fegyvertárából is gondosan kiválogatva. Gáspár vaskóját csak Menyhért bátyja kovácsolta a Patasics Markó műhelyében. De tanult egy német vándorköszörűstől olyan edzési módot, hogy még a damaszkuszi sem tudott rajta csorbát ütni. Almanzor, az egérszürke török paripa fürgébb és hajlékonyabb, tanultabb is a Hollónál, de hamarább fárad. És mivel a körbeügetés már csaknem egy órája tart, a szürke száján már habzik a tajték, szőrét elsötétíti az izzadság, kékre festett sörénye borzolódik, farka csapdos, mint valami kék lobogó. A Holló meg csak rója, rója a köröket, a fáradtság minden nyoma nélkül. A két lovas meg gyilkos tekintettel lesi egymást a nyeregből, mert még csak karcolást sem tudtak egymáson ejteni. Pedig a várnép és a török foglyok szüntelen kiáltozással biztatják mindkettőt.

A legifjabb Zrínyit, úgy látszik, nem érdekelte még a párviadal, sőt a várudvar minden oldaláról egyre sűrűbben felzúgó biztatások hangorkánja sem. Frangepán Katalin odaadta a kicsit a szárazdajkának, hogy az visszategye az aranyangyalos bölcsőjébe.
Ő maga annál nagyobb figyelemmel kísérte a viadalt. Valahányszor a bajvívók közeledtek a körpályán egymáshoz, az öt Zrínyi gyerek, három fiú, két leány, falrengető rikoltozással jelezte az újabb összecsapást.
– Úgy ví ez a kis púpos, mint a dühös hörcsög – szólalt meg egy öblös férfihang Katalin háta mögül.
A várnagy volt, Gerzson diák bátyja, Futtaky Jeromos, Katalin hátra se pillantott, megismerte a hangot.
– Nem dühös hörcsög biz ez. Tudja, mit csinál. Nem látja kigyelmed, hogy csak játszik a szpáhival, mint macska az egérrel? Ki akarja fullasztani. Máris lankad a török, nézze csak meg.
Észrevették ezt már sokan odalent is. Ahmed olajbarna arca ólomszürkévé halványodott, szeme kidülledt. Döntő rohamra kellett elszánnia magát. Kiugratta paripáját a körből, és sarkantyút adva neki, nyílegyenes vonalban száguldott a Hollónak, hogy oldalba kapja.
Gáspár csak erre várt. Szinte a pillanatot is előre kiszámította, amelyben a rohamnak be kell következnie. Háromnegyed fordulattal tért ki előle, aztán ő is belevágta sarkantyúját a ló vékonyába.
A harci mén nyerítve ágaskodott két hátsó lábára, és nyitott szájjal toporzékolt, mint a dühös sárkány. De megvárta, amíg a török alája ér. Aztán egész súlyával omlott reá, úgy taszítva ki azt a nyeregből, hogy még a lova is hasra omlott.
A vár minden oldaláról felhangzott a diadalordítás.
– Hozzá! Csak hozzá! Vágjad a beste fajzatját! – biztatták Gáspárt mindenfelől.
De ő csak táncoltatta a lovát, és leste, hogyan kászolódik fel ellenfele nagy nehezen az udvar macskaköveiről. Mert annak orrán, száján vastagon dőlt a vér. Csuklóra kötött szablyája ernyedten lógott alá tehetetlen karjával együtt, vállát törte el a Holló rúgása. Paripája meg a hátára hengeredve kapálódzott, kis patái a levegőben kalimpáltak. Mert nem szökött addig talpra, amíg gazdája ki nem húzta mindkét lábát a széles török kengyelből, nehogy agyonnyomja.
Ahmed nem kért kegyelmet. Vérben forgó szemmel, szédelegve állott gyűlölt ellenfelének toporzékoló lova előtt, és várta a halált. Ha karját mozdítani tudja, még így is folytatja a harcot. De dühödt tehetetlenségében és haragos szégyenében nem tehetett egyebet, mint hogy rekedt hangon becsmérelte ellenfelét.
– Nem te győztél le, tisztátalan gyaur, csak a lovad! A lovad, a lovad, a lovad!
– Üssed el a fejét! Végezz az ebhitűvel, kutya pogányával! – biztatták Gáspárt mindazok, akik megértették a török gúnyolódását.
De a kis púpos most ráfeküdt lova berzenkedő sörényére, és mondott neki valamit, amitől az lassan megnyugodott. Amikor megállott egy helyben, mozdulatlanul, Gáspár megtörölte dolmánya ujjával arca verejtékét, és hüvelyébe taszította szablyáját.
– Nem veszem fejét, merthogy pasa fia, és tán száz aranyat is megadnak érte. Márpedig abból egy kapitány, egy zászlótartó, egy dobos, két trombitás, egy hadnagy, tíz tizedes és egy század közvitéz hópénze is kitelik. Rusnya fejiért ennyit el nem herdálhatunk!
Falrengető kacagás kísérte szavait, melyeket úgy intézett magas nyergéből a körülállókhoz, mint valami szószékről.
Aztán leszállott a lóról. A földre állva ismét esetlen kis törpe volt. A kacagás egyszeriben elnémult, mialatt lovát kantárszáron a bán elé vezette.

AZ ALAPI TESTVÉREK

1

A Dráva magas agyagpartját buján és áthatolhatatlanul nőtte be a bodza, a rekettye és a fűzfacserje. Alattuk mohák, zuzmók, csipkés levelű páfrányok, húsos szárú, bunkós zsurlók élték az árnyékban életüket. Felettük, a lankán magas fű zöldjét szórta tele vidám tarkaságával a vadvirágok erdeje. Aranybibéjű fehér margaréta, halványlila harangvirág, tompavörös vadszegfű, sárga oroszlánszáj és dárdás ökörfarkkóró, vérvörös pipacs, fehér mécsvirág, kék kígyószisz ünnepelte színpompájával a folyóparti nyarat, amely megragyogtatta áldást hozó fényével a kergetődző pillangók hímporát és a szitakötő szárnyának szivárványos hártyáját. A méhek virágportól részegülten döngicséltek, bronztestű futrinkák és bábrablóbogarak háta csillant, amint előbukkantak a paréj, a laboda és az útilapu széles levelei alól. Gyíkok és vízisiklók surrantak a párától nedves növényzetben. Távolabb, a dús legelőn kövér gulyák csatangoltak, és szelíd juhnyájak báránykái bégettek, olyan nyugalmasan, mintha a folyó túlsó partján nem is bukkant volna fel időnként a török portyák kopjáinak bojtos vagy lobogós hegye.
A nyári hőség sohasem sorvasztotta ezt a tájat. Folyói nem keskenyedtek el a szárazságtól, patakjai nem apadtak el, mocsarai és vadvizei nem szikkadtak, növényzete nem sorvadt, gyümölcsösei, szőlői nem aszalódtak, szántóföldjei, kaszálói, legelői akkor sem szenvedtek a forró napsugaraktól, ha történetesen kevesebb eső esett. Mintha költői ellentéte lett volna ez a Dráva-vidék a kopár Karsztnak, amelynek hegyhátain kőkerítéssel védték a parasztok kis földecskéiket a süvöltő bórától. Mintha az Adria küldte volna ide a szelek szárnyán üdítő, párás, sós és balzsamos levegőjét, amely az ő partjait is díszes kertekké varázsolja. És nemcsak a növényzet ünnepelte itt színpompájával és bő termésével a tenger szerelmes üzenetét. Nemcsak a vizek ragyogtak fényesebben, tükrözve az égbolt és a felhők minden színárnyalatát a selymes fehértől a mélykékig. De az állatok is fürgébben mozogtak, bővebben szaporodtak. Az emberek lelkébe pedig olthatatlan szabadságvágyat oltott a tenger üzenete, amely megkerülve a zordon hegységeket, a dalmát partok felől hatolt el idáig.
A nép dalaiban viszonozta a tenger üzenetét. A bölcsődalban, a szerelmi dalokban, a munka dalaiban, még a zsoltárokban is élt harciasság. Védelem és egyben fenyegetés. A messzeségben fel-felbukkanó török kopják szülték ezeket a dalokat, melyeket úgy kísért a guzlica, mint a kardpengés.

A parti bozótból egy ember figyelte a kopjákat, mint közelednek, mint távolodnak el ismét, őszbe csavarodott fejű, harcsabajszú, fehér szakállas, szikár férfi. Naptól sötétbarnára cserzett csontos arcát sebhelyek és ráncok barázdálták. Fekete szemében a gyűlölet lángja lobogott. Az egész ember maga volt a megtestesült gyűlölet, amint szüntelen a partokat járta, és az ellenséget leste.
Balázsi Györgynek hívták, és éppen úgy ismerte mindenki a végeken, mint Sebestyén diákot, aki lantjával és énekével harcra buzdította a véghelyi vitézeket.
De Balázsi György néma volt. Nyelvét kivágta a török, két fülét is levágta meg a két kezét is csuklóból. A megcsonkított néma ember olyan ellentéte volt a zengő hangú Tinódi Sebestyénnek, mint a sivár Karszt, a Kapella és Velebit hegység ennek a dús Dráva-parti tájnak.
De némaságával úgy tüzelt az ellenség gyűlöletére, mint a diák, kobzosok, igricek és hegedősök kései utóda, harci dalaival.
Mert aki ismerte Balázsi Györgyöt, tudta, hogy gyermekkora óta harcban áll a törökkel, és folytatja a harcot csonkán is, némán is, utolsó leheletéig.
Még nyomorék létére is sok kárt tudott okozni a töröknek. Háromszor szenvedett fogságot, ezalatt nemcsak nyelvüket sajátította el tökéletesen, de kiismerte szokásaikat, cselfogásaikat, leshelyeiket, gondolkodásmódjukat, egész természetüket. Mind a három ízben megszökött. De ekkor már a török is jól ismerte. És amikor negyedszer is elfogták, Ferhát aga csonkíttatta meg.
– Most már mehetsz, amerre akarsz – mondta az aga. – Így harcolj ellenünk, hitetlen eb, ha tudsz. És köszönd meg, hogy a lábadat is le nem vágattam. Hadd vigyen világgá, csúfságnak.
Balázsi ismerte a vizeket is, nemcsak a törököt. Valamikor naszádos volt a királyi hajóhadban, és búvárúszó létére nem egy török gályát fúrt meg éjnek idején. Most is úgy úszott csonka karjával, mint a hal. A parti bozótot, mocsarat, nádast nem ismerte senki sem jobban nálánál, valóságos víziemberré vált. Éjszakánként átúszott a folyón, nesztelenül lopakodott a törökök táborhelyeire, kileste terveiket, és hírt vitt a portyák tisztjeinek. Beszéde rekedt, érthetetlen nyöszörgés és suttogás, de taglejtéssel és arcának mozgékony kifejezésével meg homokba rajzolt irányjeleivel mégis meg tudta értetni magát. Az ellenség számát vonalakkal jelezte, parancsnokaikat körökkel négyszögekkel, háromszögekkel, rang szerint. A bégeket és pasákat csillaggal, a menetirányt nyilakkal. És volt egy nagy terve is, amiről az ő furcsa kifejezésmódjával sem beszélt senkinek.
Ez a terv, amelyet hosszú éveken át forralt, és új meg új részletek kidolgozásával táplált lelkének legmélyén, az eszéki nagy híd felrobbantása körül forgott.
Gyűlölte ezt a hidat, amelyet akkor veretett a szultán, amikor egész roppant hadával megindult a mohácsi halmok felé. Hogyisne gyűlölte volna, amikor minden magyar tudta, hogy Mohács lett a nemzet és az ország nagy temetője. Mert ezen a hídon vontatta át Szolimán azt a háromszáz ágyút, amelynek gyilkos tüze megsemmisítette a magyar sereget.
Harminc éve állott már ez a híd. Amikor verték, még a Dunán nem volt úr a török. Belgrádot ugyan megvette öt évvel azelőtt, de Buda még sokáig tartotta magát, és a királyi gályák meg a naszádok ágyúi onnan kiindulva végigseperhették a folyam partjait. Így a Dunántúlra csak az eszéki hídon hömpölyöghetett át a török sereg mindenfajta utánpótlása. Most bezzeg már Esztergom is török kézen volt. A királyi hajóhad felszorult a komáromi és győri kikötőkbe, a Dunán pedig török gályák vontatták lefelé a keresztény rabokkal megrakott uszályokat.
A hídnak mégis megmaradt a hadászati jelentősége. Ezt nemcsak a tehetetlen császári generálisok tudták, de az olyan szegény nyomorék is, mint Balázsi György, aki évi harminchat forint kegydíjat kapott a királyi kamarától, vagyis egy katona zsoldját. De érezte a híd jelentőségét az egész Dunántúl, mert a legerősebb végvárat, Szigetet is ez veszélyeztette.

Balázsit Néma Gyurkának hívták szerte az egész Drávavidéken. Tudták, hogy a király rendeletére kap kegydíjat a szigeti kapitánytól, Horváth-Stantsics Markótól. Hogy csonka létére is fel van írva a zsoldlistára, mint azok az egri hősök, akik négy éve vesztették el karjukat, lábukat vagy fél szemüket a vár védelmében. Az öregek pedig legendákat meséltek Néma Gyurka vitézi tetteiről, melyeket megnagyítva adtak szájról szájra. Meg is vendégelték volna szívesen habaréklevessel, egy kevés szalonnával vagy egyéb szerény étellel, de ő csak a pákászoktól fogadta el a csíkot, halászoktól a cigányhalat, vízimolnároktól egy falás száraz kenyeret, juhászoktól a darabka túrót. Így éldegélt az örökös parti vándorlásban.
Tagolatlan, hörgő, suttogó beszédét csak régi cimborája, Alapi Boldizsár értette.
Valamikor suhanckoruktól kezdve együtt szolgáltak a belgrádi várőrségen. Együtt nézték egy bástyatetőről Székely György hadnagy híres párviadalát az óriás termetű janicsár agával, aki ötven végbeli vitézt küldött a másvilágra párviadalban. A hadnagy akkor másfél órás kemény küzdelem után elhozta a várba az aga fejét. Alapi tűzte kopjára a bástyafokon. Budáig is elment a híre ennek a párviadalnak, maga Ulászló király is látni akarta a hadnagyot, akit Újlaky Lőrinc, az akkori bán vitt fel Budára.
Később Boldizsár és György együtt szolgáltak ama Székely György keresztes hadában, kit akkor már igazi nevén Dózsa Györgynek hívtak. Együtt mentek a nagy sereggel Temesvár alá, és amikor Zápolya zsoldosai egynapos kemény csatában szétverték a kereszteseket, együtt indultak újabb és újabb csatákra Nagybotú Mészáros Lőrinc baráttal.
Aztán annak a maradékhadát is elnyomták az urak zsoldosai. A jobbágyok és bocskoros nemesek évekig bujkáltak vadonerdőn, nádasokban, míglen bekövetkezett, amit Dózsa György megjósolt. A török roppant haddal jött fel Belgrád alól, és indult a mohácsi dombok felé.

Ha Néma Gyurka hébe-hóba elvetődött az Alapi-tanyára, Boldizsár maga itatta a kancsóból öreg cimboráját, de közben maga is jókat húzogatott belőle. Régen elmúlt dolgokat hánytorgattak, azokban éltek, mint az öregek. De még ezeken is perlekedtek, mintha az idő guzsalyán lepergett események másként is történhettek volna, ha ez meg az…
– Ugyan, hagyd már! Ha az a volna nem volna, sok minden másképpen volna – mondta Boldizsár, türelmét vesztve.
Balázsi azzal bosszantotta fel leginkább, ha a régi bánt, Keglevics Pétert dicsérte, mint a hadban való jártasság és vitézség netovábbját. Aki még hetvenéves korában is maga vezette lovas hajdúit és huszárjait a törökre. Hogy nem is kapott a török erőre az ő idejében horvát földön.
– Miért? Tán ez a mostani kiskutya? Nála apródkodott Zrínyi Miklós úr, tűle tanulta a vitézkedést. Maga a vén Keglevics is azt mondta, hogy vitézek vitéze lesz ebből. Én már akkor is ott voltam véle, amikor a török huszonkilencben egész Bécs alá pofátlankodott. Miklós úr akkor húszesztendős ha lehetett. Mégis úgy vitézkedett, bérontván a török sáncba, hogy a császár bátyja, valamiféle spanyol király, Károly nevezetű, ötven aranyat és egy arabus csődört küldött volt akkor néki. Az úrfi szétosztotta köztünk a pénzt, mondván, igyatok a spanyol király egészségére, csak a paripát hozta haza. Attól meg egy muraközi kancától származék le Markos, Miklós bán úr legkedvesebb hadiménje. Azzal járt Pest alatt, amikor véghezvitte a nagy hadicselekedetét.
Néma Gyurka ezt már csaknem szó szerint tudta, annyiszor elmondta Boldizsár, csak hogy bosszantsa. De a karlócai bor most olyan engedékennyé puhította Gyurkát, hogy százegyedszer is meghallgatta.
– Tizennégy esztendeje volt, vagyis negyvenkettőben, amikor az az ördög Szolimán ismét nagy haddal jött ránk az eszéki hídon át, hogy rogyna már egyszer a Drávába az a koszos híd. Tudod, akkor megvette Pécset, Siklóst, Fehérvárt, Esztergomot. Lett is nagy ribillió, eléggé megijedtek már azelőtt egy évvel, hogy Budavárába belopakodott csellel a kontyos. No, össze is gyülekeztek sok mindenféle hadak, taljánok, németek, magyarok is vagy tizenötezren, Perényi Péter alatt. Verte is a mellét a sok nagyfejű német generális, hogy űk most visszaveszik Budát. De kemény dió az, még a török is csak csellel tudta megvenni. Hát a németek meg taljánok addig tanakodtak, amíg inkább Pestet akaródzott nekik csak ostrom alá venni. Igen ám, de ezt meg a legválogatottabb janicsárok védték. Hasztalan indult roham roham után a hatvani meg a kecskeméti kapura. Végezetül is azt a plánumot sütötték ki, hogy Perényi gyalogjai futást színlelve, kicsalják a törököt a várból, akkor meg Vitelli háromezer pápai zsoldosa oldalba kapja őket. A török ki is csapott. De amikor a taljánok beledobták magukat a csatába, a várból csak úgy özönlött ki a sok janicsár. És még a budai várból is, száz meg száz sajkán, naszádon. A taljánok keményen tartották magukat. Mégis odaveszett volna seregük a magyar sereggel együtt, ha mi meg nem érkezünk Zrínyi Miklós úrral. Négyszázan, jó lovasok. Általúsztattunk a Dunán és még meg nem száradt a csizmánk, amikor belérontottunk a török sűrűjébe, elöl maga Miklós úr. Ezt mán nem állotta a harcban elfáradt török. Vissza akart futni a várba, de mi halomra vágtuk őket. Ezért kapta Miklós úr a bánságot.
Néma Gyurka elszunyókált, csak arra ébredt, hogy Boldizsár elhallgat. Csonka karjával a kancsóra mutatott.
– Ihatnál még?
Gyurka bólintott. Tudta, hogy ezután a szelnicei csata következik.
Boldizsár nehezen mozgatta köszvényes lábát, de azért elballagott a veremig. Amikor újból megitatta cimboráját, már belé is kezdett.
– Hát a szelnicei erdőn kifogott rajtunk a bitang kontyosa. Megleptük az előhadat, reá is mentünk volna, pedig azt sem tudtuk, hogy a derékhad elmaradt tőle. Ekkor az egyik bég bajvívásra hítt ki száz magyar és horvát vitézt. Miklós úr elfogadta a kihívást, felsorakoztunk kopjatörésre mi is százan a száz szpáhi ellen. A legjobb bajvívóval, Szentics hadnaggyal egy Demirhám nevű híres török vitéz került szembe. De mielőtt még nekirontottunk volna egymásnak, hát csak látjuk, hogy ama híres Demirhám leugrik a lováról, gyalogszerrel odaszalad Zrínyi úrhoz, aki oldalvást állt a török párbaj bíróval, Ali béggel. Demirhám megöleli és megcsókolja Zrínyi urat.
– Hősök hőse vagy te, Nikola Zerini, végbeli vitézek dísze – mondja neki. – Ha életben maradok, találkozunk még!
Azzal visszaszalad a lovához, felhónolja kopjáját, és adott jelre nekiront a többiekkel együtt a hadnagynak, kivetvén azt nyergéből. De hát csak csel volt a bajvívás, időt mulasztani addig, amíg megjő a derékhad. A piszok Ali bég csak elkiáltja magát, hogy vége a bajvívásnak, kezdődik a csata, azzal úgy özönlik ki az erdőből a török, mint a sáska, ellepvén a mezőt. Mi futunk Szelnice vára felé, a szpáhik nyomunkban. A várbeliek leeresztik a felvonóhidat, a bán reávágtat megsebzett lovával, Markossal, de itt dárda szalad a ló vékonyába, összerogy, Zrínyi úr leugrik róla, éppen csak hogy beér a kapun, amikor a híddal együtt vagy tíz kontyost is magasba emelnek, ezek belépotyognak a vizesárokba, magam is azon vergődök át.
Néma Gyurka felriad szunyókálásából.
– De Keglevics Péter ezalatt ugyan verte a törököt. Pedig a hetvenedikbe járt. Ki hát a nagyobb vitéz? – motyogta a maga hörgő suttogásával, amelyet egyedül régi cimborája, Alapi Boldizsár értett.

2

Az ősz olyan ünnepélyes pompával érkezik a Muraközbe, mintha a lovagi torna színhelyére vonulna be. És valóban, lovagi torna folyik itt, a természet erőinek mérkőzése. Az Adria langy fuvallata és a stájer hegyek hűvös szelei küzdenek egymással ezen a tájon. A küzdelem állását a dús növényzet naponta változó színskálája mutatja.
A kert és a mező virágainak vidám tarkasága lassan elszomorodik. Százféle színárnyalata egymás után adja fel a harcot. Lehulló sziromlevelek temetőjévé válik a zöld gyep és a barna föld. Aztán ennek a zöldnek, és barnának is eltompulnak az árnyalatai. Elfakul az erdők és gyümölcsösök üde zöldje is. Mint az ég nyári kékje. Megjelenik az ősz. Ő veszi fel sajátos színeivel a természet pompájáért folytatott küzdelmet. Kopjájának zászlaján felaranylik a sárga szín. Megtűzdeli, telehinti aranyával a fák és cserjék lombozatát. És amikor a sárga levelek lehullanak, új színárnyalatokat fest a zászlajára. A piros színek sokféle fajtáját. A bogyók rikító cinóberpirosától kezdve a szőlőlevelek lilába és ultramarinkékjébe mélyülő kárminpirosáig: Mintha kopjája hegyével ütne sebeket a nyári színeken. Most vérzenek ezek a színfoltok. És az üveges fényű nap kihűlő sugaraiban az elmúlás lázának pírja ég a természet arculatán.
Az ökörnyál selyemfonalainak légies szövevényét is megcsillogtatja a tájon az őszi nap. Mintha ezüstbrokát fonalaival akarná beszőni az elmúlás pompáját. Már a jegenyék dárdasora is csupaszon mered magasba a szürke utak mentén. Hollók és varjak kárognak rajtuk, mintha kárörömet éreznének az ősz diadalmámorán. Mert ők, a szárcsák és vadludak tudják, hogy valahol már leselkedik a tél, hogy minden színjátékra ráterítse fehér halotti leplét.
Így vonult be az ősz a héttelkes kengyeli pusztára, amelynek hét tanyája körül volt szántó, kaszáló, legelő, gyümölcsös, erdő, szőlő, még nádas is. Odabent, Csáktornya községben ismét más arculatot mutatott.

A nádfedeles, fehérre meszelt házikók, élősövények és fűzfavesszőből fonott kerítések vidáman csillogtak az őszi verőfényben. Még a szekerek is vidáman nyikorogtak, az ostorok is vidáman pattogtak, mintha el akarták volna hozni a szüreti hangulatot a határból a faluba. Mintha nem is követelte volna meg az uradalom a szürettel kapcsolatos sok terhes szolgáltatást.
Mert évente kétszer, György-napkor és Mihály-napkor működött a nagy adóprés, karácsony tájt harmadszor a kisebbik. Még maguk az adószedők is alig tudták számon tartani listájukon a főúri kilencedet, a papi tizedet, a királyi harmincadot, a porták után fizetendő portiumot, a prédának vagy dézsmának nevezett prédiumot, amelyet terményekben és állatokban kellett beszolgáltatni. Csak az uradalomnak járó robot volt még ezeknél is terhesebb. És amikor szüret után elborították a szélvész kergette szürke felhők a napot, és megeredt az őszi eső, mintha a sok jobbágy panaszát sírta volna, az ő könnyeiket záporozva. Az utakon meg néha tengelyig elmerülve dagasztották a kerekek a nyúlós sarat.
Maga a falu sem volt egyforma. Azok a nádfedeles, fehér házikók csak a falu felfelé emelkedő gerince, a főutca mentén húzódtak végig. De odalent, az alvégen, emberhez nem méltó, földbe vájt odúkban is éltek emberi lények, cigányok meg török elől odamenekült nincstelenek, magyarok, horvátok, bosnyákok, szerbek egyaránt.
A vár felé ellenben csinosodtak a hajlékok. A külső és belső váröv között zsindelyes, cserepes házak is akadtak, azokban az őrség és a várbeli hivatalnokok családja lakott. A bástyákon belül pedig kőházak is voltak, kaszárnyák, magtárak, istállók, műhelyek, paplak és a várnagy meg a kapitány háza. Mindezeken belül a kastély és a magas őrtorony.
Odalenn, a faluközépen csak egy mesterember lakott, Patasics Markó, a kovács és legénye, Alapi Menyhért.
Patasics tekintélyes ember volt. Mindenki tudta róla, hogy öccse főtiszt a szigeti őrségben és egy bástya parancsnoka. Bátyja pedig pattantyús, azaz tűzmester a csáktornyai várban. Márpedig a tűzmester talán még a kapitánynál is fontosabb személyiség a várban, majd olyan esküt kell tennie, mint amannak.
Így Alapi Menyhértnek nem sok reménysége volt arra, hogy a szép Patasics lány, Miléna kezét elnyerje, pedig ez volt egyetlen vágya.
Menyhért külsőre nem volt valami megnyerő. Ha nem is púpos, mint Gáspár öccse, de szegletes feje szinte nyak nélkül nyugodott széles vállán. Ezenkívül, majd mindig munkában lévén, belepte a fújtató és füstfogó korma.
Miléna, akit anyja Milicának becézett, kacagó gerle létére nemegyszer eltréfálkozott Menyussal.
– Olyan vagy te, Menyus, mint valami szénégető cigány vagy fekete hegyi manó a Fruskagórán, vagy a várbeli kéményseprő, Pripetics. Vagy maga az ördög. Ha nem láttam volna a lábadat, azt hinném, lópatákat rejtegetsz ott az üllő kölönce mögött. Aztán a nyakad mért húzod annyira a vállad közé? Csúnya vagy, Menyus, mint a sötét éjszaka!
Menyus fekete bőrköténye mellrésze alá dugta két fekete kezét, úgy hallgatta a leányt. Olyan szép a csilingelő nevetése, olyan kedves a csengő hangja, bánta is ő, hogy mit mond. Csak kacagjon, beszéljen. De azért bánatos képet vágott, mintha megszomorítaná az örökös csúfolódás. Mert Milica ekkor hirtelen megsajnálta, és hamar megtoldotta egy-egy vigasztaló szóval is.
– Csak a szemed szép. Amikor vered a tüzes vasat, úgy fénylenek benne a szikrák, mint a jánosbogarak esténként, a kertben a bokrok közt.
Ezzel már el is szaladt, két lenszőke varkocsa piros pántlikásan úgy repült utána, mint a lengő ostor.
Menyus pedig kihúzta két nagy kormos kezét a köténye alól, befordult a műhelybe, rálépett a fújtatóra, és felszította a parázsló tüzet. Keresett valami kengyelvasat, zablát vagy patkót, megragadta a hosszúnyelű harapófogóval, megtüzesítette, ráfektette az üllőre, és meglengette vígan a hatalmas kalapácsot, hogy lesújtson vele a tüzes vasra. Forgassa, formálja, megtanítsa engedelmességre, úgy alakítsa, hogy használjon, szolgáljon, amikor majd kihűl és megmerevedik. Érezte az anyagon való diadalmaskodás örömét, a munka lázát. A szikrák pedig sustorogva repkedték körül, mint apró tűzmadarak a mesebeli óriást.
Mert ilyenkor, a koromtól fekete műhely félhomályán, amikor a tűz és izzó vasak fénye küzdött a sötétséggel, Menyhért mintha óriássá nőtt volna, a sánta Vulcanus isten ciklopsz legényévé. Kiváltképp, ha pajzsot vagy kardpengét vagy lándzsahegyet kovácsolt. Vitézek szerszámát, fegyvert. Ilyenkor a gyűlölt törökre gondolt, és szinte látta, hogy fogja annak testét az ő fegyvere átjárni.
A pajkos Milica pedig visszalopakodott a műhely ajtaja elé, és fél szemmel bekandikálva az ajtófélfa mögül, leste, mint mesterkedik az a csúnya, szegletes fejű ember, akinek erős karjain most kidagadtak az inak, és hatalmas izmainak játékát megvilágította a tűzfény.

Menyhért a két inasgyerekkel egy kis kamarában lakott a nagy, macskaköves udvar végében. Az L alakú Patasics-ház régi épület, vastag falai kőből és téglából vegyest voltak összehabarcsolva, de a segéd és az inasok kamrája csak vályogtapasztás az L hosszabbik szárának végében, a ház és a kert deszkakerítése között. A segéd és a két inas kora hajnalban keltek, és késő este tértek meg csak kis kamrájukba. Ennek egész bútorzata egy fal mentén körülfutó falóca, egyébnek helye sem lett volna. Ezen üldögéltek, ezen háltak, mosdani meg még kemény télben is a két kivájt fatörzsből készült húzós kúthoz jártak.
 Menyhért emberségesen bánt az inasokkal. Ámbár szűkszavú ember volt, esténként mégis kikérdezgette őket egyről-másról, és a maga módján tanítgatta is őket. Mert vándoréveiben bejárta Stíriát, Karintiát, egy ízben még Bécsig is eljutott. Nyitott szemmel járt, Bandi és Matyi, a két inasgyerek áhítattal hallgatta, mint valami tündérmesét, amikor Grácról, Innsbruckról meg a császárvárosról beszélt nekik.
De sokszor nem volt beszédes kedvében. Ilyenkor megmosdott a kútnál, belebújt kopott barna zekéjébe, fejébe nyomta fekete báránybőr süvegét, és elballagott az alvégre, a Vitéz Bolhához címzett vendégfogadó ivójába.

3

A tél vastag, puha, csillogó hótakarót terített a Várra. Belepte a befagyott vizesárok jegét is.
– Ha ilyenkor jönne a török, átsétálhatna az árkon – gondolta Alapi László diák, aki szeretett a háromölnyi széles falak tetején sétálgatni.
– Jó, hogy a török igen fázós, nem. szereti Tél apót – fűzte tovább gondolatait. – Aztán meg ide, a Muraközbe ugyan nem tolja be a rücskös képit. Áll még Sziget.
A bevehetetlennek hitt Szigetvár ugyan messze volt, de aki a Muraközre akart menni haddal, nem hagyhatta a háta megett. Ő meg a Nádasdyak erős vára, Kanizsa adott biztonságérzetet egész Somogynak, de még Zalának is. És ebben a zavaros időben nem adhatott volna nagyobb ajándékot valaki a sok dúlásba, csatába belefáradt népnek a biztonságérzetnél.
Talán ezért szerette László is a büszke csáktornyai várat hatalmas őrtornyával, melynek kapuboltozatán át a belső várba lehetett jutni. A kiugró négy bástya jól meg volt rakva mozsarakkal, tarackokkal, szakállas ágyúval. Az árok mentén húzódó külső falak úgy voltak téglából, terméskőből összehabarcsolva, hogy visszapattanna róluk az ágyúgolyó, ha ugyan valaha is ostromot kellene állnia.
A déli napsütésben ragyogó hólepel vidám fehérsége ünnepi mezbe öltöztette az erő és biztonság fészkét, a várat. Két óriási udvarán most szánok csengői csilingeltek, és ez a hang gyermekkorára emlékeztette Lászlót, amikor Török Bálint udvarában játszadozott a két Török fiúval.
A frissen esett hó belepi az udvarokat, és még Szolimánból is hóembert csinál itt a belső udvaron. A kis Zrínyiek most nem döfködik kardjaikkal, lándzsáikkal, nem nyilaznak rá, hanem hógolyókkal dobálják. Amikor fején találják, magas turbánjáról hózuhatag permetez alá.
Kedve szottyan neki is, hogy megdobálja, de ekkor a kis Györggyel és Péterrel meg Borbálával elegyedik harcba, repkednek felé a hógolyók, ő meg hősiesen küzd a túlerő ellen, viszonozva a tüzelést.
A csatának a déli harangszó vet véget, amely belékondul a csatazajba és a szánok csengőinek csilingelősébe. A kis Zrínyiek felsorakoznak László mellé, és katonás rendben indulnak a kastély felé, mert ebédidőn pontosan meg kell jelenniök. Eufrozina kisasszony már várja is őket, hogy rendbe szedje ruházatukat, mielőtt asztalhoz ülnek.
A bán Bécsben jár, a császári udvarnál intézi vég nélküli birtokpereinek és számtalan szerződéseinek ügyes-bajos dolgait. Távollétében Frangepán Katalin ül az asztalfőn, jobbján a vár lelkésze, balján a várkapitány. Az asztal két oldalán kor és rang szerint a várnagy, az udvarmester, a foglár, a számvevő, a három diák, a négy hadnagy, az asztalvégen Eufrozina kisasszony az öt kis Zrínyivel.
Az ebéd ünnepélyes és hosszadalmas. Mindenki letelepszik a helyére, és megkezdődik a levesek, rákok, halak, szárnyasok, vadak, tészták és sütemények vég nélküli sorozatának felhordása. Az ételek némelyikét tízféle fűszerrel is ízesítik. Mindegyikhez másfajta és más évjáratú fehér vagy vörös bor dukál. Kevés szót váltanak, ezt is halkan, de annál többet esznek és isznak. Zrínyinét a pap és a várkapitány szórakoztatják új hírekkel és régi anekdotákkal. Itt nincs szokásban az asztali zene, mint a többi főúri udvarnál, ahol lantosok pengetik ebédidőn hosszú nyakú szerszámaikat, a vacsorákon meg regősök éneke szórakoztatja a várnépet.
László számára valóságos kincsesház volt a várkönyvtár, vagy mint akkoriban hívták, a könyvesház. Szerelmese volt a betűnek, és büszke arra, hogy a betűvetést magától a hírneves Tinódi Sebestyéntől tanulta Török Bálint úr szigetvári udvaránál. Ott ugyan üresen ásítottak a könyvesház poros polcai, nem úgy, mint itt. Török Bálintnak egyéb gondja is akadt a könyvgyűjtésnél. De azért László szeretettel gondolt a nagy darab, lármás, vidám nagyúrra, aki immár tizenötödik esztendeje raboskodik nehéz vasban a konstantinápolyi Héttoronyban, ha ugyan még életben van. Mert ő tanítatta a betűvetésre, amikor észrevette, hogy a kis kályhafűtőfiú milyen vágyódással figyeli az íródeákok munkáját.
A csáktornyai könyvtárban az egy bibliafordításon kívül csak latin nyelvű kódexek és kéziratok voltak.
Egy ízben László éppen a régi kéziratokat tanulmányozta, jegyzeteket készítvén belőlük, amikor a bán sógora, Alapy János vetődött be a könyvesházba.
– Te ki vagy? – kérdezte a diáktól, aki felugrott ültéből, hogy mély meghajlással üdvözölje.
– Alapi László vagyok, szolgalatjára. Deák a bán úr őméltósága kancelláriáján.
A bán sógora magasra vonta szemöldökét nagy csodálkozásában.
– Alapy? És méghozzá deák? Mi, Alapyak jóformán a nevünket is alig tudjuk a kontraktusok alá kanyarítani.
– Ó, én csak afféle szegény jobbágyivadék volnék, aki megtanultam volt a betűvetés mesterségét, még a Török Bálint úr udvarában.
– Oda hogy kerültél?
– Kályhafűtőgyereknek.
– Kályhafűtőnek nem vesznek jobbágyot. Nemes úrfiak, végzik ezt, vagy ha nem is apródok, de bocskoros nemesek fiai.
– Magam is afféle volnék, de jobbágysorban, szolgálatjára. Mert a kutyabőrünk elkallódott még apám ifjú korában.
– Mi volt a címeretekben?
– Azt bizony nem tudom. Apám sohasem szólt erről. Azt tartja, hogy mód nélkül a rang csak csúfság, ő pedig szegény hajdúféle volt, vagy hópénzért ha szolgált.
Alapy János csak hümmögött, szakállában turkálva.
– Aztán hová valósiak vagytok?
– Azt biz nehéz lenne megmondani. Apám kamaszkora óta katonáskodott, még Nándorfehérvárban, mielőtt megvette volna a török. Aztán is megmaradt a király zsoldjában, amikor lebírták a kereszteseket Temesvár alatt,
– Úgy. Hát Dózsával is harcolt.
– Azzal is. Hisz úgy volt, hogy a török ellen mennek.
– Úgy. És aztán?
– A mohácsi csatán is ott volt.
– És most?
– Hogy kiöregedett a katonáskodásból, bérbe kapta hat társával a kengyeli pusztát. Most ott van, János bátyámmal. De a köszvénye miatt már nem jó munkára.
Alapy megint csak hümmögött. Aztán elment, fejbiccentés nélkül.

A KUTYABŐR

1

Amióta Török Bálint a szultán foglya lett, özvegye meg két fiával a Tiszántúlra költözött, Szigetvárban egymást váltogatta a sok kapitány. Aki ismerte a végvárak nehéz helyzetét és sok ügyes-bajos dolgát, nem is csodálkozhatott ezen. Az őrség zsoldját, a vár karbantartását, a tatarozás és korszerűsítés költségeit, a tüzérség és a hozzávaló muníció folytonos kiegészítését, az élelmezést részben a királyi kamarának, részben a környék püspöki és világi földesurainak kellett volna fedezniök. Ahol ez nem mutatkozott elegendőnek, ott a vármegyék és városok hozzájárulását is igénybe kellett venni. Ez pedig gyakorta megtörtént. Mert a pozsonyi kamara pénzesládáiba begyűlt adó, vám és egyéb sokféle jövedelem mind a bécsi Burgba vándorolt, a birodalom feneketlen bendőjébe. Ferdinánd császár ezenkívül még zálogba is adta az olyan főúri birtokokat, amelyeknek birtokoscsaládja fiágon kihalt. De gyakran olyat is, amelyeknek birtokosait hűtlenséggel vádolták. Lettek ebből aztán végeláthatatlan perek. A kamarai fiskusok és végrehajtók nyúzták a földesurakat, amazok meg jobbágyaikat. Ha meg fizetésre került a sor, a kamara évekig adósa maradt mindenkinek.
Pedig az ozmán hatalom terjeszkedése ellenében csak egy védelem volt: a vár. Nyílt csatában verhetetlennek bizonyult a török, Mohács óta nem is mertek kísérletezni ilyennel. Aki értett a hadviseléshez, jól ismerte ennek okait. Első a számbeli fölény, amely három földrészből kapta a kimeríthetetlen embertartalékot. Második a hadsereg kitűnő szervezete és fegyelme. Harmadik ok az egységes és mesteri hadvezetés. A negyedik az izlám vallási fanatizmus, amely minden muzulmán számára előírta a halálmegvetést.
Micsoda ellenfél lehetett ezzel szemben egy olyan hadsereg, amelyben a császár és János király párthívei egymás ellen is folyvást hadakoztak? Amelyben a haditanács osztrák generálisai még a császárpárti magyar hadvezéreket is elgáncsolták hadműveleteikben. Amelyben katolikusok, lutheránusok, kálvinisták és unitáriusok egymást űzték ki templomaikból és birtokaikról. Amelyben a főhercegek csakúgy nem teljesítették a császár parancsait, mint a generálisok az övéiket. Amelyben Európa minden országából való zsoldosok és kalandorok keveredtek, egymás nyelvét sem értve meg.
Mindennek az lett az eredménye, hogy a császár is, a különálló Erdély is, a hódoltság jobbágyai és városai is a töröknek fizetett adókon vásárolták meg a békét.
De micsoda béke volt ez a török béke? Százféle ürüggyel játszották ki a beglerbégek, pasák és bégek. Folytonos dúlásaik, rablóhadjárataik ellen csak a sok vár nyújtott menedéket. Ezek fenntartása és védelme pedig teméntelen pénzbe és gondba került. Hiszen csak Szigeten kellett kétezer gyalogost és ötszáz lovast tartani. A kapitány hópénze száz forint, asztalpénze újabb száz forint. Az alkapitányoké harminc forint, a hadnagyoké tíz, a tizedeseké, zászlótartóké, tüzéreké és trombitásoké nyolc, a lovas puskásoké öt, a lovasoké négy, a gyalogoké három forintra rúgott. Igaz, hogy a vitézek hópénzükből maguk tartoztak élelmezni magukat. De amikor elmaradt a hópénz, kifosztották és felélték az egész környék jobbágyságát, amelyet amúgy is koldusbotra juttatott a tízféle adó, dézsma, robot, szolgáltatás.
Így volt ez Dersffy István szigeti várkapitány idejében is, amikor zsoldos már nem is szegődött a szigeti várba, ismervén a hópénzek folytonos elmaradását. Dersffynek tehát úgy kellett segítenie magán, hogy kóbor hajdúkat fogadott a várba. Azok aztán nagyobb csapást jelentettek a környékre, mint a török.
Amikor pedig tűrhetetlenné vált sok latorságuk, fosztogatásuk, még Dersffyt vonta értük felelősségre az országgyűlés, örült, hogy elmehetett kapitánynak a Felvidékre, átadván a kapitányságot Kerecsényi Lászlónak.
A kis, tömzsi vasgyúró Dersffy, aki később Dunán inneni főkapitány lett, nem akart rendet teremteni a várban, Kerecsényi, a híres bajvívó meg nem tudott. Dersffynek az volt a szavajárása, hogy jobb egy szökött jobbágyból lett hajdú, mint tíz vallon zsoldos. Kerecsényi meg elrémült, amikor a számvevő diák felsorolta, hogy a várkapitány, vicekapitány, öt főtiszt, öt hadnagy, húsz tizedes, két zászlótartó, öt trombitás, tíz dobos, a porkoláb, a várnagy, az udvarbíró, a száz lovas puskás, a négyszáz lovas, a kétezer gyalog hópénze évi hatvanezer rhénes forintot tesz ki. A tűzmester és pattantyúsok zsoldja ebbe nem is foglaltatik, a bástyák, falak, palánkok, töltések, hidak tatarozása sem.
A híres bajvívónak, aki párviadalban már vagy ötven kontyost küldött Allah paradicsomába, most kiverte homlokát a hideg veríték. Tudta, hogy a várat a pécsi püspök és káptalani uradalom köteles eltartani, de a püspök is, a káptalan is már tizenhárom esztendeje, hogy Pozsonyba menekült a török elől. Vakargatta hát a füle tövét.
– Ennyi temérdek pénzt honnan vegyünk, te téntanyaló? Megyek még ma Dersffy után, hadnagynak. Nem nékem való ez a várkapitányság.
A nagy medve vicekapitány, Patasics Péter csak nevette.
– Megvan az a vár immáron száz esztendeje, amióta egy Bizáncból menekült görög az első tornyát megépítette. Majd csak megleszen még száz esztendeig valahogy. Mert ide nem szabad a lábát betenni a kontyosnak. Fegyelmet kell tartani, ennyi az egész.
– Zsold nélkül? Felkötni a hajdút, ha éhes, és nincs mivel fizessen? Én ugyan egy magyart, egy horvátot sem köttetek fel.
– Nem is kell. Ha a pozsonyi kamara nem küldi meg idején a hópénzt, kérünk rá kölcsönt Zrínyi bán uramtól, két sógorától, Tahy Ferenc meg Alapy János uraiméktól, hiszen Sziget védi az ő birtokaikat is. Meg ád kölcsönt a nádor úr, Nádasdy Tamás is. Mert ha Sziget elvész, oda a kanizsai uradalom is.
Kerecsényi az asztalra csapott roppant öklével.
– Még hogy én kunyoráljak? Ezektől a büszke nagyuraktól? Kunyoráljon a császár, ha nincs pénze!
Nem is kunyorált. Elkínlódott egy esztendeig a püspöki uradalom megmaradt részével meg Pécs városával, amely a töröknek is megfizette az adót meg neki is. De fizette a jobbágynép is, pedig neki nagyobb áldozatot jelentett mindenkinél. De aztán megköszönte szépen a nagy tisztességet és átadta a kapitányságot Horváth-Stantsics Markónak.
Ez a kurtanemes kemény ember volt. Lőporral vettette fel a rabló hajdút, Gergely fia meg kijárta az uraknál a hópénzre való kölcsönt, ha a kamara nem fizetett idején. Még a várat is kitataroztatta, az Óvárost és Újvárost vályoggal bevont cölöppalánkkal vétette körül.
Ideje is volt. Mert a budai pasa, Tojgun utóda, Ali begler-bég negyvenezer emberrel indult lefelé a Duna mentén, hogy megvegye Szigetet.

2

Az Alapyak birtokai valamikor a boszniai hegyvidéken feküdtek. Irdatlan őserdőkkel voltak borítva, de a család éppen ezen gazdagodott meg. Tölgyfát szállított Dalmáciába, ott a velenceiek vették meg gályaépítésre. Amikor terjeszkedett az ozmán hatalom, a család északra húzódott előle. Horvátországban már nagy uradalmat vásároltak a tölgyerdők árán. De a török ide is követte őket. Újból északra kellett húzód-niok. Átjöttek a Dráván, és Kemlényben meg Alapon vásároltak birtokokat. Ekkor vették fel a kemlényi Alapy nevet. Régi bosnyák családnevüket már maguk is elfelejtették, okmányaik, papírjaik, leveleik mind odavesztek a gyors menekülésben. Az öreg Alapy Boldizsár sokáig kutatott utánuk. Valami tervrajzot emlegetett János fia előtt, amely a családi hagyomány szerint nyomra vezette volna, hol és merre ásták el a család kincsét.
– Negyven hordónak kell ott lenni, színültig telve velencei és florenci aranyakkal – mondogatta az öreg makacsul, valósággal rögeszméjévé vált a dolog.
Zrínyi sógora, Alapy János nem sokat törődött ezzel a mendemondával. Fia, Gáspár sem. Katonáskodtak a bán seregében, folytonos harcban a törökkel, nem jutott idejük holmi régi papírok felkutatására, amelyek talán nem is léteztek.
Egy ízben Alapy János Csáktornyáról jövet megkérdezte apját, van-e más, azonos nevű család is rajtuk kívül. Az öreg nem tudott róla.
– Hát én bizony tudok, apámuram. Nem szoktam könyvesházakban forgolódni, magam sem tudom, hogyan vetődtem be Csáktornyán Miklós sógor bibliotékájába. Hát látok ott egy könyvmolyt, az egyik várdiákot. Nem tudnám megmondani, miért állottam meg útközben, és miért kérdeztem meg a jóképű legénytől, kiféle? Mondja, hogy Alapi László a neve. Megtudtam még tőle, hogy négyen vannak fitestvérek, egyik János, mint én magam, a legkisebb Gáspár, mint a fiam, az apja meg éppen Boldizsár, mint apámuram. Furcsállottam, hogy még a keresztneveink is egyeznek. Csak éppen hogy “i”-vel írják a vezetéknevüket, ha ugyan a diákon kívül írni tud a többi.
– No, mi sem vagyunk nagy írástudók.
– De a diák bizony az. Kályhafűtőgyerek volt Enyingen, aztán Szigeten Török Bálintéknál, ott tanította meg a betűvetésre meg a diák nyelvre Tinódi Sebestyén. Törökül és arabusul meg Bálint úr egyik foglya. Kata sógorasszonyom mondja, hogy örökké a könyveket bújja, hacsak szerét ejtheti.
– No, akkor nem üt a mi famíliánkra.
Összenevettek. De az öreg hirtelen elkomolyodott, látszott,
hogy töri a fejét valamin.
– Pedig nem lehet jobbágyivadék. Mert kályhafűtőnek nem vesznek ilyet. Még valami közünk is lehet hozzájuk. Apám emlegette, hogy egy nagybátyja hadnagy volt Mátyás király fekete seregében. Az még Bécsbe ment a sereggel, aztán nyom nélkül eltűnt.
– Tán annak a leszármazottai.
– Lehet. Lajosnak hívták, így mondta apám. De mit is törődünk velük? Ha úgy is lenne, százéves história, ama Lajosnak nem volt úgysem jussa a birtokainkhoz, nem maradt fiutódja, hiszen mondom, nyoma veszett.
– Ha lett volna is maradéka, elmulasztotta, hogy örökösödési jussát bejelentse. De hisz ezeknek még a kutyabőrük sincs meg, így mondja a diák.
Mindketten hallgattak most, szerettek volna másról beszélni, mert röstellték egymás előtt, hogy az ilyen koldusnéppel még törődnek is. De valami fúrhatta az oldalukat, mert úgy ültek ott az ebédlőterem hosszú asztalának két végében, díszes borosserlegeik mögött, mint a kutya az elásott koncon.
Boldizsár krákogott. Köszörülte a torkát, mintha nem akart volna a szó előjönni azon, ő meg segítené. Végül is nagyot húzott az ékköves, pillangókkal és virágokkal díszített aranykupából.
Az ital, úgy látszik, megoldotta nyelvét, mert megszólalt:
– Hát tudod, János, nem kéne az atyafiságot firtatni, mert még jusst formálnának ehhez a két uradalomhoz, ha kiderülne, hogy Lajos leszármazottai. De másrészt, valami motoszkál a fejemben, hogy is mondjam, no.
János belenézett apja véres, dülledt szemébe, hogy olvasson a tekintetéből. Jól ismerte az öreg ama szokását, hogy egynémely dolgokban szeret titkolódzni, még őelőtte is. Mert nem állhatja feleségét, Zrínyi Margitot, és nem bízik benne. Meg azt is tudja az öreg, hogy néki nincs titka Margit előtt.
– Beszéljen csak, apámuram, itt a kezem, hogy kettőnk közt marad.
Az öreg megint krákogott, és ivott rá. Végül kibökte:
– Hátha a Lázó kincsének nyomára tudnának vezetni?
Lázárnak hívták azt az ősüket, aki menekülés közben elásta a negyven hordó aranyat és egyéb ékköves drágaságot néhány vasládában. Ez a kincs kísértett. Úgyszólván családi kísértetként követte a gazdag Alapyakat, mert telhetetlenségükben nem érték be két hatalmas uradalmukkal, mindig többre növekedett az étvágyuk.
– Nem hiszem, hogy tudnának erről valamit – mondta János. – Hiszen ha tudnának, nem tengődnének ilyen koldussorban.
Az öreg megvakarta a tarkóját, és magasra vonta vastag szemöldökét, ami nála a gondolkodás jele volt.
– Hát hiszen nem is ők tudnak.
– Hanem kicsoda?
– A kutyabőr.
János azt hitte, hogy az öreget már egészen meghibbantotta a rögeszméje.
– Miféle kutyabőr? – kérdezte, hogy elleplezze gondolatát.
– Hát az övék. Ezeké a koldusoké. Merthogy a miénk nem akar szólni.
Ezt már igazán nem értette János. Hogyan szólalhatna meg az a kutyabőr, amelyre valami diák rápingálta valamikor az Alapyak címerét, a szájában kardot tartó oroszlánt?
– Megmondom hát, de el ne áruld Margitnak, mert én nem bízok a Zrínyi fajtában. Nagy étvágyú fajta.
– Ugyan, ugyan, apámuram, csak nem tesz Margit ellenünk? De aztán nem is asszony dolga az efféle. Nem tudnak hallgatni. Dehogyis árulom el neki.
– No, akkor megmondom. Apám hallotta az ő apjától, ama eltűnt Lajos hadnagy öccsétől, hogy van a kincsről egy rajz.
– Miféle rajz?
– Hát afféle tervrajz, amilyen a várakról szokott lenni. Ez a rajzolat mutatja meg, hol van a kincs elásva.
– És mi köze ehhez az ármálisnak?
– Sok. Merthogy annak a hátára lenne ragasztva. Vizsgálgattuk is apámmal a miénket, le is fejtettük a hátát, mert az is kutyabőr volt. De a két bőr között nem leltük nyomát sem a rajznak.
– Hát akkor?
– De nehezen értesz a szóból! Hát akkor kell lennie egy másik ármálisnak, annak a hátába van belerejtve.
– Értem már. Így hát azt kéne kikutatni, van-é ezeknek a koldusoknak ármálisuk, és ha igen, egyezik-e az a miénkkel. És ha egyezik, tartogat-e a hátában rajzolatot.
Az öreg az asztalra csapott szikkadt, csontos öklével.
– Na, végre. Csakhogy értesz már szóból a nehéz fejeddel.
János nevette az öreget. Milyen furcsa is lesz az ember, mire megvénül.
– Elmondhatta volna apámuram szép sorjában az egészet. Nem kellett volna a fejemet törnöm rajta. Már most tudom a többit.
– Ugyan, mit tudsz? Halljam!
– Hát kifürkészem, van-é kutyabőrük, és hol. Ha megtalálom, és a mi oroszlánunk van reápingálva, jó pénzen megveszem, és elhozom ide, apámuramnak.
– De hátha nem adják? Koldusnépnek is sok mindenre jó az. Költözködhetik, katonáskodhatik, adót nem fizet csak árendát, ha van uradalmi telke. Mégse jobbágy, ha koldus is.
– Igaz. De ha nem adják szépszerivel, majd megszerzem furfanggal. Azt fogom mondani a diáknak, hogy össze akarom hasonlítani a miénkkel, adja kölcsön.
– Még az kéne! Ha megtudnák, hogy Lajos hadnagy leszármazottai, birtokpert akasztanának a nyakunkba, te tulok.
– Hát akkor?
– Lopasd el. Tiszta munka. Így a kincsre is ráakadhatunk, a birtokpertől is örökre megszabadulunk. Mert csak a butaságuk és nemtörődömségük mentett meg eddig az effélétől.
– Megpróbálom. Majd megnézem, mifélék. Hallottam Csáktornyán, hogy a diák egyik öccse, egy kis púpos, Gáspár, megverekedett egy fogoly szpáhival. A boszniai basa egyik fiával. Miklós ugyan nem szereti az effélét, de ezt a bajvívást éppen ő rendelte, mert a kontyos hetvenkedett. Egy szál kardra mentek, és a kis púpos legázolta a törököt lovával, az kardját se használhatta jóformán, így mesélték.
– No, akkor lehet, hogy Lajos-származék. Ha így elbánt a szpáhival.
– Lehet. Erre igyunk egyet, apámuram.
Összeütötték serlegüket, aztán megint csak hallgattak az asztal két végében. Végre megszólalt Boldizsár:
– Nem néked kéne a dolog után menni. Így gyanút fognak. Elküldöm én Csáktornyára Kruchinát. Az majd összebratyizik azzal a diákkal. Hiszen maga is afféle. És minden hájjal megkent fickó.

3

A török hadvezetőségnek az volt a stratégiai módszere, hogyha el akart foglalni egy nagyobb várat, azt előbb elvágta a mögöttes országrésztől. Aztán közvetlen hadtápvonalaitól is.
Így kezdte most is Sziget ellen hadműveleteit. Sorra foglalta el az észak felől környező kisebb erődöket, Babocsát és Vízvárt. Siklós és Segesd várai már korábban kezére jutottak. Ezt a négy várat kis számú zsoldossereg védte csak. Némelyiket kétszázfőnyi legénység, de volt olyan is, amely csak negyvenfőnyi legénységgel rendelkezett meg egy tűzmesterrel. Valamelyik főúri váracsban meg éppen két szál hajdúra bukkant a török, akinek az volt a tisztje, hogy a felvonóhidat este felvonja, reggel leeressze. Néha meg elpukkantson valami ósdi tarackot, hogy megmutassa, olyan is van a várban.

Bécsben ekkor állították fel a Bellicumot, ami amolyan hadügyminisztérium-féle akart lenni. Vagy, inkább állandó haditanács, a főhercegek és a generálisok részvételével. De részt vettek benne azok a főurak vagy inkább zsoldosvezérek is, akik pátenset, azaz császári engedélyt nyertek egy vagy több ezred felállítására. Mert jó foglalkozásnak mutatkozott ez akkoriban. A zsoldosok maguk csak harmadrészt kaptak a prédából, a másik harmad a császári kamarát illette, végül a harmadik rész a pátensnek jutott, aki ezért maga pénzéből fizette a zsoldosok hópénzét, ha ugyan fizette.
Ennek a díszes Bellicumnak úgyszólván semmit sem ért a felderítő szolgálata. Míg a magyar várkapitányok és a török basák meglepően fejlett kémrendszert építettek ki egymás ellenében, a főhercegek, generálisok és pátensek néha csak hetek múlva tudták meg a török sereg hadmozdulatait. Akkor aztán újabb hetek teltek el a nagyképű és halogató tanácskozásokkal, és mire megindították volna zsoldosseregeiket, a veszélyeztetett végvárak sorsa már meg volt pecsételve.
A budai basa, Ali serege most is így jutott a Szigetet környező kisebb várak birtokába. Mire a kövérségtől alig szuszogó kis Ferdinánd főherceg és a félkegyelmű Ernő főherceg megindult csapataival Óvár felé, Szigetet már körülvette az ellenség.
De a magyar urak gyorsabbak voltak, mint a bécsi fő haditanács. Hiszen minden török előnyomulás az ő birtokaikat veszélyeztette.
Ezúttal éppen Zrínyi Miklós meg Nádasdy Tamás birtokai, somogyi és zalai uradalmai forogtak kockán. És maga Kanizsa vára is, a Nádasdy uradalmak fő védelme.
Jó szerencse, hogy mindkét főúr szép számú hadseregnek parancsolhatott. Zrínyi, mint horvát bán és dunántúli főkapitány, Nádasdy, mint nádor és az összes magyarországi hadak főkapitánya.
Mire a főhercegek a hadszíntér felé közeledtek, az ő hadaik már mindenütt harcban állottak a budai basa seregével. Sőt elkészültek Sziget felmentésének tervével is, nem várva be a Bellicum ügyefogyott parancsait és javaslatait.
Nádasdy szenyeri uradalmának tiszttartóját, a híres bajvívó Orosztoni Pétert küldte be az ellenséggel körülzárt várba, hogy mindezekről hírt vigyen Sziget kapitányának, Horváth-Stantsicsnak. Hogyan jut oda be Orosztoni, azon nem törte fejét a nádor. Bízott rá már ennél súlyosabb feladatokat is, és Orosztoni azokat is véghezvitte. Volt Kanizsa várában török fogoly elég. Orosztoni levetkeztetett egy aszab szubasit, ez őrmesternek megfelelő rang volt. Annak ruhájában lopódzkodott be a török táborba, Éjjel aztán behatolt az ingoványba, ismert ott egy gázlót a sűrű nádasban. De a várat körülvevő mocsár a tavaszi áradásban annyira megduzzadt, hogy a gázlónak nyomát sem találta. Ez sem hozta zavarba. Tudta, hogy a mocsarat jól ismerő pákászok lappanganak szerte az ingoványon, hogy figyeljék az ellenséget, és ha az valahol bemerészkednék a mocsárba, rágyújtsák a nádast. Jelt adott bagolyhuhogással. A pákászok jól tudták, hogy bagolyféle nincs a mocsárban, fel kellett, hogy figyeljenek erre a jelre. Egyikük majd odatolja csáklyával a csónakját, hogy még az evezőlapát csobbanását se hallja meg a török.
Orosztoni háromszor is huhogott, de csónak nem jött. A nagy éji csendben már a békák sem brekegtek, a tücsök sem cirpelt. Csak a nádas suhogott, zizegett a szélben, mintha a nádszálak összedugták volna barna buzogányfejüket, hogy elsuttogják egymásnak az éjszaka titkait. Valahol lidércfény imbolygott, fenn a magasban pedig ragyogtak a Göncölszekér és a Fiastyúk csillagképei.
Valaki megérintette Orosztoni vállát. Rekedt, hörgő suttogásáról ismert csak rá a sötétben. A vízi ember volt, Néma Gyurka. Orosztoni jól ismerte. Tudta, hogy biztosabb vezetőre nem is bukkanhatott volna.
Maga elé engedte, aztán megfogta a zekéje hátát, így indult el, szorosan mögötte. Két ember számára nem volt hely a zsombék titokzatos útain, még így is ügyelniök kellett minden mozdulatra. Mert egy elhibázott lépés, és az ingovány, a zöld halál örökre elnyeli őket.
Az átvágott töltésig elvergődtek, azon már biztonságba jutottak.

Sziget vára, ugyanúgy, mint Csáktornya, dombtetőre épült. De mivel a mocsár körülvette a hármas dombot, olyan volt a három sziget, mintha síkon lett volna. Az Almás-patak, amely háromnegyed körben folyta körül, itt a töltések alatt már tóvá szélesedett. Ezek a töltések kötötték csak össze a várral az Óvárost és az Újvárost.
A külső és belső várat öt bástya védte. Az őrtorony a belső vár közepén emelte magasra csúcsos süvegét.
Volt a várnak egy kisebb őrtornya is, nem messze az egyik kapubástyától, amelyet Hegybástyának hívtak. Csak a két őrtorony készült habarcsba kevert terméskőből és téglából, ezeket a Bizáncból idemenekült városalapító görög építette. A többi bástya és az azokat összekötő háromölnyi széles falak földből készültek. Egyrészt a követ messziről kellett volna idehordatni, másrészt a földvár ellenállóbbnak bizonyult az ostromágyúkkal szemben, réseit is könnyebben lehetett betömni. A falak külső és belső burka hatalmas vaskapcsokkal összekötött gerendákból készült, ezeket töltötték ki döngölt földdel. A gerendákat kívül-belül vályoggal tapasztották át, nehogy gyúlékonyak legyenek.

Amikor Orosztoni Péter jelentkezni akart a várkapitánynál, az éppen a Hegybástyán foglalatoskodott. Kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy jelentéseket fogadjon. Ali basa ugyanis a legközelebb eső szőlősdombra, az úgynevezett Szemlékre vontatta fel rengeteg bivaly segítségével ostromágyúit, ezeket kellett megsemmisíteni.
A vár sohasem állott még ostromot. Így az öreg tűzmester, aki még Török Bálint idejéből felejtődött itt, nem rendelkezett valami nagy gyakorlattal. Értette a sokféle ágyúgolyó és lőporkészítés minden csínját-bínját, csak éppen használni nem tudta. Annál inkább a harcokban megedzett Horváth-Stantsics és vicekapitánya, Patasics Péter, ők irányították a Szemlék felé a bástyára felvont nehézágyúkat, amelyeknek dübörgésétől most reszketett a föld.
Csapkodtak is a nehéz golyóbisok a Szemlékre, lesöpörve onnan ágyút, bivalyt és a török tüzérek, a topcsik sokaságát. A bástyára is levágódott ugyan egynéhány török golyó, de nem tett kárt sem emberben, sem ágyúban,
– Nem jutott még idejük célozni a kutyáknak – mondta a vicekapitány, amikor pillanatra szünetelt az ágyúdörgés.
Horváth legyintett.
– Nem értenek ezek az ostromhoz! – dörmögte bizakodó, de a lőporfüsttől kormos ábrázattal. Aztán hozzátette:
– Amíg ide lőnek, addig nincs baj. Csak az Óvárost, tartsuk.
A hadnagyok tudták, miért mondja ezt a kapitány. Az Óváros védte azt a töltést, amely az Almás vizét tóvá duzzasztotta. Ha azt átvágja a török, lecsapolhatja a tó vizét, és így már sokkal közelebb férkőzhetik magához a várhoz. Azt a töltést meg, amely a patai kapuhoz vezetett, éppen a várbeliek vágták át, még a török közeledtének hírére. Így a tó háromnegyed körben fogta körül a várat, az Óváros és Újváros töltésének két kinyúló karja között.
Az ágyúk egész nap dörögtek, mert Ali újabbakat vonatott fel a szétlőtt ütegek helyébe.
– Sok álgyúja van neki – mondta kacagva a gyalogság parancsnoka, Székcsői Máté.
Orosztoni Péter is ott vizsgálódott már a Hegybástyán. Nem sokat adott a tüzérségi párbajra, tudta, hogy a janicsárok és az utánuk következő legjobb katonák, az aszabok rohamai döntik majd el a vár sorsát. De addig ideérnek a bán és a nádor hadai is.
Alkonyattájban csendesedtek csak el az ágyúk, ekkor beszélhetett Horváth Markóval.
Megmosdottak a lőporfüsttől, aztán láttak vacsorához a kapitány házában.
Horváth Markót nemigen örvendeztette meg a szenyeri tiszttartó jelentése. Alig evett valamit, annál nagyobbakat húzott a boros kupából, és közben csak hümmögött. Végül ő is megszólalt.
– Nem hinném, hogy a bánnak több embere lenne háromezernél. A nádor úrnak meg sok, ha hétezernyi. A többi urak összesen ha jőnek kétezerrel. Itt meg körülöttünk van vagy negyvenezer török és nem gyülevész. Csupa próbált janicsár, vagy kétannyi aszab, a szpáhiknak a java, meg vagy négy ezred dzsebedzsi.
Ezek az utóbbiak páncélos lovasok voltak, nyílt csatában még a szpáhiknál is félelmetesebb vitézek.
A főtisztek és hadnagyok hallgattak. Tudták a török sereg elől befutó portyák jelentéseiből, hogy Horváth pontosan ismeri az ostromló had összetételét. Tudták azt is, hogy Ferdinánd és Ernő főhercegek hadaira ugyan várhatnak ítéletnapig, ezeket tehát nem is említették. A császári hadak nélkül pedig a magyar és horvát felmentő sereg maga is bajba juthat, nemhogy mentesítené a várat.
Az olajbarna arcú, daliás Pethő hadnagy szólalt meg végül is elsőnek.
– Most kéne azoknak a csámpás princeknek Buda alá menni. A basa aligha hagyhatott benne ötezernél több embert, ha idehozott negyvenezret.
– Színtiszta igazság – mondta a vicekapitány, Patasics, miközben úgy ejtette le súlyos öklét az asztalra, hogy meginogtak rajta az ivókelyhek.
– Igazság, igazság. De tudták-é valaha Bécsben, hol és merre bujkál az igazság? És más igazság a miénk, mint az övék! – kiáltotta nekikeseredetten Székcsői Máté, hátrasimítva a homlokára csapódó törökös üstökét.
– Bezzeg eltakarodna innen a török, ha hírét venné a budai ostromnak. És mire elérné Budát, már meg is lehetne azt venni.
– Róluk ne beszéljünk. Kár a szóért. Egyébként is Óvár felől Veszprém és Palota felé vették útjokat, még tán ide is érnek időben – mondta Orosztoni. – De ha nem is, a nádor úr ostrom alá veszi Babocsát meg Vízvárt. Az is elvonja innen a törököt.
– Jó a terv – mondta Patasics. – Éppen csak belételik négy hét, amíg végre lehet hajtani.
– És aztán? Tartjuk magunkat! Ha kell, nyolc hétig is! Ha kell, tíz hétig is! – kiáltott indulatosan Horváth.
– Ha kell, halálig is – dörmögte a nagy medve Patasics.

4

Az a Kruchina, akit Alapy Boldizsár úr amolyan diákfélének nevezett, hórihorgas, himlőhelyes képű, vizenyős szemű fickó volt. Vörös bajszából, szakállából csak gyéren maradt, mint ahogy a ragyaverte embereknél lenni szokott. Még a szemöldökéből is. Ez bizony nem nagyon szépítette hegyes orrú rókaábrázatát, melyet még szeplők is csúfítottak, mintha versenyre akartak volna kelni a himlő elrútító munkájával. Mindehhez még hozzájárult különös ruhaviselete is, amely amolyan garabonciásnak mutatta. Kakastollas, hegyes zöld süveget viselt, pipacsveres, rövid posztózekét, fekete felleghajtóköpenyt, és hupikék nadrágját furcsa, rövid szárú bagariacsizmába bújtatta. Keskeny bőrövén két tarsoly is függött, mindig degeszre tömve százféle limlommal, amelyeknek rendeltetését nem ismerte senki. De függött az övén apró láncocskákon háromféle tőr és bicska, ivótülök, rézkalamáris, kulacs, köszörűkő és pennatartó is. Hóna alatt meg rendszerint hosszú nyakú, öthúros kobzot viselt, mint a lantos diákok.
Hogy mi is volt ez a fura nyakigláb, azt bajos lett volna megmondani. Csak annyit tudtak róla, hogy nagyurak szolgálatába szegődött, és ámbár hamar bizalmukba fogadták, nem szolgálta sokáig egyiket sem. Hol a felvidéki kastélyok, hol a dunántúli várak egyikében-másikában bukkant fel, aztán ismét nyoma veszett hosszabb időre. Néha Stájerben, Krajnában, Karintiában is látták, kóbor zsoldosok, szökött jobbágyok társaságában, máskor cigánykaravánnal szekerezett a Nyírségben. Rebesgették róla, hogy ért a fekete mágiához, meg az aranycsinálás ördögi művészetéhez. Azt is mondták, hogy hamispénz-verőkkel működik, okmányokat és pecséteket is hamisít, ha a főurak pereiben éppen ilyesmikre lenne szükség.
Mindezekből a kósza és ellenőrizhetetlen mendemondákból csak annyi volt bizonyos, hogy tudott bánni a lanttal, el is tudta dalolni Tinódi Sebestyén krónikás énekeit a tábortüzek mellett, meg hogy viszi a híreket szélnél sebesebben, egyik országrészből a másikba.
Meg hogy ebben az ezerötszázötvenhatodik esztendőben Alapy Boldizsár urat szolgálta, nem éppen busás fizetség ellenében.
De Kruchina nem is fizetésért szegődött el a nagyurakhoz. Ha valaki ismerte őket, úgy Kruchina volt az. Tudta, hogyha egy lakzira el is költik három falu árát, szolgáiknak még az éhbért se szívesen fizetik. Viszont tudta azt is, hogyha titkos megbízatásaikban jár el, ott néha többet szerezhet, mint amennyit megbízói nyernek ezeken a rejtélyes és gyanús ügyeken.
Amikor Boldizsár úr behívatta magához a kemlényi vár egyik toronyszobájába, és bezárkózott ott vele, már tudta, hogy nem egyenes dologban fordul hozzá tanácsért vagy segítségért. És olyasvalamiben, amit nem lehet fegyveres erővel, karhatalommal elvégezni.
Nem is csalódott. Figyelmesen hallgatta Boldizsár urat, aki azzal bízta meg, hogy nyomozza ki, van-e ennek a másik Alapi családnak nemesi levele, és ha ráakad, szerezze meg azt neki bármi áron és minden eszközzel.
Miközben Kruchina leballagott a csigalépcsőn, máris gyorsan kergették egymást fejében a gondolatok.
Kérdéseket tett fel magának, és nyomban felelt is rájuk, ez volt az ő módszere.
Az első kérdés természetesen az, hogyha van is kutyabőrük ezeknek a koldus Alapiaknak, mit akarnak vele a hatalmas és dúsgazdag Alapyak.
– Valami birtokpertől tartanak – felelte a kérdésre.
– Ugyan, ugyan. Buta vagy, Kruchina. Hogyan tarthatnának ilyen hatalmas urak birtokpertől, ha ellenfelük egy koldus család? Száz eszközzel is elnyomhatják őket, és azoknak még pénzük sincs a pereskedés megkezdésére.
– Akkor hát mi szükségük az oroszlános kutyabőrre?
– Azt csak akkor tudnád megmondani, Kruchina komám, ha kezedbe jutna ez a kutyabőr. Mert a nagy dolgokra sokszor az apró dolgok adnak feleletet.
– Ebben igazad lehet. Mindenképpen jól meg kell vizsgálnod, hátha valami titkos jelek rejtőznek a címer aranyos ákombákomaiban, amelyekkel körül van cifrázva. Láttál te már ilyet Fülekben, a Bebekek régi címerén is.
Amire Kruchina idáig ért okoskodásában, már hozzá is látott a kivitelhez.
Ez máskor nem is lett volna nehéz feladat. Hiszen az első lépés mindössze annyi, hogy Kemlényből eljusson a Muraközbe, Csáktornyára. Egyik megyéből a másikba. Macskaugrás az egész. Igaz, hogy az utak sehol sem biztonságosak. Hajdú, kóbor zsoldos, török martalóc akad minden erdőszélen. De őt nem bántják. Tud a nyelvén mindenkinek, sok személyes ismerőse is akad köztük. Jó szóval, csellel, furfanggal mindig megmenekedik. Aztán pénzt vagy egyéb értékes holmit sohasem hord magával. Még a csizmája, gúnyája is kopott, foldozott, mert sok vándornak ezekért is életét veszik a haramiák. És aki félelmet mutat, máris el van veszve. Kruchina jól tudja mindezt, alakoskodik, és tőrét csak végső esetben használja, de erre ritkán kerül sor. Most azonban más a helyzet.
Veszprémben, Fehér megyében császári hadak, Zalában, Somogyban a bán és a nádor seregei. A kettő közt török vigyázó hadinép és folytonos mozgásban lévő erős spáhiportyák, akik fenntartják az összeköttetést Buda, a szigeti ostromló sereg és az eszéki híd között. Mindhárom sereg kémet lát minden utasban. Megkínozza, mit lehet kiszedni belőle. Aztán felköti a legelső fára, ha kém, ha nem.
De Kruchina nem azért Kruchina, hogy visszarettenjen az efféle vállalkozástól, és el ne jusson Csáktornyára. Igaz, ott is meggyűlhetik a baja a portyákkal és az őrséggel. De van egy varázsszava: Alapy Boldizsár. Ezzel el is jut a várnagyig, bekötött szemmel és hátrakötött kézzel. Így hozza be az egyik portya.

A várnagy, Futtaky Jeromos apróra kivallatta. Kruchina csak annyit mondott el megbízatásából, amennyit éppen szükségesnek tartott. Amikor látta, hogy Futtaky nem bízik meg benne, Alapy János úrra hivatkozott.
– Az ugyan nem igazolhat. Egyéb dolga is van most, mint holmi csavargókkal foglalatoskodni. Ezredet vezet a bán úr seregében. Amíg megjő, addig kicsit hűvösre teszlek.
Már hívatta is a porkolábot, Pozsgai Gergőt.
– Ezt a széltolót rakasd nehéz vasba, koma. Még azt mondja, Alapy Boldizsár úr küldte volna Kemlényből. Aki onnan most el tud jutni idáig, három seregen át, az nem lehet igaz emberi. Mert vagy hazudik, vagy hússzor is felkötötték volna útközben. Ültesd le szépen a pincébe, amíg megjő a hadból Alapy János úr. Mert az ilyen veres róka még a tömlöcből is kibúvik, ha nem tartják szemmel.
– No, akkor vendégem leszel őszig, amíg abba nem hagyják a hadakozást – mondta nevetve a duplatokás porkoláb, akinek pocakján mindig ott zörögtek a karikára fűzött kulcscsomók.
– Márpedig arra nincs énnekem ráérő időm. Mert az én fejemért nem kár. De a kigyelmetek feje jó helyen ül ott a nyakukon. És ha Boldizsár úr megtudja, hogy itt marasztaltak, úgy elütteti azokat onnan, hogy a nyakuk majd nézhet utánuk, merre potyogtak – mondta szemtelenül Kruchina.
A várnagy és a porkoláb összenéztek. Mintha nem akartak volna hinni a fülüknek, hogy egy ilyen sehonnai jöttment még arcátlankodni mer velük.
Kruchina kihasználta a tanácstalanság eme pillanatát.
– Ha jót akarnak kigyelmetek – vezessenek a bánné őméltósága elé!
– Még az kéne! – reccsent rá Futtaky, dühtől rákveres arccal. – Beéred te a húszfontossal is!
Ez alatt azt a vasgolyót értette, amely a rabok láncán lógott.
– Kár a szót itt szaporítani – mondta a porkoláb, és már intett is az egyik alabárdos darabontnak. Perceken belül ott csörömpölt a bilincs kezén-lábán.
Maga is megindult utánuk nagy dérrel-durral. De amint végigmentek a várudvaron, igen viszketni kezdett a tarkója. Mintha máris érezné a pallos élét.
– Nem lesz ez így jó – dörmögte magában. – Hátha mégis szólnék a bánnénak?
Zrínyiné történetesen akkor lépett ki a kastély kapuján. Ügyet sem vetett a sáros, nyűtt gúnyájú emberre, akit a darabont kísért, gyakorta vittek a tömlöcbe efféléket.
– Mi hír a hadról, porkoláb uram?
– Onnan nem jöve semmi új, hacsak az nem, hogy Babocsát víják a mieink. De van itt egy semmirekellő, aki azt mondja, hogy Boldizsár úr küldte volna Kemlényből, bizonyos kutyabőrt keresni, amelyről László diák mondhatna néki tán valamit. Futtaky uram megparancsolta, tenném lakat alá, amíg meg jő a hadból Alapy János úr.
A bánné szemügyre vette a megbilincselt embert.
– De hisz ez Kruchina! Te hogy kerülsz ide?
– Megmondta a porkoláb úr nagyasszonyomnak.
A bánné intett, hogy vegyék le róla a béklyót. Aztán visszament vele a kastélyba. Nem tellett belé egy óra sem, már hívatták is László diákot.

5

Ali basa idősebb ember volt, és a perzsiai hadjáratokban megtanulta, hogy könnyebb támadni, mint visszavonulni. A negyvenezer katonából tízezret hátrahagyott a budai és pesti várak védelmére. Kockázatos dolognak tartotta, hogy azokban mindössze ötezer ember maradjon, és tudta jól, hogy a kockázat selyemzsinórral jár. Akinek pedig a felséges padisah elküldte a sárga selyemzsinórt, azt nem nyakdíszül küldte, hanem hogy megfojtsák vele az illető basa eunuchjai. Akkor aztán nem juthat el a hetedik paradicsomba, nem legyezik ott bülbülszavú hurik strucctoll legyezőkkel, nem szolgálnak néki a gyaur foglyok százai, mivel nem kard által esett el a csatamezőn.
De elegendőnek is vélte a vállalkozáshoz a harmincezer embert. Pontos értesüléseket kapott az ellenség haderejéről, és így tudta, hogy Kanizsa alatt milyen hadak gyülekeznek. Hogy a császár a beígért tízezernyi zsoldos helyett mindössze négyezerötszázat küldött és hatszáz nehéz páncélos lovast Rüber vezényletével. Nádasdy kiállított ezer lovast és ezer gyalogot, Zrínyi ezer huszárt, a veszprémi kapitány is küldött ötszáz embert, Tahy Ferenc, Pethő Ferenc, a két Bánffy és az öreg Lenkovics stíriai vajda nemesi bandériumai és mezei hadai együtt ha kitehettek vagy ezer rosszul begyakorolt hadinépet.
Nem is sokat törődött ezzel a hadsereggel. Úgy számított, hogy mire ez a tábor összegyűl és megindul, megveszi ő Szigetet. És számítása majdnem bevált. Mert Pécsről hozatott ostromágyúkkal rommá lőtte és felgyújtotta mind az Óvárost, mind az Újvárost, a várba menekült sokaság részére meg nem jutott elegendő élelmiszer, és a bennszorultak már követelték a vár feladását.
Csakhogy Horváth Markó sem volt az az ember, akivel szemben követelőzni lehetett. Aki megadásról beszélt, azt felköttette.
– Ezzel ugyan aligha lakat jól négyezer éhes szájat – dörmögte Székcsői Máté.
– Hiába dörmögsz, másként nem lehet ostrom alatt fegyelmet tartani – mondta Patasics, akivel Orosztoni Péter is egy véleményen volt.
– Vegyük rá, hogy engedjen ki ezer emberrel a törökre.
Hasztalan kérlelték.
– Ennek még nem jött el az ideje. Majd ha parancsot küld a nádor. Akkor nem bánom, kimehettek. Addig nem.
Nehéz napok következtek a várbeliekre. Dörögtek az ostromágyúk szakadatlanul. Egyik tüzet a másik után kellett oltani, és már rés tátongott a Hegybástyán is. Várták a döntő rohamot.
De az nem következett be. Az egyik júniusi napon még az ostromágyúk is elhallgattak.

A bánné még az elmúlt őszön járt Kemlényben, ahol sógornőjét, Zrínyi Margitot látogatta meg. Onnan ismerte Kruchinát. Nemcsak furcsa külseje miatt ragadt meg emlékezetében, de azért is, mert sógornője, Alapy Jánosné elmondta neki, mi mindenre lehet használni, miféle minden hájjal megkent fickó. Ezért eszes asszony létére most apróra kikérdezte, miért küldték ide. Amikor megtudta, hogy egy kutyabőrért, mindjárt sejtette, hogy valami rejlik az ármális mögött. Mégpedig olyasmi, amit a vén ravasz Boldizsár úr nem kötött Kruchina orrára.
– Majd szeretném én is azt a kutyabőrt látni – mondta, fekete szemének éles tekintetével figyelve a rókaképű embert.
– Hiszen magam is szeretném – mondta Kruchina vizenyős szemével jelentősen hunyorítva. Aztán így folytatta:
– Ha meglelem, elsőbben is méltóságodnak fogom bemutatni. Jó lesz?
– Jó.
Többet nem mondott Katalin asszony, csak hozatott Kruchinának jóravaló gúnyát, csizmát, aztán intett, hogy menjen a szomszédos szobába átöltözni, és meghagyta, hogy hívják elő László diákot. Mire László diák megjött, már ott volt Kruchina is, és diákul köszöntötte. A latin nyelv használata akkoriban összetartozásfélét jelentett a tanult emberek bizalmas érintkezésében, szemben azokkal, akik nem tudtak diákul.
László ékes latinsággal felelt. Csak éppen arra nem tudott feleletet adni, hol van a címeres kutyabőr, ha ugyan még egyáltalán létezik valahol.
Kruchina látta, hogy a diák nem alakoskodik. Ezért elhatározta, hogy megkezdi a nyomozást.
Az első lépés az volt, hogy kikérdezze a családja felől.
László szép sorjában elmondta, hogy apja Boldizsár, a kengyeli pusztán gazdálkodik Jani fiával, Menyhért öccse, a harmadik Alapi fiú, kovácslegény itt a községben, Patasics mesternél, kisebbik öccse, Gáspár, katonáskodik valamerre, Székcsői Máté főtiszt csapatában.
Kruchina figyelmesen hallgatta, és emlékezetébe vésett minden nevet. Aztán megkérdezte, nincs-e más atyafiságuk.
– Se égen, se földön. Hiszen akkor apám említette volna. Mert elég bőbeszédű az öreg, és egyre mondja régi viselt dolgait, ha kérdik, ha nem.
– Ez nem paraszt szokás – gondolta Kruchina, de nem szólt, csak figyelte Lászlót, nincs-e valami hasonlatossága a kemlényi Alapyakkal. Effélét azonban nem talált.
– Azt nem is kérded – mondta végre –, hogy minek kutatom én a ti kutyabőrötöket?
– Mindennek megvan a maga oka – mondta mosolyogva László. – Én nem vagyok kíváncsi természetű. Aki az, hamar megöregszik.
– Te pedig nem akarsz? – szólt most közbe Katalin asszony, aki eddig némán figyelte a két ember párbeszédét és arckifejezését.
László szeme felcsillant. Arcának még barna bőrén is meglátszott, hogy elpirul. Most történt először, hogy szólt hozzá a bánné, akire csak lopva mert feltekintem, mint valami szentségre. De most felelnie kellett, szembenézett hát vele.
– Ha akar az ember, ha nem, minden óra múlásával öregebb lesz.
A bánné észrevette pirulását, és megmosolyogta. Erős és nyugodt asszony létére nem félt az öregségtől. Tudta, hogy ez a dolgok rendje és módja.
Kruchina még aznap este leballagott a faluba, hogy megkeresse Patasics Markó kovácsműhelyét.

Horváth Markó régi katona volt. Tudta, mit jelent, ha az ostromágyúk elhallgatnak, és a várt döntő roham késik. A török fontos ok nélkül nem enged ostromlott várat lélegzethez jutni. De hogy mi lett légyen ez a fontos ok, azt még nem tudhatta. A felmentő seregnek ugyanis se híre, se hamva. Hasztalan küldi fel a legélesebb szemű látóembereket a toronyba, nem jelentenek semmiféle közeledő hadat.
Nem is jelenthettek. Mert akármilyen sasszeme is volt Dandó Ferencnek, Juranics Lőrincnek vagy Radivoj vajdának, bizony Babocsa váráig, a Rinnya völgyéig mégsem láthatott el.
Pedig ott ment végbe az a valami, ami arra késztette a beglerbéget, hogy abbahagyja az ostromot, és szedje fel a sátorfáját akkor, amikor Sziget már érett gyümölcsként potyogna az ölébe.
Nádasdy Tamás ugyanis elunván a főhercegek és zsoldosvezérek vég nélkül való tanácskozásait, maga készített haditervet Zrínyi Miklóssal Sziget felmentésére. Ők ketten, akik kora ifjúságuktól kezdve harcban állottak a törökkel, tudták, hogy nem elég az ellenség erejét, hadállásait, kitűzött céljait ismerni. Hanem legfőképpen ismerni kell gondolkodásmódját, ami katonai nyelvre lefordítva stratégiai és taktikai módszereit jelenti.
Tudták, hogy a török csak olyan várat ostromol, amelyet előbb elvág a mögöttes országrésztől, utánpótlási vonalaitól. Ezért foglalta el Sziget ostroma előtt is Babocsát, Vízvárt és még egynéhány kisebb, északra fekvő várat, palánkot. Ebből következett önként az ő haditervük is. Ostromot kell indítani ezek ellen a várak – elsősorban Babocsa – ellen. Azt nem tűrheti Ali, hogy a háta megett foglaljanak. Következésképpen, ha ők lemennek a Rinnya völgyébe, és lövetni kezdik Babocsát, Ali sereget von el Sziget alól, s így az ostromlottak lélegzethez jutnak. Akkor aztán Horváth Markó kicsap a várból, és szétveri a meggyengült ostromló sereget.
De még erre sem került sor. A nádor és a bán haditerve jobban bevált, mint azt maguk is gondolták. Mert a beglerbég most egész hadával ellenük fordult, otthagyva Szigetet.
Ennek pedig nem is egy, de két jó következménye is volt. Egyik, hogy a szorongatott, hősies várvédők felszabadultak, közvetlenül a végromlás előtt. Másik, hogy a zsoldosvezérek akarva, nem akarva harcra kényszerültek gyakorlott és jól felszerelt hadaikkal. A nádornak meg a bánnak volt gondja arra, hogy a haditanáccsal idején tudassák a bekövetkezett fordulatot, és portyáik még el is túlozzák jelentéseikben a Rinnyához dél felől közeledő ellenség számát.
A szigeti vár bástyái és falai felett egy név szárnyalt a magasban, mintha a bán címerének szárnyain suhogott volna.
– Zrínyi! Zrínyi! Zrínyi!
Varázsszó volt ez a név. A töröknek inába szállt a bátorsága tőle, a magyarnak meg új erőt, új bizodalmat, új reménységet adott.
Most is tudta mindenki a felszabadult várban, hogy csodával határos megmenekülésüket neki köszönhetik.
Amikor a janicsárok még a külvárosokból is eltakarodtak, visszhangzott az egész vár az örömujjongástól. A vicekapitány, a főtisztek, hadnagyok és vajdák most maguk váltak ostromlottakból ostromlókká. Mert mindnyájan körülvették Horváth Markót, úgy kérlelték, hogy engedné ki őket ötszáz lovassal a törökre. De a kemény ember ellent tudott állani ennek az ostromnak is.
– Más dolgunk van itt nékünk, mint hadidicsőséget és zsákmányt szerezni, Ki a kardot, lándzsát, buzogányt a kézből! Csákányt, ásót, lapátot ragadjon minden épkézláb ember és asszony! Helyre kell hoznunk a reánk bízott várat, ez az első, és nem oktalan hősködés. Mert ahogy tudom, hogy elment a kontyos, úgy tudom, és tán még jobban, hogy vissza is jő! Nékünk addig minden órát ki kell használnunk!
Rontó fegyver helyett megragadták a munka eszközeit. A csákányt, az ásót, a szekercét, a kalapácsot, a lapátot. Horváth Markó pedig járta a bástyákat, sáncokat, árkokat, töltéseket naphosszat, és még jobban buzdított a munkára, mint ostrom alatt a harcra. Mert ő tudta legjobban, hogy a katona kenyere nemcsak a harc, de a munka is. Mert egy csatát eldönthet a kard, de egy hadjáratot csak a munka.

6

Patasics Milica, a kovácsmester lánya akkor szerette nézni: apja segédjét, Menyhértet, amikor veri, formálja az üllőn kalapácsával a tüzes vasat. Az izzó érc visszfénye megélénkítette és megszépítette Menyus kemény, szegletes ábrázatát, a munka láza szenvedélyig hevítette. Szemében nemcsak a szikrák tüze, de az öröm fénye is lángolt, amint nézte, figyelte, hogyan engedelmeskedik a rideg érc az ő akaratának, erejének, ügyességének. A máskor oly esetlen, darabos, komor legény most egészen más alakban mutatkozott meg a leány előtt, mintha nem is az lenne, akivel máskor csipkelődni lehet. De most nem is jutott idő az ilyesmire. Jutott egy napra annyi munka, amennyi máskor két hétre sem. Kardot, lándzsahegyet, patkót, sisakot, vértet kellett a hadnak kovácsolni. A mester nem is győzte volna a munkát legényével és két inasával. Egy vándor kovácslegényt is ottmarasztott, az alvégről meg két cigány kovácsot fogadott, így dolgoztak versenyt a műhelyben, az udvaron, de még a ház előtt is, és el lehetett mondani, hogy kezük alatt égett a munka. A bán szekerei hordták a vasat, és vitték a fegyvert, pajzsot és vértet, amelyekért lovas hajdúkat küldtek a Rinnya völgyéből a Muraközbe.
Egy este hórihorgas, rőt szakállú ember állott meg a műhely előtt, és Alapi Menyhért után kérdezősködött. Milica megrémült az idegentől. Volt valami sátáni benne, amint ott állott a tűz fényében, mozdulatlanul, mellén összefont karokkal, szétvetett lábbal.
– Huh, be csúnya ember maga! Tán csak nem akarja elvinni Menyust? – kérdezte Milica ijedtében.
Kruchina felkacagott. Olyan hangosan, hogy kacaja túlharsogta a kalapácsok döngését, csengését-bongását.
– El kell vigyem, mert ebben a zajban saját szavát sem hallja az ember, te kis levelibéka, hahaha! Nékem pedig beszédem van vele!
– Ő az – mondta Milica, és ujjával Menyhértre mutatott, aki éppen izzó vasat húzott ki a kemencéből hosszú nyelű harapófogójával.
Kruchina mozdulatlanul nézte, mint teszi az üllőre, mint csap le rá pörölyével, mint formál ki belőle lándzsahegyet. Csak akkor szólt, amikor amaz végzett munkájával, és megállott véle szemben a műhely szélesre tárt ajtajában, hogy kissé kifújja magát.
– Elég lesz a munkából mára, Alapi Menyhért. A várból jövök, László bátyád küldött. Fontos beszédem van veled.
Menyhért gyanakodva mérte végig a furcsa idegent. Sehogy sem tetszett neki. – Tán patkoltatni akar?
– Látod, hékás, hogy nincs lovam!
– Néha embert is kell patkolni. Mutassa csak a lábát, hátha a bal lópata?
Az inasok, Matyi és Bandi meg a cigányok, Csuku és Bámbó nevették.
– Tán ördögnek nézel, hé?
– Olyasformának, ha nem haragszik. Mert a nevét még nem tudom.
Kruchina újra hahotázott.
– Az ördögnek nincs neve, hahaha!
– Dehogyis nincs, instállom – vágott közbe Csuku cigány. – Ván Drumó meg Belzsebub meg Kleofás.
A hórihorgas, rőt szakállú idegen újra csak kacagott. Vizenyős szürke szeme most pirosas fényben szikrázott, amint visszaverte a tűz fényét.
– Nem vagyok sem Drumó, sem Belzebub! Én Kruchina vagyok!
Úgy mondta ki a Kruchina nevet, mintha azt köteles lett volna mindenki ismerni szerte az országban, de legalábbis minden cigány.
– Kruchina ördög, Kruchina ördög! – kiáltotta csúfondáros nevetéssel Milica és utána a két inasgyerek is, körülugrálva a rőt szakállút.
– Nem féltek, hogy elvisz benneteket a Kruchina ördög?
– Nem félünk! Nem félünk! Nem félünk!
– Hát akkor jertek ide, ha mertek!
Bandi és Matyi már ott ugráltak a közelében. Akkor Kruchina övén függő tarsolyába nyúlt, és ezüstdénárokat kezdett osztogatni. Először a két gyereknek, aztán Milicának, majd a két cigánynak, végül a vándor kovácslegénynek. Ekkor már egész szájtátó sokaság vette körül őket, és egy vénasszony ijedten hápogta:
– Ne fogadjátok el a pénzét! Varasgyíkká válik mind éjfélkor!
Kruchina most szórni kezdte a kis ezüstdénárokat. Kapkodta fel mindenki, ügyet sem vetve a vénasszony abajgatására.
– Ha ember vagy, Alapi Menyhért, akkor gyere velem! – mondta Kruchina.
Menyus meg akarta mutatni, hogy ember a talpán. Lerakta pörölyét, és megindult Kruchina után, amikor a tömeg utat nyitott neki.
Végigmentek a falun. A Vitéz Bolha előtt megállott Kruchina.
– Most ide bemegyünk. Nem fogod megbánni, Alapi Menyhért.
Egy sarokasztalnál szemközt ültek egymással. Kruchina bort rendelt, és egy ideig némán ittak, összekoccantván poharaikat.
Végül azt mondta Kruchina:
– Szép leány az a szőke.
– Szép.
– Kiféle?
– A kovácsmester, Patasics Markó leánya.
– Igen szép leány. És kedves kis őzike. A nevetése olyan, mintha ezüstcsengők csilingelnének.
– Nem hallottam még ezüstcsengőt csilingelni.
– Hát a ministránsok csengőit?
– Újhitű vagyok.
– Mindegy. Elvennéd-é feleségül?
– El, ha adnák.
– Miért ne adnák?
– Szegény vagyok. Bejártam sok országot, két kezem munkáján éltem, de pénzt nem gyűjtöttem.
– Miért? Nem szereted?
– Mit?
– A pénzt.
– Nem becsülöm.
– Pedig most jó volna, ha volna.
– Mire?
– Hozzádadnák a leányt.
– Ha pénzemért adnák, nem is kéne. Néki nem is kell.
– De apjának. Hogy légy valaki előtte.
– Ismeri a munkámat.
– Nem elég. Vennél házat meg telket. Ha ugyan nemesember vagy.
– Az vagyok.
– Hát a kutyabőröd megvan-é?
– Meg.
Kruchina csak ide akart kilyukadni. De nem rontott ajtóstól a házba.
– Ide hallgass, Alapi Menyhért. Kapsz tőlem annyi pénzt, amelyen vehetsz magadnak házat meg telket. Akkor aztán megkérheted a leány kezét.
Menyhért nekitámasztotta széles hátát a kocsma falának, két kezét szokása szerint fekete bőrkötényének mellrésze alá dugta. Így nézte figyelmesen Kruchinát. De annak dülledt, vizenyős szürke szeméből nem sokat olvasott ki.
– Látom, sok pénze van. De aki osztogatja boldog-boldogtalannak, nem lehet igaz ember.
– Tán azt hiszed, hogy hamispénz-verő vagyok?
– Úgy lehet. Vagy ki tudja, miféle.
– Mert jót akarok tenni véled? Nem dobálom én bolond módra a pénzt, azt ne gondold. Kérek tőled én is valamit cserébe.
– Tán a lelkemet?
– Mit kezdjek én azzal? Semmi azt Csak szó. A semmivel meg mit kezdhetnék?
– Egyebem pedig nincs.
– Van. A kutyabőröd. Az kéne nekem. Ha ugyan szájában kardot tartó oroszlán lenne rajta.
– Éppen az van.
– Hát akkor ide hallgass. Nemcsak téged teszlek gazdaggá, de egész családodat is. Mert úgy tudd meg, hogy egy família vagytok a bán sógorával. A zászlósúr Alapyakkal.
Menyhért elmosolyodott.
– Azoktól ugyan ki nem pereljük a jussunkat, ha volna is.
– Nem kell ide per. Csak a kutyabőr. Apádnál van a pusztán?
– Ott láttam valamikor hányódni. Nem tudom, hová tette az öreg, mert jó ideje, hogy nem látom.
– Mikor láttad utoljára?
– Vagy négy esztendeje, karácsony napján. Mert évente György-napkor megyek csak haza, meg Mihály-napkor, aztán karácsonykor. Akkor láttam.
– Hol?
– A ládafiában, sok limlom között. Nem sokra tartotta az öreg.
Kruchina másnap kapott egy lovat a bánnétól. Vágtában indult el a kengyeli pusztára.

KRUCHINA MUNKÁBAN

1

Tömzsi kis barna szakállas ember volt Ali, az új budai basa, és nem nagyobb hadvezér, mint elődje, Tojgun. Két nagy barna birkaszeme, olajbarna arca felett úgy fehérlett az arasznyi magas patyolatturbán, mint földön a frissen esett hó. A magas portán nem tudták, hogy szenvedélyes ópiumszívó, különben nem léptették volna elő a pozsegai bégségből a budai basaságba. Szolimán szultán féktelen haragra gerjedt, ha megtudta, hogy valamelyik főembere hódol az ópium, a hasis vagy a bétel szenvedélyének, viszont a basák is tudták, hogy az ilyesmiért kijár a sárga selyemzsinór. Ezért gondosan titkolták effajta szenvedélyeiket, és hadjárat idején le is tudtak mondani róluk. Mert olyan fegyelem nem volt az ozmán birodalom hadseregében sem azelőtt, sem azóta, mint II. Szolimán hosszú uralkodása alatt.
De szükség is volt erre. A birodalom ekkor érte el határainak legnagyobb kiterjedését. Keleten Perzsián át egészen Indiáig nyúlt, nyugaton Dalmáciáig és a stájer határig. Észak felé a török tartotta kezében az egész Duna vonalát, Esztergomtól le a torkolatig, a Duna-Tisza közét Nógrádig, Temesvár eleste óta a Temesközt is. A Dunántúlon meg a balatoni várrendszerig nyúlt. Délen meg Marokkó, Tunisz, Egyiptom és Arábia roppant területei tartoztak a birodalomhoz. Velence tengeri hatalmának hanyatlása óta a Földközi-tengeren is ő volt az úr.
Ha a nádor Kanizsa alatt összegyűlt táborában voltak magyarok, horvátok, szlovének, stíriaiak, osztrákok, morvák, csehek, vallonok, spanyolok és itáliaiak, úgy Ali seregében is egymás mellé sorakoztak törökök, arabok, berberek, szaracénok, egyiptomiak, tatárok, szíriaiak, mórok, anatóliaiak, perzsák és afgánok, még a balkáni leigázott, népek segédcsapatai is.
A janicsárok, aszabok és szpáhik mellett, akik a török sereg magvát alkották, korántsem lett volna szükség ennyiféle hadinépre. De fejedelmeik és vezéreik azért jöttek, hogy a haditudományban itt gyakorolják magukat, mialatt hírt és dicsőséget meg hadizsákmányt is szereznek maguknak.
Így a haditanácsban tíz tolmácsra is szükség volt, nehogy a bábeli nyelvzavarban elsikkadjanak Ali basa rendelkezései.
A basa zöld csíkos, sárga selyemsátra elé gyors egymásutánban érkeztek most a szpáhik és tatárok lovasportyái. Jelentéseikből kiderült, hogy Ernő és Ferdinánd főhercegek hadai még Kanizsa alatt állanak menetkészen, de Nádasdy Tamás nádor és Zrínyi Miklós bán magyar és horvát lovashadai már lekanyarodtak a Rinnya völgyébe, nyomukban tüzérség is jött, és ez tűz alá vette Babocsa várát. Veszélyben forog Vízvár és Siklós is, mert a nádor és a bán huszárjait erős gyalogcsapatok is követik. Ezeknek tartaléka lesz a főhercegek hat vértesezrede, ha majd megindul Kanizsa alól.
Ali mozdulatlanul ült, maga alá húzott lábakkal alacsony, strucctoll párnás kerevetén. Nargiléját szívta, melynek szopókáját időnként egy szerecsen dugta a szájába. Csak pecsétgyűrűs mutatóujjával intett, hogy a tolmácsok fordítsák le a vezéreknek a portyák jelentéseit.
Amikor tisztázódott a helyzet, akkor jelt adott, hogy ki-ki mondja el a maga véleményét.
Elsőnek Ferhát agát, a janicsárok főparancsnokát hallgatta meg. Az óriás termetű aga, aki szinte kamaszkora óta itt harcolt a magyar végeken, éppen bőséges tapasztalatai miatt szólhatott elsőnek a tanácsban. De mint a janicsárok agája, rangban is mindjárt a budai beglerbég után következett.
– A gyaurok felét sem teszik ki a mi seregünknek, dicső és bölcs Ali pasa. Lovasságuk meg éppen negyedét sem teszi ki a miénknek. Ágyújuk is alig teszi a mieink harmadát. De van a kígyónak két méregfoga. Zrínyi és Nádasdy. Mindegyik felér egy sereggel. Zrínyi a csatában, Nádasdy a hadvezetésben. Ha ezek belénk kapnak, könnyen felsegíthetnek a hetedik paradicsomba. Nem szabad, hogy a hátunkba kerüljenek. Hagyjunk fel az ostrommal, és menjünk szembe velük egész seregünkkel. Így is kemény dolgunk lesz.
Másodiknak Ali Portug, a tüzérség parancsnoka beszélt. Ez a félszemű portugál renegát nagy kegyben állott a szultánnál. Rodosz alatt esett fogságba egy tengeri ütközetben, s az egyik gályán evezőpadra láncolták. De fogságában olyan ostromgépezetet szerkesztett, amelynek híre a magas portára is eljutott. Így került a tüzérség élére.
– Ne hagyjunk fel az ostrommal, hatalmas és bölcs Ali, muzulmánok dísze. Inkább vesszen Babocsa, azt bármikor visszafoglalhatjuk. Sziget felér tíz Babocsával. Ha most elhagyjuk, a gyaur ebek újból megerősítik, mi meg elgyengülünk a csatákban. Ennek a Szigetnek még két döntő roham kell, és akkor a miénk. Sem lőszerük, sem eleségük. Miért ne szedjük le az érett gyümölcsöt a fáról? Allah világosítsa meg az elmédet, ó dicső pasa.
A nargilé szörcsögött. Ali basa mutatóujja most Arszlánt, a boszniai basát jelölte szólásra.
Aztán sorra következtek a többiek. Az ifjú tatár herceg, Delimán. Klissza parancsnoka, Rusztán bég. A krími tatárok vezérei, Demirhám és Hamviván. Az egyiptomi mamelukok vezére, Halul. Az arábiai szaracénok parancsnoka, Amirasszen. A szpáhik parancsnoka, Ahmed Oglu Sefket bég, akit apja, Arszlán pasa ötszáz aranyon váltott ki Zrínyi fogságából.
Mindannyian lovasok, akik égtek a harci vágytól, és unták az ostromot. Szájról szájra járt Zrínyi neve, ismerték mindannyian. Vele akartak végre szemtől szembe kerülni, őt legyőzni olyan harci dicsőség lett volna, amelynek híre elterjed az egész ozmán birodalomban.
Tudták, ha sereget vezet, bajvívásra nem áll ki. Így hát erre nem is gondoltak, De arra számítottak, hogy a lovasrohamokban szembekerülhetnek vele, mert a bán mindig maga vezeti rohamra huszárjait.
Mindezt nem mondták el Ali basának, csak szavaztak. Ali Portug magára maradt velük szemben azzal a véleményével, hogy Szigetvár ostromát kell folytatni.
A vezér, Ali basa mégis ingadozott. Tudta, hogy Ali Portug nemcsak a szultán kegyence, de a hadvezetésben igen járatos, ravasz, minden hájjal megkent ember.
Még egyszer Ferhát agára mutatott.
– Mit tanácsolsz?
Az agát is meggondolkoztatták Ali Portug szavai.
– Igaz, hogy Sziget felér tíz Babocsával – mondta végre. – De két szék között ne üljünk a földre. Berzence és Csorgó a gyauroké. Ha megveszik hozzá Babocsát, Siklóst és Vízvárt, akkor nem sokat érünk Szigettel, mert körül vagyunk véve, és legfeljebb a Dunán mehetünk vissza Budára. Meg kell vernünk a gyaurok seregét, akkor Sziget is a miénk.
Ez döntött. Ali basa kiadta a parancsot az indulásra.
Ali Portug nem tett ellenvetést, ő is készen volt már a maga tervével.
– Az ostromágyúkat nem vihetjük magunkkal – mondotta. – Itt sem hagyhatjuk fedezet nélkül, mert a várbeliek elveszik.
– Akkor vidd vissza őket Pécsre – mondta a basa.
Ali Portug csak ezt akarta. Tudta, hogy onnan még egyszer nem lehet őket Sziget alá vinni, mert ez a bivalyfogatokkal hetekbe is belételik. Azok nélkül meg Szigetet meg nem veszik. Így bebizonyítja a magas portán, hogy az ő terve volt a helyes.
Vissza is vitte az ágyúkat, aztán ment egyenesen Konstantinápolyba, hogy befeketítse Ali basát a szultán előtt.

2

Kruchina nem szerette a céltalan csavargást. Ámbár akadt elég cimborája a hajdúk, szegénylegények, haramiák, még a török martalócok között is, alapjában véve lenézte őket.
Ő mindig szolgált valakit. Ha lehetett hinni füllentésekkel tarkított zagyva elbeszéléseinek, még olyan nagyurakat is, mint Bebek Imrét, Török Bálintot, Balassi Menyhértet, Werbőczyt, Perényit meg a két bankárt, Fortunatus Imrét és Fugger Jakabot. Most meg az Alapyakat.
Ezeket az urakat sem becsülte sokkal többre, mint az útszéli haramiákat. Nagyban űzik azt, amit amazok kicsiben, ez volt a véleménye róluk. Talán éppen ezért szeretett a cinkosuk lenni az ilyen homályos ügyekben, mint amilyen például ennek a kutyabőrnek a megszerzése. Ezért koslatott úgy a nyom után, mint a kopó vagy a vizsla.
Csáktornya határából kiérve, letért az országútról. Fakósárga lovával, amelyet Zrínyinétől kapott, hamar összebarátkozott. Most is azért tért le az országútról, hogy ne abrakkal tartsa a fakót, de a jó kövér folyóparti legelők dús füvével.
– Majd kapsz megint zabot, ha elérjük a kengyeli pusztát – mondta. – Tudom, te sem szereted az egyféle harapnivalót, csakúgy, mint én. Mert lásd, nemcsak reád gondoltam, de magamra is egy kicsit. Ilyen az ember. Kruchina is ember, azért ilyen vagyok. Tudod, szeretem a halacskát. Amíg te a füvet ropogtatod, addig Kruchina barátod majd pecázik. Kövér potykát, márnát, sügért, ami éppen akad a horogra. Tudod, mindég is azzal kell élnünk, ami a horogra akad. Egyszer potyka, másszor a vén Alapy Boldizsár. Vagy Kucsuk basa. Mert szolgáltam ám őt is, nehogy azt gondold, hogy nem. Két olyan szép rableányt adtam a kezére, hogy megadott értük húsz rhénusi forintot. A belgrádi piacon százat is megadott volna értük. Így én is jó vásárt csináltam, ő is. Mit röhögsz? Tán nem hiszed?
Persze, Fakó nem azért nyerített fel olyan örömteljesen, hanem mert messziről megérezte a víz szagát, amikor a folyó még fel sem csillant a távoli füzes mögött.
– Hát igen, szomjas vagy, vén cimbora. Gondolhattam volna, értek én a ti nyelveteken is, nemcsak a törökén meg a tatárén. No, majd ihatsz mindjárt kedvedre. Látom, sarkantyú sem kell neked, annyira igyekszel.
Fakó valóban ügetésbe csapott a poroszkálásból, igen tikkasztotta őt is a nyári hőség. Csakhamar szügyig állott a vízben, úgy lefetyelte. Még prüszkölt is nagy jókedvében.
Kruchina aztán kipányvázta egy vastag derekú topolyafához, maga meg nekilátott a pecázásnak, gilisztát szúrva a horogra.
– Kishal bekapja a gilisztát, nagyhal a kishalat, Kruchina a nagyot.
Így bölcselkedett magában, emberi természethez hasonlítva a halak falánkságát.
– És Kruchinát ki kapja be? A nagyurak? Héj, senki, csak a halál. Mert Kruchina szabad ember. Nincsen neki senkije, de ő se kutyája senkinek.
A folyó ragyogó tükre olyan simán csillogott a délelőtti verőfényben, hogy Kruchina megszemlélhette magát benne, ahogy ül a parti fűben, horogvesszővel a kezében.
– Megfordított Kruchina – okoskodott tovább, tükörképét figyelve. – Mintha lenne egy másik Kruchina is, fejjel lefelé, a Drávában, ő is horgászik, ketten fognak halat. Csak megyünk valamire mi ketten, Kruchinák. Mégsem vagyok hát egyedül. Nekem is van szolgám. A fordított Kruchina, hehe. Azt csinálja, amit én. Ha feljebb tartom a vesszőt, ő lejjebb tartja, a pimasz. Hát mégsem azt csinálja. Azazhogy igen. Ő is horgászik, de másképp. És ha én fogok halat, ő a mélybe rántja a magáét. Azt mondja: ebből ugyan nem eszel, te fenti Kruchina. Mert én a lenti Kruchina vagyok.
A dugó most megremegett a vízszínen, aztán apró rángásokkal jelezte, hogy a hal pedzi már a gilisztát.
Gyakorlott horgász létére megvárta, amíg a hal jobban megrántja a horgot, csak akkor lendítette magasba ő is a horgászóbot végét, amikor már erős húzást érzett.
Hatalmas ponty himbálódzott a levegőben, nedves pikkelyei csillogtak a napfényben. Majd beletört a horgászópálca, olyan súlyos volt, annyira ficánkolt. Szerencsére Kruchina maga gyártotta erős kenderfonalat használt, különben elszakadt volna. Így a nem várt zsákmány szerencsésen partot ért, de ekkor tompa dörrenés hangzott a túlsó part felől, nyomban utána éles, sziszegő sivítás.
Kruchina nem lett volna Kruchina, ha nem ismeri meg a janicsár hosszú puskájának hangját és az azt követő sajátos sivítást. Jól tudta ő, hogy a janicsár nem használ golyót. Négyszögletű ólomrudacskát hord, ebből vág kis baltával kockát vagy rövid hasábot a golyó helyett, ennek van olyan furcsa sivítása, mintha vércse vijjogna.
Pillanat alatt ő is ott hasalt a fűben a potyka mellett, amely dobálta pikkelyes testét.
– Ne ugrálj, beste kura fattya, több vizet nem iszol. Elég, hogy majd itt nem hagytam a fogam miattad.
Fektében még jól fejbe is kólintotta török jatagánja csontnyelével, csak aztán kiáltott át a túlsó partra egy csokjasa üdvözletet.
– Érdemes és vitéz janicsár – folytatta a katonák használta sajátos török nyelven. – Arra kérlek, ne lődözz itt, mert fogy az ólmod meg a porod, és még eltalálod a lovamat, melyért nagyobb kár lenne, mint értem. Te úgysem vennéd hasznát, mert vén dög, nem katonának való. Nékem sem vennéd hasznomat, mert a rabszolgapiacon két piasztert sem érek. Inkább maradj békén, fogtam egy nagy kövér potykát, olyan hasa van, mint a pozsegai bégnek, visszadobom a vízbe, hogy ússzék át hozzád.
A víz jól viszi a hangot, így azt is hallhatta Kruchina, hogy két török nevet a túlparti bozótban.
– Edd meg a halat békességben – kiáltott vissza az egyik, fitogtatni akarván magyar tudományát.
Kruchina tudta, hogy a törököt le lehet fegyverezni azzal, hogy valaki jól beszéli a nyelvét. Hát még ha a katonák tábori szójárását tudja, mint ő. Fel is ült mindjárt nagy kevélyen, kiáltott egy szálem alejkumot a cserjésben eltűnő lovasok után, aztán nekiesett jatagánjával a szerencsétlen potykának.
– Megállj, cudar, janicsárt hívsz te segítségül? Nesze neked!
Belevágta az éles pengét a potyka hasába, és megmetszette a még vergődő halat. De amikor ki akarta belezni, ugyancsak elállt a szeme-szája. Valami csillogó aranykarika gurult ki belőle, az ezüstpikkelyek közé.
Otthagyta a még mindig vergődő halat, megmártotta a karikát a vízben, és lemosta. Pecsétgyűrű lehetett, mert fehéren erezett fekete achátkövébe sasfejet, csillagot és körbefutó arab írást véstek, melyet Kruchina nem tudott elolvasni. Ráhúzta mutatóujjára, úgy nézegette nagy büszkén, aztán ismét nekiesett a halnak.
– Elébb janicsárt hozol reám, most meg ezzel akarsz megvesztegetni? Nem oda, Buda!
Nagy hozzáértéssel elkészítette, aztán el is fogyasztotta csáktornyai piros cipó kíséretében. Még meg is locsolta kulacsából jófajta piros villányival.
– Nesze, igyál. Ne mondd, hogy szomjan tart Kruchina.
Aztán elnyúlt a fűben, és hol a gyűrűt nézegette, hol a ragyogó hátú futrinkákat. Elnézett egy hétpettyes, piros katicabogarat is, mint mászik egy fűszál tetejére, onnan mint terjeszti ki apró szárnyacskáit, hogy felröppenjen. Zöld gyíkot is látott, amint fürgén surran az útilapu alá. Sokáig bámészkodott így még, süttetve magát a nappal, aztán felnyergelte a fakót, és megindult a part mentében.
Alkonyodott, mire elérte a kengyeli pusztát. Akkor tértek meg éppen az aratók, és a lebukó nap véresre festette kaszáikat.

3

Babocsa egy éve volt csak török kézen. Tojgun basa foglalta el, Ali elődje, jobban mondva egy Amhát nevű janicsár százados, aki négy rohamot vezetett egymás után a vár déli bástyája ellen, amíg végül kitűzhette rá a budai beglerbég hétlófarkas, aranyholdas zászlaját. Tojgun ekkor ezredessé léptette elő, és reá bízta a vár parancsnokságát.
Amikor Nádasdy megszállotta seregével a várat, Amhát bégnek mindössze kétszáz embere volt. Igaz, hogy csupa válogatott janicsár, éppen azok közül, akik elmúlt nyáron a várat rohammal elfoglalták. Elegendő is lett volna a védelemre, mert a vár a Rinnya kanyargó ágai között csak egyik oldalán volt megközelíthető. A felvonóhídhoz vezető töltést meg mindkét bástya tűz alá vehették.
De az ostromló sereg ütegei már első nap olyan réseket ütöttek a kétölnyi vastag várfalakon, hogy Amhát postagalambbal kért segítséget Alitól.
A válasz már hajnalban megjött.
“Három napon belül ott leszek. Addig tartsd a várat. Ali.”
Igen ám, de ezt a választ Nádasdy is elolvasta. Mert a galambot egy puskás lelőtte, és elvitte a testére kötözött kicsi pergamenszeletet parancsnokának, Rüber János ezredesnek. A török írás aztán sorra járt a főtisztek kezén. A nádor Zrínyinek adta, az meg két sógorának, Alapy Jánosnak és Tahy Ferencnek. Azok meg Pethő Ferencnek, a két Bánffynak, a veszprémi kapitánynak, Pohlweilernek, a német zsoldosok vezérének, mert nevezetes írás volt ez. Azt jelentette ugyanis, hogy Nádasdy és Zrínyi haditerve sikerült. Szigetvárt felszabadították, és mialatt ők harcban állnak Alival, Horváth Markónak lesz ideje a várat rendbe hozatni, őrséget és készleteit kiegészíteni és a védőseregbe új lelket önteni.
– Ennél többet most nem is akarhatunk – mondta a haditanácsban a nádor. – Nálunknál kétszeres többségben levő török haderővel nyílt csatában elhatározó diadalt nem remélhetünk. Lovasságuk meg éppen sokszorosa a miénknek. Ehhez még hozzájárul, hogy éppen itt, Babocsa alatt kell megvárnunk, ahol a hely kedvezőtlen számunkra. Mert csata közben a vár ágyúi is belénk tüzelhetnek, míg Ali ágyúi a Rinnya jobb partjáról lőhetnek bennünket. Így tehát két tűz közé fogunk kerülni. De máshová mégsem mehetünk. Még Babocsát sem foglalhatjuk el, mielőtt Ali ideérne. Mert az a célja, hogy ezt a várat felmentse. Ezért itt kell helytállanunk. Tehát két teendőnk van. Megakadályozni, hogy Ali egész seregével átkeljen a Rinnyán. A másik: az átkelt seregrészekben annyi kárt tenni, hogy Ali maradék seregével vissza se mehessen Sziget alá. Ha ezt a célt elértük, lassan visszavonulunk Berzence és Csorgó felé.
A tapasztalt főtisztek helyeselték a nádor óvatos haditervét. Csak a fiatalok prüszköltek. A nádor öccse, Nádasdy Jakab, Lenkovics fia, a két Bánffy testvér meg mások.
– Mi ugyan nem hagyjuk az kutya pogány kontyosát. Szétszedjük darabokra, csak lenne már itt, szemtől szembe – morgolódtak a haditanács végeztével.
Ez az óhajuk gyorsan teljesült. Éjjel már jelentették is a kémek, hogy a beglerbég serege közeledik a folyóhoz, és attól egymérföldnyire tábort kezd ütni. Hajnalban pedig már ott állott hadirendben a kék ruhás janicsárok és a barna ruhás aszabok derékhada, jobb szárnyon a szpáhi lovasság és a dzsebedzsik páncélos lovassága, bal szárnyon a tatár, szaracén meg arab lovasság.
A Rinnya innenső partján sem aludtak. Középen a nádor, a bán, a veszprémi kapitány, Tahy, Alapy, Pethő, Bánffy, a megyék, városok, püspöki uradalmak mintegy hatezer főnyi magyar és horvát gyalogsága. Mögöttük négyezernyi német zsoldos tartalékul. A bal szárnyon a bán és a nádor kétezernyi huszárja, a jobb szárnyon az öreg Lenkovics vajda ötszáz stíriai lovasa és Ruber Hans hatszáz főnyi lovas puskása, a híres fekete vértesek.
A felkelő nap fényében mintha parádés mustrára állott volna fel a két sereg, úgy csillogtak vértjeik, sisakjaik, fegyvereik, ragyogott sokszínű ruhájuk színfoltja. Köztük a szeszélyesen kanyargó folyó, hol meredek, hol mocsaras partjainak rekettyés, bozótos, cserjés medrében.
Amhát bég a déli bástyán állott főtisztjeivel, onnan nézte, hogyan kezdi meg a támadást a szpáhi lovasság, gázlót keresve a folyón. Egy részük már nagy nehezen át is vergődött a túlsó partra, sokan még ott vergődtek a mocsárba ragadva.
– Most kellene rájuk menni a gyauroknak – mondta Amhát. – De nem mozdulnak a gyáva kutyák.
Feridzsán szubasi, egy horvát renegát kimeredt szemmel figyelte a Zrínyi-huszárok mozdulatlan kopjaerdejét.
– Nem gyávák azok. A bán vezeti őket, tudja, mit csinál. Kemény napja lesz ma a szpáhiknak, dicső Amhát bég.
A huszárok még akkor sem mozdultak, amikor már vagy kétannyi szpáhi rúgtatott a partra, és Ahmed Oglu Sefket bej, a bán egykori foglya magasra emelt szablyával, megeresztett kantárral vezette rohamra lovasait.
Amhát látta, hogy a bán aranyos mentében, kerecsentollas süvegében mint üli meg csataménjét, a barna foltos fehér muraközit. Mint húzza ki piros nehéz szablyáját, s megindul huszárjaival lépésben a szpáhik rohama elé, ügyet sem vetve Ahmedre.
Mint horvát bánnak és dunántúli főkapitánynak neki jutott az a tisztesség, hogy megkezdje a csatát.
Meg is kezdte. Olyan utcát vágott a szpáhik rendetlen tömegében, hogy Amhát szinte dermedten nézte.
– Ímhol, dicső Amhát bég – mondta a renegát nekipirult arccal –, most majd elmesélheted unokáidnak, hogyan harcolt Zrínyi Miklóst
A szpáhik rohama fennakadt a huszárok kopjaerdején. Könnyű lovaik is hiába harcoltak gazdáikkal együtt, a nehéz muraközi lovak ágaskodva és prüszkölve marták, taposták, gázolták őket.
Most megdördültek a beglerbég ágyúi is. Golyóik a magyar derékhadba csapkodtak meg a német tartalékba. Tettek is elég kárt, de a gyalogosok négyszeres sorfala rendületlenül állotta a tüzet. Tudták, hogy nemsokára rájuk kerül a sor, mert a szárnyakon nem dől el a harc.
Nem is csalódtak. A janicsárok százai ugráltak a magas partról a folyó sebes vizébe, hogy sajkák segítségével deszkapallót verjenek. De akkor megszólalt a németek tüzérsége is, elseperve janicsárt, sajkát, gerendát, deszkát, szálfát. Erre aztán Ferhát aga megindította a janicsárok egész hadát a folyó felé. Most már ezrével ugrottak a vízbe, hogy szájukban a mezítelen handzsárral, átússzák a folyót. Sokakat elkapott az örvény, másokat megöltek a horvát lövészek sortüzei, de vagy kétezren mégis átjutottak a túlsó partra. Nyomukban újabb ezredek, aszabok, bosztandzsik és gyülevész basibozukok meg ghazik úsztak és kapaszkodtak egymás hegyén-hátán. A magyar és horvát derékhad nem várta be támadásukat. A nádor előrevezényelte őket, mert tudta, hogy az úszásban kifulladt törökök a rájuk tapadt csuromvizes ruhákban, nedves bocskoraikban nem tudnak rendesen küzdeni, puskáikat sem használhatják, még íjaik húrja is átnedvesedett és megereszkedett.
De a bal szárnyon veszélyessé vált a helyzet. Demirhám, Hamviván és Delimán herceg könnyű tatár lovasai olyan tömegekben úsztattak át a túlsó partra, olyan nyílzáporral árasztották el a nádor seregének amúgy is gyenge bal szárnyát, hogy Lenkovics huszárjainak menekülniük kellett előlük, még Rüber nehéz lovas vértesei is meghátráltak a krími és nogaji tatárok vad rohamai elől.
Itt az átkarolás veszélye fenyegette a nádor egész seregét. Maga vágtatott hát a jobb szárnyra ezer huszárjával, hogy oldalba kapja a tatárokat.
De ezzel a zsákmányra éhes, vad hordával nehezen tudott boldogulni. A tatárok egy része már a sátrakig és málhás szekerekig is eljutott, és megkezdte a fosztogatást. Másik és tetemesebb része azonban szembefordult a Nádasdy-huszárokkal, és felborította azok hadirendjét.
Itt már ember ember ellen, csatamén tatár ló ellen harcolt véres gomolyagban. Demirhám maga is úgy dúlt a huszárok közt, mint a fergeteg.

4

Kruchina a hazatérő aratóktól tudakolta, merre van Alapiék tanyája. Útbaigazították, de Csokics Stevo, Jani harcias feleségének, Marának az apja mindjárt azt is megmondta, hogy oda ugyan hiába megy, ha Alapiékat keresi.
– Aztán miért mennék hiába, bátyó? – kérdezte horvátul Kruchina.
– Hát csak azért, mert a Mara lányom kivitte már nekik a tarlóra az estebédet, ott pihen éjszaka az egész család, íastól-fiastól, asszonyostól, gyerekestől. A tanyán csak két kuvaszt meg két komondort találnál, de azt nem ajánlom, hogy azokkal köss ismeretséget.
Kruchina megvakarta a füle tövét.
– Aztán miért hálnak a tarlón?
– Nem azért, hogy a kévéket őrizzék, gondolhatod. De mert hajnalban még lesz mit vágniok. Úgy lehet, már holdvilágnál hozzákezdenek. De mi dolgod velük? Tán adószedő vagy?
A három másik kaszás is gyanakodó tekintettel sandított fel rá.
– Ördögöt! Akkor nem egymagamban jönnék, de két darabonttal. Tudhatnátok.
– Pedig olyan harmincadmester képed van. No de, járj békével, ha nem az vagy. Erre a tanya, emerre meg a szántóföld.
Ezzel el is indultak.
Kruchina újból csak megvakarta a füle tövét. Sőt a tarkóját is, ami nála az erős gondolkodás jele volt. Semmi kedvet sem érzett arra, hogy kuvaszokkal meg komondorokkal ismerkedjék. Másrészt azt is elhibázott dolognak tartotta volna, hogy a földekre poroszkáljon Alapiék után. Ne gondolják, hogy valami fontos dologban jár.
– Hej, Kruchina, Kruchina, pedig milyen jó alkalmad adódna most, hogy ott a tanyán felkutassad a kutyabőrt, aztán szépen eliszkolnál vele.
– Igen ám – folytatta a párbeszédet önmagával –, de ott a négy kutya. Ledurranthatnád őket, ha volna pisztolyod. Vagy megétethetnéd őket, ha volna mérgezett hús a tarisznyádban. Akkor aztán szabad lenne a vásár. De mivel egyik sincsen, kocsma pedig még úgy sem, ahova éjszakára bevennéd magad, legjobb, ha ismét lekanyarodol a folyóhoz, meghúzod magad a füzesben, holnap meg kezdheted a pecázást, mert azok napestig nem térnek meg.
Úgy is tett. Másnap este azután újból elkocogott a tanyára. Hozott a tarisznyájában négy kövér potykát is, amelyeket napközben fogott.
Amint a sövényhez közeledett, olyan kutyaugatás fogadta, hogy a szegény Fakónak még a lába is reszketni kezdett belé. De a lánccsattogás jelezte, hogy a dühös szörnyeket már megkötötték, következésképpen itthon vannak Alapiék.
Mara jött a magas, tüskés sövényhez. A kaput nem nyitotta ki, csak úgy kérdezte a sövény mögül.
– Mi kéne, ha vóna?
– Hát csak az, hogy hoztam négy szép, kövér potykát, elég jó vacsora lenne belőle, ha elkészítenéd.
– Ejnye! Hol őriztünk együtt kecskét, hogy ilyen jóba vagyunk? Kiféle az úr?
– Nem vagy én úrféle. Kruchina Jano vagyok, hé!
– Ebből se sokat tudok. Csak hogy négy hala van.
– Nem elég? Elkészíted rác módra, szalonnával, korompéllyal, tejfellel, meghintve paprikával.
– Hát osztán?
– Megesszük.
Mara nevetett. Kezdett neki tetszeni ez a furcsa nevű ember, Jano, vagy hogy is hívják. Kiáltott a kutyáknak, hogy nyughassanak, aztán csikordult a kapu rozsdás závárja.
Amikor Kruchina leszállott a nyeregből, Mara szemügyre vette a telihold fényében.
– Krisztuskám, be csúnya bugár! Valóságos ördögfióka, ezzel a rőt kecskeszakállával!
– Ha én ördög, te meg boszorkány, ezzel a kormos fekete szemeddel. Éppen összeillünk, hehe.
– Összeillik ám kend a hóhérral, de nem vélem! Adja mán ide ennek a rossz gebének a kötőfékjét, hadd vezetem az istállóba. Maga meg induljon el amarra, a tűz fele, ott pirítjuk a szalonnát, a diófa alatt, akik csak vagyunk, Csokicsok meg Alapi-félék.
A tűz körül többen ültek. Egy kivágott fatörzsből készült padfélén három férfi, a fűben egy serdülő leány, egy kislányka, három fiúcska. Ezek forgatták a parázs felett nyársakon a szalonnát. A tűz felett, kondérban fortyogott valami levesféle.
– Szerencsés jó estét! Alapi Boldizsárt keresem – mondta Kruchina, szétvetett lábbal megállva a tűz előtt.
Minden szempár feléje fordította gyanakvó tekintetét. Nem örült a pusztákon senki sem az idegeneknek. Tudták, hogy jót nem hozhatnak.
– Én volnék – morogta a fatörzsön ülő középső férfi.
– Üdvözletet hoztam a Laci fiától, meg a Menyustól. Azok küldtek valami dologban.
Jani felállott, és átadta a helyét Kruchinának az apja mellett. Ezenközben megjött Mara is.
– Hát azok a híres halak hol úsznak? Tán a Drávában?
– Onnan bizony kirángattam őket. Itt idétlenkednek, ni!
Kruchina leakasztotta nyakáról a hatalmas tarisznyát, és átadta Marának. Az a konyhába indult vele, hogy elkészítse.
A gyerekek utána szaladtak kíváncsian, még a süldő leány is.
A férfiak hallgattak. Tudta Kruchina, hogy azoktól ugyan éjfélig sem kap szót, hát ő kezdett hozzá.
– Nemcsak kívántam szerencsés jó estét, de el is hoztam.
– Nocsak – dörmögte az a férfi, aki adószedőnek nézte tegnap Kruchinát.
– Húsz arany szép pénz-e, Boldizsár bá?
– Szép.
– Hát annyit kap, ha megmutatja a kutyabőrét.
A három férfi most még sandább tekintettel mérte végig. Igaz, nem is lehetett valami bizalomgerjesztő rókaábrázatával, amelyet egyfelől a tűz, másfelől a telihold zöldesfehér fénye világított meg. Szemein a parázs visszfényei villództak.
– Nincs énnékem semmiféle kutyabőröm – mondta az öreg Alapi, hosszas gondolkodás után.
– Nem lehet az. Laci is tud róla, Menyus meg éppen látta is, amikor itt járt. Megadok huszonöt aranyat is, feltéve, hogy a szájában kardot tartó oroszlán van kipingálva rajta.
– Hát éppen az – kottyantotta el magát Jani, aki már kitervezte, mi mindent vásárolhat azon a váratlanul jött sok pénzen.
– Osztán mit ér vele, ha megmutatom? – kérdezte az öreg.
– Én nem sokat. De maguk tán igen. Mert a híres nagy Alapy család kutatja a rokonságát, a kemlényi és alapi uradalmak gazdái.
Hosszú csend állott be, csak a tűz pattogott, és a cibereleves fortyogott.
– Nincsen nekünk azokkal semmiféle atyafiságunk – mondta Jani. – De a kutyabőrt azért megmutathatom, ha nékik úgy tetszik. Ugyé, a ládában volt, apám?
– Ott.
Jani elment a ház felé, de sokáig nem mutatkozott. Mara már a halakat is elhozta, megtisztítva, hogy beledobja a kondérba. Meg is főttek, meg is ették őket a visszatért gyerekhaddal, de Jani még mindig nem jött.
Végül is Mara ment utána a házba. Aztán az öreg. Aztán Csokics Stévo. Aztán a gyerekhad. Kruchina maga maradt a kialvó tűz mellett.
Kezdett neki nem tetszeni a dolog. A kutyák úgy ugattak, mint a veszettek, tépték cibálták láncaikat.
Kruchina gondolt egyet. Maga is utánuk ment a házba. Mindnyájan keresték a kutyabőrt, de csak hűlt helvét találták.
– Ezt biz a föld nyelte el – mondta Boldizsár. – Pedig tudom, hogy még a tavaly, szüret előtt itt hányódott, ebben a ládában. Mert kerestem a hordóabroncshoz való kalapácsot benne. Itt volt. A szájában kardot tartó oroszlánnal. De ki a fene törődött véle? Nem vettük mi sohasem hasznát, kódisember mit kezdjen vele?
– Pedig most sokat érne. Az a huszonöt arany csak foglaló volna reá. Aztán ide se kéne adni. Csak megmutatni. Eljönne vélem Jani Kemlénybe, ott bemutatnók, megkapná a pénzt, és még ki tudja, mi mindent a családi vagyonból.
Összesúgtak-búgtak, újból megkezdődött a keresgélés. A gyerekek már aludtak a konyhában. De egyszer csak a kis Gabi váratlanul beállított fehér ingecskéjében.
– Mit kapok, ha megmondom, hol a kutyabőr? – kérdezte huncut nevetéssel.
– Hogy mit kapsz? – ripakodott rá Mara. – Úgy elverlek, mint a kétfenekű dobot, ha: nem mondod meg tüstént.
– Ezért nem mondom meg. Verhet, ahogy akar, mégúgyse mondom!
Kruchina kiszedett tarsolyából egy csillogó kis ezüstdénárt.
– Ez a tiéd, ha megmondod.
– Hogyisne! Elébb adja ide!
– Nesze hát!
– Addsza hát!
A gyerek elkapta a pénzt, kiszaladt vele, és eldugta valahová. Csak eztán ugrott be megint az ajtónyíláson, mint egy kis ürge.
– Hát azt biz elvitte innen Gáspár bácsi.
– Honnét tudod? – kérdezte Mara.
– Magam szemivel láttam, merthogy kilestem. Akkor is úgy tettem, mintha aludnék. De néztem, mit motoszkál Gáspár bácsi a ládában, mert félek tőle. Hát látom, kiveszi azt, amire a kardos állat van festve, az a miféle leány. Még azt is láttam, amint felfejti a dolmánya bélésit, és abba bevarrja.
Minden tekintet a kis Gáborra meredt, ő pedig ott állott kis ingében a mécses halovány világánál, diadalmasan, mint egy nagy titok megfejtője.
– A legkisebbik fiam a Gáspár, a vakarcs – mondta Boldizsár magyarázatul.
– És ő hol van? – kérdezte Kruchina.
– Katonáskodik a szegény, Székcsői Máté hadnagy úr keze alatt.
– Merre?
– A szigeti őrségben.
– Jobb helyet nem talált?
– Miért?
– Merthogy azt a budai beglerbég fogta körül vagy harmincezer emberrel.
– Erős vár.
– Erős. De az Újvárost és az Óvárost már megvette a török, úgy mondták Csáktornyán.
– A vár még soká tarthatja magát.
– Az lehet. De hogy jutok én be oda?
– Nehezen.
– Ennyit én is tudok. De nékem oda be kell jutnom. Ha törik, ha szakad.
– Azért a kutyabőrért?
– Azért. Mert vagy Kruchina vagyok, vagy sem.
Most megszólalt Jani is.
– Oda bé nem viszi más, hacsak Néma Gyurka, a vízi ember.
– Az ki?
– Török fogságban vágták el két kezét, fülét, nyelvét.
Kruchina ábrázata felderült.
– Ma adtam néki három kis halat. Ott csellengett körülöttem a parton.
– Akkor holnap tán ide is betér.
Mindnyájan pihenőre tértek. Ki a pitvarban, ki az udvaron. A csillagok kíváncsian pislogattak le reájuk. Reggelre megjött Néma Gyurka. Amikor megtudta, hogy Szigetre kell elvinnie valakit, csak mosolygott. Nemsokára el is indultak Kruchinával. A Fakót az istállóban hagyták.

5

A csata napestig tombolt Babocsa alatt, váltakozó szerencsével. Zrínyi Miklós négy ízben vezette ellentámadásra huszárjait. Egy lovat kilőttek alóla, aranyskófiumos mentéjét mozsárgolyó fúrta át. Az ide-oda hullámzó harcban Ali nem tudta használni ágyúit. Ütegeinek mind a harminc ágyúja ugyanis a Rinnya túlsó partján volt felállítva. Nem tüzelhettek úgy, hogy a saját seregükben is kárt ne tegyenek. Viszont a nádor pattantyústelepe lőhette a túlsó partot, elég nagy kárt téve emberben, lóban, tevében és ágyúban. Az ágyúgolyók még a beglerbég sátrát is felborították.
Amhát bég nem nagyon bízhatott a győzelemben, mert őrségével elinalt a mocsáron át. Csak az ágyúk mellett hagyta ott a topcsikat. Azoknak meghagyta, hogyha a nádor serege mégis meghátrálna, lőjék ki rá minden puskaporukat és golyójukat. A vár ugyanis annyira megrongálódott, hogy azt úgysem tarthatta volna. Így viszont beállhatott kétszáz janicsárjával a harcolók közé. De embereinek csak egy része menekült meg, ő maga is odaveszett a mocsárba.
A derékhadat benyomták a janicsárok, de a bal szárnyon Zrínyi tartotta magát. Így a középen sem nyomulhatott előre a török had anélkül, hogy oldalba ne kapták volna. A jobb szárnyon meg a nádor oldalazta a tatár lovasokat, amíg Rüber nehéz vértesei újból elő nem nyomultak, mint valami vasfal. Nádasdy tudta, hogy a két szárnyon dől el az ütközet sorsa. Maga előtt vitette az arannyal kihímzett bíborbársony országzászlót, hogy lovasait a végső küzdelemre lelkesítse, és amikor a tatárok végre meghátráltak, a derékhad mögé a bal szárnyra vágtatott egész lovasezredével, hogy a bánt segítse.
De erre már nem is volt szükség. Az esthomály beálltával a török sereg visszavonult a Rinnya jobb partjára.
A nádor nem örült a győzelemnek. Tudta, hogy a török hajnalban újra támad, és miután az ő serege is nagy veszteséget szenvedett, Zrínyivel, Pohlweilerrel és Rüberrel együtt elhatározták, hogy még az éjjel rendezik csapataik megmaradt részeit, és visszavonulnak.
– A célunkat elértük, Szigetet felmentettük – mondta a haditanácsban. – Ha a török visszatér Sziget alá ezzel a megtépázott sereggel és ostromágyúk nélkül, nem sokra megy. Ha meg üldözőbe vesz bennünket, annál jobb. Hajnalra elérjük Berzencét és Csorgót, ott elbánhatunk a harcban és üldözésben kifáradt törökkel.

De azzal nem számolt a nádor, hogy az ő serege is holtfáradt. Kötözték a sok sebesültet szerte az egész táborban, a lovak is kimerültek a naphosszat tartó tusában, fel-alá vágtatásban. Így már hajnalodni kezdett, mire visszavonulhattak volna, a szpáhik pedig újból megkezdték a támadást.
Most Ali úgy állította fel ágyúit, hogy azok a part egész hosszában tűz alá vehették a magyar sereget. A babocsai ágyúk is megszólaltak, és Rüber csatarendbe állította lovasait, meg Lenkovics vajda stájer lovasságát is kereszttűz alá vették.
Demirhám is újból átúsztatott tatárjaival a folyón, amikor a jobb szárnynak meg kellett hátrálnia a kereszttűz miatt. Ebben a válságos helyzetben minden a bal szárnyra nehezedett, ahol a szpáhik mögött már a dzsebedzsik is átúsztattak a folyón, vértjeiket, pajzsaikat a túlsó parton hagyva.
Zrínyi, aki tegnap reggeltől estig nyeregben ült, most ismét a helyén volt. Belékergette a szpáhikat és a dzsebedzsiket a török ágyúk tüzébe, balról jobbra nyomva őket. Amikor Ferhát aga észrevette ezt a fordulatot, és beszüntette a tüzelést, a nádor egész serege újra csatarendbe állott.
A beglerbég abbahagyta a támadást. Még üldözni sem merte a rendben visszavonuló ellenséget, ő is elrendelte a visszavonulást. Mert csak ekkor eszmélt rá, hogy Ali Portugnak volt igaza. Sziget felmentéséért folyt az egész csata.

A Miska gyerek a sövénynél foglalatoskodott egy udvarszélen legelésző birkával, amelynek gyapja beleragadt a sövény töviseibe, amikor a kutyák éktelen ugatásba kezdtek. Miska tudta jól, hogy így csak akkor ugat a két kuvasz meg a komondor, amikor messziről jött ember szagát érzik. A láncukat is annyira zörgették, mintha el akarnák tépni. A jámbor birka bégetni kezdett ijedtében, és még jobban belégubancolódott a tüskesövénybe.
– Mi ez a nagy haddelhadd? – kiáltott le Mara a tornácról.
Miska nem látott ki a magas sövényen, a kapuhoz kellett futnia.
– Csak egy szamaras emberféle – kiáltott fel a tornácra. Akkorra már az emberféle meg is állott szamarával a kapu előtt. Annyira elvadultan, hogy még csavargó koldusnak is alig nézhette volna valaki.
Az út porától szürke haja gubancos csomókban hullott a vállára, bajuszával összenőtt bozontos szakálla mellét verte. Ingének és gatyájának szennyes maradék rongyai alig fedték naptól, esőtől és széltől barnára cserzett bőrét, ráncos arcából is csak két szürke szeme világított elő. Jobbjával a szamár kötőfékét rángatta, baljában vállára vetett bunkós végű fustélyt tartott. A szamár hátán, általvető hevederen két zsák, mindegyikben egy-egy gyermek sivalkodott a mérges kutyaugatásra.
– Hát maga miféle? – kérdezte Miska.
– Ember vónék, ha lehetne.
– Azt látom, ha jól megnézem. De ezeket a sivalkodó porontyokat hun szedte?
– Onokáim az istenadták. Három napja nem ettek. Fejhetnél nékik egy kis kecsketejet, nékem is kérhetnél anyádtól faláska kenyeret.
Akkorra már Mara is odaért. Látta, hogy szél fújja az öreg lyukas tarisznyáját, koldusok zászlaját. Hallotta különös beszédéből, hogy igen messzi vidékről jöhet.
– Kend miért kódul erre?
– Nem kódulok, csak kérek. Ha megszánod az árvát, az is jó, ha nem, elveszünk éhen, nékem már mindegy.
Mara kiment az útra, hogy megnézze a kicsinyeket. Az egyik lehetett egyesztendős, a másik kétéves forma. Fejecskéjük csatakos az út porától, sarától, könnyeik zegzugos csatornáitól.
A kicsit mindjárt ki is szedte a zsákból. A másikat Miskára bízta, mert látta, hogy az öregnek alig van már jártányi ereje.
– Ezt a csacsit kösse meg kend a sövényhez, aztán jöjjék velünk a kútra. Mert így még a tornácra se engedem fel.
Megmosdatta a két fiúcskát, az öregre is öntött egy veder vizet.
– Itt a vályú, tisztálkodjék meg kend! Majd küldök ki valami rossz gúnyát, ha akad, megfódozhatja, ha tudja.
Az öreg szeméből kicsordult a hála könnye, mert megértette, hogy itt legalább megpihenhetnek. A kutyák is elhallgattak, a szamár ette a bogáncsot meg az ökörfarkkórót, Miska fejte a kecskét, a tornácra meg kikönyökölt egy vénember, Boldizsár. Annak elmondhatja búját-baját, hiszen az öregek összetartanak. Kiváltképp az ilyen barázdás arcúak, akiket megforgatott az élet.
Nem tellett belé egy óra, és már a ciberelevesbe aprított kenyérrel jóllakva mondta is a magáét.
Nem volt szűkszavú ember, és Boldizsár apróra ki is kérdezgette. Hogy régen betokosodott itt a tanyán, szeretett hallani messzi vidékekről.
Ez az öreg meg, aki Csapó Benedeknek nevezte meg magát, elég messziről jött, Szatmár vidékéről. Akadt is bőven mesélnivalója.
– Hogyan vitt el a szél ilyen messzire? – kérdezte Boldizsár.
– Nagy sora van annak. Igyekszik minden szökött jobbágy általjönni a Tiszán meg a Dunán. Mivel az a hír járja nálunk, hogy erre jobb sora van a nincstelen zsellérnek is, mint nálunk a telkes jobbágynak.
– Mikor, hogy. Lám, a ló meg a tehén a jászol megett ropogtatja a szénát. Ez a kecske a fagyalbokrot rágja. Ez a birka gyepen legelészik. A te szamarad meg beéri kóróval, bogánccsal.
– Ilyen szamár a jobbágyféle.
– Nem mindig volt az. Jártam én a Dózsa hadával is.
– Mi bizony nem. Zápolya-birtok voltunk, nagy sereget tartott János király, jó zsoldot fizetett annak, aki nyeregbe akart ülni, kapa-kasza helyett kardot forgatni. De ez régen volt. Azóta tucatszor is cseréltünk gazdát. A nevüket se igen tudtuk. Csak a botosispánét, adószedőét, vámosét. Meg az udvarbíróét, szolgabíróét, de azt aztán nagyon. Mert azok vitték el mindenünket, azok még a kezünket, fejünket is, ha ítélkezének az úriszéken.
Boldizsár legyintett,
– Van ám itt is decima, nóna, harmincad, dézsma, úrbér, robot, ne búsulj.
– De azért jut is, marad is, úgy látom.
– Amíg Sziget megvéd a töröktől, Zrínyi meg a fosztogató nagyuraktól. De költözködés, vadászat itt is tilos. Adó alá esik még a téglaégetés meg halászat is. És ami elvész a réven, nem térül meg a vámon. Igencsak fizetjük mindkettőt.
– Szökdösik tőlünk ész nélkül, aki tud. Lám, a nagyapám még telkes jobbágy volt. Apám már csak házas zsellér. Magam csak hazátlan, kivert kutya. Elvitték adóba még a párnát is fejünk alól. De mindezt eltűrtük volna, ha egyetlen fiamnak el nem csapja mindkét kezét tiltott vadászatért az úriszék pribékje. Bánatában vízbe ölte magát. Akkor felkerekedtünk menyemmel és két kis unokámmal. Az asszonyt eladták a töröknek a naszádosok, akik általhoztak a Dunán. Merthogy igen szemrevaló volt a szegényke. Ebből a két kis porontyból is majdhogynem janicsár lett volna, ha az egyik révész feleségének a szíve meg nem esik rajtuk. Ő szöktetett meg, ő adta velünk ezt a szürkét is, meg valami harapnivalót, így jutottunk el a Dráváig.
Boldizsár csak hümmögött. Nagy sokára szólalt meg ismét.
– Aztán mit kezdesz ezzel a két kis poronttyal?
– Bizony, nem tudom. Asszonyféle kéne nekik, de én már munkára is öreg vagyok, nemhogy házasságra. Aztán meg ilyen kódissal miféle nőszemély állna szóba?
Újból csak hallgattak. Benedek arcának ráncain könnyek szakadtak le. Mint csatornába az eső. Végül megszólalt Benedek:
– Nem gondoltam én ezzel, amikor útnak indultam. Nem ismertem én a kóbor életet. Egy viskóban éltem, amióta megszülettem. De a felleg sem tudja, hová viszi az őszi szél. Az ágról szakadt falevél sem. Nem magamért tettem. Unokáimért. Ha tudnád, mit tűrtünk Balassi Menyhért, vagy Bebek Ferenc uraiméktól, nem csodálnád, hogy bujdosásra adtam vén fejem. Mert egyszer az egyik jött ránk a császáriakkal, másszor a másik a törökkel, tatárral. Volt, hogy háromfelé fizettük az adót, akár a khászváros, Debrecen. A kassai kamarának, a töröknek meg az erdélyi vajdának. Aztán majd Bebeknek, majd Balassinak, aszerint, kinek a pártjára álltak. Hegyibe még a murányi rabló, Bató is elkalandozott Szatmárig, felégetve minden falut. Gömörben, Hontban, a Nyírségben sem volt tőle maradása senkinek, hiszen az urakkal cimborált. Nem jobb ennél a halál? Ha unokáim nincsenek, bizony felkötöttem volna magam inkább, mintsem útnak induljak.
Mara a konyhában tett-vett, onnan hallgatta. Most kidugta a fejét az ajtónyíláson.
– Most már ne eméssze magát kend! Ha már itt vannak, én nem veszem a lelkemre, hogy elpusztuljanak. Kösse be kend a szamarát az istállóba, majd hordják ketten a vizet.

6

Horváth-Stantsics Markó ugyancsak felhasználta azt az időt, amíg a beglerbég serege távol volt Szigettől. Elsősorban eleségről kellett gondoskodnia, ami nem volt könnyű olyan vidéken, melyet letarolt a török sáskaraj. Ez a kiélt vidék jóformán egész Somogyra kiterjedt. De Horváth Markó nem vesztette el a fejét.
– Ha ő felette a miénket, mi felesszük az övét – mondta nagy dühösen, mert mérges természetű, nagy, csontos ember volt.
Két legifjabb hadnagyát hívatta, Deli Tódort és Deli Videt. Ez a két daliás ifjú az ostrom alatt igen kitüntette magát a Hennyei bástya védelmében, ahol úgy vágták baltákkal az ostromlétrák párkányába kapaszkodó vaskapcsait, hogy a janicsárok, aszabok és lóról leszállt szpáhik fürtökben hullottak alá róluk a mélységbe. De az első és második kicsapásnál is igen jeleskedtek, Vid még a tatár kán, Demirhám keze fejét is megsebesítette csákányával. Igaz, a kán kardja is kettészelte vidrasüvegét, és a fejét is majdhogy vele. De Vid süvege felfogta az ütés erejét, a koponyája is elég keménynek bizonyult. Most is körül volt ugyan kötve fehér gyolccsal, mintha turbánt viselt volna, de a sebe már kezdett behegedni hollóhaja alatt.
– Adok mellétek negyven embert, magatok válogatjátok. De holnapra gulyát hozzatok nekem. Honnan? A ti dolgotok.
De bizony másnap hiába várta őket a kapitány. Még harmadnap is. Kezdte már bánni, hogy ilyen parancsot adott nekik, három portyát is menesztett utánuk, de azok hírt sem tudtak hozni felőlük. Negyednap hajnalban jöttek meg a gulyával, még egy birkanyájat is tereltek maguk előtt. Tizenkét török foglyot is hoztak meg négy vezetéklovat.
– Hát ti honnan jöttetek – kérdezte Horváth, aki a Hegybástyán már messziről meglátta őket a töltés felől.
– Bizony elég messzire kellett nyargalnunk, főkapitány uram – mondta Vid. – De megszívleltük, amit mondott. Ha ők megették a miénket, mi megesszük az övékét. Mert úgy nézze meg ezeket a hízott tulkokat, kövér juhokat, hogy nem magyar tulkok, nem is horvátok. Bosznia legelőin híztak ezek.
– Tán csak nem nyargaltatok odáig?
– Akkor ítéletnapján ha visszajöttünk volna. De a Dráva mellett bizony le az eszéki híd fölé. Tudja, hogy arra hoznak ezek a pogány latrok mindent. Hát ezt a gulyát, nyájat, meg ezt a néhány rossz kontyost onnét szakajtottuk ki.
Horváthot régen nem hallották nevetni, de most igen. A véres szemű, tatár bajszú, mord ember még meg is rángatta Deli Vid fülét, meg is veregette pirospozsgás barna arcát kemény tenyerével, ami nála kivételes szeretet jele volt.
A serény tatarozás még éjjel is folyt holdvilágnál, fáklyafénynél. Hordták a szekerek a földet, tömni, döngölni kellett a réseket meg az átvágott töltést. Pótolni az Óváros meg az Újváros kiégett palánkjait. Akadt munkája a várban mindenkinek, fegyverkovácstól kezdve ácsokig, kőmívesektől földmunkás parasztig, számvevőig, még a papnak is. Mert temettek mindennap olyat, aki seblázban, vérhasban pusztult el.
A főtisztek közül egynéhányan nem értették, miért hajszolja a főkapitány annyira a munkálatokat. Nem hitték, hogy az ostromló had visszatér. A kémek és a portyák jelentették, milyen kemény harc folyik Babocsa alatt, némelyek már azzal is eltúlozták, hogy fut a török a nádor hada elől.
– Fut ám, de erre! – mondta nagy mérgesen Horváth Markó – ismerem a fajtáját. Ha ő egyszer Sziget ellen indult, nem hagyja annyiban. Mert ha igen, ezért selyemzsinór jár. Ali meg jobban szereti a nyakát, semhogy megzsinegeltetné eunuchjaival. Holnapután már itt is lehetnek újból a nyakunkon. Készen kell várnunk őket.
De akadt a török seregnek is sok pótolnivalója. Mire újból megszállhatta Szigetet, a vár már teljesen újjáépülve várta a támadást.

BAJAZID GYŰRŰJE

1

Alapi Gáspár fenyitotta a szemét. De, mint aki mély álomból ébred, és bántja még a reggeli fény, ismét lecsukta. Gondolkozni kezdett, de nem ment könnyen. Úgy kellett vonszolnia nehezen meginduló gondolatait, mint ahogy a taposó ló indítja forgásra a malomkövet.
Turbánok és sisakok erdejét látta az ostromlétrákon felnyomulni. Hallott Allah és Jézus kiáltásokat, de ezek mintha igen távolból jöttek volna. Felbukkantak valahonnan a mélyből fehér lófarkas meg zöld és sárga, félholdas török zászlók, amint közelednek, aztán ismét visszahullanak a bástyafokról.
Milyen bástya is lehetett? – erőltette gondolatait.
De nem sokra ment, a csend és a sötétség ismét elnyelte ezeket az emlékfoszlányokat. Újra álomba merült, vagy talán eszméletét is elvesztette.
Arra ébredt megint, hogy a fény bántja a szemét. Még élesebben. A reggeli fehér fény helyett most aranysárga fénycsóvát látott, mert a déli nap tűzött be a vasrácsos, alacsony ablakon.
Valami szokatlan puhaságot is érzett. Mintha felhőn lebegne, olyan testetlennek érezte magát fekvőhelyén. Jó érzés volt, el is mosolyodott. Hát ilyen a másvilág. Nem érzi az ember, hogy van teste, nem tud semmiről, csak álmodik. Hiszen eltűntek a turbánok is meg a sisakok, el a félholdas lófarkak. Ez valaha mind odalent volt, a földi életben, amikor verekedni kellett a törökkel.
Most furcsa gondolata támadt. Ő ott lent púpos volt. Hátha itt nincs is púpja. Hiszen minden terhét elvesztette. És ez volt legsúlyosabb terhe.
Mintha a púpját sem érezte volna. Meg akarta tapogatni, hogy valóban megszabadult-e tőle. De a kezét nem tudta megmozdítani. Mintha nem is lett volna keze. Ekkor újból felnyitotta a szemét. Mindkét keze ott nyugodott a mellén. Feje meg egy párnán. Ez volt az a felhőszerű puhaság. Hiszen sohasem feküdt még párnás ágyban.
Takarója is olyan puha volt. Hárász. Ekkor már a szobát is szemügyre vette. Fehérre meszelt, boltíves szoba, két vasrácsos ablakkal. A bútorzata egyszerű, az asztal körül fekete, magas hátú székek, a két ablak között ugyanilyen falóca. A sarokban vaspántos tölgyfa láda. A falon virágos tányérok, egy falipolcon mázas kancsók, csutora, cinpoharak.
Sohasem volt még ilyen szép szobában. Valami nagyúri helynek képzelte, pedig csak a Székcsői Máté hadnagy szigeti lakásában feküdt, amióta a Kesas bástyán fejbe vágta egy fekete képű szerecsen kétélű csatabárdjával.
Most már erre is emlékezett. De többre nem. Csak éhséget érzett meg szomjúságot.
Az ajtónyíláson termetes asszony lépett be, kezében mázas csuporral.
– Hoztam egy kis leveskét. Majd megissza.
Odaült az ágya szélére, és megfújta a levest, nehogy igen forró legyen. Aztán bal kézzel óvatosan felemelte Gáspár bebugyolált fejét, jobbjával meg lassan beleöntötte szájába a levest.
Közben elfogta Gáspár hűséges kutyaszemének kíváncsi tekintetét.
– Szeretné tudni, ki vagyok? Hát a Máté felesége. Székcsőiné. Máté a bástyáról hozta el, amikor visszaverték a rohamot. Azt hitték, hogy már kiszállott a lélek azon a lyukon, amit valamelyik rusnya pogány ütött a fejin szekercével. Máté a halottak közül szedte ki. Maga kötözte körül egy kontyos turbánjával. Most magának is olyan kontyos képe van. No, igya csak lassan ezt a leveskét. Látom, már megmarad, ízlik a leves. Akinek kell az étel, annak nem kell a mennyország. Mit tudhassuk, mifélét kotyvasztanak ott? De ebben tudom, mi főtt. Ettől erőre kap, kortyolja csak szépen, lassacskán. Csak ne lenne annyi dolgom. Munkában az egész várnép, úgy mondják, visszajő a beste pogány.
– Hát elment? – kérdezte csodálkozva Gáspár.
Idegen volt neki a saját hangja, olyan régen nem beszélt.
– El. A nádor úr víni kezdte Babocsát. A török nem hagyhatta, hogy a hátába kerüljön. Mondják, hogy már meg is verekedtek, de én nem értek az efféléhez. Elég nekünk tudni, hogy tán visszajön. Ila! Ila! Gyere csak, itassad tovább ezt a szegényt! Nekem százfelé van még ma dolgom!
A bőbeszédű asszonyság le is tette a csuprot az asztalra, és kirobogott. Két kislány jött a helyébe. Az egyik nyurga, hirtelennövésű, tizennégy éves forma, a másik, napbarnította, gömbölyű, lehetett vagy hét.
– Majd én itatom! – mondta a kisebbik.
– Hagyd, Esztike, majd én.
Fogta a csuprot, és ügyesen a Gáspár szájához emelte, ugyanúgy felfogva bebugyolált fejét, mint az anyja.
Most két fiúcska is bejött bámészkodni. Tágra nyílt madárszemükkel szakasztott olyanok, mint Székcsői, kicsinyített kiadásban.
– Én is meditatom a vitéz bácit – jelentette ki a legkisebb Székcsői, aki alig lehetett több háromévesnél, de azért pici kardot viselt az oldalán.
Ila elmosolyodott, letéve az üres csuprot az asztalra.
– Megitta már, Petike.
A gyermek szája sírásra görbült.
– De én is itatni akajom – kiáltotta, apró lábával toporzékolva.
Ila összenézett Gáspárral. Ekkor találkozott először a tekintetük. De az igen beszédes lehetett, mert Ila megértette.
– Itasd hát, no – mondta gyermekien vékony hangján, és a kicsi felé nyújtotta az üres csuprot,
Peti odarobogott az ágy elé, és felnyújtotta Gáspár szájáig a csuprot. Még pipiskednie is kellett ehhez a művelethez. Gáspár pedig úgy tett, mintha inna.
A három gyerek nevetett, Gáspár erőltetett csak komolyságot szakállal benőtt arcára, még kortyolt is hozzá, mintha inná a levest.
Most Székcsői jelent meg az ajtóban, felkötött jobb karral. A keze fejét lapos vágás érte, most is meg volt dagadva. A könyökét meg felhasította egy kő, ágyúgolyó szilánkja.
– Mit csinálsz, te Peti? – kérdezte a kicsit.
– Segíteni akajok!
A hatalmas nagy ember is elmosolyodott.
– Lesz is jó végbeli vitéz belőled. Mert segítenünk kell egymást.
Szerette volna felkapni a kicsit, és összevissza csókolni. De nem szabad a gyereket babusgatni, amikor szablya van az oldalán, ha csak arasznyi is.
– No, Gáspár, megvagy?
– Meg.
– Azt hittem már, hogy csak a Szent Péter kapuján kopogtatsz majd.
– Nem sok híja, hogy úgy esett. Köszönöm hadnagy uramnak irántam való szívességét.
– Kiérdemelted. Úgy verekedtél ott mellettem a bástyán, mint a dühös hörcsög. Elküldtél vagy hat igazhívőt Mohamed hetedik paradicsomába.
Gáspár láztól piros arca még jobban kigyúlt erre a dicséretre. Nem volt ez szokásos végbeli vitézeknél, szinte szégyellte, legkivált Ila előtt. Mert a halovány, vézna kislány is mindig elpirult, valahányszor találkozott a tekintetük. Ki is sietett a konyhára, felhasználva a jó alkalmat, hogy apjának ebédet hozhat. Székcsői meg letelepedett az asztal mellé.
– Most jött főkapitány urunkhoz hírvivő Babocsa alól. Jelentette, hogy a beglerbég újra reánk készül, úgy lehet, holnapra már itt is lesz. Kár, hogy csak bal kézbe tudom még fogni a buzogányt, muszájból még balognak is kell lennem, hehe. Mire rá nem visz ez a kutya török.
Ila hozta a fokhagymás ürücombot. A három gyereket az asztalhoz ültette, ő maga meg etette mindnyájukat, mivel Máté sem boldogult bal kézzel.
– De azért a tollas botot megfogom ám véle – mondta balját emelgetve.
– Adj egy falást Gáspárnak is, ettől erőre kap – mondta aztán Ilának.
– Hogyisne! – szólt közbe Székcsőiné, aki ekkor érkezett haza az ispotályból. – Nem tud ez még rágni. Jó, hogy egy darabban maradt a feje!
Ezen újra nevettek.
– De egy kis villányit csak ihat?
– Levesre? Hol hagytad az eszed, Máté?
Gáspár boldogan hallgatta, hogyan gondoskodnak róla. Sohasem törődött vele senki, korán elhalt anyjára már alig emlékezett. Azóta mindenki a púpját nézte, semmibe sem vette. Csak egyszer volt jó napja, amikor Csáktornyán megverekedett azzal a szpáhival, akinek a nevét sem tudta. Kapott jutalmat, a várnép is dicsérte, még László bátyja is büszke volt rá, aki addig nem sokra tartotta. De szeretetben nem volt része soha. Most érezte, milyen gyönyörűség is lehet a családi élet. Vajon lesz-e néki is egyszer még része benne? Nem is merte hinni. De hálát érzett a szerecsen iránt, akinek csatabárdja majd hogy ki nem oltotta életét. Mert ugyan mit ért volna az élet, ha ezt a mai napot meg nem éri? Élete első boldog napját!
Voltak percei, amikor lehunyta a szemét, és azt hitte, hogy mindez csak álom. A kőpadlós, szőnyeges, boltíves szoba, a virágos tányérok ott a falon. Ila, a gyerekek aranycsengő kacagása, a hadnagyék jósága. Vajon mivel érdemelte ki mindezt? A sors, mintha egyszerre akarta volna kárpótolni mindazzal, amit eddig megtagadott tőle. Már a púpját sem érzi. Itt, az ágyban nem látják. És mindezt annak a turbános fekete embernek köszönheti, aki az életét akarta kioltani.
Most azonban valami félelem fogta el. Mi lesz, ha felgyógyul, és Ila meglátja a púpját?
Ennek az egy kérdésnek a nyomában úgy nyüzsgött a többi, mint a hangyaraj.
Miért fájna ez jobban néki, mintha más látná meg? Miért önti el a fejét az a láznál is forróbb forróság, ha találkozik a tekintetük? Miért lát földre szállott angyalt ebben a vézna kislányban? Talán, mert nefelejcskék szemének olyan tiszta a tekintete? Vagy mert ezüstcsengettyű a vékony hangocskája? Vagy mert olyan fehér a kezecskéje? Vagy mert hamvasszőke a varkocsba font haja?

2

Ugyanezen időben Gáspár egykori ellenfele, Ahmed Oglu Sefket bej is súlyos sebbel feküdt Kanizsa várában.
Nem kedvezett neki a hadiszerencse. Másodszor került immár fogságba, és ezt féktelen nagyravágyásának köszönhette. A babocsai csatában ugyanis mindenáron Zrínyihez akart közelférkőzni. Amikor a bán megtette vele Csáktornyán azt a csúfságot, hogy egy púpos közvitézzel állította szembe bajvívásra, és az még le is győzte őt, megesküdött a mekkai szent fekete kőre, a Kábára, hogy fejét veszi a bánnak, ha fogságából kiszabadul. Ezért úsztatott át elsőnek a Rinnyán, szpáhijai élén, mert a túloldalon megpillantotta a bán címeres zászlaját, aztán őt magát aranyskófiumos mentéjében, fekete kerecsentollas süvegében. De mielőtt még a közelébe érhetett volna, az egyik huszár úgy taszította mellbe kopjával, hogy lebukfencezett a lováról. Aztán ott is maradt fekve napestig, agyon is taposták volna a lovak, ha nem kerül két szpáhi holtteste alá. Az egyiknek még teknőcpajzs is maradt a karján, az borult a fejére. Este összeszedték a sebesülteket, a halottaikat meg beledobálták a folyóba. Ahmedet is annak vélték, és már meg is lóbálták, amikor feljajdult, mert összetört bordáinak hasító fájdalmától eszméletre tért.
Ha német kézre került volna, csak behajítják a folyóba, mégpedig biztonság okáért két darabban, külön a fejét, külön a testét, hogy ki ne ússzék.
De a magyarok emberségesen bántak a sebesültekkel és a foglyokkal. Még az is gyakran megtörtént, hogy török foglyokért megverekedtek a német zsoldosokkal, mert azok mindannyit nyársra akarták húzni, az ő szokásuk szerint. Így hát Ahmed is életben maradt. A foglyokat és a sebesültekkel megrakott szekereket még az éjjel elindították Kanizsa irányába, a bán is odament csata után Nádasdyékhoz, mielőtt hazatért volna seregével Csáktornyára.
Harmadnap szokása szerint megnézte a foglyokat. Ahmed igen nyöszörgött, Zrínyi figyelmes lett az óbégatására, és felismerte.
A szérűskertből, ahol puha szénán feküdtek a sebesültek, mindjárt fel is vitette saroglyán a kastélyba.
– Hoztam néked ötszáz aranyat, Tamás – mondta a tornácon iszogató Nádasdynak, a sebesültre mutatva.
– Nékem? Ugyan miért?
– Hát csak azért, mert ez a derék muzulmán a boszniai pasa egyik fia a sok közül. És igen kedvelheti, mert nékem már egyszer megadott érte ötszáz aranyat.
– Majd megadja másodszor is. A te foglyod.
– De biz a tiéd. Hiszen te vagy a fővezér.
– De te fogtad el. Hiszen szpáhi, azokat te pártfogoltad. Neked adom.
– De én biz el nem fogadom. Jakab öcséd átment a fiatal Lenkoviccsal meg Bánffyval a Rinnyán, bolond módra, a török után. Ezek vissza nem jöttek. Ha él még, ezzel az Ahmeddel kicserélheted.
– Nem él az már. És ha igen, majd kiváltjuk. De én a te foglyodat el nem fogadom.
– Még majd hajba kapnak rajta – mondta nevetve Kanizsai Orsolya, a nádorné. – Vessenek kockát rá.
Meg is tették. Zrínyi tizennégyet vetett, Nádasdy csak tízet.
Így került vissza Ahmed ismét Csáktornyára.
Amikor a bán megmutatta Frangepán Katalinnak, a bánné könnyezésig kacagta.
– Ez volt, aki azzal a púpossal kiállott bajvívásra. Hát ettől már sohasem szabadulunk?
– De igen. Ha Arszlán pasa megad érte ezret. Mert most már alább nem adom.
– Ne kufárkodjék. Tartsa cserének, jó keresztény foglyokért. Hátha megverik Szigetet?
– Azt alig. Mert azzal a megtépett sereggel, ostromágyúk nélkül nem sokra megyen a beglerbég. Markó csúfot űz még belőle, ha visszamegy a vár alá.
– Féltem Szigetet.
– Sose féltsed, kincsem, amíg én kívül vagyok. Majd ha egyszer nékem kell bemennem, akkor…
– Hogy érti ezt, Miklós?
– Hát csak úgy, hogy én veszni nem engedem. Hiszen egész Somogy és részben Zala is elveszne vele, de tán Kanizsa is és a Dunántúl. De rajtam és Nádasdyn csak addig áll, amíg felmentést hozhatunk Szigetnek. Lám, most is megtettük. Pedig félannyi seregünk volt, mint a beglerbégnek. Ha Markó újból izen, újból kieszelünk valamit. De ha egyszer nékem kell Szigetet védenem, nem tudom, ki ment fel bennünket. Lám, Egert is veszni hagyták volna négy éve, pedig Szigeten kívül ez a legfőbb végvár.
– Le is mondott Dobó a főkapitányságról és még Mekcsey is a vicekapitányságról, amikor eltakarodott a vár alól a török.
– Keveset törődik ezzel a császár. Amint hogy nem fájna a feje Szigetért sem. Mit tesz az a négy és félezer zsoldos, akit most küldött? Ha egyszer megindul Szolimán…
Dobpergés hallatszott, amely egyre jobban közeledett. Eufrozina bárónő rohant be kétségbeesett ábrázattal.
– Aber das ist ja schrecklich! De hiszen ez borzasztó! – kiáltotta kezét tördelve.
Nyomában az öt gyerek masírozott be, katonás sorban. Elöl Borbála, aki a dobot verte, utána György, Kristóf és Nikola, kivont kardokkal, leghátul a kis Dorottya. Klára még csak most tanult járni, az nem vett részt a katonásdiban.
A gyerekek felsorakoztak éktelen dobpergés közepette. György lépett elő a sorból, és szablyáját magasra emelve, szabályszerűen tisztelgett.
– Kedves apámuram, jelentem, hogy új szultánt akarunk!
– Magam is – mondta Zrínyi mosolyogva, mert ő tudta legjobban, hogy Szolimánnál nagyobb hadvezére még nem volt az ozmán birodalomnak.
– Hát akkor tessék megparancsolni Radován diáknak, hogy készítsen nékünk új szultánt. Mert amaz úgy elrongyolódott ott az udvaron, hogy még madárijesztőnek sem illik be. Márpedig mi madárijesztők ellen nem viselünk hadat.
Zrínyi már nem mosolygott, nem is válaszolt. Elgondolkodva nézte György fiát. Napbarnította, zömök, erős csontú fiú volt. Igazi Zrínyi-fajta, csak a villogó fekete szemét örökölte a Frangepánoktól. Aztán Kristófra meg Nikolára esett a tekintete. Jól tudta, milyen sors vár rájuk és utódaikra. Mind harcban állanak majd a hatalmas izlám birodalommal, hátukban meg ott vigyorog kajánul a gonosz német, rossz zsoldosait inkább kárra, mint segítségre küldve a végvárak magyar és horvát vitézeinek.
Nehéz sóhaj tört elő széles melléből, mint mindig, ha a jövőbe tekintett. De a jelennel szeretett birkózni, azért felelnie kellett valamit a fiának.
– Jobban tennéd, ha inkább tanulnál, és nem játékon járna az eszed. Nemsokára kiviszlek már magammal a végekre, ott nem bábokkal lesz ám dolgod.
György arca kipirult az örömtől. Eldobta kardját, és egyetlen ugrással apja nyakában termett, hogy összevissza csókolja a komor, szakállas, barna arcot.
– Apámuram, édes apámuram! Hiszen csak erre vágyok! Meglátja, nem válok szégyenére a seregnél, tudok én kardot forgatni, puskát kezelni. Még a szakállas ágyút is, majd meglátja!
A bán két izmos karjával a magasba emelte a gyereket, aztán letette a földre. Nem szerette mutatni elérzékenyülését.
– Jó, most csak menjetek. Holnap meglesz az új szultán.
Borbála újra megverte a dobot, és az öt gyerek elmasírozott. Eufrozina bárónő ismét kijelentette, hogy holnap indul Stíriába. De ekkor a szomszéd teremből bemászott Klára, négykézláb. A stájer nő neki nem tudott ellenállni. Szigorú, ráncos arca felragyogott, anyás mosolyba simult, és megcsókolta Klári parányi kezecskéjét.
– No, ettől is úgy szabadulunk meg, mint Ahmedtől – mondta a bán.

3

Néma Gyurka a Dráva mentén indult el Kruchinával Sziget irányába. Mindaddig a folyóparton akart haladni, amíg aztán az Almás mocsarai között fel nem kanyarodhatnak a vár felé. De amikor közeledtek a Rinnya alsó folyásához, egyre erősödött az ágyúdörgés. Ez nem teszett Kruchinának. Néma Gyurka sem értette a dolgot. Hiszen hol vannak még Szigettől? Ez nem lehet az ostromágyúk hangja. Meg kell tehát valamiképpen tudakolni ennek az ágyúzásnak az okát, nehogy török portyák kezére jussanak.
Csak éjjel haladtak azután, akkor is a csalitban, cserjésben, parti bozótban lopakodtak előre. Végül megtudták egy szökött jobbágytól, aki hajdúnak akart felcsapni, hogy a beglerbég odahagyta Szigetet, és Babocsa alatt támadta meg a felmentőhadat.
Ez már tetszett Kruchinának. Most legalább minden baj nélkül bejuthatnak Szigetre. De a jobbágy gyerek, aki Gyürki Pistának nevezte magát, és melléjük szegődött, nem sok jóval biztatta őket.
– Annyi itt a török portya, mint Barton a bolha. Tudok én itt egy jó búvóhelyet. Amondó vagyok, lapuljunk ott meg, amíg el nem dől a csata. Mert akkor a török mindenképpen eltűnik innen, ha győz, ha nem.
Ez a terv meg Balázsinak nem tetszett. Két csonka karjával hevesen hadonászott, hörgött, motyogott, de Kruchina és Pista nem értették tagolatlan beszédét. Csak annyit vettek ki az egészből, hogy szerinte folytatni kellene az utat. De még javában folyt a vita, amikor Balázsi egyszerre fülelni kezdett a csonka fülével. Le is hasalt a földre, és fülének csonkját olyan helyre nyomta, amelyet nem nőtt be a fű. Aztán felállott és intett, hogy négy lovas közeledik. Ez a némajáték annyit jelentett, hogy húzódjanak meg a bozótban, de sürgősen. Így tehát elfogadták Gyürki Pista tervét De vesztükre. Mert amikor elnémult az ágyúdörgés, és a portyák sem nyargalództak már a tájékon, akkor a török újból körülfogta Szigetet. Kruchina nagyokat káromkodott, amikor megtudta. Majdhogy meg nem verte Pistát, el is akarta zavarni.
De Pista, akinek rongyos ingénél, gatyájánál és fűzfa husángjánál egyebe az égvilágon nem volt, ragaszkodott a két furcsa emberhez.
– Ne csapjanak el, meglátják, még jó hasznomat veszik. Nem akartam én rosszat. Lám, ha bementünk volna Szigetre, most hogy jönnénk ki?
– Te tulok! – rivallt rá Kruchina. – Elébb arra gondolj, hogy megyünk oda be. Aztán törheted a fejed, hogyan jutunk onnan ki!
– De miért kell nékünk oda bemennünk? Kutyaszorító az.
– Ha nem volnál ilyen rideg marha, tudnád, hogy van oka mindennek. Ha Kruchina be akar menni Szigetre, van oka annak!
– Ki az a Kruchina, instállom?
– Még ezt sem tudod, te hatökör? Hát én magam, teljes személyemben. Ez meg Néma Gyurka!
– Veszem észre, hogy kuka. Csak azt nem tudtam, hogy Gyurka.
– Most már azt is tudod. De néked Gyurka bácsi, nem, Gyurka.
– Maga meg Kruchina bácsi. Jó lesz így?
– Nem lesz jó. Mert én Kruchina János úr vagyok.
– Ez igen hosszú. Legyen János úr.
– Nem bánom – mondta Kruchina, és elvigyorodott.
Mentek a kihalt tájon. Akkora volt a csend, hogy szinte félelmetesnek érezték, azért beszélgettek. De Pista egyszerre csak megragadta Kruchina karját, és egy letaposott búzaföldre mutatott, amelyet már nem volt ideje senki jobbágyának se learatni.
A szertegázolt, aranysárga búzaszárak olyan búsan hajtották le kalászfejüket, mint a szomorúfűz fonnyadt ágai. De Pista nem ezt nézte. Hanem egy kék foltot látott a sárgálló búzában meg egy piros foltot. Tudták mindhárman, hogy ilyen kék ruhája, piros öve csak a janicsároknak van. Nem tudták ellenben, hogy fussanak-e vagy hasaljanak az útszéli árokba, hátha alszik a török, és nem veszi őket észre.
Hát az bizony aludt. De mivelhogy már örök álmát aludta, igazán nem vehette őket észre.
Jó ideig nézték. Akkor Pista odalopódzott, két marokra fogva husángját, hogy azzal fejbe kólintsa a derék muzulmánt. Úgy, hogy egyenesen a hetedik paradicsomban ébredjen. Már meg is emelte, hogy lesújtson vele, de hirtelen leeresztette a husángot, mert észrevette, hogy a török halott.
Kruchina intett Pistának, hogy vetkeztesse le, mert már készen is volt a tervével.
– Most én leszek a janicsár, te leszel Kruchina, Néma Gyurka meg marad Néma Gyurkának. Ha találkozunk kontyossal, és nem tudunk eliszkolni idején, ti az én foglyaim lesztek. A többit bízzátok rám.
A holttesten nem láttak semmiféle sebet. Ki tudja, hogyan vetődött ide, miért halt meg ily magányosan? Hiszen a török még csata után is kikéri halottait, hogy eltemesse.
Piros süvege, két strucctolla mutatta, hogy százados volt a szerencsétlen. Jatagánja nyelébe a neve is belé volt faragva: Omar. Tarsolyában meg két aranyzecchinót, tíz ezüstforintot, öt piasztert, néhány dénárt is talált Kruchina, aki alaposan szemügyre vette természetes örökségét.
Omar jatagánjával megberetválta Pista a Kruchina fejét, homloka felett hagyva csak egy tincset. Aztán átöltöztek, Kruchina vállára vetette a hosszú puskát, és éppen indulni készültek, amikor nyíl süvöltött el Balázsi feje fölött.
A közeli erdőszélről három kucsmás lovas vágtatott feléjük a földeken át. Földbe gyökeredzett a lábuk. Tudták, hogy most nincs menekvés.
Amikor a lovasok a közelükbe értek, Kruchina látta, hogy tatárok. Ezekkel még beszélni sem tudott. De kár is lett volna a szóért. Látták biztosan az átöltözést, és a holttest is ott hevert a búzában.
Az egyik tatár leugrott a lóról, és összeszíjazta őket.

4

A török sereg ismét körülvette Szigetet. De mire Ali visszavontatta a Szemlék-dombra a maga megmaradt huszonnyolc ágyúját, már nemcsak a várat hozták rendbe, de az Óvárost és az Újvárost is. Ezenkívül az átvágott töltést is helyrehozatta Horváth Márk úgy, hogy az Almás kanyarulata ismét tóvá duzzadt, a mocsár vize is felemelkedett. Így hát elölről kezdhette az ostromot, de sokkal rosszabb körülmények között, mint első ízben. Nem rendelkezett a nehéz ostromágyúkkal, mert azokat Ali Portug távozása után visszavitette Pécsre. Onnan ismét elhozni két hétbe is belétellett volna. Azonkívül seregének java is felőrlődött a babocsai csatában.
Így maga sem remélt sokat az újabb osromtól, de a sárga selyemszalagot már ott érezte a nyakán, azért kénytelen-kelletlen újból hozzákezdett.
Először az Újvárost rohamoztatta meg. De ezt a rohamot olyan könnyűszerrel verték vissza, hogy utána Patasics nyomban ki is csapott háromszáz lovas hajdúval, feldúlta az ostromló sereg bal szárnyát, és még ötven egynéhány foglyot is hozott magával.
Ezeken nagy vita támadt. A főtisztek közül egynéhányan úgy vélték, hogy meg kell őket tartani cserefogolynak. De Horváth Markó azzal vetett véget a vitának, hogy a piacon mind lefejeztette őket, és fejeiket lándzsára tűzve, kitétette a bástyafokokra.
Tudta, hogy ezért a bán később még felelősségre vonhatja, de nagy mérgében már nem törődött az effélével.
– Majd még ezeket az ebeket is etetem! – kiáltotta nagy mérgesen. – Tudja meg Ali meg a várbeliek is, hogy itt már nem lesz csere! Vagy megveszi a várat még az őszi eső előtt, vagy eltakarodik innen.
Ali a Szemlék-dombról nézhette, mint rakják ki a turbános fejekkel ékesített kopjákat a Nádasdy bástyára.
Dühében nem tehetett egyebet, minthogy a bástyát lövette mind a huszonnyolc ágyújával.
De ekkor Horváth Markó megtette vele azt a csúfságot, hogy leeresztette az emelőhidat, kivitetett a töltésre négy nehéz várágyút, és azokkal viszonozta a tüzelést. Maga irányította őket, el is talált velük két török ágyút, és vagy húsz topcsit küldött velük együtt a másvilágra.
Aztán nagy fennszóval hívta ki a beglerbéget párviadalra Gergely fiával. De Ali nem sietett elfogadni ezt a szívélyes meghívást.
Aztán jó darabig elcsendesedett az ostrom. A kémek azt jelentették, hogy a török készülődik valamire. De még a vezérek sem tudják, mit tervez Ali, mert nem tartott tanácsot.
Székcsői Máté azonban tudta, mert ő jól ismerte a törököt. Egy este azzal jött haza, hogy hajnalban megkezdődik a roham, ha ugyan eláll az eső.
Az eső ugyanis már három napja szemergett. Nem nyári zápor volt, hanem előhírnöke az őszi esőnek. Ez volt ugyanis a török legnagyobb ellensége. Ilyenkor megereszkedtek az íjak húrjai, megnedvesedett a puskapor, megnehezültek a turbánok, kaftánok, salavárik és egyéb lebernyeges ruhák. A forró égövi népség elkezdett krákogni, köhögni, így nem lehetett őket rohamra vinni hétlófarkas zászlóval, de még a Sejk ül Izlám zöld lobogójával sem.
Alapi Gáspár még mindig az ágyat nyomta. De amikor meghallotta hadnagyától, hogy a török végső rohamra készül, éjjel titokban felkelt, felöltözött, megkereste szablyáját, kurta nyelű szeges buzogányát, két pisztolyát, és kilopódzott a Kesas bástyára.
Halántékán lüktettek az erek, tagjai mintha ólomból lettek volna. De az utolsó rohamnál ott akart lenni, és leste, eláll-e az eső vagy sem.
Az eső elállott ugyan, de a roham nem kezdődött. Ali még várt valamire, ki tudja, mi lehetett a terve. Az őrség ott a bástyán úgy találta meg pirkadatkor Alapi Gáspárt eszméletlenül, amint görcsösen szorongatta szablyája markolatát. Saroglyán kellett visszavinni Székcsőiékhez.
Székcsői maga vetkeztette le, és fektette ismét ágyba, pedig lett volna elég dolga a bástyáján. De amióta csak ismerte ezt a kis púpost, akit ő fogadott a király zsoldjába, mindig valami szánalomteljes vonzalmat érzett iránta, és apja helyett apja akart lenni. Más volt ez, mint ama bajtársi érzés, amely a végbeli vitézeket nemcsak egymással, de még a bánnal is összefűzte. Székcsői alapjában véve lágyszívű embernek született. Hogy mégis katonának ment, arra lángoló hazaszeretete vitte rá, nem hatalmas testi ereje.
Székcsői aggodalommal figyelte Gáspárt, aki azóta nem nyerte vissza eszméletét, hogy elhozták a bástyáról.
Forró volt a teste, mégis a hideg rázta, vacogtak a fogai. Aztán annyira megrázta testét a hideglelés, hogy hátravetette, majd kidobta az ágyból, úgy kellett lefognia Székcsőinek.
A gyerekeket kiküldte, csak feleségét, Annát engedte be.
– Úgy látom, ez nem éri meg a holnapot – mondta neki. – A sebláz alattomos, legkiváltképp, ha fejsebe van az embernek.
– Nékem prézsmitál kigyelmed? Mintha nem én állítottam volna talpra, amikor valamelyik becstelen kontyos a maga fejit szakította be Végszendrő alatt. Menjen kigyelmed a bástyára, itt a mustra ideje. Ezt a kis nyavalyást meg bízza rám, majd bebugyolálom ecetes-vizes lepedőbe, hogy mozdulni sem tud. Ámbár nem érdemli. Úgy szökött ki az éjjel innét, mint a tolvaj, pedig a kötést sem lett volna szabad még a fejéről levennie. De mindég azt hajtogatta, hogy ő nem szívleli a turbánt. Hogy ő leveszi. Hát most megjárta.
Eme szóáradat közben már hozta is az ecetes vízbe megáztatott lepedőt, és Máté segítségével belébugyolálta a hideglelésben reszkető testet.

Ali basa nem hagyhatta megtorlatlanul azt a csúfságot, hogy Horváth-Stantsics kiment a töltésre, és onnan lőtte ágyúival az ő telepét. Csak arra várt, hogy portyái hírt hozzanak a nádor seregének helyzetéről, mert nem akarta, hogy ismét a hátába kerüljenek. Amikor megbizonyosodott arról, hogy a németek elvonultak Mosonyba, a magyarok és horvátok részben Kanizsára, részben Csáktornyára, Berzencére és Csorgóra, akkor Rusztán bég, Demirhám és Delimán folytonos ösztökélésére elrendelte az általános rohamot.
Maga sem nagyon bízott a sikerben. Talán elvonult volna enélkül is, ha csak a budai sereg lett volna alatta. De a tatárok, szaracénok, berberek és egyiptomiak előtt nem akart gyávának látszani. Ezért rendelte el a támadást, nemcsak a selyemzsinórtól való féltében. Mert nem tartotta volna becsületes dolognak, hogy néhány ezer igazhitű életét feláldozza, pusztán azért, hogy a magáét mentse.
Annyit azonban mégis megtett, hogy a maga budai janicsárjait és szpáhijait a töltés felől állította a támadásra, a mocsár felől meg tatárokat, berbereket, gázikat meg egyéb segédcsapatokat, keresztény jobbágyok százait hajszolva előre, hogy szálfákkal töltsék meg a mocsarat és vizesárkot ott, ahol átgázolhatna rajta az ostromló had.
A támadás hajnaltól délig tartott csak, mert akkor már mindenütt visszaverték a várbeliek. A vezérek nem is hajszolták őket újabb rohamra, mert féltek, hogy a várbeliek kicsapnak és felforgatják az egész tábort.
Amikor elrendezkedtek ismét ostromárkaikban, a beglerbég elhívatta Demirhám bátyját, Alderánt, aki mágus hírében állott.
Amikor magukra maradtak, így szólt hozzá:
– Becsületes és tudós Alderán, ím látod, nem megyünk semmire ezzel a várral. Tudom, hogy te ura vagy az alvilági szellemeknek és elkárhozott lelkeknek. Hívjad fel őket a föld mélyéből, és parancsold meg nékik, hogy vegyék meg a dicső padisah számára Szigetet.
A mágus hatalmas uborkaorrát hüvelyk- és mutatóujja között dörzsölgette, ami nála az elmélyedés jele volt. Végül megnyilatkozott.
– Dicső, vitéz és félelmetes Ali Mehmed! Én az éjjel megvontam rézvesszőmmel a bűvös kört, és beléjerajzolván a tizenkét alvilági szellem jeleit, tanácskozásra hívtam azokat. Meg kell mondanom néked, ó félelmetes harcos, nagy beglerbég, hogy szerintük ez a vár, a gyaurok eme hitvány akla Allah akaratából még nagyon sokáig fog ellenállni az igazhívők seregeinek.
Ali titokban örült a jóslatnak, de úgy tett, mintha nagyon elszomorítaná.
– Nagyon soká!… Azt mi itt be nem várhatjuk.
Ali összehívatta a vezéreket, és elismételtette Alderánnal a szellemek jóslatát.
Másnap még az eső is megeredt. Ez jobban bosszantotta a vezéreket még a jóslatnál is. Éjjel kezdett a tábor szedelődzködni. Demirhám és Delimán felvágták dühükben alsókarjukat, és vért csorgattak szablyáik mezítelen pengéjére. Aztán a tűz felé tartották, hogy a vérüket rásüsse. Ez volt a tatár eskü.
Mert ők ketten megesküdtek, hogy Zrínyi Miklóssal leszámolnak egyszer, és Sziget védőit felkoncolják az utolsó szálig, ha újabb ostromra rendeli a sereget Szolimán.

5

Amikor a három tatár Demirhám sátra elé hurcolta az összeszíjazott Kruchinát, Balázsit és Gyürki Pistát, történetesen a janicsárok parancsnoka, Ferhát aga is ott csibukozott Demirhámmal a sátor árnyékában, apró vörösréz findzsákból szürcsölgetve a feketelevest.
Ferhát már messziről megismerte Balázsit, akit éppen ő csonkíttatott meg, amikor harmadszor is török fogságba került két szökés után.
– Itt vagy megint, te hitetlen eb? Nem megmondtam, hogyha még egyszer kézre kerülsz, nyársra húzatlak?
A csonka ember csak vigyorgott. Nem félt ő a haláltól, csak azt sajnálta, hogy most már nem robbanthatja fel az eszéki hidat, ahogyan régen tervezi.
A tatárok ezalatt elmondták Demirhámnak, hogyan vette fel ez a vörös szakállas ember a janicsár ruháját, még a fejét is megberetváltatta ezzel a másikkal, akinek viszont ő adta át a maga ruháját, lévén azon mindössze egy ing meg gatya.
Demirhám figyelmesen hallgatta, az összeszíjazott foglyokat vizsgálgatva villogó, ferde vágású szemével. Aztán mosolyra görbült az ajka, félhold alakban lefelé konyuló tusfekete bajsza alatt.
– Tán janicsár létedre tudsz törökül? – kérdezte Kruchinát, akinek a nagy melegben is lúdbőrzött a háta ettől a tatár mosolytól.
– Tudok.
– Akkor azt is meg tudod mondani, miféle kémjelentéseket viszel ezzel a másik két jómadárral, és hová? Mert ha nem mondanád meg, parázsra kellene állnod, aztán olajban süttetnélek ki szépen, hogy a kutyák ne egyék nyersen a húsodat.
– Megkínoztathatsz, megölethetsz, vitéz kán. De én bizony nem kémkedtem, és ezek sem. A parázson sülve sem tudnék effélét kitalálni.
– Azt majd meglátjuk mindjárt. Kicsit tüzes nyárssal is megpiszkáltatom közben a hátadat meg a füledet, hogy jobban megjöjjön a szavad.
No, Kruchina, néked ugyan befellegzett – gondolta, de fennhangon csak ennyit mondott:
– Azt bevallom, vitéz kán, hogy be akartam jutni a várba, Szigetre. De nem kémjelentéssel. Hanem mert ott keresek én valakit. Bizonyos Alapi Gáspár nevű tizedest. Azzal lett volna csupán dolgom, de hiába magyaráznám, micsoda, úgysem értenéd meg.
Most a kán egyik öccse, Hamviván is a sátor elé érkezett. Tatár nyelven tanakodtak, mialatt a foglyokat három cölöphöz kötözték.
Ekkor valami rekedt üvöltés hangzott, előtörve a tábor zsongó zsibajából. Üstdob döngése kísérte, táncoló dervisek közeledtek.
Az ilyen mezítlábas, teveszőr csuhás, önkínzó fanatikusok azért jártak mindenütt a sereggel, hogy harcra buzdítsák a muzulmánokat őrületük izzó hevével. Úgy rohantak és forogtak maguk körül, mint a forgószél, és vad üvöltésük még a rikoltó sípok, döngő üstdobok hangját is túlharsogta. Szemük néha kifordult, hogy csak a fehérje látszott, szájukból kusza szakállukra csurgott a tajték, mindkét kezükben mezítelen handzsár villogott, ahogy szüntelenül forgatták a fejük felett.
Most csak el akartak rohanni a sátor előtt, de az egyik hirtelen megállott, mintha lába a földbe gyökeredzett volna.
Kimeredt szemekkel bámult Kruchina összekötözött kezére. Még üvölteni is elfelejtett. Sőt, a két handzsárt is kiejtette a kezéből.
– Azonnal oldoztasd fel ezeket az embereket – mondta Ferhát agának, előrenyújtott jobb karral a foglyok felé mutatva.
A dervisek még a nagyvezírnek is parancsoltak, ha bizonyos szekta tagjai voltak. Ennek a homlokára is sasfejet tetováltak, felette csillaggal.
Demirhám feloldoztatta a foglyokat minden ellenvetés nélkül. Ekkor a dervis odalépett Kruchina elé, leborult előtte, és megcsókolta azt a piros szattyánpapucsot, amit ez a janicsárról szedett le.
Aztán megragadta Kruchina kezét, és azt az achátköves gyűrűt csókolta meg, amit Kruchina a ponty hasában talált.
– Bajazid – mondotta magyarázatul, és a homlokára mutatott. Ferhát aga tudta ugyan, hogy ennek a gyaurnak az ujjára nem egyenes úton került ez a gyűrű, de akármilyen úton is, Allah akarata volt.
Elmagyarázta Demirhámnak és Hamvivánnak, hogy Bajazid szultánnak tizenkét fia volt. Mindegyiknek adott egy ilyen gyűrűt, mert tudta egy jóslat következtében, hogy őt megölik, fiait meg kikergetik a birodalomból. Meghagyta nekik, hogyha ők nem jutnak trónra, adják át utódaiknak ezeket a gyűrűket, csak ezek a jogos örökösei a Sassanidák trónjának. A dervisek legszentebb szektája őket szolgálja, bárhol is találkoznak egy ilyen gyűrűvel.

Székcsőiné egész éjjel ott virrasztott Gáspár betegágya mellett. Néha azt hitte, hogy már nincs is élet az elkínzott testben, de aztán újra hallotta a beteg ziháló, hörgő lélegzetvételét, akkor ő szunyókált el. Hajnalban Ila vette át a beteg gondozását, ő váltotta forró fején a hidegvizes borogatást.
Reggelre megjött Máté is a bástyáról. Átfázva, mert az éjjelek már hűvösek kezdtek lenni, de azért jókedvűen, mert várta a forralt bor.
– Két jó újságot mondok, Anna lelkem. A török felszedte a sátorfáját és odébbállott az éjjel. A másik meg, hogy elszökött a táborból egy doktor, aki már tegnap megmondta a főkapitánynak, hogy a török készül eliszkolni. Valódi orvos ám, nem afféle felcser, a főkapitánynét is ő gyógyítja hagymázában. Megkértem, jönne el Gáspárhoz is, megígérte, hogy déltájban megnézi. Igen tudós embernek látszik, Horváthnét már meg is klistélyozta.
Déltájban be is állított az orvos talpig feketében. Hegyes orrán szarukeretes okulával. Kikérdezte Annát a beteg felől, aztán megvizsgálta.
– No ezt ugyan borogathatják. Legfeljebb átborogatják a másvilágra. Merthogy rossz vér van ebben, még a sebéből. Érvágás kell ennek, meg köpölyözés.
Mindjárt munkához is látott. Délutánra Gáspár visszanyerte eszméletét, estére meg egész könnyen érezte magát, már nem gyötörte a forróság, nem is beszélt félre. Arca is kisimult. Közben az orvost, aki Doctor Montanusnak nevezte magát, sokfelé elhívták. Volt a várban és a városban elég beteg és sebesült, a két borbély, aki egyúttal felcsermesterséget is űzött, édeskevésnek bizonyult. De meg hogy is jöhettek volna számításba a súlyosabb eseteknél olyan hírneves orvos mellett, amilyen Doctor Montanus? Igaz, tegnap még senki sem hallotta a névét, de amióta a főkapitánynét megklistélyozta, lényeges megkönnyebbülést idézve elő a nagybetegnél, többeken eret vágott, néhány sebesült kart és lábszárt meg nem engedett lefűrészelni, hanem szépen kitisztogatta a gennyező sebeket, híre szinte óráról órára nőtt, a két borbély nem kis bosszúságára.
Este ismét visszatért Székcsőiékhez. Mákot főzetett egy kis bögrében, azt megitatta Gáspárral. Megmondta előre, hogy ettől mélyen el fog aludni, ez pihenteti a meggyötört szervezetet. Majd ő virraszt az éjjel felette.
Székcsőiék megköszönték szépen, őket bizony úgy kimerítette az ostrommal járó sok tennivaló, hogy az egész ház csakhamar olyan mély álomba merült, mintha őket is megitatta volna a doktor azzal a mákos lével.
Csak Ila szemére nem jött álom. Húgával és két kis öccsével ott hált a szomszéd szobában, és hallotta, amint a doktor fel-alá jár, mintha keresne valamit. A kulcslukon a mécses világa is ide-oda táncolt, a keskeny fénysávocska hol átszűrődött, hol meg eltűnt.
Ila első pillanattól fogva félt ettől a pápaszemes, fekete lebernyeges, nyakigláb embertől. Most meg, hogy valami titokzatos dolgot művelt, valósággal reszketett tőle félelmében. Mégis látni akarta, mit mivel Gáspárral. Hátha megöli? Azzal a beretvaéles, hegyes görbe kiskéssel, amellyel eret vágott rajta.
Valami furcsa vonzalmat érzett Gáspár iránt, amelyről nem tudott még számot adni magának. Csak azt tudta, hogy hiányozni fog innen Gáspár, ha egyszer felgyógyul és elmegy, vagy ha meghal. Hogy jó lenne, ha ezentúl mindég is itt maradna. Mert olyan jóleső érzés, ha Gáspár rajta felejti barna szemének meleg tekintetét. Mintha a szívét melegítené ez a tekintet. Mintha Gáspár nem is volna más, csak ez a két nagy, barna ragyogó szem. Ezzel tud beszélni, örülni, szomorkodni, figyelni, ebben él.
Ila nem tudta, hogy Gáspár rút, hogy alacsony termetű és görbe hátú. Nem hasonlította össze más férfiakkal, még apjával sem. A hangját sem hallotta. Mégis tudta, hogy búsulna utána, és ez most bátorságot öntött belé.
Mezítelen lábacskáinak nesztelen lépteivel odasuhant az ajtóhoz, és óvatosan kihúzta a zárból a kulcsot, hogy átleshessen a kulcslyukon. Aztán leguggolt, és figyelte, mit mivel odaát az a pápaszemes ember.
Meglepetve látta, hogy most nincs a hegyes orrán a pápaszem. Hogy hegyes süvege sincs a fején, amely olyan kopasz, mint a töröké. Csupán a homloka felett hagyott egy vörös tincset, török módra.
Aztán rémülten látta, hogy a kis görbe kés ott villog a kezében, ha ráesik a mécses halovány világa.
Megöli Gáspárt – gondolta, és a szíve ott vert a torkában, hogy kiáltani sem tudott a rémülettől.
De csakhamar megnyugodott. A doktor nem Gáspárt szabdalta a késsel, csak a dolmányát. Ila tisztán látta, hogy felfejti annak bélését, és kiszed belőle valamit. Mintha még egy belső bélése lett volna, azt fejtené ki. Aztán tűt, cérnát szed elő valahonnan, és visszavarrja a dolmány bélését. Azt a belső bélést meg figyelmesen vizsgálja, ide-oda forgatja a mécses világánál. Aztán bevarrja a maga fekete zekéjébe.
Mindebben nem talált Ila semmi ijesztőt. Csak érthetetlennek tartotta, és keresett rá valami magyarázatot.
Biztosan ez is hozzátartozik a gyógyításhoz. Elviszi magával a betegséget, és elássa valahol.
Hallott már effélét. Mert a szomszéd Gyulayné kendőjét is úgy vitte el a javasasszony, hogy elássa éjfélkor a keresztúton, megtapossa varázsszóval, és lám, Gyulayné ki is gyógyult hektikájából, pedig már csak hálni járt belé a lélek.
Ez a magyarázat annyira megnyugtatta, hogy visszafeküdt ágyacskájába, és már azt is elgondolta, hogy hálából a doktornak adja azt az ezüsttallért, amelyet tavaly karácsonykor kapott keresztanyjától, Patasicsnétól.
De erre nem került sor. Mert reggelre Doctor Montanus úgy eltűnt a várból, mint az illanó kámfor.
Keresték a betegek hozzátartozói mindenütt, Székcsőiéknél is sokan. De mintha a föld nyelte volna el. Gáspár pedig aludt egész nap, még reákövetkező éjjel is a mákos létől, azt hitték, már fel sem ébred.
Csak Ila tudta, hogy meg fog gyógyulni. És valóban, harmadnapra úgy kelt fel az ágyból, mintha azt is szégyellte volna, hogy beteg volt valamikor, és méghozzá ágyban, párnás ágyban feküdt katona létére.
Igaz, kissé kábult volt még. Azt sem vette észre, hogy puhább a dolmánya bélése, amikor felöltözött. Hogy hiányzik belőle a kutyabőr.
Ila pedig hallgatott arról, amit akkor éjjel látott. Dehogyis merte volna bevallani, hogy ő kulcslyukon leselkedik. Aztán meg a gyógyítás is akkor használ, ha titokban tartják, még elrontaná a doktor praktikáját.

A várban nagy volt a vigasság, eszemiszom, dínomdánom. Most már lehetett. Úgy elment innen a kontyos, hogy esztendeig vagy kettőig hírét sem hallják. A főkapitány, amilyen rettentő mérges, vasszigorú embernek mutatta magát ostrom alatt, olyan bőkezű is tudott most lenni. Mert maga pénzén ő traktálta most ezerötszáz vitézét, amennyit megszámolt a seregdiák ostrom után, százötvenhárom halott mellett.
Igaz, volt sebesült is elég. Olyan is, akinek karját, lábát roncsolta szét az ágyúgolyó, ezek többé nem katonáskodhattak. Aki csak könnyebben sérült, az ott járta a többiekkel a bástyákon a juhászok táncát, amelyet mostanában kezdtek hajdúk táncának hívni, mivel a végbeliek eltanulták a pásztornéptől, és igen megkedvelték.
Persze, a nagypiacon sütötték az ökröket is, szálfa nyársakon. Tartott még a gulyából, amit Deli Tódorék hoztak. Ezután egész Somogyból, Zalából is kitakarodik a kontyos, lesz újra zsold és ennivaló.
Így aztán visszhangzott az egész vár a nagy rikoltozástól, amely még a pikulák, furulyák és tilinkók éles hangját is túlharsogta, meg a táncolók lábdobajától, amelyekbe beléremegett az egész nagypiac. Még a mord Horváth Markó is ott rúgta a várkáplánnal, Szinnyóyval egy százakós hordó tetején, amelyet csapra veretett a mai nap örömére, aztán felfordíttatott. Sok keserves nélkülözést, kemény próbát kellett ma kimulatni, hozzátartozott ez a vitézi élethez, tudták a parancsnokok.
Este pedig a tábortüzek körül megpengették hosszú nyakú húros lantjaikat a kóbor hegedősök, akikből minden várba jutott egy-kettő. Dalolták Tinódi Sebestyén serkentő énekeit, amelyekből úgy csapott ki a hazát rontó török ellen érzett gyűlölet, keserves panasz, mint a rőzséből a láng.
Ezek a krónikás énekek jajgatták el a szerencsétlen Magyarország minden panaszát, ezek buzdították új meg új küzdelemre a mindent felfalni akaró turbános szörnyeteg ellen. És a végbeli vitézek, akik nemrég még tombolva rúgták a hajdúk táncát, megforgatva guggoltukban szablyáik mezítelen pengéjét, baltáikat vagy véres buzogányukat, most könnyes szemmel énekelték Sebestyén diák sirámait, amiket a hegedősöktől tanultak el.
A sötét égbolton mintha a csillagok is megnőttek, lejjebb ereszkedtek volna. Csak a furfangos hold bújt el valahol a felhők mögött, mintha szégyellné, hogy ő az ozmán hatalom jelképe.

Kruchina-Montanus doktor ekkor már Siklós felé járt, és egy útszéli csárdában vizsgálgatta az Alapiak kutyabőrét, amelyet annyi viszontagság közepette tudott megkaparintani. Mire kellett?
Az oroszlán nem felelhetett, mert kardot tartott a szájában.

EGY ORSZÁG KÖLTŐ NÉLKÜL

1

A bán sógorának, Alapy Jánosnak és Zrínyi Margitnak egy fiúk volt csak, Gáspár. De ebben az egyben sem tellett sok örömük. A bán másik sógoránál, Tahy Ferencnél apródoskodott. A főurak azért küldték el fiaikat már tízesztendős korukban az apai házból, hogy igen kemény, katonás nevelésben részesüljenek. Így akarták őket megkímélni az elpuhító szülői kényeztetéstől. Legtöbbnél volt is ennek a módszernek foganatja, Párnás ágyban sohasem aludtak, télen-nyáron a kútnál mosdottak, a lovat szőrén is meg tudták ülni, fegyverforgatásban nemcsak a hadnagyoktól, de még hajdúktól és fegyverhordozó legényektől is kaptak kemény leckét. Portyákra is gyakran kivitték őket, lássanak kontyost, és tanuljanak éberséget. Így aztán nem volt ritka eset, hogy zászlósurak éppen csak a nevük helyett tudtak valami ákombákomot a szerződések alá kanyarítani, a buzogány jobban állott a kezükben, mint a penna. Diákul is kevesen tudtak, a kálomisták meg éppen nem.
Tahy Ferenc nagy bajszú, marcona ember volt, fekete szakálla a mellét verte. A törököt csupa mulatságból a tarkóján ragadta meg, mint valami kutyakölyköt, úgy emelte ki a nyeregből, és hajította el. De Gáspár úrfi neveltetésével nem sokra ment. A nyápic fiú eltanulta ugyan a fegyverforgatás minden fortélyát, különösen a hosszú, egyenes olasz tőrrel tudott jól bánni, de a katonai szolgálat nem érdekelte. Még a solymászat, agarászat meg egyéb vadászat sem. Amint felserdült, kezdett külön szokásokat felvenni. Madarakat tartott szobájában, papagájokat, szajkókat, csízeket, seregélyeket, rigókat, sármányokat. Ezeket tanítgatta, becézte, nevelte kalitkáikban. Még hollót és baglyot is fogott az erdőn, vélük társalgott, azt állítván, hogy értik a beszédét, meg hogy ő is tud madárnyelven.
Tahyék szégyenkeztek a neveltjük miatt, és ha vendégség mulatott a tófalusi kastélyban, Gáspárt szinte eltitkolták. Mert a vendégeknek is folyvást a madarait mutogatta meg azok tudományát. Ez pedig illik egy vándormadarászhoz, de nem Alapy János fiához. Legalábbis ez volt Tahyék véleménye. De a fiú miatt nem is igen kellett szégyenkezniök, mert az nem szerette a társaságot, és ha vendégség volt, rábízta szolgájára madarait, ő pedig nyomtalanul eltűnt.
Jó ideig nem is tudták, hol bujkál ilyenkor. Egyszer aztán meglesték, hogy a remetéhez jár, annak barlangjában búvik el.
A remetének senki sem tudta a nevét, nem is igen kutatták, kiféle, miféle. A barlangját valamikor maga vájta egy szőlősdomb oldalába, dorongfával kibélelte, nyírfából tákolt magának asztalt, lócát, ennyi volt a mesterséges barlang bútorzata. A remete egyebekben a pálos rend fehér csuháját viselte, és egyáltalán nem élt remeteéletet. Igen tanult ember létére ismerte a gyógyfüveket, azokból kotyvasztott varázsitalokat, és oly sok beteget meggyógyított, hogy az egész környék lakói hordták neki a konyháravalót meg a nemes borfajtákat is. Pénzt nem fogadott el. Azt mondta nemegyszer, hogy ez az ördög találmánya, a kártya az ördög bibliája, a kocka meg az ördög játékszere. Azt beszélték róla, hogy a Szepességben ércbányái voltak, ezeket kártyázta és kockázta el minden pénzével együtt. De lehet, hogy ez csak afféle mende-monda volt. Ő maga sohasem beszélt ilyesmiről, de nem is imádkozott, nem is szenteskedett soha, mint ahogy jóféle remetéhez illett volna. Inkább eltréfált a betegeivel, mert azt tartotta, hogy a nevetés a legjobb gyógyszer, és hogy ezt a rövid földi életet jókedvben és vidámságban kell eltölteni.
Verseket is írt borozgatás közben. De ezek nem voltak se istenes énekek, se virágénekek, még csak vitézi énekek sem. A jó szekszárdi, villányi, badacsonyi borok tüzét, zamatát és ízét dicsérték meg a ropogós malacpecsenyét, a disznótor örömeit, a nyárson sültek tulajdonságait, a ludaskása, farsangi fánk, őzgerinc, nyúlcomb, rántott bárány meg egyéb ételek fogyasztásával járó élvezeteket.
Írt még egyéb tréfás verseket is, és mindezeket felolvasta Gáspárnak, hogy megnevettesse. De ez sohasem sikerült neki. Gáspár egykedvűen hallgatta. Megcsodálta a versírás művészetét, szeretett volna ő is verseket írni, de egészen másféléket.
Egyszer azt mondta a remetének:
– Mért nem ír verseket a madarakról? Olyan szépek. Tolluk, mint a rubin, smaragd, türkiz. De lágy, nem olyan kemény, mint a drágakövek.
A remete nevette.
– Írok én a sült páváról, fürjről, fogolyról, szalonkáról. Még a gyöngytyúkról is, pedig annak a húsát igazán nehéz elkészíteni.
– De az élő madarakról?
– Nem vagyok én Szent Ferenc. Én csak sülve szeretem őket.
Ezen Gáspár megharagudott. Sokáig feléje sem nézett a remetének. De egyszer mégiscsak előkerült. Egy kalitkában hozott két sárgarigót. Felakasztotta a barlang falára, és fütyült nekik. A hím viszonozta, olyan szépen, olyan kacskaringós, jókedvvel, hogy még a remete is fütyülni kezdett neki.
Amikor így fütyürésztek hármasban, egyszerre csak megszólalt Gáspár:
– No, ezeket süsse meg kigyelmed, ha van hozzá szíve.
A remete váratlanul elérzékenyedett. Nagy, izmos kezét; odanyújtotta Gáspár felé.
– Ne haragudjon rám, Gáspár úrfi. Majd írok verset ezekről is.
Hogy írt-e verset, vagy sem, ezt Gáspár sohasem tudta meg. Mert az apródkodás ideje letelt, és ő visszatért nagyapjához, öreg Boldizsárhoz, a kemlényi várba. Onnan meg az alapi uradalomba vitte apja, hogy megtanuljon tiszttartókkal számvevőkkel bánni, gazdálkodni.
De ehhez sem mutatott nagy kedvet, akárcsak a végbeli vitézkedésre.
Rosszabb volt még ennél az érdektelenségnél is, hogy unalmában kezdte felvenni a remete szokásait. Egyre sűrűbben kóstolgatta az italt, gyatra verseket is kezdett írogatni. Csapnivalóan kegyetlen rigmusokat, melyeket aztán fűnek-fának felolvasott. Nevették is az uradalom tiszttartói, kasznárjai, de még csikósai, juhászai, kondásai is, mint valami kelekótyát. Mindez még nem okozott volna különösebb bajokat. De mikor hírül vette, hogy két erdélyi úrfi, Báthori István és. Kovacsóczy Farkas vannak átutazóban a Zrínyi-birtokon Itália felé, nyomban megérlelődött benne az a terv, hogy ő is velük megy a pádovai univerzitásra.
Apja éppen Csorgón időzött, ahol sógorával, Zrínyivel akadt elintéznivalója. Ott közölte vele Gáspár legújabb elhatározását, hogy ő poéta doctus akarna lenni, és megyen Pádovába a két erdélyi úrfival.
Alapy János sötét tekintettel mérte végig.
– Tán egészen elment már az eszed?
– Miért? Amiért költő akarnék lenni?
– Költő? Hát az miféle?
– Poeta doctus! Poeta laureatus!
– Az mit mível?
– Míveli a poétikát. Ír eposzt, mint Vergilius. Vagy históriás éneket, azminőt a mi Tinódink.
– Szóval, afféle futóbolond akarsz lenni, mint Lantos Sebestyén?
– Nem futóbolond bíz az, apámuram.
– Hát mi más lenne? – ordította Alapy, most már nekidühödve.
– Várról várra, táborról táborra jár, serkenti a nemzetet, lelkesíti a vitézeket a rabló török hódító ellen. Lanttal a kezében, mint egykor Tyrtaios.
– Te kemlényi és alapi Alapy Gáspár vagy, nem afféle Tyrtaios. Te ne serkents senkit lanttal a kezedben, mert ezzel csak szégyent hoznál famíliánkra. Inkább gyakorold magad kardforgatásban, kopjatörésben, gerelyvetésben, mintsem hogy efféle balgaságokkal töltsed az idődet.
– De ha másegyébhez van kedvem.
– Lehet kedved akármihez, de azt cselekszed, amit én parancsolok!
– Lássa, apámuram, az erdélyországi ifjak is mind mennek Hollandiába, Göttingába, Wittenbergába vagy Pádovába, hogy míveljék magokat. Miért ne mehetnék én is vélük?
– Ők tehetik. Törökkel cimborálnak, a portának évi adót fizetnek, a dívánpasáknak küldik a sok kincset, így vásárolják szégyenszemre a nyugságukat. De mi itt harcban állunk a végeken, lángol a Dráva mentén minden. Nékünk csapatokat kell gyakorolnunk és mustrálnunk, várakat erősítenünk, portyáztatnunk, hogy el ne borítson ez a pogány siserahad mindent. És te Pádovába akarsz menni poézist tanulni?
– Oda bizony.
Erre már Alapyt is végképp elhagyta a türelme. Nyakán, homlokán kidagadtak az erek, arca nekivörösödött. Olyat sújtott öklével a fia arcába, hogy az megtántorodott, majdhogy hanyatt nem esett.
Gáspár szeme előtt elsötétült minden. De még volt annyi ereje, hogy megragadja apja újból feléje sújtó öklét.
Így maradtak mozdulatlanul néhány pillanatig, akkor Alapy kirántotta a kezét Gáspár markából, és dolmányánál fogva mellen fogta Gáspárt.
Úgy rázta, mint vihar a facsemetét, aztán megemelte és földhöz vágta.
Meg is taposta volna elvakult szörnyű dühében, ha Zrínyi oda nem siet a tiszttartólakból.
– Miért bántod? – kérdezte lefogva a dühöngőt.
– Pádovába akar menni a bolond!
– Hát ez oly nagy bűn?
– Majd adok én neki Pádovát! Úgy összetöröm, hogy tudomisten, még Légrádig sem viszi, nemhogy Pádováig! Még az én kezemet merészeli lefogni! Ez a futóbolond! Majd…
Zrínyi szeme villámlott.
Alapy elhallgatott, jól ismerte sógorának ezt a tekintetét. Ritkán villant fel, de akkor olyan vihart jelzett ez a villámlobbanás, hogy attól reszketett az egész Dunántúl, de még az országgyűlés is.
– Magamhoz veszem Gáspárt.
Egy szóval sem mondott többet, aznap nem is esett több szó köztük.
Másnap reggel meg elindult kísérő huszárjaival, híres lovas darabontjaival, és magával vitte kocsin Gáspárt, aki tört bordáival nem tudott lóra ülni.

Csáktornyán újabb bosszúság várta a bánt. Elmenesztette még régebben várnagyát, Futtaky Jeromost húsz lovassal Szigetre, hozná el onnan a török foglyokat. Azokkal ugyanis ő rendelkezett, nemcsak mint horvát bán, de mint a Dunántúl főkapitánya is. De mindezeken felül még azért is jussot tarthatott a foglyokra, mert Nádasdyval együtt ők mentették fel Szigetet az ostrom alól, és ő tudta legjobban, hogy nélküle Horváth-Stantsics már vagy az igazak örök álmát aludná, vagy török fogságban sínylődne.
Amint megérkezett Alapról, és a várnagy jelentését fogadta, mindjárt látta Futtaky arcán, hogy az fél ama bizonyos. Zrínyi-vihar kitörésétől.
Félhetett is. Mert amikor a bán a foglyokat kérte, Futtaky eléhozatott a macskaköves várudvarra tizenkét nehéz zsákot.
– Hát ez mi? – mordult rá a bán, rosszat sejtve.
– A foglyok. Jobban mondva csak a fejeik. Hetvenkét darab. Így küldte Markó. A többit, mondja, elgurigázták.
A bán sötét szemében fellobbant a Zrínyi-villám.
– Mit mondasz? Hogy elgurigázták?
– Igen, mert amikor a vár megmenekült, lőn nagy vigasság, hajigálództak és tekéztek a török fejekkel, azok közül sok legurult a bástyáról a vizesárokba. Emezeket kopjára tűzette Markó még a török szeme láttára, így maradtak meg.
Most kitört a vihar.
– Hát a bitang cudar eb, hogy merészelte ezeknek is fejét venni? Kaphattunk volna értük jó keresztény magyar és horvát vitézeket, de ki tudja, némelyikért még ötszáz aranyat is! Az én pénzemet, az ország pénzét, a mi rabjaink életét herdálja az a cudar bitang eb? Ott ácsoltatok neki akasztófát Sziget piacán, majd megtanulja akkor, ki a bán és főkapitány, én-e vagy ő!
Oroszlánbömbölését visszhangozták a falak, hangja betöltötte az egész hatalmas várudvart.
– Felköttetem a bitangot! Felköttetem! Így herdálni az ország pénzét!
Ezt ismételgette dühében, pedig valójában nem is az bántotta. Undorodott a foglyokkal való kegyetlenkedéstől. Nemegyszer erőszakkal is kiszedte őket a német zsoldosok kezéből, még emberhalál árán is.
Tudták ezt jól a várbeliek, amikor meghallották oroszlánordítását. Nem szerettek volna most a szigeti kapitány bőrében lenni. A bán első mérgében maga akart Szigetre menni, csak Radován diák tartotta vissza.
– Méltóságod ne piszkolja be a kezét efféle hóhérmunkával. Vegye figyelembe, hogy Markó mégiscsak megtartotta a várat. Meg hogy a török is küld nékünk néha ajándékul ilyen lekanyarított fejeket. Küldheti még a miénket is, forgandó a sors bizony, elhiggye méltóságod.
A bán ezen kissé lecsillapodott, most kell okosan beszélni vele, tudta ezt a ravasz Radován diák.
– Írunk néki olyan levelet, hogy abból majd megtanulja, ki a főkapitány, gróf uram-é vagy ő!
Kérte is a hollótollat Alapi László diáktól, hogy maga írja, amit a bán diktál. Hadd tombolja ki magát a betűben, hiszen a papiros türelmes. Mire a levél odaér, Zrínyi is kifújja mérgét, Markó meg jobban jár a legmérgesebb levéllel is, mint az akasztófával.

2

Mihály-napkor rendszerint volt nagy sürgés-forgás az Alapi-tanyán. Ilyenkor eljött Csáktornyáról László diák is, meg Menyhért, a kovács. De rendszerint hazavetődött Gáspár is néhány napos szabadságra. A puszta többi árendása is összegyűlt itt ilyenkor, mert Mihály-napon esett meg az évenkénti második elszámolás az uradalom számvevőjével. Az első György-napon.
De meg szüretre is ilyenkor készülődtek, lévén a termés már mindenünnen betakarítva, és a számvevővel való elszámolás után osztották csak el.
Most is hangos volt a tanya. Szekérnyikorgás, ostorpattogás, hordódöngés, kopácsolás, kutyaugatás, tehénbőgés, disznóröfögés, gyermeksivítás, nevetés, énekszó, tréfálkodás mind egyetlen zsivajba olvadt össze, mintha valami nagy méhkas; zsongana. Valóban, ezek a dolgos emberek, asszonyok szorgalmaskodtak egész esztendőben, mint a méhek, gyűjtötték, a télirevalót.
Most váratlan vendégek is érkeztek. Gáspárral együtt eljött Szigetről Néma Gyurka és Gyürki Pista, aki már katonának öltözött be, ott szolgálván a Székcsői Máté csapatában.
Csáktornyáról László nemcsak a tiszttartót és a számvevőt hozta magával a szolgáltatások miatt, de Zrínyi György úrfit is, aki a szüretre kéredzkedett.
Menyhért meg Patasics Milicával jött, akit menyasszonyaként akart bemutatni a családnak.
Akadt hát a Jani feleségének, Marának elég dolga, úgy sürgött-forgott mindenütt, mintha egyszerre tíz helyen lett volna.
A közeledő ősz a maga sajátos, üveges napfényével beragyogta a tanyát, és a benne sürgő-forgó sokfajta embert, asszonyt, állatot. A ház zsúpfedele úgy csillogott, mintha két kéményszemével kíváncsian szemlélné, hogyan gyülekeznek az elmaradt gólyák, darvak, vadludak a nagy vándorútra, követvén a Kisasszony napján induló fürge fecskerajokat.
A jegenyéken tömegével ültek a varjak, mozdulatlanul, mint az ólommadarak. Védték fészkeiket a merész ívben fel-felcikázó és lecsapni készülő vércsék ellen, amelyek aztán a varjúfiókák helyett egy-egy csirkét ragadtak el, nem mervén szembeszállni a nagyszámú védősereggel.
Az öreg Boldizsár ott ült Néma Gyurkával a diófa árnyékában, a malomkő asztal mellett. Nékik volt mindig beszélnivalójuk, mert Néma Gyurka rekedt hörgését senki sem értette Boldizsáron kívül.
Most Gáspár is odatelepedett melléjük barátjával, Gyürki Pistával. Ez elmondta apróra, hogyan szegődött Kruchina mellé, hogyan szabadultak a török fogságból csoda módra, a gyűrű segítségével, hogyan jutottak be az ostromlott Szigetvárra, hogyan öltözött át Kruchina doktornak, végezetül hogyan indult neki Gáspár felkeresésére.
László és Menyhért is odatelepedtek melléjük, és hallgatták a zömök, pirospozsgás parasztfiú elbeszélését. Mert Gáspár ekkor már közölte volt velük, hogy a kutyabőrt csak ama bizonyos Kruchina lophatta el a dolmánya béléséből.
– Nem is más – mondta Menyhért –, mert rajtam is kereste. Házat, telket is ígért, ha nyomra vezetem.
– Rajtam is kereste – mondta László diák.
– Meg rajtam is, tűvé tettük utána az egész házat – toldotta meg Boldizsár. – Hívjátok már ide Janit, ő is mondja el a magáét.
Jani is eljött, így összeröffent az egész Alapi család.
Gáspár vitte a szót.
– Én azért vittem csak el az ármálist, mert úgy gondoltam, hogyha felviszem hadnagyságig, akkor nemesember létemre nagyobb becsületem és könnyebb előmenetelem lesz, mintha jobbágyivadék lennék. Maguk viszont itt a tanyán meg egyebütt is ugyan kevés hasznát veszik. De hogy ama bizonyos Kruchina még ostromló seregen is általjött, csak hogy ellophassa tőlem, ennek nagy oka lehet.
Tanakodtak, mindenki egyszerre beszélt, de okosat senki sem tudott mondani. Végül László integetett, hogy hagyják őt szóhoz jutni.
– Mi itt hasztalan okoskodunk, nem tudunk semmit kisütni. De annyit biztosan mondhatok, hogy az öreg Alapy Boldizsár küldte ki Kruchinát Kemlényből, szerezné meg a kutyabőrt. Mert még azt is megkérdezte, vajon a szájában kardot tartó oroszlán van-e rajta. Ez pedig az alapi és kemlényi Alapy urak címere.
– Akkor tiszta dolog – mondta Boldizsár –, hogy egy család vagyunk velük.
– Birtokpertől félnek, azért lopatták el – vélte Menyhért.
– De ha eddig nem féltek, mért szállott volna a félsz éppen most beléjük? Hiszen azt sem tudtuk, hogy egy család vagyunk. És ha nem piszkálják azt a kutyabőrt, sohasem is tudtuk volna meg.
– Színtiszta igazság. Más okának kell ennek lennie.
Most László beszélte el Alapy Jánossal való találkozását a csáktornyai kastély könyvesházában. Meg hogy a bán is megkérdezte a boltban, nincsenek-e atyafiságban a sógorával.
A találgatás újra megindult. Ürült a boroskancsó is közben, a koldus Alapiak egészen nekitüzesedtek. Nem gondoltak már se szürettel, se szolgáltatással, se tiszttartóval. Valami titok bűvkörébe kerültek, és a nemesi címer, amit azelőtt kutyába se vettek, most egyszerre nagy jelentőséget nyert előttük.
Gáspár már a kőasztalt ütögette öklével.
– De én biz megkerítem azt a Kruchinát, ha a fene fenét eszik is! Tőlem lopta el a kutyabőrt, én veszem vissza tőle!
– Ha ugyan megtalálod. És ha a kutyabőr még nála van. Mert nem azért lopta volt el, hogy magánál tartsa!
– Akkor megmondja, hová tette! Ki számára és miért lopta el!
– Hogyisne! Túl van az már ungon-berken! Ha meg Kemlénybe vitte, onnan ugyan sohasem kapod ki!
Addig vitáztak, míg csak rájuk nem esteledett.
Kruchina, mint Doctor Montanus, keresett annyi pénzt Szigeten, hogy jó hátaslovat vásárolhatott, és még útravalóra is tellett Kemlényig. Mert így élt ő, egyik vártól a másikig. Volt ugyan elásott pénze is valahol, de ezen csak öregségére akart házat venni Trencsénben, ha már nem lesz jártányi ereje. Néha hozzá is tett valamicskét a vasládikába rejtett Kruchina-vagyonhoz, de általában nem sokat gondolt vele.
Most azonban valami azt sugdosta folyton a fülébe, hogyha megfejtené ennek az oroszlános kutyabőrnek a titkát, egyszerre gazdag ember lehetne. Igaz, sohasem vágyott a gazdagságra. De ezt a kutyabőrt mintha maga Belzebub juttatta volna a kezére, csak azért, hogy felkeltse benne a pénzsóvárság undok szenvedélyét.
Mert útközben tízszer is kifejtette zekéje béléséből, hogy újra meg újra megvizsgálja, aztán eredménytelen kutatás után ismét visszavarrja.
Talán nem is a pénz izgatta, amelynek titkát ez a kutyabőr magában rejti, hanem inkább maga a titok. Hiszen, úgy lehet, az ő számára nem jelent egy rézgarast sem, csak az Alapyak veszik hasznát.
– Miféle ember vagy te, Kruchina – mondogatta magának –, hogy egy vén Alapy Boldizsár meg egy még vénebb kutyabőr túljárnak az eszeden? Mert annyi bizonyos, hogy a vén kujon Boldizsár nemhiába ígért fűt-fát, ha megszerzed ezt a kardos oroszlánt.
– Ismerhetnéd már az ő ígéreteit. Majd kifizet tíz arannyal, aztán sohasem tudod meg, mért kutyagoltál annyit ezért a kutya kutyabőrért.
– Az is lehet. De hallod-e, komám, Kruchina! Nem megígérted Csáktornyán a bánnénak, hogy elébb néki mutatod meg, mielőtt elvinnéd Kemlénybe?
– Úgy igaz az. És mivel van benned zsiványbecsület, megteszed neki.
– Jól van, no! Akkor hát fordíts egyet a lovad fején, és kanyarodj Csáktornya felé. Igaz, nagy kerülő, de néha többet ér a kerülő, mint az egyenes út.
Éppen idáig juthatott el az önmagával folytatott párbeszédben, amikor fölöttébb kellemetlen dolog esett meg vele. Egy negyedóra múlva ugyanis már félmeztelenre vetkőztetve, hátrakötözött kézzel baktatott az út sarában, nyakánál fogva a saját Ferdinánd nevű lova nyeregkápájához kötve. Mert az ő jó pénzen vásárolt nyergében egy páncélinges, sisakos dzsebedzsi ült, akinek nagyon megtetszett Ferdinánd. Pedig azt sem tudta a derék nagy szakállú muzulmán, hogy Kruchina magáról a császárról nevezte el a lovát.
Két tatár gházi is baktatott a dzsebedzsi után néhány vezetéklóval és egy rabszíjra fűzött gyönyörű cigányleánnyal.
Kruchina értette a beszédjüket. A leányt száz piaszterre becsülték, őt legfeljebb tízre. Ennek egyharmada a szultáni kincstáré, egyharmada a pécsi basáé, egyharmada az övék, jut tehát rájuk összesen harminchárom és egyharmad piaszter. Ez nem sok. De Kruchina gúnyája, csizmája is megér valamennyit, a tarsolyában is találtak tizenhét ezüstdénárt, a lovát is lehet vagy ötven piaszterre becsülni.
Így számítgatták, mennyit ér a fogás. Kruchinát az bosszantotta, hogy a zsákmánynak ő a legolcsóbb része. Meg hogy a kutyabőr most ki tudja, hová vándorol az ő zekéje bélésében?
Amikor lesből rátörtek a kontyosok, Kruchina méltóságteljes kézmozdulattal tartotta az orruk elé Bajazid szultán gyűrűjét. De ezt a mozdulatot a dzsebedzsi ugyancsak félreértette. Mert lehúzta ujjáról a varázsgyűrűt és nagy komolyan a maga mutatóujjára húzta, amin pedig már ékeskedett egy elrabolt pecsétgyűrű.
Kruchina káromkodott, ezért meg is rugdosták. Így hát most belétörődvén a sors forgandóságába, mezítláb futott a saját lova után. A szép cigányleány meg úgy nevette, hogy barna arcából, piros szájából gyöngysorként villogtak elő hófehér fogai.
Ő tudta, hogy néki a rabság csak jobb sorsot jelenthet, mint amilyen eddig volt, sok éhezés, kószálás közben. Hallotta, hogy a pasák háremében mindent megkapnak a nők, amit csak szemük-szájuk megkíván, és henyélhetnek naphosszat, senki sem fogja őket munkára.
– Tudok dalolni, tudok táncolni, citerázni is. Csúnya sem vagyok éppen – mondogatta magában Zeli. Mert így hívták.

Alapy Gáspár jól érezte magát Csáktornyán. Még a szüretre sem ment ki a bánékkal, bevette magát a könyvesházba, ott olvasott, böngészgetett naphosszat, mert Zrínyiné nemrégiben sok új könyvet hozatott Hollandiából.
Amióta apja megütötte, nagy változáson ment át. Meggyűlölte apját. És ez az új, ismeretlen érzés, a gyűlölet megtette azt, amire az apródság és katonaélet nem tudta ránevelni.
Keménnyé tette. Elhatározta, hogy apját nem ismeri többé, él a maga lábán, rajta ugyan nem basáskodik többé senki, őt ugyan mások előtt nem szégyeníti meg többé senki, még az apja sem.
Lemondott, ha kissé fájó szívvel is a külországi utazásról, lemondott a kemlényi és alapi uradalmakról, csak az italról és a titkos verselésről nem tudott lemondani. Még a könyvesházba is hozatta szolgájával egyik kancsó szekszárdit a másik után, és mivel azt tartotta, hogy ökör iszik magában, egyéb ivópajtása nem akadván, László diáknak kellett vele tartania.
László nem volt italos természetű. Nem is bírta a bort, a bolt mellett levő borospincének már a szaga is fejébe szállt néha. De azért örült, ha a részeges Alapy Gáspár felhívatta a kastélyba. Mert ha ő maga nem is kedvelte az italt, szerette az italos embereket. Mindaddig, amíg el nem homályosodott a tekintetük, és nehezen nem kezdett forogni a nyelvük. De ez az állapot Gáspárnál csak úgy alkonyattájban következett be. Addig akadt mindig elég mulatságos beszélnivalójuk.
Gáspár egyetlen barátjáról, a remetéről beszélt, László meg Török Bálint udvaráról és mesteréről, Tinódi Sebestyénről.
– Elvinnél egyszer hozzá? – kérdezte egy ízben Gáspár.
– Boldogan. De nem könnyű rátalálni. Kapott egy szép házat Kassán, nagy jóakarójától, Czeczey Lénárt főkapitánytól. De abban csak felesége él két fiával, patikusmesterséget folytat. Sebestyén meg mindig úton, a várakat és táborhelyeket járja. Hiába, vándormadár, egy-egy napra, ha hazavetődik. Mindent akar tudni, maga szemével látni, hogy megénekelje krónikás énekeiben. Jártam vele én is. Alig volt három napja, hogy Ali basa eltakarodott seregével Eger alól, mi már bent voltunk a várban. Négy éve ennek. Sebestyén magától Dobótól tudott meg mindent, meg vicekapitányától, Mekcseytől. De beszélt a katonákkal, még az asszonynéppel is, akik ott verekedtek a bástyákon a törökkel. Sebestyén így jegyzett fel sorjában mindent, mert a színtiszta igazságot akarta csak megírni krónikás énekeiben.
– Hallottam őket táborhelyeken, amint a hegedősök mondták lantpengetés közben, a katonák meg vélük danolták.
Már a nyelve hegyén volt, hogy ő is ír verseket, de aztán mégis elhallgatta.
– Akkor hát megígéred, hogy elviszel Sebestyénhez?
– Készséggel. Majd csak ráakadunk valahol.

Az őrtoronyban megszólalt a kürtjel. Tudatta a kapuőrséggel, hogy a töltésen lovascsapat közeledik. A kapuőrség kürtje felelt rá.
– Menjünk fel a toronyba, nézzük meg, mifélék – indítványozta Gáspár.
Igaz, hogy már elég bizonytalanul állott a lábán, de azért felbotorkált valahogy a meredek csigalépcsőn.
– Foglyokat hoznak – mondta a látó.
Így nevezték azokat a válogatottan éles szemű katonákat, akiket őrségre rendeltek a toronyba.
Az alkonyfényben messzire el lehetett látni az őszi tájban. A vizesárok és a mocsár vize rőt fényben ragyogott, mint a rubint. A töltést, meg a falun keresztülvezető országutat rózsásra festette az, alkonyfény.
Az erdők sötét sávja határolta a tarlót meg a szőlősdombok tarka színfoltjait. Az égbolton halványlila felhők rétegeződtek, mintha el akarnák fátyolozni a lemenő nap vérvörös izzását.
A lovascsapat közeledett. Most már ki lehetett venni a várbeli darabontok sötétzöld mentéjét, vörös nadrágját, sárga csizmáját is a fehér, fekete, szürke és barna lovak sötétkék nyeregtakarói felett, meg a közrefogott török rabok rikítóan tarka ruházatát.
A várbeliek összecsődültek a falakon, bástyákon és a két várudvaron, fogolynézni. Ez is mulatság volt a nagy egyhangúságban, hiszen Csáktornya fogoly töröknél másmilyet sohasem látott.

Amikor a csapat bekocogott a várudvarra, László és Gáspár is odalent volt.
– Nini, hisz ez Kruchina! – kiáltott fel Gáspár.
László is megismerte a félmeztelen embert, aki egy cigányleánnyal és két másik levetkeztetett rabbal együtt a török foglyokkal volt egyazon hosszú kötélre fogva. A portya nem ért rá arra, hogy útközben kivallassa, kik és mifélék, ez a várnagy és a porkoláb dolga. De Futtaky máris intézkedett, hogy oldják fel a négy keresztény rabot arról a kötélről, amely a nyolc török rabhoz fűzte őket.
Kruchinának első dolga volt, hogy jól képen vágja a dzsebedzsit.
– Nesze kontyos, ez a tiéd! És nesze meg nesze!
Ezzel még kétszer arcul vágta, ami a török számára mindennél súlyosabb megaláztatást jelentett.
– Most pedig ide a gyűrűmmel, te zsebrák!
Úgy húzta le a dzsebedzsi ujjáról a maga fekete köves gyűrűjét, hogy a másik arany pecsétgyűrű is lejött vele. Megnézte.
– Igen? Erdődy címer is kellett neked? Nesze!
Ez még egy pofont jelentett. Aztán az egyik tatárhoz ugrott, és lehúzta róla a maga zekéjét. Úgy rúgta hasba, hogy a tatár elhemperedett.
A másikról meg a csizmáját húzta le. A vezetéklovak iszákjából még a süvegét, tarsolyát, mentéjét is előkanyarította, és így visszaállítván kruchinai mivoltát, a bánné után kérdezősködött.
– Szüreten vannak – mondta Futtkay. – Hát ez a cigánylány kiféle?
Zeli villogó szemekkel mérte végig a várnagyot.
– Aztán miért vagy ilyen dühös, lelkem, galambocskám?
– Mert á devlá rúgja meg, a latrok kisábádították.
– Hát az mért baj?
– Há mer én pásáné akartam lenni. Mos meg megin cigány vagyok.
A várbeliek annyira kacagtak, hogy elkáromkodta magát az ő nyelvén.
– Dikkendáre, kaj tu dzsava stralafuszi, poma nikel csikel!
– Mit karatyolsz?
– Dicsirem est á síp gróf urát, milyen nagyon síp – mutatott Gáspárra.
Kruchina intett Lászlónak, és jelezte, hogy volna valami bizalmas mondanivalója. Lementek a boltba, amely most üres volt.
– Megvan a kutyabőr – mondta Kruchina.
– Tudom. Elloptad Gáspár öcsémtől. Találkoztam vele Mihály-napkor a pusztán. Azt mondta, hogy előkerít, még ha ürgelukba bújtál is.
– Hát onnan még előkeríthetett volna talán. De a belgrádi rabpiacról alig. Mert ha ezek a várbeli darabontok nem akadnak ránk a berzencei országúton, bizony odakerülök. Az ármális meg talán a krími félszigetre, azzal a tatárral, akiről leszedtem a zekémet. Most itt van.
– Akkor add ide. Úgysem veszed semmi hasznát.
– Hát ti? Még annyira sem, mint jómagam. Mert én legalább megkapok érte vagy húsz sárga csikót Alapy Boldizsártól. De néktek még annyit sem használ.
Levette zekéjét, és kifejtette béléséből az elfakult, pecsétes ármálist.
– Itt van. Vizsgáld meg te is. Fel nem foghatom, mire kell a vén Alapynak.
– Azt én megmondhatom – szólt mögöttük egy hang váratlanul.
Amíg a kutyabőrt forgatták, vizsgálták, gyertyaláng elé tartották, azalatt bejött utánuk a boltba Gáspár. Akaratlanul is kihallgatta a beszélgetést, és elhatározta, hogy most bosszút áll az apján.
Kruchina és László meglepetten pillantottak hátra. Gáspár előlépett a gádorból, és ő is megvizsgálta az ármálist.
Aztán se szó, se beszéd, előszedett egy éles bicskát a csizmaszárból, és hegyével körömfeketényi keskeny csíkot vágott le az ármális aljából.
Kruchina a homlokára csapott.
– Ó, te hatökör Kruchina! Tudhattad volna, hogy nem egy kutyabőrt duplán használtak! Nem is hat, de tizenkét ökör vagy te!
Gáspár nem sokat hederített rá. Ő biztos volt a dolgában, mert tudta, hogy a nagyapja is a kettős kutyabőr belsejében keresett valami tervrajzot, amely rávezet az elásott kincs nyomára. Nemegyszer beszéltek erről apjával, akin azzal áll most bosszút, hogy elárulja a családi titkot. Azzal nem is gondolt, hogy önmagát fosztja meg a kincstől. Belenyúlt a kutyabőr belsejébe, és diadalmasan húzott ki onnan egy megráncosodott, keskeny kis pergamenlapocskát.
– Itt van! Ez kell nekik! Ezért keresték a kutyabőrt!
Kruchina csak egy pillantást vetett a sárga pergamenre. Rögtön látta, hogy azon a szigeti vár tervrajza feketéllik.
Amint jobban szemügyre vette, azt is megfigyelte, hogy az Óváros felől kis nyilak vezetnek a töltésen a külső vár irányába. Az egyik helyen kérdőjel kacskaringózott felettük, a másik helyen vörössel jelzett karika. Aztán ismét egy fekete kérdőjel, ez már egészen közel a Hegybástyához.
Gáspár rábökött mutatóujja körmével a vörös karikára.
– Itt van a kincs elásva! Az Alapyak kincse! Negyven hordó, arannyal és drágakővel színültig telve! Kihallgattam én apámékat, tudom, ezen jár az esze gyerekkorom óta nagyapámnak!
– Igen ám – mondta most Gáspár –, de hol van ez a vörös karika? Miféle vár lehet ez?
Kruchina hallgatott, mintha nem tudná. De László, aki úgy ismerte Szigetet, mint a tenyerét, mindjárt rávágta, hogy ez Szigetvár.
– Nem te vagy a hatökör, hanem ez a diák – gondolta Kruchina. – Mert most már nemcsak a szegény Alapiak tudják, hol van a kincs, de a gazdagok is. Ebből pedig egyenlőtlen küzdelem lesz. Most légy okos, Kruchina!

4

Amióta Török Bálint özvegye elköltözött két fiával a Tiszántúlra, és átadták a várat és a hozzátartozó uradalmat Zrínyinek, a Török-palotában a vár mindenkori kapitányai szállásolták el magukat. Így Dersffy és Kerecsényi után Horváth-Stantsics is.
A palota, ámbár egyik szárnyán emelettel is bírt, inkább volt udvarháznak mondható, mint palotának. De akkor így hívták még a szerényebb várbeli házakat is, amelyekben a várkapitány lakott.
Horváth Markó éppen a környéken vadászott Gergely fiával és három fiatal hadnagyával, amikor Zrínyi levele a palotára megérkezett. Markó özvegysorba jutott, így a házban csak kisszámú cselédsége lézengett, a bán levelét meg a seregdiák, Lukisics István vette át.
A levelet diákul írták, és mivel Horváth amúgy sem tudott latinul, de még olvasni is alig, Lukisics bontotta fel a levelet. Most is feltörte a bán címeres pecsétjét, és éppen a szörnyű levél olvasásába volt elmerülve, amikor belépett a boltba Orosztoni Péter, a szenyeri uradalom tiszttartója. Az ostromban golyót kapott a bal vállába, kulcscsontja is eltört, dagadt kezét felkötve hordta. Emiatt hazautazni sem tudott, a vadászaton sem vehetett részt.
– No, mit ír a bán? – kérdezte István diákot.
– Nem mást, mint hogy a kivégzett török foglyokért, melyekkel nagy kárt okoztunk a főkapitánynak, a királyi kamarának, de még az országnak is, kitolatja szemét kapitány urunknak, aztán felkötteti mindazokkal a tisztekkel és legényekkel együtt, akik segédkeztek a törökök meghóhérlásában.
Orosztoni hosszú, csontos, higgadt ember volt, inkább szerette a tréfálkozást, mint a felesleges bosszúságot. De most halottsápadt lett az arca a méregtől. Merészen kiugró sasorrának cimpái is remegtek a visszafojtott indulattól, meg az a mogyorófa pálca is, amelyet jobb kezében tartott.
Szólni sem tudott, csak az ajkát harapta morcos tatárbajsza alatt.
Végül csak ennyit mondott:
– Megüti Markót a guta.
Orosztoni jóslata bevált. Horváthon kétszer is eret kellett vágni, annyira indulatba hozta a bán levele.
Máskor minden csekélységért ordított, de most szólni sem tudott. Csak a szája mozgott folyton, mintha magában beszélne.
Egy hétbe is belétellett, amíg annyira magához tért, hogy válaszlevelet mondhatott tollba István diáknak. De ez nem a boltban történt, hanem odafent a palota nagy ebédlőtermében, ahová összehívatta ez alkalomra Horváth a vár összes főtisztjeit, hadnagyait és vajdáit.
Amikor mind együtt ültek a hosszú asztalnál, Horváth nyugodt hangon belekezdett:

Kelt Castrum Sigetiensis, 8. Octobri, Anno Dei 1556.

Vettem Uraságod ezen év szeptember 20-án kelt levelét, melyben úgy engem, mint főtisztjeimet, hadnagyaimat, vajdáimat és katonáim közül mindazokat, kik a török foglyok hóhérlásában részt vettek, szemkitolással és akasztófával fenyeget meg. Úgy lehet, Uraságod valami jöttment latroknak vagy haramiáknak néz és tart bennünket, nem pedig Ferdinánd magyar király őfelsége zsoldján tartott, próbált és vitéz végbeli katonáknak. Máskülönben ama egynehány rossz törökért ily hangon nem alázna meg bennünket.
Ezek okából tudatom Uraságoddal, hogy nékem nemhogy a foglyokkal, de még azok fejeivel se kellett volna elszámolnom.
1. Igaz ugyan, hogy Sziget városa és a várhoz tartozó uradalom Bán Uram birtokába ment át, amióta Török Bálintnétól azt kézhez vette.
2. Az is igaz, hogy az őrségben Bán Uram tart zsoldjában ötven lovast és száz gyalogost.
3. Az is igaz, hogy mint Dunántúli Főkapitánynak, én engedelmeskedni tartozom.
Mindezek ellenére a török foglyokkal nem Uraságod rendelkezik, ha azok a vár területén estek fogságba. Hiszen tudnivaló, hogy magam is, főtisztjeim, hadnagyaim, vajdáim és vitézeim közül 1250-en Ferdinánd király őfelsége zsoldjában vagyunk, így tehát Sziget királyi vár. Az abban ejtett foglyok értékének egyharmada így a királyi kamaráé, egyharmada a városparancsnoké, egyharmada pedig ama vitézeké, akik foglyul ejtették az ellenséget. Ez vonatkozik nemcsak a foglyokra, de a náluk és rajtuk zsákmányolt mindennemű prédára, melyet kótyán kell eladni és igazságosan elosztani.
Mindezeket figyelembe véve, én csak magának őfelségének, a kamarának és katonáimnak tartozom a foglyokkal való elszámolásra. De Uraságodnak semmiképpen, kivéve, ha a váron kívül, azaz Zrínyi birtokon estek volna fogságba. Ilyen esetben a birtokjog Uraságodé, és én ezt mindig szem előtt tartottam, kár lenne így hát a szememet kitolatni.
Ha engem a foglyokért valaki is törvény elé állíttathat, úgy az csak őfelsége és senki más. Ott majd megfelelek magamért, főtisztjeimért, hadnagyaimért, vajdáimért és katonáimért, Isten és ember előtt.
Szemkitolást és akasztófát ígérhet uraságod szökött jobbágyainak vagy tolvaj udvari cselédjeinek, de nem nemes gradeczi Horvát-Stantsics Márk Szigetvár királyi kapitányának. Mert én őfelségének esküdtem volt fel, hogy életem árán is megtartom a várat, nem pedig Uraságodnak.

Hangja egészen elrekedt a fojtott dühtől, és amikor elhallgatott, olyan csend ült a termen, hogy még a diák tollának sercegését is tisztán lehetett hallani.
Patasics Péter, Székcsői Máté, Orosztoni, Pethő, Juranics, a két Deli testvér, Radivoj és a többi hadnagy nem helyeselt, nem is ellenkezett. Tudták, hogy Horváth Markónak igaza van, de azt is tudták, hogy Zrínyi Miklós mentette fel a, várat. A legrosszabb ügyek pedig azok, amelyekben mindkét félnek igaza van, mert ezek mérgesednek el leginkább.
A szolgalegények bort hoztak. De még ez sem oldotta meg nyelvüket. Csak ittak némán, kelletlenül, és aki tehette, el is ódalgott.

Mire a bánék megjöttek a szüretről, már megeredt az őszi eső, bevonva ezüstfátylával a tájat. De azért a várudvar mégis visszhangzott a gyermekzsivajtól. Az öt kis Zrínyihez hozzácsatlakoztak a várkapitány, a várnagy, a tűzmester, a porkoláb, a hadnagyok és közvitézek gyerekei is, egész hadgyakorlatot tartva a kastély körül.
Végül is Radován diáknak gyűlt meg a baja velük. Megostromolták a boltot, berontottak a kancelláriára, és új szultánt követeltek.
A három diák szinte elveszett a beözönlő siserahadban, felmásztak a polcokra, ládákra, de még László és Gerzson hátára is.
Radován védelmi állásba, azaz ülésbe helyezkedett.
– Télire nem kell új szultán. Majd csinálok tavasszal. Most úgyis elmosná az eső, aztán belepné a hó, tavaszra fityinget sem érne.
– De nekünk új szultán kell! Új szultán! – kiáltoztak a gyerekek.
Radován végül is megadta magát.
– Nem bánom hát, holnap hozzákezdek. De ez olyan szultán lesz ám, hogyha esik az eső vagy a hó, begurítjuk a kapuboltozat alá, aztán amíg az udvaron van, addig se szabdaljátok. Nem fogok én nektek minden hoppra új szultánt csinálni! Nézze meg az ember!
– De ha nem szabad bántani, Radován bácsi, akkor minek a szultán? – kérdezte Pozsgay porkoláb kis Gyurkája.
Ez már fogas kérdés. Nevette is a két diák.
– Persze hogy persze! Minek akkor az új szultán? – ismételgette meg a kérdést Zrínyi Kristóf is.
– Hát csak arra – vágta ki. magát Radován –, hogy tanuljátok meg az ellenséget is tisztelni. Mert aki lebecsüli, könnyen pórul járhat. Meg aztán nem magyar gyerekhez illik olyat szabdalni, aki nem vághat vissza.
A gyermekek elszontyolodtak. Többen már fel is fogták szavainak igazságát.
Gáspár nyitott be a boltba, A szokottnál is többet ivott ezen a napon, mámoros fejjel botorkált le a néhány lépcsőn. A gyermekzsivaj hirtelen az ő madarait juttatta eszébe, amelyeket hűtlenül elhagyott Kemlényben, és amelyekre azóta nem gondolt, Eleredtek a könnyei, vajon mi történt a szegény árvákkal? És már maga előtt látta őket holtan, a vörösbegyet, a tengelicét, a sármányt, a cinkét, a feketerigót, a szajkót és a többit.
A kis Zrínyi Kristóf észrevette.
– Nini, sír a Gáspár bácsi.
– Igen, siratom a madaraimat. Ti is ilyen kis madarak vagytok. Még éltek.
– Már mért ne élnénk, Gáspár bácsi?
– Igaz is, mért ne élnétek? Te kis vörösbegy. Te meg nádicinke. Te meg fecske, kis fecske. Te meg veréb, hehe, kis verebecske – mutogatott sorra a megijedt gyerekekre, és már nevetett, könnyekkel a szemében.
Ez tetszett a kis Pozsgay Gyurkának:
– Játsszunk madarat, Gáspár bácsi! Én mi vagyok?
– Te búbos vöcsök!
Gyurka ismerte ezt a furcsa vízimadarat is. Felfújta magát, és hátraszegve a fejét, kidüllesztve mellét, úszó mozdulatokat tett, amin viháncolva kacagott az egész gyermeksereg, de még a három diák is.
– Vöcsök! Vöcsök Gyurka! – kiáltották kacagva.
Így aztán sorban mindegyik madárnevet kapott, Páva Panni, Cinke Kati, Sármány Nikola, Seregély Pista.
Gáspárnak hirtelen újból eszébe juthatott valami, mert felbotorkált a lépcsőn, átdülöngélt a kastélyba, ott botladozott a folyosókon, termeken, amíg az ajtónállóktól meg nem tudta, hol tartózkodik a bánné.
Már hallotta is kemény hangját.
– Megint felöntöttél a garatra, Gáspár!
Gáspár megkapaszkodott egy faragott szék magas támlájában. Gondolkozott, mit is akart mondani nagynénjének.
Végre kikötött valahol.
– Katalin néni!
– Mi az?
– Megvan a kincs!
– Micsoda kincs?
– Hát a miénk! A negyven hordó!
– Részeg vagy. Eridj, aludd ki magad, haszontalan!
– De Katalin néni! Igaz, ho… hogy i …ihittaham. De azért tudom, amit tuhudok.
– Mit huhogsz? Bagoly vagy?
– Az, tudós madár. Mindenki madár. A gyerekek is. De a negyven hordó, az megvan. Színültig teli arannyal, drágakővel. Kilestem ám én nagyapámat, amikor apámmal beszélték ezt a dolgot. Mert ez még Lajos idejében történt.
– Ugyan, mit fecsegsz itt összevissza? Miféle Lajosról beszélsz?
– Hát a nagyapám nagyapjának volt egy bátyja, Lajos. Mi még akkor Boszniában voltunk, másként híttak nem is Alapyaknak.
Zrínyiné figyelni kezdett. Tudta, hogy ez az italos ember most fontos titkot fog kifecsegni.
– Hát ez a Lajos vagy Ludovik, ahogy akkor hívták, elment a toborzókkal Magyarországra, Mátyás király fekete seregébe. Ott aztán eltűnt. Többé nem hallottunk róla. De ezek a szegény Alapiak az ő leszármazottai. Mert a címerük azonos a miénkkel, ezt ama Lajos vagy a fia kaphatta akkor, amikor mi, gazdag Alapyak, akik elástuk a kincset vagy száz éve.
– Hol?
– Szigeten. Valami görög akkor települt ott meg, az építette a kőtornyot. Azzal egyezhettünk meg, mert Sziget akkor igazán sziget volt. Jobb helyre el sem dughatták volna a kincset.
A bánné észrevette, hogy Gáspár beszéd közben kijózanodott, most már nem a részeg ember fecsegését hallgatja.
Csak azt nem tudhatta, miért folytatja Gáspár. Ha beleláthatott volna, az italnál nagyobb szenvedélyre bukkan. A bosszúvágyra. Gáspár azért beszélt, hogy apja és nagyapja titkát minél több embernek elárulja. Mert ha nekik titok, hát azért se legyen titok. Aztán a szegény Alapiak úgysem férhetnek a kincshez, hát tudja meg Katalin néni és Miklós bácsi is, azoknak megvan rá a módjuk és hatalmuk, hogy kiemeljék onnan.
– Aztán te honnan tudod, hogy hol van? – kérdezte Zrínyiné.
– Megmondom, ha hozat valami harapnivalót, mert megéheztem. Aztán azt még meg is kell locsolni.
Katalin tapsolt, s az asztal csakhamar meg volt rakva mindenféle földi jóval. A kis Dorottyát kivitette a bámuló Eufrozina kisasszonnyal, aztán szembeült Gáspárral, aki étkezés közben körülményesen elmondta a két kutyabőr történetét.
Katalin nem azért volt Frangepán, hogy élesen ne figyeljen minden szóra. Szerették ám a Frangepánok is a kincset. Csak amikor elhallgatott Gáspár, akkor kérdezte meg, hogy hát most hol is van a tervrajz.
– Az bizony Kruchinánál.
– Hát Kruchina?
– Úton Kemlény felé. Beragasztottuk a kutyabőrt, majd fog mérgelődni apám meg öregapám, amikor nagy reszketve felfejtik, és nem találnak benne semmit, de semmit, hahaha!
Zrínyiné csak most látott belé Gáspárba. Most tudta meg, mennyire meggyűlölte apját a rajta elkövetett szégyenért.
– Nagy gazember ez a Kruchina – mondotta nevetve a bánné. – Nékem megmutatta azt a másik kutyabőrt, ahogy megígérte, de a tervrajzról nem mondott árva kukkot sem.
– Mondok én! Le is rajzolom, ha kell, pontosan!
Katalin ezért még meg is csókolta Gáspárt.

5

Zrínyi Miklós háromszor is felolvastatta magának Radovánnal a Horváth-Stantsics levelét, mintha nem akart volna hinni a fülének.
Radován egyre halkabban és ijedtebben olvasta. Utána olyan dermedt csend támadt a boltban, amilyen még sohasem. Gerzson és László diák moccanni sem mertek. Várták, hogyan tör ki a Zrínyi-vihar.
De csodálatosképpen ezúttal nem tört ki. A bán csak hümmögött, csak ült, két térdére fektetve két tenyerét.
Így ült ott sokáig. Végül megszólalt.
– Kutya ember ez a Markó. Még vélem is szembeszállna, ha ki akarnám Szigetből akolbólítani. Nem Dersffy, nem is Kerecsényi. Ilyen ember kell a végeken!
Ezzel már ment is ki az udvarra és fel a kastélyba. De az emeleti folyosón újabb bosszúság várta. Gáspárral találkozott, aki megint felöntött a garatra.
– Hát te megint részeg vagy, Gáspár! Látom, apád nem hiába tángált el. Megérdemelnéd, hogy én is azt tegyem.
– Ne tegye, édes Miklós bácsi.
– Hát mit tegyek?
– Fogadjon el gyámfiának.
– Volt énnékem már gyámfiam, Frangepán János. Annyi bajom volt vele, hogy alig tudtam szabadulni tőle. Még a király elé is megidéztetett azzal, hogy hűtlenül kezeltem birtokait, ez volt a hála.
– De én ilyet sohasem tennék, hisz nincs is birtokom. Mert én kitagadom apámat.
Ezen már nevetnie kellett a bánnak.
– Aztán miért akarsz a gyámfiam lenni?
– Mert én szeretem Miklós bácsit és Katalin nénit. Aztán meg nagykorúsíttat a királynál, akkor a magam ura lehetek.
– Aztán miből élnél meg?
– Hát a kincsből.
A bán tudott már a kincsről, Katalin még este azon melegében elmondott neki mindent.
– Felit Miklós bácsinak adom, ha megteszi. Egytizedét Kruchinának, egytizedét a szegény Alapiaknak, nékem marad még elég.
– No, ezt jól kigondoltad, öcsém, Gáspár. De talán nincs is ilyen kincs!
– Hogyne lenne. Csak ki kell ásni a töltés alól.
– Ha el nem süllyedt a feneketlen mocsárban. Aztán Sziget királyi vár, ha az én birtokom is. Ott nem ásathatok a király engedélye nélkül.
– De hiszen Miklós bácsi dunántúli főkapitány. Ott ásathat, ahol tetszik.
– Nem olyan egyszerű dolog ez. Elébb a szigeti kapitányt kéne elmozdítani, mert az keresztbe állana ebben. Aztán megtudná ám apád, nagyapád is, nékik volna jussuk ehhez, nem lophatjuk meg őket tán.
Gáspár egészen beleizzadt ebbe a sok ellenvetésbe. A bán folytatta:
– Majd még gondolkozunk a dolgon, Gáspár, azért nem kell mindjárt elszontyolodni.

Gáspár imbolyogva járt-kelt mindenfelé a várban, nem lelve helyét. Hiába hívták vadászatra, nem vonzotta a szarvasbőgés sem.
A darabontok és a várbeli cselédek összesúgtak-búgtak a háta mögött, kuncogtak is hozzá, Zrínyi már kezdte bánni, hogy idevette magához, még a bánné is. Csak a gyerekek szerették. Ezekkel eltréfálkozott, mesélt is nekik óriásokról, gonosz törpékről, tündérekről és boszorkányokról meg elátkozott királykisasszonyokról, Eufrozina kisasszony nagy bosszúságára.
Amikor Gáspár ezt is elunta, újból nógatni kezdte László diákot, keresnék fel Tinódi Sebestyént. Ekkor már az első hó is leesett, László nem nagy kedvet mutatott arra, hogy egykori mesterét valahol felkutassa. Hiszen ilyenkor még a vándor hegedősök is behúzódnak valamelyik várba, udvarházba, ahol ebédeken, vacsorákon pengetik hosszú nyakú lantjaikat, urak szórakoztatására, vitézek mulatságára, hogy kiteleljenek fedél alatt. Ki tudja, merre jár Lantos Sebestyén?
Hasztalan kérdezgették odavetődött vándormadaraktól, téli szállásra bekéredzkedett kóbor lantosoktól. Egyik sem tudott hírt hozni felőle.
– Így bizonytalanba mégsem indulhatunk el utána – mondta László diák nemegyszer a türelmetlenkedő Gáspárnak.
Egy zimankós téli napon régi ismerős állított be a boltba. Együtt körmölt még Lászlóval Szigeten, Török Bálint udvarában, azóta is vándorolt egyik helyről a másikra, sehol sem volt néhány napnál tovább maradása. Vöő Gyurkának hívták, mosolygós arca, mint a piros cipó, most meg éppen kicsípte a hideg.
A boltban ugyan nem fűtöttek, de azért lekanyarította válláról a fürtösgubát.
Régen nem járt erre, akadt beszélni való elég. Hiszen az ilyen vándordiákok, kobzosok pótolták akkoriban az újságot.
Gáspár botorkált le a lépcsőn. Letelepedett a legalsó fokára, úgy hallgatta az ismeretlent.
– Tinódi Sebestyén merre jár? – kérdezte nagy sokára.
– Az bizony igen messze. Még az elmúlt télen halt meg, Sárvár mellett, egyik komája udvarházában.
Nehéz csend ült a boltra. Radován diák kezében még a hollótoll is megállt, kövér téntafoltot ejtve a papirosra, mintha fekete könnyel siratná a toll mesterét.
Gáspár felállott, elhalványodott ábrázata elárulta a dühös nekikeseredést.
– Ez is itthagyott! – mondta durcásan, mint a megbántott gyermek.
Aztán azt kérdezte:
– Így hát az ország most költő nélkül maradt?
A diákok nem tudtak válaszolni erre a furcsa kérdésre.
– Miért nem feleltek? Talán tudtok rajta kívül másik költőt?
– Bizony nem tudunk – mondta Vöő Gyurka. – Dalos van elég, de poéta, az nincs.
– Akkor hát most mi lesz velünk? Mi lesz a magyar néppel költő nélkül? Mert király, az van elég. Ha meghal az egyik, jön a másik. Néha kettő is van egyszerre. És ha egy sincs, az sem igen hiányzik. De költő? Hogyan leszünk meg költő nélkül? – kérdezte újra meg újra, az italosok makacsságával.
És amikor választ nem kapott, egyszerre könnyel telt meg a szeme.
– Ó, magyar nép, szegény magyar nemzet, szegény Magyarország. Be nagyon árvaságra jutottál.
Aztán még hozzátette:
– Nem értitek, téntanyalók? Hiszen meghalt Tinódi Sebestyén!
Még várt egy ideig. Aztán úgy bevágta maga után az ajtót, hogy csakúgy döngött.

MÁSODIK RÉSZ

A BÉCSI MAGYAR KANCELLÁRIA

1

Az évszakok és évek úgy röppentek el egymás után a Drávatáj felett, mint a vándormadarak. Volt valami részvétlenség abban a törvényszerűségben, ahogy egymást követték az erdők és a nádasok, rétek és vizek, embersorsok és népek harcai felett. De mit törődnek ilyesmivel a vándormadarak? Magasan repülnek, ott úsznak szárnyaikon az idők levegőtengerében, ügyet sem vetve jobbágyok nyomorúságára, koncleső hatalmasok marakodására, várak és seregek véres tusáira. A rügyfakasztó tavasz nyomában ott jár a termésérlelő nyár, az őszi elmúlás mögött a zúzmaraszakállas tél teregeti a tájra fehér halotti leplét. Mit tud ezen változtatni királyok jogara, hadvezéri pálca vagy főpapi pásztorbot? A táj csak a népek munkájával, szenvedéseivel és reményeivel forr össze, ezt jutalmazzák, siratják, vagy telítik új reményekkel az évek és évszakok. Mert a föld szíve nem a hatalmasokéval dobog együtt, csak a népével. Tudja és érzi a saját testén, hogyan markolják a munkáskezek az ekeszarvát, a kaszanyelet, a műhelyek sokféle szerszámát.
Hogyan markolják a fegyvert, amellyel védik a maguk örökét és igazát. Verejtéket, könnyet és vért iszik a föld, ezért nem lehet részvétlen, ezért dobog együtt szíve a népével.

Az idő és a természet mintha Kruchinával is megosztotta volna közömbösségét. Hajszálnyit sem változott az alatt a négy esztendő alatt, amely eltelt az oroszlános kutyabőr és a tervrajz felfedezése óta. Most is olyan kakastollas, hegyes süveget viselt, most is ott lógott a nyakában piros zsinóron az a hosszú nyakú lant, a két tarisznya, amely degeszre volt tömve mindenféle titokzatos rendeltetésű holmival, bőrövén ott csüngtek rézláncocskákon tollmetsző bicskái, tőrei, kalamusai, amelyekben különböző színű tintákat tartogatott. Csak éppen hogy nyűtt, folt rajta folt mentéjét cserélte ki egy hiúz málas, fekete paszomántos, olajzöld jószággal. Szemmel láthatólag igen büszke volt rá, mert boldog-boldogtalannak mutogatta most a Vitéz Bolha belső ivójában, ahol a derék csáktornyaiakon kívül sok idegen vándor is megfordul.
Kruchina minden községben más és más történetet adott elő a nevezetes ruhadarab eredetéről. Nyilván szórakoztatta, hogy ezeket mind el is hiszik. Néha hazudozott, minden cél és értelem nélkül, és annyira belélovallta magát, hogy maga is szentül elhitte ezeket a pillanatok szülte, színes történeteket.
A jobb kezének mutatóujján díszelgő fekete köves pecsétgyűrű eredetéről is sokfélét eszelt ki. Csak éppen azt nem árulta el, hogy egy potyka belsejében találta, mert ezt az egyet úgysem hitték volna el neki. Jól ismerte az embereket. Tudta, hogy a valósággal szemben néha a leghitetlenebbek. A mesét pedig színtiszta valóságnak veszik, egyszerűen azért, mert mese kell nekik. Hiszen a valóság olykor szűkmarkú. De néha meg éppen túlságosan is meseszerű. Mert ugyan ki hitte volna el neki, hogyan szabadította meg ez a gyűrű a biztos haláltól? Mélyen hallgatott hát róla, mint sok egyébről, ami hányt-vetett életében igazán megtörtént vele. Úgy őrizte titkait, mint a tarisznyában azt a sokféle titokzatos holmit, amelynek rendeltetését csak ő tudta.
A Vitéz Bolhában éppen azt magyarázta, hogyan csalta ki potom pénzért egy ozorai zsidótól a szép hiúz málas mentét, amikor régi ismerős lépett be az ivóba, Alapi Menyhért kovácsmester.
Igen megemberesedett a négy év alatt, szakálla már a mellét verte. De úgy is illett, két gyermek apja volt, és átvette a műhelyt a szélütött Patasics Markótól. Már a két inasa, Matyi és Bandi is legénnyé serdült, jó fegyvereinek pedig híre terjedt egész Muraközön, még nagyurak is készíttettek nála.
Kruchina nem véletlenül vetődött ebbe a kocsmába. Éppen a kovácsmestert várta.
Nem tartotta okos embernek, csak józan eszűnek. Aki le tudja mérni, mit lehet, mit nem, és sohasem markol többet, mint amennyit meg is tud fogni.
Ezért az Alapiak közül legszívesebben vele szerette meghányni-vetni a kincs dolgát, amelyről most már nemcsak a szegény, de a gazdag Alapyak is tudtak.
A tervrajz nyomán kétségtelennek látszott, hogy a kincs ott van, mélyen elásva a szigetvári töltés alatt. Csakhogy ezt a sült gesztenyét nehéz ám a parázsból kikaparni, még az olyan hatalmas uraknak is, amilyen Zrínyi meg az Alapyak.
Az akkori törvények értelmében a talált kincs – tezaurus – fele a kincs igazolt és jogos birtokosáé. Másik felének egyharmada a földbirtok tulajdonosát, egyharmada a királyi kamarát, harmadik harmada pedig a kincs fellelőjét illeti meg.
Ebben nem is lett volna hiba. De Horváth-Stantsics, aki a goromba levélváltás óta haragot tartott Zrínyivel, két másik bonyolult ügyből származó csúnya összecsapás miatt is, kijelentette, hogy lehet egész Somogy, még Sziget városa is Zrínyi-birtok, de a vár és így a töltés is a királyé, azon ugyan nem ásathat senki.
E kevély és rosszmájú üzenet hallatára kitört a Zrínyi-vihar.
– Még énvelem mer dacolni egy ilyen rongyos lator, véghelyi kapitány? Egy ilyen grádeci bocskoros nemes? Aki már amúgy is annyi borsot tört az orrom alá? Az ő ősei még kecskepásztorok sem lehettek a Karszton, amikor az én őseim, a Subicsok és Brebiriek Dalmácia fejedelmei voltak! Majd megmutatom én neki, hogy Zrínyi Miklós gróffal, Horvátország bánjával és a Dunántúl főkapitányával nem fog többé arcátlankodni! Betelt a mérték!
A kastély népe összefutott az oroszlánbömbölésre. Remegett mindenki. Nem tudták, kire sújt a villám, a bán nehéz szablyája.
Még a bánné sem látta ennyire feldühödve. Tudta, hogy ilyenkor nem szabad csillapítani, még jobb, ha ő is haragot mutat.
– Mutasd meg neki, Miklós! Véled ugyan ne merjen ujjat húzni!
Zrínyi a várnagyot hívatta.
– Mit akarsz tenni? – kérdezte Katalin.
– Lóra ültetek ezer embert, és megostromlom Szigetet!
– Annyi kevés lesz, édes Miklósom. Hiszen harmincezerrel sem tudta megvenni Ali. Pedig néki ostromágyúi is voltak.
– Megvette volna bizonnyal, ha én nem vagyok Zrínyi, és fel nem mentem. De ha én megszállom, vajon ki menti fel?
– Igazad van. De elébb izenj Kanizsára a nádornak, adjon melléd kellő számú hadat. Aztán ő az ország főkapitánya, talán néki mégsem mer Horváth ellenállni.
– Igazad van, Katám. Magam megyek Nádasdyhoz.
– Ez lesz a legjobb. Tamás segít mindenben. Majd viszel tőlem szép ajándékot Orsikának is.
Ez Nádasdy felesége volt, Kanizsai Orsolya.
Vitt is a bán egy gyönggyel kivarrott aranycsipke főkötőt. De azt már gyászfátyollal cserélhette fel harmadnap a nádorné, mert Nádasdy akkor halt meg.
Ez az országraszóló csapás meg elvette Zrínyi kedvét is a várostromtól.

Amikor Kruchina elvitte Kemlénybe a szegény Alapiak nehezen megszerzett kutyabőrét, olyan diadalmas ábrázattal nyújtotta át az öreg Alapynak, mintha már magát a kincset hozná. Vagy legalábbis, mintha nem is lopta volna ki belőle a tervrajzot.
De az öreg Boldizsár sem tartozott ám a rossz színészek közé. Ő meg olyan fitymáló képpel fogadta az ármálist, mintha Kruchina egészen jelentéktelen szolgálatot tett volna annak megszerzésével.
Igaz, hogy Boldizsár urat ősszel mindig elővette a fojtogató, szinte fullasztó köhögés, akkor is ágyba kényszerítette a betegség. De olyan beteg nem lehetett, hogy Kruchinát meg ne akarja fosztani az ígért jutalomtól. Mindössze tizenöt aranyforintot utaltatott ki neki sáfárjával, ahogy a számvevő diákot hívta.
Kruchina nyelt egyet, és nem méltatlankodott. Csak elmondta a kancsal számvevőnek, akiről sohasem tudta, merre néz, hogy milyen körülményesen jutott az ármálishoz. Apróra elmondta, még ki is színezte. Volt ráérő ideje, és közben figyelte, hogy a boltívet nézi-e a sáfár, az asztalon tornyosodó irományokat vagy a vasrácsos ablakot, amelyet ólomszürkére festett az eső.
A sáfár, bizonyos Mágócsy Mihály nevezetű, figyelmesen hallgatta Kruchina elbeszélését, miután kifizette neki szolgálata sovány díját. Ismerte jól Kruchinát, de még jobban Boldizsár urat. Mert az elbeszélés végeztével elmondta a lóvásár régi történetét.
– Ti is olyanok vagytok, mint az egyszeri kupec, akit a társa arra figyelmeztetett, hogy pókos lovat vett a cigánytól. Becsapott a cigány, nem vettem észre, hogy pókos. De én minden eshetőségre számítva, hamis pénzt adtam neki – mondta a vásár után.
Kruchina elkezdte vizsgálni a forintokat. A sáfár nevette.
– Nem ez a hamis pénz. De az, amit te adtál Boldizsár úrnak. Mert nem azért vagy te Kruchina, hogy engedd magad becsapni Boldizsártól.
Boldizsár úr ezalatt megfeledkezve betegségéről, kiugrott az ágyból, magára kapta a térdig érő, olajzöld bársonydolmányát, bezárkózott, és vizsgálat alá vette a kutyabőrt.
Már a fogásáról is érezte, hogy dupla, mint az övé. Egyazon heraldikus is pingálta, mert hajszálra hasonlítottak egymáshoz. A Lajos-legenda tehát igaz, így a kincs is létező valami, nem puszta szóbeszéd. És most már itt is tartja a markában. Mind a negyven hordót, arannyal és drágakővel színültig telve.
Lila eres, csontos kezének ujjai begörbültek, mint a ragadozóé. Hosszú, kemény körmei rácsaptak a nemesi oklevélre, mintha csak abból akarnák egyszerűen kiborítani a temérdek kincset.
De ha Boldizsár úr tudott volna afféle párbeszédeket folytatni önmagával, mint aminőket Kruchina, bizonnyal megkérdezte volna ama belsejében lappangó másik és ismeretlen Alapy Boldizsártól:
– Mondd, te hetvenegy éves, vén göthös ember, ugyan miért örülsz ennyire a kincsnek? Mi hasznát veszed?
– Ha nem én, hát a fiam meg az unokám – felelte volna.
– Ugyan, ugyan. Sohasem buzgott benned az apai érzés. János mit sem törődött veled, unokád meg éppen csak csúfjára van a családnak.
– Igaz. De a név. A kemlényi és alapi Alapyak neve. Ezt díszíti majd a sok kincs. A családfát, amely egyre növekszik, lombosodik.
– Ugyan, ugyan. Most a koldus Alapiakkal növekedett meg. Egy közös gyökérből származtok. Csak két ágra szakadtatok. Nem nagyon büszkélkedhetsz azzal a másik ággal. És még majd osztozkodni is kell velük.
Homályosan mindezek felrémlettek benne. De nem tudta olyan tisztán feltenni a kérdéseket, mint Kruchina. Következésképpen nem is adhatott rájuk olyan határozott feleleteket.
Csak belépett zsákmányával a mély ablakfülkébe, sokáig szemlélte dülledt, véreres szemével, aztán felvágta az alját remegő kézzel.
Rázta, rázogatta, de semmi sem hullott ki belőle.
– Mi az, kutya, becsaptál? Nem akarsz ugatni? Na, megállj!
Kését a két lap közé fektette, oldalán és tetején is felhasította. Aztán kinyitotta, mint egy könyvet.
A kutyabőr így sem felelt, hiszen üres volt.
Boldizsár úr dühében a földhöz vágta, ráköpött, és megtaposta a szegény kardos oroszlánt. Halántékán kiugrottak az erek, elfogta a köhögési roham, alig tudott visszatántorogni az ágyához, hogy hanyatt dőljön rajta.
De amikor megszűnt a fullasztó köhögés, dühe is kezdett elpárologni, tekintete újból a kutyabőrre esett.
Nem azért volt ő Alapy Boldizsár, vérbeli rablóivadék, hogy egykönnyen feladja a harcot. Feltápászkodott, odavánszorgott a kutyabőrhöz, felemelte, és rányomta az ablaküvegre.
És ekkor, mintha a fekete mágia parancsszavának engedelmeskedett volna, a kutyabőr üres oldalán megjelent a tervrajz halovány mása.
– Ahá! Most mégis megfogtalak, te kutya kutyabőr! Mégis ugatsz, mi?
Boldizsár úr nem tartotta mágusnak magát. De csodát sem látott a tervrajz megjelenésében, habár nem tudhatta a magyarázatát. Mert hiszen mit sem tudhatott arról, hogy egy szegény Alapi, a púpos Gáspár teste verejtékével itatta át a kutyabőrt, amikor dolmánya bélésében hordozta. Hogy a verítéktől átnedvesedett bőrt fogta meg az a ténta, amellyel valamikor a tervrajzot rajzolták, így edződött a kutyabőr belső, üres oldalára. És nem a fekete mágia, de az igazságtalanság íratlan törvénye, hogy a szegények verítékén gyarapodjanak a gazdagok.
Amikor Boldizsár úr feltette az üvegre, ismét láthatóvá vált.
Boldizsár úr csak nézte, és már a betegségéből is kigyógyult.
Neszmélyi bort hozatott, és hívatta Mágócsy Mihályt, a kancsal sáfárt.
– No, Mihály, ezt vizsgáld meg – mondta ravasz mosollyal, és elébe lökte az asztalon a felvágott kutyabőrt.
Mágócsy az egyik szemére közellátó volt, a másikra távollátó. Ezért ha könyvet, irományt vagy apró tárgyat vizsgált meg, lehunyta a távollátó szemét. Most is ezt cselekedte. Aztán olyan közel hajolt a kutyabőrre, hogy majd beléütötte az orrát. Pedig az pisze volt.
– Itt van! – mondta tudálékos ábrázattal, hüvelykujjával arra a helyre bökve, amelyen a tervrajz alig látható halvány vonalait szimatolta ki.
– Mi van itt? – kérdezte ravaszul Boldizsár úr.
– Még nem tudom. De mindjárt megmondom.
Ő is az ablaküvegre nyomta a kutyabőrt, volt már elég gyakorlata az ilyesmiben.
– Ez Sziget, ha jól látom. De mindjárt megbizonyosodunk róla.
Előhozta a boltból írószerszámait, és többfajta papirost is hozott.
– Tartsa nagyságod ezt a kutyabőrt itt az üvegen, mert nékem rajzolnom kell.
Boldizsár úr tartotta az ármálist, Mágócsy hártyapapírt helyezett rá, arra másolta hajszálpontosan a tervrajzot, fekete meg vörös téntával.
Amikor elkészült a munkájával, az átlátszóan vékony hártyapapírról szép fehér hollandi papírra vitte át a tervrajzot. Azt ugyanis megnedvesítette, aztán ráhelyezte a hártyapapírt, és egy cinpohárral végighengerelte.
– Tessék! – mondta, amikor elkészült művével. – Láthatja nagyságod, hogy ez Sziget. Az a valami itt van elásva a töltésen, az Óváros és a külső vár között. Talán itt, a vörös karika helyén, talán a két kérdőjel alatt, de bizonyos, hogy a nyílvesszők irányában.
Boldizsár úr mélyen hallgatott arról, hogy mi az az elásott valami. Ehelyett a kutyabőrre sandított.
– Miféle téntával rajzolták ide ezt a tervrajzot? – kérdezte gyanakodva.
– Azt bizony semmilyennel.
– Hát?
– Volt ebben egy tervrajz, az nyomódott a kutyabőrre, mert azt valami nedvesség érte. Azért olyan halvány.
– Akkor a tervrajzot kilopta innen valaki.
– Azt bizony ki.
– Eridj, fogasd le Kruchinát. Vasra verve hozzátok ide!
Mágocsy kerestette az egész várban, de Kruchinának akkorra már nyoma veszett.
Boldizsár úr harminc lovas hajdút menesztett utána. El is csípték harmadnapra egy csőszkunyhóban. Vasra verve hozták Boldizsár úr elé.
– Te mért szöktél el innét? – kezdte a vallatást.
– Nem szöktem én. Miért is szöktem volna?
– Mert ebből a kutyabőrből kiloptál valamit.
– Nem loptam én semmit, elhiggye nagyságod. Hiszen el sem kellett volna hoznom ide ezt a kutyabőrt.
Ez gondolkodóba ejtette Boldizsár urat. Hátha más lopta ki? Akkor az tudna a kincsről. Csínján kell bánni ezzel a Kruchinával, mert csak ő vezethet nyomra.
– Jó. Hiszek neked, te akasztófavirág. De akkor mondd meg, kinél lehet az a tervrajz, amit ebből kiloptak?
A tervrajz ott lapult Kruchina tarsolyában. Ha szemhunyorítással is elárulja, nyársra húzzák.
– Ha volt benne valamiféle tervrajz, ezt csak Alapi Gáspár lophatta ki.
– Micsoda? Az én unokám?
– Nem az, Hanem a púpos Gáspár, akinek a dolmánya béléséből én ezt Szigeten kiszedtem.
– Ő hol van?
– Szigeten, a várőrségben.
– Akkor hát eridj, és kerítsd meg tőle a rajzot. Nem szabad, hogy másnak a kezére jusson, ő meg úgysem tud mit kezdeni vele.
Meghagyta Mágócsynak, hogy adjon Kruchinának még tíz aranyat, útravalóul. Aztán Kruchina orra alá tartotta a tervrajz másolatát.
– Látod? Ilyen volt. Ezt lopták ki belőle.
Amikor Mágócsy odaadta a boltban Kruchinának a tíz: aranyforintot, lehunyta a távollátó szemét, a közellátóval jól szemügyre véve Kruchina himlőhelyes ábrázatát. Így nézte egy jó ideig, aztán csak ennyit mondott:
– Iszkiri. És többé még tájékára se kerülj ennek a várnak.
Kruchina meg is fogadta a jó tanácsot. Tudta ő jól, hogy Mágócsy kezében volt az élete. De azt is tudta, hogy a nagyurak szolgáiban van zsiványbecsület.

2

Mindezeket a dolgokat apróra elmondta Kruchina Alapi Menyhértnek a Vitéz Bolha ivójában, sűrű borozgatás közben, már amennyit ő tudott belőlük. Aztán kissé hetvenkedve tette hozzá:
– Igaz, megfogadtam Mágócsy tanácsát, és jó ideig felé se néztem Kemlénynek. De aztán fúrni kezdte az oldalamat, valami. Hogy megtréfáljam ezt a Boldizsár urat, amiért olyan nagy rókának hiszi magát. Beállítottam újból Kemlénybe, a kastélyba. Mondom neki, megvan ám a tervrajz, nagyságos uram. Megkerítem én a föld alól is, ha nagyságod parancsolja. Azzal odaadtam néki, mintha isten tudja, milyen nehezen szereztem volna meg. Pedig akkor is ott lapult a tarsolyomban, amikor elfogatott. Hát nézi, nézi, aztán újra tíz rhénusi forintot fizettetett érte Mágócsyval. Elhiheted, Menyus, sohasem láttam még azt a tövig száraz kancsi Miskát nevetni. De akkor úgy kacagott, hogy a könnye is kicsordult belé. Mert hiszen negyedízben fizetett meg az a vén zsugori. Aztán olyanért, aminek semmi hasznát sem vehette. Hiszen néki is volt már tervrajza, néktek is lerajzoltam, ahányszor csak akartátok, Zrínyiéknek is.
A kovácsmester bőrköténye melledzője alá dugta két kezét, és nekitámasztotta széles hátát a falnak, úgy hallgatta Kruchinát.
Csak nagy későre szólt belé ő is.
– Tud már erről a kincsről boldog-boldogtalan. Hogy van mégis, hogy az a sok teméntelen arany nem mozdul onnan a töltés alól?
Kruchina nevette.
– Hát biz éppen azért nem mozdul. Merthogy annyian tudnak róla.
– Nem értem.
– Úgy kell ezt érteni, hogy egyik keresztüláll a másiknak az útban. Legelébb Horváth Markó Zrínyinek, akivel négy éve, hogy ügyes-bajos dolgai vannak. A király meg Miksa főherceg nem akarnak igazságot tenni köztük. Most meg Zrínyi tudta meg, és éppen tőlem, hogy Alapy Boldizsár úr és János fia, nélküle akarták megpiszkálni a töltést. De ennek meg ő állott útjában, mint a Gáspár tutora, mert az tartja a haragot apjával és nagyapjával. Én meg esküvel bizonyítom, hogy a kincshez néktek is jussotok van, a szegény Alapiaknak. Látta a kutyabőrötöket a bánné is, mondja, pereljétek vissza Boldizsár úrtól.
Most Menyhért kacagott.
– Hát ezt jól összekavartad, Kruchina Janó.
– Én össze. De nincs az a gubancos gomolyag, amit ki ne lehetne gombolyítani. Csak még nem jött el az ideje.
– Hát hogyan lehetne?
– Ezt szeretném én is tőled megtudni, Menyhért. Van néked is sütnivalód.
Menyhért sokáig nem szólt. Aztán végigsimított a szakállán, mintha attól kérne tanácsot. Talán kapott is, mert megszólalt:
– Tisztességgel, becsülettel mindent el lehet végezni. Ahelyett, hogy mindnyájan egymásra acsarkodnánk, üljünk össze, mi Alapyak és Zrínyiek, mind ahányan vagyunk, és kössünk szerződést. A törvény az az ásó, amellyel kiáshatjuk onnan a kincset, igazságos osztozkodással.

3

Amikor Ferdinánd és Ernő főherceg egymás után és váratlanul beköltözött a bécsi kapucinusok sírboltjába, Ferdinánd császár harmadik fiát, Makszimiliánt hívatta haza Spanyolországból.
Miksa nem örült annak, hogy most ő lesz a német-római császári korona, nemkülönben a cseh és magyar trónok várományosa. Gyermekkora óta nagybátyja, V. Károly spanyol király udvarában nevelkedett, aki saját fiánál is jobban szerette. Az ő fia, Fülöp ugyanis vézna, beteges és gyenge jellemű ifjú volt. Egyáltalán nem látszott alkalmasnak arra, hogy egy világbirodalmat kormányozzon, amelyről azt mondta Károly, hogy abban a nap sohasem nyugszik le. Miksa viszont, ez a zömök és erőteljes ifjú a lovagi tornákon éppúgy kitüntette magát, mint a salamancai egyetem doktori vizsgáin. Azonkívül szívélyes modorával, beszélőtehetségével meg tudta nyerni a külföldi követek rokonszenvét is, ami nagy segítséget jelentett fontos diplomáciai ügyek intézésében. Károly úgy tervezte, hogy tehetségtelen fia helyett majd ő fogja intézni a kormányzat nehéz munkáját, ezért kinevezte spanyol alkirálynak is.
De a két osztrák főherceg váratlan halála halomra döntötte mindezen terveket. A Habsburg-ház örökösödési törvényei csakúgy parancsoltak a spanyol királynak, mint a német-római császárnak. A rangsor ellen ugyanúgy nem véthettek, mint a hatalmas birodalom legszegényebb alattvalója. Ezért Miksának is szó nélkül kellett megtennie előkészületeit az utazásra.
A bécsi Burgot valósággal szegényesnek találta a valladolidi, madridi és toledói udvarok fényűző pompája után. Oda a leigázott inkák és aztékok birodalmának, az óceáni szigetgyarmatoknak kincseit hordta száz meg száz gálya, a vakmerő Christophoro Colombo három rozoga caravellájának első tengeri útja óta. Az osztrák császár csak afféle szegény rokonszámba ment a gazdag spanyol nagybácsi mellett, akit újból meg újból alamizsnával kellett segélyezni, valahányszor a szultánnak eszébe jutott hadat indítani a végek ellen.
Miksa megérkezett Spanyolországból. Ferdinánd már belefáradt az uralkodásba, de legkivált a magyarországi ügyek vég nélküli bonyodalmaiba.
Ki is nevezte Miksát mindjárt Magyarország helytartójává, hogy ezzel is kárpótolja a spanyol alkirályságért.
– Édes gránátalma helyett keserű vadkörte – mondta Makszimilián olyan fanyar ábrázattal, mintha máris beleharapott volna.
Pedig kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Újjáépítette a regensburgi palotát és beléje költözött. Az ódon Duna-parti városban talált valami hasonlóságot a spanyol városok némelyikével, és a királyi rezidencia legalább a folyam partján épült, nem szűk és zegzugos falak között, bástyák tömkelegében, mint a bécsi Burg. Abban viszont magyar kancelláriát létesített, és arra hárította a magyar ügyek intézését.
Így került oda az Alapyak kincsének híre is, néhány kérvény és egyre szaporodó okirathalmaz alakjában.

A történelem aligha fogja valaha is kideríteni, miért hívták az első magyar kancellárt Himmelreich Tiburciusnak. Csak annyit tud eme szép csengésű, de egyáltalán nem magyar hangzású név viselőjéről, hogy az a pozsonyi kamaránál hivatalnokoskodott, ott tanult meg jól-rosszul magyarul. Egyébként mind arcra, mind termetre igen szép és mézédes modorú ifjú volt, alkalmas a sok dühös magyar lecsillapítására. Mert akik már a kancelláriáig vitték fel dolgaikat, jobbára igen megmérgesedtek.
– Különös emberek ezek a magyarok – mondta egy ízben Himmelreich –, mindig mérgesek.
– Nem mindig, csak ha az igazukat keresik – vélekedett Veverka, a kancellár helyettese.
– Vagy éppen akkor, ha nincs igazuk – szólt belé Prokopec, az irattáros. Ezen mindhárman nevettek. Általában igen mulatságosnak találták, hogy amióta nincsen nádor, sem országbíró, sem ítélőmester, még a magyar zászlósurak is itt kilincselnek ügyes-bajos dolgaikkal. Például ez a hatalmas Zrínyi Miklós gróf is, aki nemcsak Horvátország bánja, nemcsak dunántúli főkapitány, de főtárnokmester is. Aztán a sógora, Alapy János. Meg a másik sógora, Frangepán János. Meg Erdődyek, Keglevicsek, Nádasdyak, Czoborok, Homonnai-Drugethek, Batthyányak, Perényiek, Báthoryak, roppant uradalmak gazdái. Az egyik fővadászmester, a másik fő ajtónállómester, a harmadik koronaőr, a negyedik főpecsétőr, az ötödik főlovászmester, csupa olyan zászlósúr, akinek aláírása nélkül nem emelkedhetik törvényerőre semmiféle királyi rendelet. És ezeknek az ügyeit intézik ők, Himmelreich, Veverka és Prokopec.
Valóban mulatságos dolog is volt. Hiszen birtokpereik aktáin keresztül belepillanthattak legbizalmasabb családi ügyeikbe. Vádaskodásaik tömkelege inkább cigányvásárhoz hasonlított, mint zászlósurak viszálykodásához. Mert egy vitás birtok megkaparintásáért a legocsmányabb rágalmakkal is képesek voltak illetni egymást, kipellengérezve még családi titkaikat is.
Az emberi szenvedélyek harca iratok alakjában gyűlt a kancellária polcaira, egész papírhegyekké növekedve. Hatalomvágy, bírvágy, féltékenység, telhetetlen kapzsiság, irigység, paráznaság, képmutatás akták kacskaringós betűibe formálódott és a kemény tölgyfa polcok roskadoztak az emberi bűnök súlya alatt. Prokopec vájkált és turkált bennük, kopogtatta őket iktatószámaival, mint odvas fa belsejét kemény csőrével a harkály.

Himmelreich, Veverka és Prokopec a császár kegyeltjei közé tartoztak. Himmelreichnak már a neve is mulattatta a fáradt, petyhüdt vénembert. Himmelreich ugyanis annyit jelent, mint égi birodalom. A szép név ifjú tulajdonosának nagy, ábrándos, égszínkék szeme is igazolni látszott a nevét. Ezért Ferdinánd mindig elmókázott vele, ha kihallgatáson fogadta.
– Mondd, Himmelreich, te a magad ura vagy? – kérdezte vigyorogva.
– Már amennyire minden gyarló földi ember az lehet, felség.
– Hohó! Ez nem egészen így van, Mert ha te a magad ura vagy, következésképpen az égi birodalom ura, akkor te isten vagy, és nem gyarló földi ember. Igen, te vagy az isten. Hehehe, isten vagy, igen.
– Én felséged legalázatosabb alattvalója vagyok.
– Hohó! Ez nem egészen így van. Mert én isten kegyelméből vagyok a német-római birodalom császára, Magyarország és Csehország királya, Halics, Lodoméria, Moldva, Havasalföld, Szerbia, Bosznia, Horvátország, Tótország, Bulgária, Stíria, Krajna, Karintia, Tirol, Vorarlberg, Alsó- és Felső-Ausztria, Dalmácia, Isztria, meg mit tudom én miféle tartományok fejedelme, grófja, őrgrófja, hercege. Mármost, ha valóban isten kegyelméből vagyok, akkor a te kegyelmedből vagyok. Következésképpen te nem lehetsz az én alattvalóm, hehehe.
Himmelreich is megkockáztatott egy visszhangszerű heherészést, ami pedig az udvar spanyol etikettje szerint hihetetlen fegyelemsértés számba ment.
De Ferdinánd örült, hogy még ő is meg tud nevettetni valakit. Azért folytatta a bohóckodást.
– Ne is titkold, Himmelreich, isten vagy. És mivel az én alattvalómnak mondod magad, nálam hatalmasabb uralkodó nincs is, se földön, se égen. Mert ugyan melyik császár vagy király dicsekedhetnék azzal, hehe, hogy az isten az ő alattvalója? He? Mit szólsz ehhez, he?
A kecskeszakállú öreg olyan diadalmas arcot vágott, mintha valami nagy csatát nyert volna meg, ami egyébként sohasem történt vele.
– Felségednek tréfálni kegyeskedik, istennek hála, hogy ilyen egészségnek és jó kedélynek örvend.
– Mi? Istennek hála? Akkor ezt is neked háláljam meg? Jó. Kinevezlek udvari bolondomnak. Hálából. Miért ne legyen isten az én udvari bolondom?
Tiburcius másra akarta terelni a szót, de nem szólhatott, míg a császár nem kérdezett. Csak állott némán, a császár által felsorolt országok címereivel díszített trónszék előtt, ezzel jelezve, hogy nemhiába kért kihallgatást, van jelentenivalója. Az udvari marsall meg háromszor is megjelent a trónterem ajtajában, az ezüstvértes svájci testőrök között. Mert ő maga azt akarta jelezni ezzel, hogy odakint várakoznak a Szentszék, Spanyolország, Anglia, Franciaország és Dánia követei, néhány tábornok, néhány magyar zászlósúr, két püspök és a lengyel király futárja, mialatt a császár őfelsége tréfálni kegyeskedik, Miksa főherceg meg Regensburg környékén vadászgat.
A császár mindezt jól látta és tudta. De titkos jelszava volt:
– Várni és váratni.
Míg ő vár, addig pihen. Amíg másokat várat, kifárasztja azokat. Ebben állott egész uralkodásának taktikája, és ez a módszer bevált. De a sok várás vége felé most már ő is kifáradt, amivel másokat még inkább kifárasztott Ezt viszont az udvari marsall látta és tudta. De nem helyeselte. Mert mindig attól tartott, hogy a fáradt birodalomra egyszer csak rátör a török.
De Ferdinánd nem félt. Hosszú uralkodása alatt megtanulta, hogy a hatalmas ozmán birodalmat ugyanúgy ki lehet fárasztani, akár valami dühös magyar urat, aki berobog a kancelláriára, hogy a maga igazát kiverekedje. A folytonos és vég nélküli huzavonában azonban elfárad, ügyéből akta lesz, sőt magát is csak aktának tekintik.
Így van ez a törökkel is. Néha dühödten támad, emberhullámai egyszer már egészen Bécs falai alá is felhömpölyögtek. De mire ideért, már elfáradt, jóformán rohamot sem tudott intézni a vár ellen. Azóta meg Magyarország a hullámtörő, mely jól-rosszul megerősített végváraival feltartja az ide-oda hömpölygő török áradatot. Ha pedig veszélyessé kezd válni a magyarországi hadszíntér helyzete, meneszti Isztambulba egyik követséget a másik után, sok szép ígérettel, hízelgő, sőt megalázkodó szerződési ajánlatokkal. Ha nagyon muszáj, még néhány zacskó aranyat is szétosztanak a dívánpasák között. Így tesznek ott az angolok, a franciák, még Velence is, sokszor azon fordul meg minden, ki tud előbb a nagyvezír kincstárnokához férkőzni. Így van ez már a mohácsi csata óta, tehát immáron harmincnégy éve. Ennyi idő alatt bele lehet tanulni az uralkodás mesterségébe.
Mindez rá volt írva Ferdinánd arcára. De Himmelreich nem tudott az arcokból olvasni, csak abban tetszelgett magának, hogy amíg a pápa és a nagyhatalmak követei várakoznak a nagy tükörfolyosón, meg a sárga teremben, addig a birodalom ura vele tréfálkozik. És végre azt is megkérdezi, miféle ügyben kért kihallgatást. Mert az udvari marsall, Salm Euszták ugyan megmondta, de a császár már elfelejtette. Csak arra emlékszik, hogy valami elásott magyarországi kincsről van szó.
Himmelreich újból térdet hajtott a spanyol etikett szabályai szerint, mielőtt belekezdett volna jelentésébe. Aztán intett a mögötte tízlépésnyire álló és szintén térdet hajtó Prokopecnek, hogy hozza elé az Alapi-ügy irományait. De a császár nem szerette az aktákat. Türelmetlen kézmozdulattal jelezte, hogy Himmelreich élőszóval mondjon el mindent.
A bonyolult ügy egyre jobban mulattatta. Elvigyorodott, még heherészett is.
– Fabelhaft, fabelhaft – ismételgette az aggkori hülyék makacsságával, ami nála a különös tetszés kifejezése volt, és körülbelül annyit jelentett, mint meseszerű.
De legjobban akkor szórakoztatta a történet, amikor megtudta, hogy Horváth-Stantsics nem akarja engedélyezni az ásatást, azzal a megokolással, hogy a szigeti vár, így tehát az ahhoz tartozó töltés is, királyi birtok. Ezen már hahotázott. Még tapsolt is a kezével, elfeledkezve császári méltóságának mivoltáról és a spanyol etikettről.
– Pompás! Nagy kópé vagy te, Himmelreich, hogy meg tudsz nevettetni. Mindig olyan mulatságos históriákat tudsz azokról a bolond magyarokról, hehehe!
Himmelreich örült sikerének, csak azt nem tudta, mi olyan mulatságos ebben a bonyolult ügyben. Csak aztán eszmélt rá, hogy a császárt mi mulattatja. Ugyanis már évek óta örül annak, hogy a szigeti kapitány és a dunántúli főkapitány ellenséges viszonyban vannak egymással, és egy bocskoros nemes borsot mer törni a hatalmas Zrínyi Miklós orra alá.
Mert a császárnak sok baja volt Zrínyivel. Legfőképpen az, hogy a királyi kamara mindig adósa volt és egyre növekvő összegekkel. Csáktornyát is ötvenezer aranyforintnyi tartozás fejében kellett átengedni a bánnak. A kamara most is tartozik neki néhány éves főtárnokmesteri fizetéssel meg sok egyébbel, amit a bán jogosan követel. Ha tehát neki is baja van Zrínyivel, hadd legyen annak is Horváth Markóval, hadd veszekedjenek a bolond magyarok. Ez az újabb összekoccanás meg egyébért is tetszett őfelségének. Mert faunarcára kiült a kincsszomj mohó kifejezése.
– Hívasd Veverkát – mondta rövid meggondolás után. Himmelreich intett Prokopecnek, aki elment a magyar kancelláriára Veverkáért. Jó időbe tellett, amíg megérkeztek, mert a kancellária a Burg túlsó végében volt. Ezalatt a külföldi követek, a tábornokok és püspökök egymással locsogva türelmesen várakoztak, megszokták már az ilyet. Az udvari marsallt, Salm Eusztákot ette a méreg, de ezt méltóságteljes arccal leplezte. Ferdinánd viszont kikérdezte Himmelreichot, létezik-e valóban a kincs, és ha igen, milyen érték lehet.
– Felség, a családi hagyomány szerint negyven hordó arany és drágaköves ötvösmunka lenne a töltés alatt elásva. Mindez velencei eredetű. Ugyanis a család hatalmas kiterjedésű erdőségek birtokosa volt valamikor Boszniában. Valószínűleg dalmáciai kereskedők közvetítésével, gályaépítésre alkalmas fát adott el évtizedeken át Velencének. Az így összegyűlt vagyonnak csak kisebbik részén vették meg az alapi és kemlényi uradalmakat, amikor a török elől mind északabbra húzódtak.
Még javában magyarázgatott a tervrajzról és a két kutyabőrről, amikor Prokopec kíséretében megjelent Veverka, a magyar törvények jogi szakértője, és mély térdhajtással tisztelgett a trónszék előtt.
– Hogyan és miként rendelkeznek a magyar törvények a talált kincs felől – kérdezte Ferdinánd a bagolyképű jogtudóst.
– Felséged engedelmével, erről István, Kálmán és III. Béla királyaink törvénykönyvei különbözőképpen rendelkeznek. De nem szeretném felségedet ezek felsorolásával fárasztani, mert a legújabb törvénykönyv, Werbőczy István országbíró úr Tripartituma úgyis érvényteleníti a talált kincsre vonatkozó előzetes törvényeket, és megállapítja országgyűlési határozattal, hogy erre egyedül a római jog Pandectae néven összefoglalt rendelkezései a mérvadók.
– És ezek mit mondanak?
– Felséged engedelmével, pontosan megállapítják, hogy a tezaurus, azaz a talált kincs fele annak igazolt és jogos tulajdonosát, vagy ennek törvényes, avagy örökbe fogadott utódait, tehát jogszerű örököseit illeti meg. A kincs másik fele három részre osztandó. Első harmad az állampénztárt, vagyis a királyi kamarát illeti meg.
– Megállj! Tehát negyven hordó fele húsz, ennek egyharmada hat és hat tized. Folytasd.
– Második harmada a föld vagy víz birtokosáé, melyben a kincs találtatott.
– Megállj! Ez ismét hat és hat tized hordó, miután a vár és a töltés királyi birtok. Folytasd.
– Végül harmadik harmada a kincs fellelőjéé vagy nyomravezetőjéé.
– Megállj! Ez kicsoda jelen esetben?
– Felséged legmagasabb engedelmével, ez vitás. A második nemesi oklevelet ugyanis egy Kruchina János nevű ember találta meg a szegény Alapi Gáspár dolmánybélésében. Abból tulajdonította el jogtalanul a gazdag Alapyak megbízásából.
– Vagyis ellopta!
– Igenis, felséged engedelmével.
– Ördögöt az én engedelmemmel! Mi sohasem adtunk neki engedélyt erre.
– Bocsánat, nem így értettem.
– Jó. Folytasd.
– Viszont nevezett Kruchina a kemlényi Alapy Gáspár segélyével tudta csak megtalálni a kettős kutyabőrben a tervrajzot. Mert Alapy vágta fel. Azt viszont, hogy a tervrajz mit ábrázol, a szegény Alapi László fejtette meg. Mert mindez Csáktornyán történt, ahol nevezett iródiáki minőségben van alkalmazva.
– A kincs fellelői vagy nyomravezetői tehát mindhárman.
– Felséged engedelmével azok volnának, ha…
– Micsoda? Talán negyedik is van?
– Negyedik és ötödik is.
– Folytasd. Kezd a dolog érdekes lenni.
– Ugyanis nevezett Kruchina János elvitte a kutyabőrt megbízójának, Alapy Boldizsárnak a kemlényi várba. Tervrajz nélkül.
– A pimasz.
– Igen, de arra nem számított, hogy mialatt a szegény Alapi a dolmánya bélésében hordta a kutyabőrt, az átnedvesedett. Így a tervrajz téntáját beitta. Ezt az öreg Alapy Boldizsár felfedezte. Egy Mágócsy Mihály nevű számvevőtisztje, aki úgy látszik, járatos az effélében, hártyapapírra másolta a tervrajz homályos lenyomatát a kutyabőrről, így a kincs lelőhelye ismét megjelent.
A császár ismét megfeledkezve a spanyol etikettről, tenyerével a térdét csapkodta nevettében.
– Így tehát már öten vannak, akik között megoszlana a harmadik harmad.
– Igen. De felséged engedelmével, még a jogos birtokos sincsen megállapítva. A két kutyabőrnél, a családi hagyománynál és a tervrajznál ugyanis nincs egyéb bizonyíték. Így még abban az esetben is kétséges lenne a jogos tulajdonos, ha a két Alapy család megegyezne. Márpedig még ez az egyezség sincsen meg, mert a két öreg, mindkettő Boldizsár, nem akar hallani semmiféle egyezségről. Mindkettő magának követeli a kincs felerészét. Zrínyi Miklós főtárnokmester úr viszont azt állítja, hogy a vár és a töltés csak ideiglenes királyi birtok, amíg abban királyi őrség van. Viszont a föld az övé, mert azt ő vette meg annak rendje és módja szerint özvegy Török Bálintnétól. Tehát a kincs másik felének egyharmada őt illeti.
– Ez vitatható. Hogyan intézkednek erről a magyar törvények?
– Akié a ház, azé a föld is. De mivel a vár csak ideiglenes királyi birtok, a föld mégis a tárnokmester úr, Zrínyi Miklós birtoka.
– De királyi engedelem nélkül mégsem ásathat rajta?
– Annál is inkább nem, mivel ezt a várkapitány, Horváth-Stantsics Márk nem hajlandó megengedni királyi dekrétum nélkül.
– Pedig arra a dekrétumra ugyan sokáig várhatnak.
Himmelreich, Veverka és Prokopec mosolyogni merészkedtek, a spanyol etikett szabályai ellenére, amelyek tudvalevően tiltják a mosolygást a királyi felség jelenlétében.
– Úgy látom, okiratok, feliratok, periratok és kérvények már elég szép számmal vannak ebben a kincsügyben. Hát csak gyűljenek. Addig, amíg…
Nem mondta ki, amit gondolt. Azt ugyanis, hogy gyűljenek az iratok addig, amíg Zrínyi elveszti türelmét, megostromolja a várat, és akkor minden birtokát el lehet szedni tőle, kincsestől, fejestől.
Kezével olyan mozdulatot tett, mintha legyet akarna térdéről elhessegetni. Ez az audencia végét jelentette.
Amikor a magyar kancellária tagjai eltávoztak, Salm bevezette a pápai követet. Ez úgy találta, hogy a császár kedélyállapota igen kedvező.

4

Nehéz dolga volt Horváth Markónak négy éve, amikor a budai basa ostrom alá vette Sziget várát. De még nehezebb lett ez alatt a négy esztendő alatt, amikor a török feléje sem nézett Szigetnek. Mert az ostromhoz csak hős végbeli vitéz, elegendő ágyú, golyó, puskapor meg lélekjelenlét kell. De a várat békében megtartani és karbantartani, ehhez pénz kell. Márpedig a várhoz tartozó csonka uradalmakból meg a pozsonyi királyi kamarától ennek megszerzése volt a legnehezebb.
Jól tudta ezt a szigeti kapitány. Hiszen két elődje, Dersffy István és Kerecsényi László is békeidőn hagyták ott a várat,, nem pedig ostrom alatt. Jó katonák, nagy bajvívó vitézek voltak pedig mindketten. Mégis örültek, amikor szabadulhattak innen, Dunán inneni kapitányságokba. Pedig nékik könnyebb volt a sorsuk, mint Horváthnak. Csak a pécsi püspöki uradalom és a káptalan intézőivel gyűlt meg a bajuk, amióta azok Pozsonyba menekültek a török elől. No meg a királyi kamarával, amelytől a zsoldot néha hónapokig hiába sürgették. De Horváthnak Zrínyivel is meggyűlt a baja, amióta a foglyok és különböző vámszedési perpatvarok miatt összerúgták a patkót.
Zrínyi ugyanis nagy segítséget jelentett a két előző kapitánynak. Maga pénzén tartott a várban háromszáz lovast, két sógora, Tahy Ferenc és Alapy János is százat-százat. De ők hárman meg Nádasdy Tamás még a többi őrség hópénzét is előlegezték, ha már nagyon szorult a kapca, hiszen a vár egész Somogyot és Zalát is védte, amely vármegyékben az ő birtokaik nagy része feküdt. Ez a segély a Zrínyivel való háborúskodás óta megszűnt. Nádasdy is meghalt, új nádort, országos főkapitányt még nem választott helyébe az országgyűlés. Így nem csoda, hogy Horváth Markót a sok izgalom és méreg miatt a négy esztendő alatt három szélütés is érte, vérbő ember létére.
Kruchina mindezt jól tudta, mert többször megfordult a várban. Állandó szállást is tartott Székcsői Máté házában, mert a vendégeskedés nem volt szokása. Aztán meg Székcsői révén mindig bejuthatott Horváth Markóhoz, akit nem hiába szeretett látogatni.
Ismervén ugyanis a vár nehéz pénzbeli bajait, arra akarta rávenni a kapitányt, hogy kutassa ő a töltés alatt az Alapyak kincsét. Lehet azt titkon is ásatni, éjszakánként, megbízható emberekkel, nem kell erről tudnia senkinek.
Amikor először adta elő ezt a tervet, a kapitány úgy horkant fel, mint a dühös vadkan.
– Ejnye, adta gézengúza, hát rossz tolvaj vagyok én, avagy grádeci Horváth-Stantsics Márk, Sziget várának és városának királyi kapitánya?
Kruchina elkészült erre a kitörő viharra.
– Elhiggye, kapitány uram, sohasem ajánlanék én effélét, ha ezt tolvajlásnak tartanám. Hogyan is merészelném?
– Hát ez mi más lenne, ha nem az?
– Bizonnyal az lenne, ha kapitány uram maga számára kutatná fel a kincset és nem a haza javára.
Horváth nagy szemeket meresztett. Ugyan mi köze lehet a kincsnek a hazához és még inkább ennek a jöttmentnek?
– Látom, nem tudja, kapitány uram, hogyan gondolom. Hát megmondom. Tudott dolog, mily nehezen kapja meg az őrség hópénzét. Az is tudott dolog, a vár magától romlik, ha nem tatarozzák. Ehhez pedig a jobbágymunka nem elég. Kellenek hozzá mindenfajta mesteremberek, kőmíves, ács, pallér, kovács, kötélverő és más egyéb. Ezeket a királyi kamara nagy kínnal, ha fizeti. A negyven hordóból meg tellenék rá, míg a világ világ.
– De ha nem enyém az a negyven hordó? Még csak nem is a királyé?
– Hát kié? Jobb, hogy senkié? Mert bizony mondom, az Alapyaknak még dédunokáik sem látják majd hasznát.
– Miért nem?
– Bajos lenne azt megmagyarázni. De annyit mondhatok, hogy ami mindenkié, az senkié. Mert nemhogy összeszövetkeznének, de már előre marakodnak. A sok irat meg apelláta meg gyűlik a bécsi magyar kancellárián. Van énnékem ott egy földim és jó komám, Prokopec nevezetű, trencséni nyergesmester fia, az mondta, amikor ott jártam nála, hogy negyven hordó papír elébb lesz, mint negyven hordó arany.
Horváth megvakarta a tarkóját, és erősen gondolkodott. De aztán csak ennyit mondott:
– A törvény, törvény.
Ez az első ostrom hát nem sikerült. Kruchina látta, hogy nem jó most ezt tovább bolygatni. De azt is látta, hogy legyet dugott a kapitány fülébe, és ezúttal beérte ennyivel.
– No, mi van a kutyabőrös kinccsel? – kérdezte nevetve Székcsői Máté, amikor Kruchina visszatért a kapitányi palotából.
– Nem mozdul – mondta Kruchina savanyú ábrázattal.
Nevette már az egész család, mégpedig ugyancsak hangosan. Mert az elmúlt négy esztendő alatt még három kicsi Székcsőivel szaporodott, egy fiúval, két leánykával. És amikor a nagyok nevettek, a kicsinyek is rákezdtek, olyan vidám kacarászással, mintha ezüstcsengő csilingelt volna.
Mondta is egyszer Anna:
– Látja, Kruchina, ez a mi kincsünk. Ha megcsengetné, pengetné, azt a negyven hordó aranyat, csengene-é szebben, mint ennek a siserahadnak a nevetése? Igaz-é, Máté lelkem?
A nagy darab ember nem akart érzékenykedni.
– Ugyan, hagyd. Ez is más, az is más. Van, aki ezt szereti, van, aki amazt.
Székcsői ekkor már a vár egész gyalogságának parancsnoka volt, rangban mindjárt Patasics Péter, a vicekapitány után következett. Hadnagyságra jutott Alapi Gáspár is, negyvenöt lovas volt a keze alatt, ezekkel portyázott Siklósig, néha a pécsi külvárosig is, a Mecseken át. Vakmerőségének híre elterjedt az egész környéken, már a török is úgy ismerte, mint a kis púpos ördögöt, amint ő mondta: seitánt.
Egy-egy ilyen vakmerő kaland után meg is intette Ila, aki karcsú hajadonná serdült.
– Tán a vesztét keresi, Gáspár? – kérdezte egyszer.
– Úgy lehet. Mire való is volna egy ilyen púpos hitvány rongy élete?
– Hogy mire? Hát amire a többi élet itt a várban. Védeni a hazát. A végeken.
– Hiszen ezt cselekszem, Ilona kisasszonyka.
– Először is, nem vagyok kisasszonyka, még csak Ilona sem, hanem Ila. Másodszor: miért volna hitvány rongy a maga élete? Lehet olyan is, akinek kedves, ha magának nem is az. Harmadszor: nemcsak a maga életét kockáztatja, hanem negyvenöt jó lovas katonáét is, erről pedig maga felel.
Gáspár ezt a harmadik ellenvetést már nem hallotta. Csak a másodikat. Hogy lehet még olyan is, akinek kedves az ő élete. Be nagyon szerette volna megkérdezni, hogy ugyan ki lehet az. De nem merte, hogyan is merte volna, ő a púpos. Csak a hűséges, nagy, barna kutyaszemével mert valami kérdő pillantást megkockáztatni. És Ila nefelejcskék szeméből el is lopott valami kis biztató fénysugárt. Mert ők már régen így a szemükkel beszéltek olyat, amit a száj nagyon nehezen mondana ki. A nefelejcskék szempár többet tudott mondani Gáspárnak egy derűs pillantással, mint az egész nevető mennybolt.
– Úgy mondja, Ila kisasszony…
– Nem kisasszony! Csak Ila – mondta durcásan, és még toppantott is hozzá a piros cipellős lábacskájával.
– Igen. Hát azt tetszett mondani, hogy katonának az a hivatása, hogy védje a végeket. De a védekezés már fél veszteség. Aki le akarja győzni az ellenséget, annak támadni kell. Ezt tanítja minden hadi tapasztalat. Ha mi itt rostokolnánk a várfalak megett, nem mennénk ki folyton-folyvást a kontyosra, bizony ő jött volna reánk ismét. Mint négy esztendeje. Így meg elvesszük a kedvét, ha mutatjuk erőnket.
Ahogy a kardjára csapott tenyerével, Ila olyan erősnek látta, mintha nem is kis púpos lenne, de maga a legendás hírű bán, Zrínyi Miklós minden végbeli eszményképe.
Gáspár ezt nem tudta kiolvasni a tekintetéből, mert Ila lesütötte a szemét. De talán éppen ez bátorította fel Gáspárt arra, hogy belekezdjen valami vallomásfélébe.
– Elhiggye, Ila, ha így szabad mondanom, nem holmi virtuskodásért játszom én csak a magam, meg negyvenöt emberem életével, nem is csak a vitézi becsületért. De látja, előmenetelért is, mert így vittem fel a hadnagyságig, és szeretném vinni tovább is. Hiszen talán egyszer asszonyt és gyereket is szeretnék eltartani tisztességgel. Hadnagyi hópénzből erre bizony alig telik, főtisztnek kelletik ahhoz lenni. Ha ugyan akadna olyan, aki hozzám kötné az életét.
Ila felkacagott. Gáspár arca hirtelen vérvörössé vált szégyenletében. Persze, hogyan is gondolhatott ő effélére.
Szerette volna magát e pillanatban levetni a bástyatetőről, amelyen sétáltak, mert most már mi célja lehet az ő életének, ha Ila kikacagja. De akkor az megfogta a karját, mintha megérezte volna rossz gondolatát.
Mindjárt belé is fogott, hogy megmagyarázza, miért kacagott.
– Mire a főtiszti hópénz? Hiszen itt az Alapiak kincse. Talán éppen azon járunk. Csak ezt nevettem, Gáspár.
De ez a magyarázat még beljebb döfte a kést Gáspár szívébe. Hát már ez a tiszta hajadon is a kincsre vágyik? Mint az a sok megkergült ember, aki a hozzáférhetetlen aranyhordók körül forgolódik immár négy esztendeje? Hát minden kincs elátkozott ördögpraktika?
De Ila most hirtelen elkomolyodott. Eleresztette Gáspár karját, és megállott, hogy szembenézzen vele.
– Maga Gáspár, most olyan csúnyát gondolt rólam, hogy én ezt magának soha meg nem bocsátom.
Gáspár hirtelen olyan halotthalvány lett, mint a tettenért bűnös.
– Elébb azt gondolta, hogy kinevetem, kicsúfolom, amiért maga feleségről és gyerekről ábrándozik. Így hát szívtelennek tartott. Aztán, hogy tréfára fogtam a dolgot, azt hitte, hogy én is a kincsre szomjazom, mint sok más. Aki ilyennek gondol, azzal nincs többé beszélnivalóm!
Szinte futva hagyta ott a szerencsétlent, aki dermedten nézett utána. Most már igazán nincs más hátra, gondolta Gáspár, mint hogy ledobjam innen magam. Az az elátkozott kincs húz magához, le a mélybe.

Prokopec jól ismerte Veverka slattyogását. Valóban ő lépett be.
– Fogtam két aranyhalat – mondta, kezét dörzsölgetve.
– Legalább jó kövérek?
– De úgy ám! Sok ezer jobbágy húsán híztak, nem egy uradalmat ettek fel, várastól.
– Kicsodák hát?
– Balassi Menyus meg Bebek Ferkó!
Prokopec csettintett a nyelvével.
– No, ezek aztán igazi aranyhalak. Körmöci a pikkelyük, hehehe. Aztán mi járatban vannak?
– Azt még nem tudom. Egymásnak hazudoznak a várószobában. Ki sem hallgattam, mit beszélnek egymás között, úgyis csupa hazugság. Nemegyszer csapták be már egymást is körmönfont fortélyaikkal.
– De néked csak megmondták?
– Nem a. Még Himmelreichnak sem akarják megmondani. Még az udvari marsallnak sem.
– Olyan nagy titok? Akkor szörnyű gazság lehet.
– Az nem a mi dolgunk. Csak a császári felségé. A mi dolgunk, hogy amíg bejutnak hozzá, lekopasszuk őket, ezt jól tudod, koma.
– Csináltuk már egynehányszor, hehe, csináltuk.
– Fel is vannak készülve reá. Három aranylánc fityeg a nyakában mindkettőnek. Egy kicsi…
– Ez az enyém.
– Egy nagyobb, ez meg az enyém. És egy még nagyobb, ez Himmelreiché.
– Hát Salm? Az kutya?
– Ne féltsd, degeszre van tömve a tarsolyuk. Mégpedig nem csalamádéval. Ott vannak a pikkelyek. A jó körmöciek. És ha nem elég, Trautsohn meg Rumpf leszedik róluk még a mentekötőcsatot is. Megér mindegyik tíz falut.
– A vastagja úgyis a kamarának jut.
– Azt bízd csak a császári felségre. Jobban érti az nálunk, hehe.
– Akkor hát kezdhetjük, isten nevében. Egy hét alatt megpuhulnak. Ha nem, várakoznak még egy hétig. A császári felségnek úgyis annyi a dolga… a szentszéki követ…, a… a… a… spanyol követ, a toledói érsek, a hercegprímás, a holland követ, a porta követe, az erdélyi vajda követe satöbbi, satöbbi. Hiszen tudod, hehe.
A harcsabajszú, hatalmas termetű Balassinak elég volt négy nap. Mire a császár elé ért, valóban egyetlen lánc sem fityegett már a nyakán. Tarsolya pedig olyan lapos volt, hogy szinte behorpadt.
Ferdinánd nem a trónteremben fogadta. Az egyik toronyszoba kerevetén heverészett, prémekbe bugyolálva. Köhögött, és fel sem pillantott, amikor a marsall Balassit jelentette.
A nagy behemót ember szuszogva ereszkedett fél térdre a kerevet előtt, és hatalmas csókot cuppantott a császár kék eres kezére, hűségének ékes tanújeléül. Így is maradt az egész kihallgatás alatt, mert az nem illett, hogy az ő feje magasabban legyen, mint a felségé.
– Mi a kérésed?
– Felséges uram, tudja felséged, hogy egyenes ember voltam egész életemben.
Erre a bevezetésre olyan nevethetnékje támadt Ferdinándnak, hogy alig tudta köhögési roham alá rejteni. Balassi meg tette, mintha nem venné észre.
– Azért hát kereken kimondom, hogy Murány várát és a hozzátartozó uradalmat szeretném elnyerni felséged gráciájától.
Újabb köhögési roham.
– Feneketlen zsák vagy te, kedvelt hívünk Balassi. Megkaptad tőlünk Hont vármegye főispánságát és a bárói rangot. Kékkő és Gyarmat mellé Szatmárt, Tasnádot, Nagybányát. Most még Murányt is el akarod nyelni?
– Ó, felséged, isten látja lelkem, nem magamért. Csak az ország üdvéért. Hisz tűrhetetlen már, amit az az istentelen Bató mivel. Ilyen rablóvezér nem garázdálkodott még ez országon.
– Legfeljebb te meg Bebek.
– Ó, hogyan is mondhat ilyet felséged? Hisz éppen Bebekkel cimborál, azért nem bír véle Svendi főkapitány uram se.
– És éppen te bírnál? Hiszen Bebekkel egyszer csúnyán reád vert!
– Bízza rám felséged. Kifundáltam már az plánumot, mellyel megvehetem Murány várát. Van abban nékem egy jó emberem, maga a várnagy.
– Legyen hát. De elébb harmincezer aranyat befizetsz a kamarának.
– Felség! Honnan vegyek annyi tenger pénzt? Isten a tanúm, hogy tízezer is untig elég érte.
– Nem bánom. Legyen hát húszezer.
– De én tízet mondtam.
– Felezzük hát meg. Tizenötért megkapod Himmelreichtól a donációs levelet.
Balassinak nagyon sajgott már a jobb térde. Megragadta hát Ferdinánd lelógó jobbját, és újból cuppanós csókot nyomott rá, hogy ezzel megpecsételje az alkut.
Bebeknek hat napra volt szüksége. Az ő nyakán sem ragyogott már általvető lánc, mire a császár színe elé került.
– Mit kérsz tőlünk, kedvelt hívünk, Franciscus Bebek?
– Felség, egyenes ember voltam világéletemben. Murány várát kérem felségedtől. Merthogy az az istentelen Bató Balassival cimborál, és…
– Teméntelen kárt okoz az országnak, ugye? Hát okozol éppen eleget te is. Nem elég, hogy Izabellát a nyakamra akartad hozni Lengyelből, még Füleket is átjátszottad húszezer aranyért Hamza bégnek.
– Itt vakuljak meg, felség, ha egy szó is igaz ebből. Csellel vette meg egy éjszaka az istentelen pogány. Magam is alig tudtam a bőrömet megmenteni!
– Ha akarom, hiszem, ha nem, nem. De hogy lássad, milyen keggyel viseltetünk irányodban, húszezer aranyat befizetsz a kassai kamarához, annak fejében megkaphatod a donációs levelet.
– De felség! Honnan vegyek én annyi tenger pénzt? Hiszen Fülekkel rettentő veszteség ért! Tízezer forint is bőven elég azért a rablófészekért.
– Jó, hát felezzünk. Legyen tizenötezer. De te lássad, hogyan veszed el Batótól.
Bebek megpödörte karikára sodort vörös bajszát.
– Az már az én dolgom, felség. Jó emberem ott a várnagy.
Ferdinánd csókra nyújtotta kezét. Bebek pedig ment nagy sarkantyúpengéssel, mint aki jól végezte dolgát.
Még a lépcsőre sem ért, amikor Ferdinánd nagy hahotában tört ki, melynek köhögési roham vetett véget. Salm, Trautsohn, Himmelreich, Veverka és Prokopec is bátorkodtak mosolyogni.
– Így kell elbánni ezekkel a buta magyarokkal. Egyék egymást, a rebellis Erdély őket, a török mindkettőt. Aztán majd mi hajtjuk a marhát ebből a barbár provinciából, amely másra nem jó, mint marhatenyésztésre.
– Bölcsen vélekedik, császári felség – mondta Trautsohn, az udvari marsall. – Hiszen az egyszeri mese is azt mondja, hogy: róka fogta csukát, csuka fogta rókát, ember fogta mindkettőt.
– Igaz, de még nincs itt az ideje. Most hadszíntér ez a provincia. Talán még száz évig is az lesz. Addig csak védje a birodalmat a török ellen. Aztán majd eteti jó hízott marhával. Addig hizlaljuk ezeket a marha magyar urakat. De ne túlságosan. Nehogy még megvaduljanak és ránk rontsanak. Mert veszedelmes ám a megvadult marhacsorda. Nekünk szelíd marha kell. Divide et impera, ez a mi jelszavunk. Mindig bevált, be is fog válni. Ha másként nem, reájuk eresztjük a jezsuitákat. Úgyis megnőtt már a szarvuk. Döfjék csak a törököt. Mi meg úgy teszünk, mintha segítenénk nekik. Néha hátba is döfjük őket, hogy jobban döfjenek. Mert mi politikusok vagyunk.

Mint a fa évgyűrűi, úgy szaporodtak a Zrínyi-gyermekek is Csáktornyán. A három fiú, György, Kristóf és Nikola mellett immár öt leány rémítgette napról napra Eufrozina bárónőt váratlan és kiszámíthatatlan csínyjeivel. A bán végül is elunva rémüldözéseit, kivonta a fiúkat a szerencsétlen bárónő fennhatósága alól, s László diák keze alá adta őket, aki Zrínyi parancsára mogyorófa pálcával verte beléjük a betűvetés és olvasás mesterségét, nemkülönben a latin rendhagyó igék és prepozíciók használatát. Ha a mogyorófa használata nem bizonyult elég hatásosnak, a bán maga is megtoldotta egy-két pofonnal, amikor jutott ideje a gyermeknevelésre. De erre ritkán került sor, mert ha a latin nyelvtanban csigalassúsággal is haladt a kis Zrínyiek előmenetele, a legszilajabb csikót is szőrén ülték meg. Kardforgatásban, gerelyvetésben, nyilazásban meg olyan ügyességet tanúsítottak, amellyel mindig megbékítették apjukat, ha László diáknak volt is panaszra elegendő oka. Az új vallon pattantyúsmester, Michel pedig megtanította őket a hosszú csövű várágyúk, szakállasok, falkonettek, tarackok, mozsarak, seregbontók, muskéták, kerekespuskák, karabélyok, pisztolyok kezelésére, sőt az ágyúöntés és a puskaporkészítés tudományára is. Ebben annyira jeleskedtek, hogy bizony nem sok idejük maradt a latin nyelv beható tanulmányozására.
Aztán idegen úrfiakkal is megtelt a kastély. A felvidéki főurak egymással vetélkedve küldték fiaikat nemes apródokul Csáktornyára. Nagy kitüntetésszámba ment, ha egy Thurzó, Czobor, Homonnai-Drugeth, Nádasdy vagy Batthyány úrfi Zrínyi Miklós mellett teljesíthetett apródi szolgálatot. Keményebb kézbe nem is adhatták volna őket. Hiszen ismerték jól a bán vasszigorát, hadban való jártasságát és legendás vitézségét, amelynek híre nemcsak Bécsig, de Konstantinápolyig is eljutott. Aztán meg ott volt az öt Zrínyi leányka is, nem utolsó dolog a Zrínyiekkel és Frangepánokkal atyafiságba kerülni. Hiszen jut majd minden kisasszonykára egy-egy vár, a hozzátartozó gazdag uradalommal.
Így aztán alaposan megváltozott Csáktornya képe. Azelőtt nagy ritkán vetődött oda a környékről egy-egy vadásztársaság. Régi gazdái, Ernuszt és az öreg Keglevics Péter nem tartoztak a nagy vendéglátók közé, eleintén maga Zrínyi sem. Frangepán Katalin meg éppen szűkmarkúan kezelte a maga uradalmainak jövedelmét, megvetette azokat a főurakat, akiknek kastélyaiban folyt az eszem-iszom, dáridózás. De most ő is helyesnek tartotta, ha gyermekei miatt szorosabb összeköttetést létesít a főrangú famíliákkal. Jó üzleti befektetésnek szánta azt a sok költséget, amellyel a folyton szaporodó vendégsereg ellátása járt.
Mert az apródúrfiakat látogató szülők nem jöttek ám egymagukban. Fegyveres hajdúk, huszárok, darabontok, udvari cselédek, vadászok, pecérek, solymászok, szakácsok, kukták, kocsisok és lovászok hada kísérte őket, és a kaputorony boltívei néha fél óráig verték vissza a felvonóhíd pallójának dübörgését, ha egy-egy vendégsereg érkezett vagy távozott.
De Zrínyi jó gazda volt. A betegeskedő Katalin helyett most ő vette kezébe a számadásokat, és Radován diák ugyancsak beleizzadt, ha a bán lejött a boltba, hogy elszámolja a bevételek és kiadások minden apró rubrikáját.
A számok nem hazudtak. Kíméletlenül elárulták, hogy a bevételek csökkennek, a kiadások szaporodnak. Ezt pedig nem szerette Zrínyi. Morgott, mint a medve. Alapy Gáspár, aki már csak vendégeskedni járt Csáktornyára, mert időközben kibékült apjával, egy ilyen nagyobb morgás alkalmával éppen a boltban időzött. Kedvence lévén nagybátyjának, megkockáztatott egy indítványt.
– Én bizony, ha Miklós bácsinak lennék, csak kikaparnám már azt a negyven hordót a töltés alól. Akkor lenne pénz bőviben.
Zrínyi már hallani sem akart a kincsről, más nem is merte volna emlegetni előtte. De Gáspár még ezt is megtehette.
Radován diák kezében ugyan megreszketett a hollótoll, holmi Zrínyi-vihar előérzetében, de ez nem tört ki. A nagy morgó medve még el is mosolyodott sűrű göndör bajsza alatt.
– Aztán te hogyan kaparnád ki? Hiszen már a császárig is eljutott a dolog híre.
– Ej, mit, császár. Azt hiszi Miklós bácsi, hogyha haddal menne Szigetre, és megtanítaná Horváth Markót kesztyűbe dudálni, a császár megmozdítaná érte a füle botját? Nem mozdulna az még akkor se, ha maga Szolimán menne Szigetre. Olyan az, mint a tetű. Csak csíp, de alig mászik. Mire megtudná, mit végeztünk Szigeten, már a negyven hordót be is gurítottuk ide, a boroshordók mögé.
Zrínyi elnevette magát, és jókedvében még barackot is nyomott a kedvenc nagy, busa fejére.
– Tudod mit? Hát légy te Zrínyi Miklós. Adok alád száz huszárt, száz darabontot, kétszáz horvát gyalogot. Vedd meg az Óvárost és a töltést, hírem és tudtom nélkül, hadd lássam, mire mész azokkal a hordókkal.
– Itt a kezem, Miklós bácsi! Nadrágoljon el László diák mogyorófa pálcájával, ha meg nem teszem!
Gerzson diák nagyokat krákogott, mintha a torkát karistolná valami. A bán ismerte már ezt a szokását, tudta, hogy ilyenkor a diák oldalát fúrja valami, amit ki szeretne mondani. Meg is kérdezte, mi a baj.
– Hát csak az, instálom, hogyha a budai basa negyvenezer emberrel, nehéz ostromágyúkkal nem tudta megvenni Szigetet, Gáspár úrfinak is aligha lesz szerencséje ezzel a maroknyi haddal.
Most Gáspár krákogott, utánozva mókásan a diák krákogását.
– Lenne valami igazad, Gerzson, ha én ostrom alá akarnám fogni a várat.
– Hát ha nem, ki lássa akkor a kincset?
– Azt bizony Horváth Markó őkelme. Nem hiába küldtem tán a nyakára Kruchinát, hogy reávegye. Én meg majd akkor csapok rá, ha már kikaparta a parázsból a sült gesztenyét. Elég nékem arra száz huszár is.
Gerzson most már nem krákogott. Őt nevették.

KINCS – NINCS

1

Ferdinánd császár követe, a hollandus Busbeck világlátott ember volt. De amikor megérkezett két magyar kísérőjével, Verancsics Antallal és Zay Istvánnal Isztambulba, valósággal elkápráztatta ennek a kétezer éves, két földrészen épült mesebeli városnak a szépsége. Milyen kicsinynek, szegényesnek, szürkének tetszett hozzá képest Bécs vagy a német és hollandus városok, amelyekben eddig megfordult. De még a szigetekre és cölöpökre épült Velence is, amelyet ott-jártakor annyira megcsodált. Mert ezeket a városokat mind egyfajta nép építette.
De itt, Európa és Ázsia eme találkozópontján vagy egy tucat hódító nép hagyta emlékét. Ez a városóriás minden alkonyatkor a tűz és vér, az arany és bíbor színeit öltötte magára. Verancsics, a tudós püspök történetíró volt. Így a város megtekintésekor sorban elmagyarázta, mi emlékeztet a korinthosziakra, dórokra, perzsákra, macedónokra, avarokra, rómaiakra, arabokra, velencésekre, genovaiakra. Mi a város utolsó uraira, a bizánci császárokra. És az épületek, utcák és terek beszéltek. A mecsetek hatalmas félgömbkupolái és a karcsú minaretek. A Jedikula hét tornya, a Galata torony, az Atmeidán tere obeliszkjével és a janicsárok kaszárnyájával, a márványpaloták, az árkádos bazárok, a karavánszerájok, a hatalmas várfalak huszonhat kapuja, a fürdők és a kutak, a ciprusoktól sötétlő, turbános fejfákkal díszelgő virágos temetők, a teraszok és függőkertek.
Busbeck és Zay figyelmesen hallgatták Verancsics magyarázatait, és gyönyörködtek a város ezer színében, amíg azok egybe nem olvadtak az alkony arany- és bíborpalástja alatt.
De a vér és arany színe eszükbe juttatta azt is, hogy az ő fejük is könnyen elgurulhat az Atmeidánon, ahol a hóhér már nem egy követ fejét ütötte el, ha az megharagította valamelyik szultánt. Az angolok, a franciák, a spanyolok és velenceiek követei áskálódtak egymás ellen a Kapuci palotában, ahol a magas porta székelt. Nekik is ármánykodások szövevényeibe kellett belébotlaniok, mint Ferdinánd többi követének, amíg végre Szolimán szultán színe elé juthattak.
Úgy képzelték, hogy a három földrészre kiterjedő birodalom hatalmas ura baldachinos aranytrónusán fogadja a követeket, pasái és testőrei sokaságában. Hiszen a csauszok agája vagy húsz olyan káprázatos pompájú termen vezette őket keresztül, amelyekben nyüzsgött a sok díszruhás udvari ember, kiknek mindegyike vagyonokat érő ékköveket viselt fegyverzetén, turbánján és ruházatán. Annál inkább meglepődtek, amikor egy egyszerű, teremnek alig nevezhető tágas szobában, zöld bőrrel bevont kereveten egy vörös kaftános, szürke szakállú kis öreget pillantottak meg, akinek csak kétarasznyi magas, kócsagforgós turbánja árulta el, hogy ő a szultán.
A kis öreg úgy ült a kereveten, maga alá húzott lábakkal, széles sárga selyemövén összefont kezekkel, mint valami kitömött keleti bálvány. Még szokatlanul nagy, kidülledt fekete szemei is mozdulatlanul szegződtek a három követre, mintha üvegből lettek volna.
Amikor azok uruk, a császár hódolatteljes üdvözletét adták át, még a fejét sem biccentette meg. Némán hallgatta, végig, amit Busbeck mondott németül, a két magyar úr pedig felváltva tolmácsolt, a szokásos cikornyákkal ellátva.
Szolimán figyelmesen hallgatta őket, legalábbis erre vallott arckifejezése. Amikor elhallgattak, barna arcára jóságos mosoly ült.
– Több mondanivalótok nincs?
– Engedelmeddel mindent elmondtunk, dicső és hatalmas padisah, ozmánok szeme fénye, vezérek vezére, uralkodók uralkodója – felelte Verancsics Antal.
– Amit elmondtatok, abból csak annyit értettem, hogy Ferdinánd már megint békét koldul. Azt akarja megvásárolni.
– Jól értetted, felséges padisah, ottomán birodalom fénylő csillaga.
– Ti meg értsétek meg jól, hogy aki vásárolni akar, az nem koldus. Hanem kereskedő. A ti császárotok magyar várakkal szokott kereskedni. A béke drága kincs, Azt nem lehet évi harmincezer arannyal megvásárolni, amit uratok ajánl az eddigi tízezer helyett.
Zay lefordította Busbecknek a szultán szavait. Amikor elhallgatott, Szolimán folytatta:
– Ferdinánd hazug és hitszegő. Még a tízezer aranyat sem fizette pontosan. Lám, a kicsi Erdélyország mindig pontosan megküldi adóját, és még sok ajándékot is ezenfelül. Tanulhatnátok tőle. Ezért a harmincezer arany évi adón kívül még azt is megkövetelem, hogy Ferdinánd írásban ismerje el az én kedves fiamat, János Zsigmondot Erdély fejedelmének és a tiszántúli vármegyék urának.
A követek kis ideig dermedten hallgattak, aztán Zay újra fordított.
– Ezenkívül – folytatta Szolimán kissé emeltebb hangon – követelem Szigetet.
Ezt már Zay nem is fordította. Tudta, hogy a szigeti kudarc még inkább bosszantja a szultánt, mint az egri, mert ez a vár jobban útjában van Győr és Bécs felé menet. Viszont azt is tudta, hogy Ferdinánd ezt a végvárat fel nem adhatja anélkül, hogy maga ellen ne lázítsa az egész magyarságot.
– Miért hallgattok? – förmedt a követekre mérgesen a kis öreg.
– Felséges padisah, nékünk csak az előbbi két feltételre van meghatalmazásunk, azokból is inkább az elsőre, mint a másodikra, vagyis Erdélyre. De Szigetről nem rendelkezhetünk – mondotta Zay István.
Szolimán arca téglavörössé vált a dühtől.
– Cserzővargákat küldött ide Ferdinánd vagy követeket? Azt hiszi az a tudatlan gyaur eb, hogy mi ráérünk cserzővargákkal az időt tölteni?
A követek már nyakukon érezték a hóhér pallosának élét. De nem az Atmeidánra vitték őket, csak a Jedikulába. Ugyanabban a toronyban raboskodtak három álló esztendeig, ahol Török Bálint, Majláth István és Móré László.

A három esztendő elteltével újra a szultán elé kerültek.
Szolimán most pompás trónteremben fogadta a követeket, a nagyvezír és a dívánpasák jelenlétében. Úgy tett, mintha nem ismerné őket, és engedte, hogy a szerdár és a tihaja hosszasan magyarázza, kicsodák, és mi járatban vannak.
– Emlékszem már – mondta végül. – Igen, Sziget. Sziget kell nekem – ismételte az öregek makacsságával. – Ki most a szigeti kapitány?
– Mi azt nem tudhatjuk, felséges padisah, három év alatt nemegyszer változhatott a kapitány.
Szolimán csodálkozó szemeket meresztett.
– Hát ti hol voltatok három évig?
– Mi a Jedikulában.
A szultán dühösen förmedt a kapudán basára.
– Hogy mertek ilyesmit tenni testvérem, Ferdinánd császár követeivel?
A basák tudták, hogy színészkedik. A követek is. De ez volt a keleti formaság arra, amit Szolimán elhatározott. A hathónapos fegyverszünet megkötésére. Olyan volt ez, mint a bécsi Burgban a spanyol etikett.
– Menjetek haza békességgel, és vigyétek meg testvéremnek, Ferdinánd császárnak a béke olajágát. Csak Sziget az ára, semmi egyéb. Sziget – ismételgette újból az öregek makacsságával.

2

Horváth Markó egyszerű, igénytelen ember volt, igazi katona. Az a fogalom, hogy: kincs, hiányzott az ő szótárából. Nem tudta ésszel felérni, mire gyűjtik a főurak, főpapok azt a sok aranyat, ezüstöt, drágakövet boltjaik vagy rejtekeik vasalt ládáiba, kinek és minek lesz valamikor is haszna ebből. Hiszen azt meg nem ehetik, meg nem ihatják. Ha meg országgyűlésen, lakzin, lovagi tornákon vagy egyéb ünnepélyes alkalmakkor páváskodni akarnak nyusztmálas, skófiumos mentében, díszes fegyverzetben, asszonyaik meg gyöngyös, aranycsipkés főkötőben, drágakővel kihányt derékban, pruszlikban, brokátselyem aljban, arra ugyan századrésze is elég lenne annak, amit kincstáraikban összeharácsolnak.
Így Kruchina nem talált termékeny talajra, amikor a kincsvágyat akarta elültetni a szigeti kapitány elméjében. Tudta ő ezt jól, mert ismerte a maga emberét. Csak olyankor hozakodott elő a kincskereséssel, amikor az ezerötszáz főnyi rendes várőrség hópénze már nagyon elakadt. Mert ha a kapitány kérlelhetetlenül szigorúnak is mutatkozott katonáival szemben, azok ellátását inkább a szívén viselte, mint a magáét. Amikor aztán egy ízben három hónapig is hasztalan járta Gergely fia a pozsonyi kamarát a hópénz dolgában, Horváth végre engedett Kruchinának, és néhány bizalmas emberével kiment a töltésre, hogy a tervrajz nyomán kipécézze az ásatás helyét.
De Kruchinának nem kedvezett a szerencse. Mert történetesen még azon a napon megjelent a várban Teuffel Erazmus, a királyi biztos, akit a magyarok Ördög Rézmánnak neveztek, mert ismerték a Dunántúlon és a Felvidéken széltében-hosszában.
Rézmán nevezetes férfiú volt. Afféle ezermester, aki a vasas hadiszekerektől kezdve a várépítésig és címerfestésig mindenhez értett, de legkiváltképpen a női szívek meghódításához. Azokon keresztül pedig minden ajtó kitárult előtte, a császári palotától kezdve a legszegényesebb nemesi udvarházig. Mondta is egyszer az esztergomi érsek, Oláh Miklós:
– Akinek az asszonyok felett ilyen hatalma vagyon, mint Rézmánnak, annak az ördög sem árthat, ha ugyan őkelme maga nem az. Mert nomen est omen.
Rézmánban azonban semmi ördögit nem lehetett nagyítóval sem felfedezni. Tréfás modorú, nyájas férfiú volt. Vörösesszőke bajsza és vörhenyes kecskeszakálla között mindig mosolygott piros szája és ragyogó kék szeme. A jókedvet mintha tarsolyában csempészte volna be oda, ahová belépett. És sokszor válságos pillanatban érkezett, mint most is, amikor nehéz helyzetet kellett megoldania.
– Imé, kapitány uram, hoztam én a tarsolyomban valamit, nézzen csak ide.
Horváth csak morgott, dörmögött, mint a medve.
– Nem fér az el egy tarsolyban, ami ide kéne, még zsákban is alig.
– No, a zsákok ott vannak az ekhós szekéren, négy hónapra való hópénz, azért jöttem negyven draganyossal. Aztán meg a tatarozási költségekre is hoztam egy kis zsákkal, nehogy robotban végeztessen mindent a jobbágysággal.
– A mesteremberek nem dolgoznak robotba, ide pedig más is kell, mint földmunka, tudja azt Rézmán uram igen jól.
– Kicsit értek hozzá. Nem nehezebb az óracsinálásnál, pedig azt is készítek most Makszimilián főhercegnek.
Meg is mutatta mindjárt az óra rajzát. Tetején egy nereida lovagolt delfin hátán. A lapján pedig kis Ámor tartja nyilait egy üllőre, amit Cupido kovácsol, minden ütéssel kiverve az órák és negyedek számát.
De mutatott mást is Rézmán. Néhány függőpecsétes iratot.
– Ez itt grádeci Horváth-Stantsics Márk, prefectus castrum Sigetiensis kinevezése Baranya vármegye főispánságába. Emez meg neki és törvényes örökösei részére szóló birtokadomány ugyanabban a vármegyében, tizenkét falu, összesen kétszáznégy jobbágy telekkel. Emez Hennyey Miklós családja részére megerősítés az ivanoci uradalomba. Emez a Kesas család részére négy falu Siklós mellett, összesen hatvanhét jobbágytelekkel. Mind Makszimilianus rendeletéből kelt adománylevél, láthatja, gondját viseli a magyar végbeli vitézeknek. De ebben a sok beszédben igen megszomjaztam. Akad még egy kancsó bor ebben a szegény várban?
– No, annyi még akad – mondta Horváth röstelkedve, és zavarában maga ment a pincébe borért.
A főtisztek lassan mind összegyűltek a kapitányi palotában, ahol reggelig elszórakoztak Ördög Rézmán tréfáin, de nem is egy kancsó mellett. A kincskeresésből megint nem lett semmi.
Kruchina az ördögbe kívánta ezt az Ördög Rézmánt, aki nagyobb ezermester nálánál, de hiszen könnyű annak, akinek a császár a barátja. Alapy Gáspártól meg egyre jöttek a titkos üzenetek, mikor ás már Markó.
De az bizony már akkor sem áshatott volna, ha el is határozza magát erre. Mert a hópénz ugyan újból elfogyott, és Rézmán feléje se nézett többé a várnak, miután hosszú rubrikákban összeírta, mire lenne még szükség a felszereléshez. De addigra megjött a tél is. Csonttá fagyott a mocsár, vastag hóréteg borította a töltést, csákánnyal sem lehetett megbontani a tó és a vizesárok arasznyi jégpáncélját, nemhogy még a töltés alá ásni.
Ekkor Kruchinának új ötlete támadt.
– Tudom én, kapitány uram, pontosan a helyet, ahol azok a hordók lehetnek. Vettessük fel puskaporral.
– Hogyisne. Vagy rossz helyen robbantunk, vagy szétveti a kincset is, hogy kereshetjük az egész nádasban. Aztán meg elmenne a híre ennek a robbantásnak oda is, ahol csak arra várnak, mikor tehetik a kést a torkomra.
– De hiszen főispánná tette a király. Annak minden szabad a megyében.
Horváth Markó csak erre morgott igazán.
– Baranya megye főispánja nagy úr, a szigeti kapitány is az. De a horvát bán még nagyobb. Úgyis elég bajom van véle.
Amikor kifújta magát, még hozzátette:
– Várjunk tavaszig. Az olvadás megmozgatja a töltés körül az egész tavat. Akkor leküldjük búvárkodni Néma Gyurkát, az rátalál a hordókra, még a pokol fenekén is.
Kruchinának engednie kellett, és belátta, hogy a terv nem is rossz. De tavasszal nemcsak a jég mozdult meg, hanem a török is.
Hamza bég, a székesfehérvári kapitány ugyanis a héthónapos fegyverszünet ellenére egy éjszakai rohammal elfoglalta Tata várát. És éppen akkor, amikor Verancsics és Zay megérkeztek hosszú utazás után a szigeti várba a fegyverszüneti okmánnyal.
– Lám, így bízhat az ember a kutya pogányában – mondta Horváth a követeknek. – Hiszen a koránban meg vagyon írva, hogy a hitetleneknek tett eskü érvénytelen.
Verancsics aztán megmondta, hogy Szolimán Szigetet kívánja a béke fejében.
– Kívánja? Hát akkor csak jöjjön el érte. Mert ezt én úgy megerősítettem, úgy felszereltem, hogy olyan hadsereg ugyan nem akad, amely most már meg tudja venni! Megmondhatja odafent Bécsben is, mert megmutatom holnap, és láthatják maguk szemével.
Meg is nézték másnap a követek az egész várat, meg az Almás mocsarait, duzzasztóit, gátjait, töltéseit. Meg is írták jelentésükben, hogy a várat bevehetetlennek tartják, ha az el van látva kellő élelemmel, lőszerrel és egyéb felszereléssel.
Kruchina látta, hogy egyéb dolgok is forognak itt kockán, mint a kincskeresés. Ezért türelmét vesztve felszedte a sátorfáját, és elment Csáktornyára, hogy beismerje kudarcát. Mert eszelt ki már őkelme más tervet is.

3

Ezen a nyáron igen elcsendesedett a csáktornyai kastély. Szinte egy csapásra megszűnt a nagy vendégjárás, mert híre járt az egész Muraközön, de még a Dunántúlon is, hogy a bánné, Frangepán Katalin nagybeteg.
Más főúri asszony betegségével ugyan édeskeveset törődtek volna az emberek. Legfeljebb a sopánkodó és mindenféle tanácsokat osztogató beteglátogatók súgtak-búgtak körülöttük, vajákosokat és kuruzslókat ajánlgatva. De a Zrínyiné betegsége, az más volt. ő úgy élt a köztudatban, mint maga az erő, az egészség és a termékenység jelképe.
Messzi századok talajában gyökeredzett szét ez a hatalmas családfa. A Subitsok, Brebiriek, Frangepánok ősei uralkodtak már az Árpádok és Anjouk idejében a tenger mellékén, onnan terjesztette ki a két nemzetség hatalmas fája ágait a Karszt hegyóriásai felett Horvátországra és Stíriára, Krajnára, a Muraközre, végül a Zrínyiekben Somogyra és Zalára is. Zrínyi Miklósban és Frangepán Katalinban úgy egyesült ez a két fa, mint ahogy a görög mitológia szerint Philemon és Baucis egyetlen fává nőttek össze, hogy haláluk után is egymáséi lehessenek. Szinte törvényszerűnek tartották, hogy a két nemzetség egyesülése minden esztendőben újabb Zrínyi fiúcskával vagy leánykával ajándékozza meg a tájat, melyen a két család hatalmas birtokai, várai, uradalmai elterülnek. Mert ez így történt tíz álló esztendeig. A gyermekágyi láz a tizenegyedik évgyűrűnél jelentkezett, ez az akkor gyógyíthatatlan betegség döntötte ágyba a bánnét, és a futárok hasztalan hozták a német, zsidó és arab orvosokat Bécsből, Kassáról, még a török kézben lévő Budáról is. A tudósasszonyok varázsszerei, ráolvasásai sem használtak. Csak a beteg erős teste küzdött még a magas lázzal, miután életet adott a tizenegyedik gyermeknek is.
És már nem is a test vívta tusáját a kaszás csontemberrel, hanem az életakarat. Katalin maga táplálta minden gyermekét. Ki fogja táplálni ezt a kislánykát, aki éhesen rugdalódzik bölcsőjében, hangos sírással követelve a maga táplálékát?
Már csak ez a kérdés tartotta életben a sokszor önkívületben hánykolódó nagyasszonyt, de végül mégis megadta magát a kaszásnak. Eljött az a pillanat, amikor a láthatatlan kasza suhintott egyet és úgy elvágta az élet fonalát, mintha a legkoldusabb jobbágyasszony feküdt volna az oszlopos, mennyezetes ágyban és nem Frangepán Katalin, Horvátország bánjának, a király főtárnokmesterének felesége.
A kastély tetőzetének árbocán megbillent és leereszkedett a zászló, amelynek címerén, a régi két fekete szárny helyett, vártorony és három aranyszárny díszelgett, amióta a csáktornyai uradalom a bán kezére került. A kápolnában ugyanekkor megszólalt a lélekharang, a major domus pedig intézkedett, hogy a kastély kapuját fekete bakacsinnal vonják be.
A halottat a cinteremben ravatalozták fel, ötszáz igazgyönggyel kivarrott, fehér selyem menyasszonyi ruhájában, utolsó kívánsága szerint.
Ekkor újra megkezdődött a vendégjárás. A felvonóhídon egymás után robogtak át az Alapyak, Tahyak, Draskovicsok, Keglevicsek, Erdődyek, Nádasdyak, Battyhányak, Báthoriak, Bánffyak, Pethők, Thurzók, Homonnaiak négyes és hatos fogatai. Előttük és mögöttük egy-egy szakasz lovas hajdú, darabont vagy huszár vágtatott, a hintók mellett az urak kísérték lóháton asszonyaikat és leányaikat. A halotti misét az udvarban tartották meg, a kápolnában fele sem fért volna el a vendégseregnek. Így meg az egész várőrség is részt vehetett a misén meg a község népe is.
A császár követe, Salm Eusebius gróf, már csak a torra érkezett. Egy szakasz vértes testőrrel jött, maga is arannyal kivert ezüst mellvértben, vörös strucctollas ezüstsisakban, tehát teljes tábornagyi díszben.
– Ezek mindig megkésnek – mormogta Tahy Ferenc. – Akár csatából – akár temetésről.
– Pedig ha csatára nem is, de temetésre szeretnek idejönni. Temetnének mindnyájunkat készséggel, ha úgy lehetne – mondta az ifjú Batthyány Boldizsár.
– Úgy igaz az, nincs németeknek nagyobb öröm. mint a magyar temetés – hagyta helyben a kis fürge tatár képű Bánffy –, hiszen Mohács nélkül sohasem terpeszkedtek volna itt.
– Meg sógorság nélkül – vetette közbe Erdődy Péter, aki éppen arra számított, hogy most ő kerül az özvegysorba jutott Zrínyi Miklóssal sógorságba.
– Persze, persze. Hiszen házassággal szerezték a spanyol trónt is. Szép Fülöp nyerte el Őrült Johanna, Izabella lányának kezét.
– Mondják, Johanna most is magával viszi mindenüvé Fülöp koporsóját, mint valami útipoggyászt.
Ezen nevettek volna, ha toron illenék az ilyesmi. Így csak mosolyogtak a bajszuk alatt. És figyelték, hogyan foglalatoskodik a házigazda a hosszú Salm gróffal, hogy az észre ne vegye, milyen ferde tekintettel méregetik az urak.
Szerencsére már fel is cihelődött, hogy útnak induljon, miután bemutatták neki a három Zrínyi fiút, Györgyöt, Kristófot és Miklóst. Mindenki fellélegzett, amikor kívül járt a kastély kapuján, ablakba könyökölve nézték, csakugyan kimegy-e a várból. Csak amikor a hat almásszürke vontatta üveges hintó eltűnt a bástyakapu boltívei alatt, akkor nyíltak meg a szájak és szívek. Csak úgy dőlt a vendégekből a panasz és keserűség, mintha országgyűlésen lettek volna, amelyen mindenki felhozta sérelmeit. Toron, lakodalmakon, keresztelőkön így esett ez mindig, olyan lármásan, asztaldöngetéssel, vég nélküli borozásokkal, amelyek kissé könnyítettek a sok felgyülemlett nehéz indulaton.
Csak a felvidéki urak hallgattak. Hozzájuk, birtokaikhoz közelebb volt Bécs, mint a török. De azért megértették a végbeliek nekikeseredését, ők protestánsok voltak mindnyájan, és ha a dunántúliakat a bégek és basák mohó étvágya fenyegette, őket a folyton terjeszkedő jezsuiták, akik ebben az időben már Kassáig nyomultak előre rendházaikkal, iskoláikkal, templomaikkal. Tudták, hogy a cuius regio, eius religio mondás megfordítva is áll, tehát akié a vallás, azé a tartomány. Hiszen még a török is az izlám erejével hódít, a jezsuiták kardja pedig az államhatalom mellett a toll és a nyomda, amely most kezdi összemérni erejét a protestánsok könyvkiadványaival és vitairataival.
Mindez azonban végezetül is bonyolult családi, örökösödési és birtok adás-vételi ügyekbe torkollott, igazolván, hogy aki bírja, marja. Meg hogy minden szentnek maga felé hajlik a keze.
Így történt ez most is. Mert amikor harmadnapra eloszlott a vendégsereg, csak a család maradt együtt, Zrínyi három sógora, Frangepán István, Alapy János és Tahy Ferenc. Meg a két húga, Ilona, a Tahy felesége, meg Margit – Alapyné.
A gyászszertartás, a temetés és a hangos tor után most olyan nagy volt a csend a kastélyban, mint abban a családi sírboltban, amelyet csak nemrégiben építtetett a bánné a közeli szentpáli erdőben. Zrínyi a medvevári kriptából hozatta oda apját, Mihály bátyját, aki a mohácsi csatában esett el és János öccsét, akit a zágrábi püspök egyik várának ostroma alatt ölt meg egy puskagolyó. Katalin ott feküdt a három Zrínyi mellett, így vonult be a családba. A család pedig ott ült a cinteremben, hallgatagon és egymást figyelve, mintha valami kellemetlen dologra vártak volna még.
Vártak is. Olyasvalamire, amibe egyik sem mert belekezdeni. Szerette volna mindegyik a másikra tolni, mert féltek a bántól, aki komor hallgatásba merülve ült az asztalfőn, smaragdgombos, aranysújtásos, sötét violaszín kamukabársony dolmányában, szobormozdulatlansággal.
Az arcából nem olvashatott senki. Olyan volt az, mintha göndör, barna szakállastól, bajuszostól bronzba öntötték volna. Csak nagy sötét szemének tekintete árult el olyasfélét, mintha nem is látná, kik ülnek az asztal körül, mert messze járnak gondolatai.
De a tekintete mindig ilyennek tetszett. A jövőbe révedt vagy távoli tájakra, amelyeket csak lelki szemeivel láthat az ember. Ki tudná megmondani? Ha jól ismerte volna valaki, mint ahogy egyedül Katalin, az tudhatta volna, hogy ez a tekintet néha egész Isztambulig ellát, néha Bécsig, de Velencéig, Rómáig és Madridig is. Mert ezeken a helyeken dőlt el a maroknyi magyarság sorsa, nemcsak a végeken. És ha Zrínyi kiküldte a boltból a diákokat, hogy apróra kikérdezzen egy-egy követségben járt urat, kémet, kupecet vagy marhahajtót, barátnak vagy koldusnak álcázott hírszerzőt, fogságból megszökött vagy kiváltott katonát, mindig csak ezt kutatta, mérlegelte. De erről sohasem szólt senkinek, csak Katalinnak. Most pedig már néki sem szólhatott. Ezért ült úgy az asztalfőn, mint az egyedüllét szobra. Mint aki magára maradt ezen az egész nagy világon. Végül is Alapyné törte meg a jeget.
– Nékem Katalin négy falut ígért Gáspár fiunk számára, a csurgói uradalomból. Igen szerette Gáspárt a megboldogult.
A többiek is sorban előhozakodtak. Tahynénak ezt ígérte Katalin, István öccsének amazt. Mivel ő a Frangepánok ozalyi ágából az utolsó, és gyermekei úgysem lehetnek, úgyis visszaszáll az ajándék a Zrínyi-családra, a többi huszonhárom Frangepán-uradalommal együtt.
Zrínyi módfelett felbosszankodott. Úgyis rengeteg baja volt már ezzel a sógorával, akinek valamikor gyámapja lett gyengeelméjűsége miatt Most ez már eszelősségig fajult, és Zrínyi nem győzte eligazítani törvénybe ütköző őrültségeit
– Nékem Katalin nem tett említést ezekről az ígéretekről! – mondotta mérgesen, és szemében felvillámlott a vihar előjele.
– De hát csak nem hazudunk itt mindnyájan? – reccsent fel Alapy János felesége védelmében.
– Hát tán én hazudok? – tört ki a vihar oroszlánordítás formájában.
– Dehogyis, dehogyis – csitítgatták mindnyájan, szinte megdermedve az ijedtségtől.
– Hát ha nem, akkor mit akartok? Nem elég, ha azt mondom, hogy Katalin nem szólt nékem semmiféle ígéretről?
– Bizony elég – felelte Tahy.
Újból nagy csend támadt. Ebbe Alapy szólt belé.
– De azért szeretnők látni a végrendeletet.
Most aztán kitört a vihar teljes féktelenséggel. Zrínyi felugrott ültéből, arca elkékült a dühtől.
– Ki innen! Takarodjatok! Mind! Vagy a darabontokkal ebrudaltatlak ki innen benneteket! Nyomorult csürhe!
Mindnyájan felemelkedtek a magas hátú, faragott tölgyfa székekről. Összenéztek, aztán elindultak a terem egyik szárnyas ajtaja felé.
Alapy még visszaszólt az ajtóból:
– Köszönjük a szíves vendéglátást!
Zrínyi megragadta az egyik nehéz széket. Úgy repítette az ajtónyílás felé, mintha hitvány kis játékszer lett volna. Süvöltött a levegőben, mint a kitört ágyúgolyó. Szerencsére már senki sem állott az ajtóban, amikor nagy robajjal levágódott a padlóra.
Zrínyi most egy másik széket ragadott fel. Úgy forgatta meg a támlájánál fogva a levegőben, mint valami buzogányt. Rettentő testi erejét kellett kitombolnia mérgében, ilyenkor tört és zúzott. De most a szék ülőkéje négy lábával együtt elvált támlájától és messzire repülve, betörte az egyik ónkarikás ablak üvegtányérjait.
A dühöngő ember nézte a kezében maradt támlát. Aztán elnevette magát. Olyan jót nevetett, hogy a könnye is kicsordult belé.

4

Alapi Gáspár sokáig feléje sem mert nézni a Székcsőiék háza tájának. Amikor látta, hogy bár akaratán kívül, de nagyon megbántotta Ilát, elkeseredésében majdnem levetette magát a bástyafokról. De a végső pillanatban visszatartotta egy gondolat. Ha már meg kell halnia, ne dobja el magától az életet anélkül, hogy még néhány kontyost maga előtt ne küldjön a másvilágra. Hiszen végbeli vitéz csak így halhat becsülettel. Hányan tengődnek közülük más várakban zsold nélkül, éhesen, rongyosan. Vagy ha meg is kapják a kétforintnyi hópénzüket, annak felét is csak rossz posztóban. De sokszor se pénz, se posztó, rabolniok kell, ha éhen nem akarnak veszni. Vagy arra várni, amíg talp nélküli csizmájukban elfagy a lábuk. Ő meg azért dobná el az életet magától, nem gondolva hazára, becsületre, amiért egy leányt akaratán kívül megbántott?
Annyira elszégyellte magát erre a gondolatra, hogy a szégyen pírja futotta el hirtelen halovány arcát. Megcsapkodta tenyerével jó Mehyus kovácsolta szablyáját, mint ahogy a lova nyakát veregette meg néha, úgy motyogta:
– Ha nincs is senkim ezen a nagy kerek világon, de itt vagy te, itt van Ráró lovam. És harmadiknak: a becsületem. Négyen vagyunk hát. És mi négyen még elküldünk egy-két kontyost Allah és Mohamed paradicsoma felé.
Még azon éjjel engedélyt kért a kapitánytól, hogy kivihesse a szakaszát portyára. Meg sem állottak Siklósig, a vár alól hajtottak haza egy gulyát, amit a török csak néhány órája fogott el. A siklósi bég ágyúval lődöztetett utánuk, de csak két rideg marha bánta.
Attól fogva se igen látták a várban Gáspárt. Kis csapatával hol a Dráva-parton bukkant fel, hol Vízvár, hol Berzence, hol Babocsa alatt, egyszer egészen az északi hídig is elkalandozott, és ekkor magával vitte Néma Gyurkát is, aki nem. hagyott fel a hídrobbantás tervével. De ezen a merész kalandon majdhogy rajta nem vesztettek. Két ízben is körülfogták őket nagy túlerővel a szpáhi őrjáratok, négy vitéz és hat vezetékló árán tudták csak kivágni magukat, meg is dorgálta őket alaposan Horváth Markó.
Balázsi úgy hadonászott csonka karjával, mint a motolla.
– A í, a í ! – vijjogta szakadatlanul, ami annyit jelentett az ő szótárában, hogy: A híd, a híd!
A kapitány megértette. Ismerte ő már Néma Gyurka beszédét.
– Nem férkőzöl te ahhoz, kuka!
– E io ie! (De bizony igen!)
– Hát akkor csak csináld.
– É i i a iee! (Még nincs itt az ideje!)
– Hát mikor jő el, te?
– A ő a öö ie ee. (Ha jő a török Sziget ellen.)
– Elvettük mi annak a kedvét. Elébb megyen ismét Eger ellen.
– E, ie ee ö! (Nem, Sziget ellen jön!)
Horváth csak nevette.
– Ha jön, majd itt talál bennünket, kuka.
Javában folyt a furcsa társalgás, a legények még le sem nyergelték habos szájú, megizzadt lovaikat, amikor Székcsői elhívatta Gáspárt.
– Most mégis el kell mennem oda – gondolta dobogó szívvel, és abban reménykedett, hogy talán Ila nem lesz otthon. Mert éppen vasárnap reggel lévén, talán el is megy addig a misére.
De bizony csalódott. Mert amikor a külső vár egyik szűk sikátorán a Székcsői ház felé közeledett, a kiskapuban már messziről megpillantott egy rezedazöld ruhát, amelynek színét jól ismerte.
– Talán éppen most készül a templomba – gondolta, és szíve olyan hangosan vert, hogy maga is meghallhatta.
Már látta is a kezében a kis fekete bőrbe kötött, rézkapcsos imakönyvet, Patasicsné bérmaajándékát, ismerte jól. De a rezedazöld ruha csak nem mozdult, Ila mintha várt volna valakire.
– Vajon kire várhat? – gondolta Gáspár, rákvörösre gyúlt arccal, talán a jövendőbelijére?
Hátra is kapta a fejét, hátha jön mögötte valaki, de a sikátor üresen nézett rá vissza ablakszemeivel.
Ila mosolyogva nézte, mintha megértette volna, kit keres. Aztán kilépett a kiskapu zsindelyes eresze alól a napsütésbe. Úgy ragyogott abban, mintha tündérkirálynő lenne, legalábbis Gáspár annak látta. Hát még amikor meghallotta csilingelő nevetését. Mintha apró ezüstcsengőket rázott volna nótafán a reggeli szellő.
Egyszerre köszöntötték egymást, és Ila még a kezét is nyújtotta, ami sohasem volt szokása.
– Látom, poros – mondta aztán. – Hány kontyost szedett le a nyeregből? Hallom apámuramtól, hogy igen rosszalkodik. Nem fél, hogy megszidom érte?
Gáspár felelni sem tudott a boldogságtól. Csak beléakasztotta a maga hűséges kutyaszemét azokba a nefelejcsszemekbe, tekintetével sugározva mindazt, amit elmondani nem tudott. Végre mégis eldadogta:
– Hát nem haragszik?
– Dehogyisnem! Hiszen mondom, hogy megszidom! Mindég a kontyost hajszolja! Nem tudja, hogy addig jár a korsó a kútra, amíg el nem törik?
Most már Gáspár is nevetett.
– Efféle korsók vagyunk mi mindnyájan, végbeliek. Addig akasztjuk a sok turbános fejet a mi nyeregkápánkra, amíg végezetül a miénk is odakerül egy kontyoséra. Ez a sora ennek.
Ila arca most hirtelen elborult.
– Tudom, igen is jól tudom. De azért nem kell annyira siettetni. Most is né, csupa alvadt vér a dolmánya ujja.
– Nem volt ráérő időm megmosdani. Éppen hogy megjöttem a nyargalódzásból, amikor apjaura elhívatott.
– Nem is tartom fel tovább. Csak még elmondom, ki keresi. Egy másik Alapy Gáspár. És az is olyan bolond, mint maga.
Az ezüstcsengők már ismét csilingeltek, és Ila elindult apró, szapora lépteivel, még a szokottnál is sebesebben a sikátoron.
Gáspár sokáig meglepetten nézett utána, amíg csak el nem tűnt a fordulón a rezedazöld ruha. De ekkorra már a kis Székcsőiek is felfedezték, és hangos csatakiáltással rontottak feléje a macskaköves udvar egy rejtett zugából.
– Gazsi bácsi! Gazsi bácsi! Hoztál-e törökfejet? Mit hoztál a portyáról? Handzsárt nem hoztál? – kiáltozták összevissza.
– Tán vásárfia kéne nektek, nem törökfej, adta lurkói. Nézze meg az ember! De Mihály nap még messzi van. Akkor majd kaptok mézeskalács huszárt.
– Handzsár kell nékünk, nem mézeskalács! Handzsáj, handzsáj! – kiáltozta a sejpes Gabi is, aki alig látszott ki a földből.
Gáspár nevette.
– Jó, majd hozok azt is. Meg damaszkuszi szablyát. Meg egérszürke arabus csikót. Hát még mi kéne?
– Tujbánt! Tujbánt akajok! Én leszek a töjök, Pisti meg Túji!
Ezalatt a Túji név alatt Thúry Györgyöt értette Gabi, a legfélelmetesebb bajvívót, akinek nevét az egész Dunántúlon még a kisgyermekek is ismerték.
Gáspár lerázta magáról a leendő törököt, meg a leendő Thúryt, és befordult a tornácra. Ott iddogált Székcsői Máté Kruchinával és egy almazöld dolmányos, sárga kordován csizmás ifjúval, a másik Alapy Gáspárral. Az elébe lépett, és. csak annyit mondott:
– Én is.
Ez alatt azt értette, hogy ő is Alapy, mégpedig Gáspár. Ezt nevették.

5

Kruchina Bécsből jött. Ott a Wiedenen lakott, az Arany Bárányhoz címzett szállóban, melynek vendégei magyar urak és marhakupecek, úgynevezett tőzsérek voltak. De ide járt borozni a magyar kancellária három főtisztviselője is, Himmelreich, Veverka és Prokopec is.
Nem ok nélkül jártak az Arany Bárány boltíves ivójába, hiszen az elég messze esett a Burgtól. Itt találkoztak ugyanis a pozsonyi és szepesi kamara küldönceivel, nemkülönben olyan urakkal, tőzsérekkel és hajtókkal, akikkel gyanús üzleteiket bonyolították. Jó pénzért mindenfajta engedélyeket szereztek nékik, amelyek segélyével kijátszhatták a harmincadmestereket és vámszedőket. Elvégre nem lehet tudni, mikor jut eszébe Rumpfnak, a mindenható kancellárnak vagy valamelyik főhercegnek, hogy leváltassa őket másokkal a magyar kancellárián, jó lesz tehát a pénzesládát minél gyorsabban megtömni.
Kruchinával is hasonló dologban praktizáltak. Földijének, a trencséni Prokopecnek előadta, hogy az Alapyak nem sajnálják a pénzt olyan királyi engedélyért, amely lehetővé teszi végre a szigetvári töltés alatt elásott kincses hordók kiemelését, sőt feljogosít erre.
Prokopec persze húzódozott. Tudta jól, minél tovább nyújtják az efféle ügyeket, annál tágabbra nyílik a pénzeszacskók szája.
– Nem fog menni a dolog – mondta Kruchinának. – A császár maga is tud róla, nem akarja. Veverkát még rá tudnám venni valahogy, de Himmelreich nem mer ilyen nagy fába belevágni. Nélküle pedig lehetetlen.
– Semmi sem lehetetlen, testvér. Minden rozsdás zárnak megvan a maga kulcsa valahol, csak meg kell találni. Ez aranylakat. Tehát aranykulcsa van. Ígérünk Tiburcius mesternek a kincsből ezer aranyat. Vagy, nem bánom, kétezret. Veverka is kap ezret, te ugyanannyit.
Prokopec csak nagy uborkaorrát dörzsölgette.
– Szép, szép. De hátha az a kincs nincs is ott? Vagy egyáltalán nem is létezik? Csak afféle mendemonda? És ha létezik, ha ott is volna, ki felel érte, hogy Himmelreich, Veverka meg én megkapjuk a pénzt?
Kruchina megizzadt a sok kérdésre. Hiszen mindebben igaza lehet Prokopecnek. De azért megtalálta a feleletet.
– Ha a kincs csak mese, akkor az engedély is csak egy darab papiros. Ha meg rátalálunk, akkor én, Kruchina Jano adom meg a négyezer aranyat a magam részéből. Bennem csak megbízol, testvér.
Prokopec megint csak az orrát fintorgatta és vakargatta, mintha csiklandozná valami. Még prüsszentett is.
– Hát én megbízok, testvér, hiszen együtt szedtük az epret valamikor a Csák Máté vára alatt, a réten. De tudod, ők nem bíznak meg. Mármint Himmelreich és Veverka. Mert ők azt tartják, hogy üzletben nincs bizalom. Be is csapták már őket, Balassi Menyhért meg Bebek Imre most is adósaik tizenkétezer rhénusi forinttal.
Kruchina gondolt egyet.
– Tudod mit? Nem is kellenek ők ehhez. Megírod te magad a császári engedélyt, ráteszed a kancellária pecsétjét, és én téged előre kifizetlek.
– Igen ám, de a pecsét Tiburciusnál van. Aztán az ő aláírása nélkül fityinget sem ér az engedély. De még a kancellár, Rumpf aláírása is kell.
– Az aláírásokat csak bízzad rám, testvér. Te csak a pecsétet lopod el két percre, aztán visszalopod a helyére. Ennyi csak nem sok ezer aranyért?
Prokopec most már nem dörzsölgette az orrát. Körülnézett az ivóban, nem hallgatja-e valaki a beszélgetést, de mivel csak három részeg hajtó vitázott valamin a részegek makacsságával, végül is kibökte, hogy holnap estére itt lesz az engedély.
Kruchina átvette, kifizette, a két aláírást szépen reárajzolta, aztán már ment is vele Kemlénybe. Onnan Csáktornyára, aztán ide, Szigetre.
Ezt a kétes értékű okmányt is csak olyanképpen szövegezte meg Prokopec, hogy a királyi kincstár és a kamara csak abban az esetben engedélyezi az ásatást a szigeti vár területén, ha ebbe az Alapy család mindkét ágának minden egyes tagja beleegyezik, és azt eme közös megegyezés alapján kezdik meg. Ezért szerkesztett hozzá Kruchina külön okmányt, amelyet Kemlényben Alapy Boldizsár, János és Gáspár írtak alá, Csáktornyán Alapi László diák, Alapi Menyhért kovácsmester, a kengyeli pusztán az öreg Alapi Boldizsár és legidősebb fia, János. Így már csak Alapi Gáspár aláírása hiányzott a közös megegyezést biztosító okmányról, amelyet Kruchina előszedett feneketlen tarsolyából ott a tornácon Székcsőiéknél, és felolvasta annak szövegét.
– Ezért hívattak hát? – kérdezte Gáspár, aki figyelmesen hallgatta Kruchina felolvasását.
– Ezért. Hogy te is írjad alá – mondta Kruchina, az asztalról odatéve az okmányt a tornác könyöklőjére, ahová kalamust is készített, hollótollal.
De Gáspár nem mutatott semmi hajlandóságot arra, hogy a tollat kézbe vegye.
– Tán nem tetszik? – förmedt rá Kruchina.
– Tetszik is, nem is.
– Hogyhogy?
– Hát csak úgy, hogy nincs-e valami turpisság ebben.
– Ugyan mi lenne? Bolond vagy!
Ez a szó eszébe juttatta Gáspárnak, amit Ila elmenőben mondott: az is olyan bolond, mint maga. Vajon mért mondta erre a nyeszlett úrfira? Mi dolga lehetett neki ezzel?
Tüzes taplót dugott a fülébe Kruchina ezzel a szóval. A féltés apró gonosz ördögét. Hátha még azt tudta volna Gáspár, hogy az úrfi első pillanatra elhatározta, hogy elveszi Ilát feleségül, és már meg is kérte azon nyomban a kezét a leány anyjától. Ila csak nevette a kikent, kifent úrfit. Gáspár minderről semmit sem tudott, de ösztöne azt súgta, hogy az úrfi szemet vetett Ilára.
– Akár bolond vagyok, akár nem, de én nem írom alá ezt a micsodát – mondta rövid gondolkodás után.
Kruchinát elfutotta a méreg, de uralkodott magán.
– Aztán miért nem, te túzok?
– Van annak több oka is.
– Az egyik?
– Az egyik az, hogy kend nem igaz ember. Úgy lopta ki a kutyabőrt a dolmányom béléséből, amikor nyavalyában feküdtem.
– Láthatod, nem magamnak loptam ki. Te ugyanúgy hasznát veszed, mint az egész család. Ha most is ott hordoznád a dolmányod bélésében, akkor mi hasznát vennéd?
– Ez igaz.
– Csakhogy belátod. Aztán ne feledd el, én gyógyítottalak ki nehéz nyavalyádból. Mert ha én eret nem vágok rajtad, borogathattak volna ecetes ruhával, amíg át nem borogatnak a másvilágra.
– Ez is igaz. De talán az jobb lett volna.
– Szóval: ezért nem jár köszönet. Legfellebb az a pár kontyos köszönné, akit azóta te küldtél a másvilágra. Hallom, nem kíméled őket.
– Nem azért maradtam meg, hogy kíméljem.
– Hát még mindig nem tartasz igaz embernek?
– Most már igen.
– Akkor elég a szóból. Írd alá.
– Mégsem írom.
– Aztán miért nem? – kérdezte felbosszankodva Alapy úrfi is.
A tekintetük most ellenségesen villant össze. Megérződött benne, hogy még összeakadnak.
Gáspár gúnyosan mosolygott, úgy mondta:
– Hát csak azért, nagyságos uram, mert engem nem tanítottak betűvetésre, én bizony a nevemet sem tudom alákanyarítani, mint afféle rossz zsoldos katona.
– Tehetsz oda keresztet, Székcsői uram tanúsítja, hogy a te kézjegyed.
Gáspár most már dacosan kapta fel a fejét.
– De nem teszek! Kerékbe is törhet, akkor sem teszek!
Gáspár úrfi elsápadt a dühtől.
– Tán vélem van bajod?
– Úgy lehet.
– Micsoda?
– Azt én meg nem mondhatom.
– Hát akkor kard ki kard! Alapyak volnánk mindketten! Vagy levágsz engem tisztességes párviadalban, és akkor iderajzolod a keresztedet erre a papírra, vagy leváglak én téged, akkor nem kell a kézjegyed!
– Elfogadom a kihívást, nagyságos uram.
Ekkorra már az egész Székcsői család összeröffent a tornácon, látván, hogy valami baj van. Székcsőiné tudni vélte, hogy talán Ila árulta el a leánykérést, abból származott a baj. Székcsői meg nem tehetett egyebet, minthogy elvállalta a párbajbíró szerepét, amelyre mindkét Gáspár tisztességtudóan felkérte.
Kruchina csak somolygott gyér vörös bajusza alatt.
– Menjen csak neki holnap hajnalban egymásnak a két kakas. Eggyel kevesebb lesz az osztozkodó.

Az utcára kiérve, Gáspár Ilával találkozott, aki akkor tért vissza a templomból. A leány már messziről mosolygott felé, ez is szokatlan volt.
– Elvégezték? – kérdezte, amikor szembekerültek.
– El. De megengedjen egy kérdést, Ilona.
– Tessék.
– Miért mondta, hogy az a másik Gáspár is olyan bolond, amilyen én vagyok?
– Mert első látásra megkérte a kezem.
Gáspár előtt elsötétült a világ.
– Ezt én sohasem mertem volna – dadogta halotthalványan.
Ila nevette.
– Hiszen maga meg éppen ezért bolond!
Ezzel már futott is végig a sikátoron, a zsindelyereszes kiskapu felé, amelyben eltűnt aztán a rezedazöld ruhácska.
Gáspár megkövülten állott ott, néhány templomból hazatérő ugyancsak megnézte, nem tudván, mi leli.
Most forgott vele az utca, olyan szédülést érzett. Nekitámaszkodott a deszkakerítésnek, mint a részeg, úgy igyekezett rendezni gondolatait, többször is elismételve magában Ila szavait. Mintha attól félne, hogy nem hallotta, vagy nem értette jól azokat. Vagy talán csak álmodta? Nem, a leány hangja és ezüstcsengésű nevetése még most is ott muzsikál a fülében, valóra fog válni, amiről álmodni sem mert. Ő, a púpos, a földhöz ragadt szegény, elnyerheti, amit az a hatalmas, gazdag úrfi nem kaphat meg. De hiszen ő sem koldus már, megkerül az Alapyak kincse, miért is nem írta alá azt a rongy papirost?
Már vissza is fordult, indult a Székcsőiék háza felé, hogy aláírja. De ekkor eszébe jutott, hogy holnap hajnalban, a Szemlék-domb alatt meg kell vívniok, életre-halálra. Ha visszamenne, még gyávának tartanák.
De meg is kell annak halnia, aki első látásra meg meri tenni azt, amit ő hosszú évek után sem merészelt. Azt hiszi az ilyen kikent, kifent úrficska, hogy néki minden szabad? Amiért hatalmas uradalmak örököse? Amiért a nagyapja bán volt és zászlósúr?
Felvetette fejét, és büszkén ment előre, a maga útján. Nem érezte már a púpját, szegénységét, árvaságát.
Amint kiért a piactérre, egyenesen a Zöld Hordónak tartott, és benyitott a söntésbe. Ott borozott Dandó Feri, Deli Tódor, Bika András, két másik hadnaggyal és Juranics Lőrinc zászlótartóval.
Engedelmet kért, hogy leüljön közéjük, és öt pint villányit rendelt.
A vitézek meglepetve nézték. Sohasem kocsmázott, de amúgyis, mintha egészen megváltozott volna.
– Tán a pozsegai béget fogtad el, Gazsi? – kérdezte Dandó Feri.
– Nagyobbat is annál. Magamat!
Ezt aztán igazán nem értették. De végbeli vitézek voltak, nem sokat okoskodtak. Csak összekoccintották Gáspárral poharaikat.
– Hallom, ti is kíváncsiak voltatok az eszéki nagy hídra, mondta Bika András, akkora nagy darab ember, hogy csakugyan szarvánál ragadta meg egy ízben a dühödt bikát.
– Arra jártunk – felelte Gáspár –, de majdhogy ott nem ragadtunk.
A zömök, vasgyúró Dandó, a daliás ifjú Juranics, a szikár, csontos Deli nevették a kocsma újdonsült vendégét.
– Jártunk mi már mindnyájan arrafelé. De oda könnyebb az út, mint vissza. Úgy őrzi a török azt a hidat, akár a hétfejű sárkány. Látni sem látta még senki közülünk – mondta az egyik harcsabajszú hadnagy.
– Nem is láthatja. Hármas erőd védi azt jobbról is, balról is, telve szpáhival. Aki csak azt lesi, ki megyen a híd felé – mondta Deli Tódor.
– Erős haddal kéne reámenni – vélekedett Dandó.
– Vagy szétágyúzni, amíg a szpáhikkal megharcol néhány portya.
– Hogy néhány portya? Van ott vagy tízzászlónyi szpáhi, ha nem több. Van ott vagy három zászló janicsár meg aszab, gyalogharcra. Van ott…
– Ugyan, hagyjátok már – vetette közbe a rózsásképű, kackiás bajszú Juranics –, váltig nyargalászhatunk mi arra, amíg ott minden török kézen van.
– Pedig amíg az a híd megvan, addig senkinek e széles Dunántúlon nyugta nem lészen. Mindent azon küld át a török, embert, ágyút, lovat, tevét, élelmet, lőszert; tudjátok mindannyian.
– Tudjuk – vonogatta széles vállát Bika András –, de hát mit tehetünk?
– Majd tesz valaki – mondta Gáspár.
Mindnyájan odafigyeltek.
– Az ki lenne? Tán tenmagad? – kérdezte Deli Tódor.
– Én nem. De mégis, nem egy sereg. Csak egy ember. Balázsi György.
Ezen jót mulattak, csak úgy visszhangzott a kacagástól a söntés. Még az ivóból is kidugta a fejét Pethő János meg Orosztoni Péter, aki itt kapott nemrég hadnagyságot.
– Már hogy Néma Gyurka? – kiáltozták összevissza.
– Éppen ő – mondta nagy komolyan Gáspár. – És éppen akkor, amikor senki sem gondolja. Többet erről én nem mondok.
Olyan komolyan beszélt, hogy a többiek is elkomolyodtak, és hirtelen csend támadt.
Volt valami vészterhes ebben a hirtelen beállott csöndben. Mintha valami távoli és elháríthatatlan veszély indult volna meg valahonnan, lassan, de feltartóztathatatlanul. Mintha azt mondta volna ez a néma pillanat, hogy úgyis hiába minden szó, minden cselekedet. Hogy hiába rontaná el valaki a nagy hidat, a török újból meg újból felépítené azt. Hogy hiába minden elszántság, halálmegvetés, a végbeli vitéz sorsa mindig az, hogy levágott feje vagy a nyeregkápa mellé kerül, vagy kopja hegyére. Legyen az rongyos hajdú, vagy akár maga Zrínyi Miklós. Vannak ilyen elcsüggedt percek mindenki életében, és bizony nemegyszer a legvakmerőbb vitézek életébe is belopakodnak. De a harcokban és nélkülözésekben megedzett férfiak egy kézlegyintéssel elhessegetik az ilyet, mint a tolakodó legyet. Most sem tűnődtek sokat ezen a váratlan és érthetetlen elcsüggedésen, Orosztoni már be is hívta őket az ivóba, és mivel ő nyerte el az imént kockán Pethő pénzét, vendégül látta ebédre mindnyájukat, mégpedig ropogós libapecsenyére. Mert a Zöld Hordó szakácsnője híres volt arról, hogyan tudja a hízott ludat bőriben kisütni.

6

A két Gáspár hajnali öt órakor pontosan megjelent a Szemlék-domb mögött, ki-ki a maga lovászával, akik most afféle fegyverhordozói szerepet is betöltöttek. Mert az ilyen bajvívás nemcsak kopjatörésből állott. Volt annak többfajta módja, ha a kopja nem tudta kivetni nyergéből az ellenfelet Kopja után gerelyvetés következett a gyakorlott bajvívónál, azután a csákány, szekerce vagy buzogány, végül a szablya, mint végső döntőbíró. Ez mindig ott függött a vitéz oldalán, még álmában sem vált meg tőle. De a többi fegyvert a lovászra bízta, ha már hadnagyi sorba jutott. Az urak meg külön fegyverhordozóra.
Mindkét Gáspár járatos volt a fegyverforgatásban. Az úrfi a legjobb mesterektől tanulta Kemlényben, a hadnagy meg a végbeliek iskoláján, portyán és harcban. Külsőre egyik sem látszott erősebbnek a másiknál. Az úrfi alig fél fejjel magasabb a hadnagynál, ezt is egyenes háta tette. De amikor összekaptak, az időközben megérkezett Székcsői Máté rögtön látta, hogy az úrfi sem hitványabb ellenfél a harcban próbált hadnagynál.
Mindketten páncélinget öltöttek. Magyar és török egyaránt azt tartotta, hogy a vért németnek való, bajvívásnál sem viselték. Most is a nagy, tégla alakú pajzs és a leeresztett rostélyú sisak pótolta az Anjouk és Hunyadiak korában használatos vértet, amit magyar vitéz akkor is csak lovagi tornán viselt. Két nagy kört írtak le a mezőn, mind gyorsabb vágtában, aztán egymásnak rontottak.
Nem cselezett egyik sem. Mindkét öklelő kopját a bivalybőrrel bevont tölgyfa pajzs ütötte félre. De a hadnagy kopjája felcsúszott az úrfi sisakrostélyára, ettől az ütéstől az hátradőlt nyergében. De nem esett ki belőle. Megsarkantyúzta lovát, ismét ellentétes kört írtak le, és újból egymásnak rúgtattak. Ennél az összecsapásnál a hadnagy pajzsa hasadt ketté, ő maga előre is dőlt, de kopjáját azért görcsösen hónolta, amint tovavágtatott.
Székcsői sípja hármat füttyentett. Azzal jelezte, hogy a kopjatörésnek vége. Következik a gerelyvetés.
Mindketten lovászaikhoz ügettek. A nagy pajzsokat kis kerek pajzzsal cserélték fel, a tompa végű kopját három-három hosszú nyelű gerellyel, amit hajítódárdának vagy kelevéznek is neveztek.
A nyargalódzás újból megkezdődött, de most már felvont sisakrostéllyal. Mert ez már nem tartozott a lovagi tornához, bajvívás volt, török módra. Nem is nyargaltak immár körben, hanem kiszámíthatatlan zegzugos vonalban. Néha meg-megrántották lovaik kantárszárát, lassítottak, vagy pillanatra meg is állottak. Ilyenkor süvöltött a gerely. Vagy pajzzsal védték ki, vagy hirtelen lehajlással, egészen a lovuk nyakára bukva.
Így sem tettek kárt egymásban, pedig ügyesen dobtak. De jól is védekeztek. A hármas sípjel újra felhangzott.
Most a kurta fegyverek jöttek sorra. Az úrfi a gerezdes buzogányt vette el lovászától, a hadnagy a csákányt. Úgy kopogott mindkettő a sisakon és ércpajzson, mint a jégeső, meg is lódultak a nyeregben egy-egy kemény ütéstől. Székcsői szemlátomást gyönyörködött gyorsaságukban és ügyességükben, most már nem sípolt. Tudta, hogy úgyis a szablya következik, mert ekkor a hadnagy csákánya kiütötte az úrfi kezéből a buzogányt.
A lovasok újra eltávolodtak egymástól, hogy a döntő összecsapás előtt kissé kifújják magukat. Szükség is volt erre, a nagy nyargalódzásban már ló és lovas is kifáradt. A hadnagy dolmánya ujjával törölgette arcáról a verejtéket, meg eleredt orra vérét. Az úrfi meg vérző keze fejét, amellyel a kantárt szorongatta.
Akkor messziről is egymásba villant a tekintetük. Olyan gyűlölettel, hogy még a köztük levő távolságot is átjárta.
Mert ez nemcsak térbeli távolság volt immár. Hanem az a sok minden, ami sorsuk és helyzetük különbözősége miatt elválasztotta őket egymástól. Az egyik koldus, hadnagyi zsoldon tengődő. A másik hatalmas uradalmak várományosa. És a két egyforma címeres kutyabőr között az elátkozott kincs legendája. Meg egy leány, akiért most meg kell küzdeni, életre-halálra.
Úgy tépték ki egyszerre a mezítelen kardpengét hüvelyéből, mintha címerük oroszlánjának szájából tépték volna ki. Meg is villogtatták, hogy csak úgy szikrázott a nyári napsugárban.
Már sarkantyúba akarták kapni lovaikat, amikor tompa dörrenés hangzott a domb mögül. Ismerték jól ezt a hangot. Ágyúszó, mégpedig a várból.
Mindketten meglepetve eresztették le kardjaikat. Hüvelybe is taszították, mert Székcsői kendőjével integetett feléjük lova nyergéből.
Mindnyájan felvágtattak a dombra, onnan figyelték, miféle szokatlan esemény történhetett a várban.
A hadnagy lovászának szeme volt a legélesebb, ő vette észre, hogy a nagy őrtornyon félárbocra eresztették a királyi zászlót.
Meghótt valaki – mondta a legény, a toronyra mutatva.
Találgatták. A király? A bán? A hercegprímás? A főherceg?
Csak éppen Horváth-Stantsics Markóra nem gondoltak. Pedig miatta eresztették félárbocra a zászlót. Akkor tudták meg, amikor beérkeztek a töltésen az Óvárosba, megfeledkezve a párviadalról.

A főurak nem vállaltak várkapitányságot. Még a saját váraikban is tartottak kapitányt a várnagy és az udvarbíró mellett. A nagyobb királyi várakban az őrség még rajtuk kereste volna a hónapszámra, de sokszor évszámra kimaradó zsoldot. Elég volt nekik a maguk kis városaiban őrséget tartani. Még azokat is nemegyszer önként adták át a királynak, pedig tudták, hogy ahová a garázda zsoldosnép beveszi magát, az onnan nem megy ki többé, hacsak a török elől nem.
Éppen ezért ugyancsak elcsodálkoztak a bécsi udvarban, amikor Zrínyi Miklós, a leggazdagabb főurak egyike maga kérte a Horváth Markó halálával megüresedett szigeti kapitányságot.
– Valami különös oka lehet ennek – mondta a császár Miksa főhercegnek.
A főherceg ugyanezt mondta Rumpf kancellárnak, az Salm Euszták főudvarmesternek, emez a hercegérseknek, az Oláh Miklós hercegprímásnak, aki viszont továbbadta Himmelreichnak, ő meg Veverkának és az Prokopecnek.
De a Bellicumban, azaz a legfelsőbb haditanácsban is szájról szájra járt ez a nem éppen éles elméjű mondás, kérdőjelet írva a fontoskodó ábrázatokra. Hogy valami különös oka lehet ennek. Igen, de mi az?
Mert az ő számukra gyanúsnak látszott minden, amit magyar ember mond vagy tesz. Cselvetést, ármányt, összeesküvést, forradalmat, lázadást szimatoltak mindenben. Mint a kopó vagy a vizsla, amikor a vadat állja. Most is sok mindenre gondoltak.
De akkor eszébe jutott Ferdinándnak az Alapyak kincse. Hiszen ez állítólag Szigeten van elásva. Biztosan jó vásárt akar Zrínyi csinálni ezzel a kapitánysággal. Megkaparintja a negyven aranyhordót. Azokból aztán fizetheti az őrséget akár ítéletnapig.
Meg is mondta Miksa főhercegnek. Az aztán továbbadta, az előbbi sorrendben. Így jutott el a magas császári vélemény egészen a jelentéktelen irattárosig, Prokopecig. Az meg csak nevette. Hiszen ő hamisította Kruchinával a császári engedélyt.
A Bellicumban még árulásra is gondoltak. Hiszen a szultán éppen Szigetet követeli. Csak arra nem gondolt a sok hígfejű, hogy a bán éppen azért kéri a szigeti kapitányságot, hogy megtartsa a várat.
Mert ő már csak magában bízott és senki másban.
Ferdinánd és Miksa vigyorogtak.
– Kaparja csak ki azt a kincset, ha ugyan létezik. Marakodjon ő rajta az Alapyakkal, mindig jó, ha a magyarok egymást eszik. Aztán vagy megkaparintja azokat az aranyhordókat, és akkor nem kell nekünk leküldeni az ötezer forint hópénzt. Vagy nem is létezik a kincs, és akkor fizesse az őrséget a magáéból – mondta Miksa.
– Telik neki. Most is adósa a kamara négyévi főtárnokmesteri fizetéssel, három évi főkapitányi és két évi báni fizetéssel, hehe. Meg bandériumpénzzel, asztalpénzzel, a jó ég tudja, mi mindennel még.
– A jó ég, ez Himmelreich. Ő tudja igazán.
Ekképpen szórakoztak a felséges urak, mialatt Rumpf kancellár megíratta a kapitányi kinevezést, melyet a királyi felség Zrínyi Miklós gróf kérésére legkegyelmesebben megadni méltóztatott.
Különfutárral küldték el Csáktornyára, nehogy a bán még: meggondolja a dolgot.

Horváth Markó hirtelen halála megrendítette az egész várőrséget. Ha az ostrom alatt esett volna el valamelyik bástyán, ezt természetesnek találják. Ha valami nehéz kórban, még talán azt is. De ez a hirtelen halál olyan volt, mintha a vigyori csontember alattomban lopakodott volna kapitányuk háta mögé, hogy orozva suhintsa meg könyörtelen gyilkos kaszáját.
Horváth ugyanis levelet mondott tollba Tóth Ferenc seregdiáknak. Makszimilián főhercegnek szólt a levél Sziget: védelméről.

Elhiggye Felséged, nemhiába fenekedik a szultán annyira éppen a szigeti várra. Merthogy Szolimánnál tanultabb és bölcsebb hadvezére Murad óta nem volt az istentelen pogány töröknek. Nem másért követeli ő a mi magyar hazánknak ezt a végházát, minthogy Győr avagy Pozsony felé vezető útjában ez áll legjobban keresztül. Márpedig tudott dolog,, hogy akár egyikig, akár másikig felviszi teméntelen hadait ez kegyetlen vénember, Bécset is ugyan nehéz megvédelmezni. Azért hát arra kérem Királyi Felségedet…

seregdiák elbeszélése szerint itt elfogta volna a zokogás ezt a kemény férfit, akit könnyezni sohasem látott senki. Aztán arccal borult az asztalra, és meg sem mozdult többé.
Az őrség fiatalja azért szomorkodott, mert a keze alatt nőtt fel. Erős és kemény kéz, az igaz, de még sújtásában is apai kezet érzett. A régi végbeliek pedig megtanulták az ostrom alatt, hogy Markó igazi várvédő, amilyen kevés akad a Dunántúlon. Mert Thury György, Kerecsényi László, Dersffy István meg más híres vitézek jó bajvívók, olyanok, akik szabad mezőn szeretnek és tudnak megharcolni a törökkel. Ilyen volt Török Bálint is, amíg fogságba nem esett.
De az ostrom és várvédelem másfajta katonát kíván, Dobó István meg Bornemissza Gergely fajtát, akik Eger alatt úgy megszégyenítették a törököt, mint Markó öt éve Sziget alatt. Ki tudja, ki jön helyébe?
Ezen tanakodtak éppen Székcsőiéknél, amikor a két Alapy Gáspár újból előhozakodott a párviadal folytatásával.
Székcsői szelíd ember létére is dühösen fortyant fel.
– Alig hogy eltemettük Markót, azt sem tudjuk még, ki jő helyébe kapitánynak, és néktek efféle badarságon jár az eszetek? Hallani sem akarok többé efféléről, én verekszem meg véletek, ha mindjárt össze nem békültök! Nézze meg az ember!
Kruchina ugyancsak leste, mit felel a két Gáspár. Hiszen ettől függ a kincs sorsa, amelyért annyit fáradott.
De azok csak állottak egymással szemben, mint két dühös hörcsög.
– Mire várnak még? – csendült fel váratlanul Ila hangja. – Aki meg nem fogadja édesapám tanácsát, az nem jó ember. Márpedig akkor nincs is helye itt.
Mindnyájan meglepetve nézték a leányt, akinek arcocskája kigyulladt ebben a nagy szónoklatban. De kigyulladt a két Gáspáré is, amin mindnyájan jót nevettek. A sok Székcsői gyerek is, ámbár azt sem tudták, miért olyan haragos Ila nénjük.
– No, nagy vitézek, látom, megreguláz Ila lányom benneteket – mondta Székcsőiné. – Hallgathattok rá bízvást, de Mátéra meg éppen. Azért hát egykettőre béküljetek!
Most már igazán nem tehetett mást a két Gáspár, mint hogy kezet fogjon egymással. Kruchina meg már tartotta is a hadnagy elé a szerződést, aki egyszerre megtanulta a betűvetést, mert szépen alákanyarintotta a nevét.
Ezzel elhárult végre a kincskeresés végső akadálya is. Hiszen Horváth-Stantsics nem áll többé útjában, a királyi engedély és a családi egyezség is ott van immár Kruchina titokzatos tarsolyában.
Mindezt szépen elmondta Kruchina, aztán még hozzátette:
– Most akár mindjárt ki is mehetnénk arra a töltésre, ha felfogadunk húsz markos legényt.
– Igaz – hagyta helyben Székcsői. – Csak éppen a vicekapitánynak, Patasics Péternek megyek megjelenteni. Te meg, Anna lelkem, hozz valami harapnivalót, hogy addig se unatkozzanak.
Dél felé járt az idő. De már az alkony is bevilágította vörös fényével a várat meg a környező vizeket, és Máté még mindig nem érkezett meg a kapitányi palotából.

7

Volt Zrínyi Miklósnak egy kenyeres pajtása, Farkasics Péter. Együtt apródkodtak a gazdag horvát főnemes, Zrínyi és a koldusszegény horvát bocskoros nemes, Farkasics. Télen-nyáron egyformán hajnalban keltek az ifjak, hogy a várudvaron és szabad mezőn lovaglásban, mindenfajta fegyverforgatásban gyakorolják magukat. Egyforma kemény lócán aludtak, egyformán cselédkonyhán éltek, vásott csínyeikért egyforma pofonokban volt részük, nemegyszer kikötésben is, az őrség és cselédség nagy mulatságára. Együtt vitte őket Keglevics a maga hasonló korú fiaival portyára, kisebb-nagyobb csetepatékra, amikor még bajuszuk sem serkedt, legénytoll sem díszítette állukat.
A két serdülő ifjú igen megszerette egymást, pedig különböző természetűek voltak. Lehet, hogy éppen ezért. A gazdag főúr fia komor és zárkózott, a szegény bocskoros nemes fia nyíltszívű, tréfás kedvű, aki tisztelte ugyan Keglevicsben a nagy törökverő vitézt, de egyéb rangkülönbséget nem ismert. Mert ugyanúgy barátkozott az udvari cselédekkel, mint a Keglevics, Draskovics és Zrínyi úrfiakkal, a közvitézekkel ugyanúgy, mint a faluvégi cigányokkal.
– Az ember ember és semmi más – mondta néha Zrínyi Nikolának, ahogy Miklóst még akkor nevezték. – Nem a ruha teszi az embert, hanem az, hogy mit ér ruha nélkül. Mit ér, ha egy ezüstdénár sincs a tarsolyában, vagy még tarsolya sincs. Vetkeztesd csak le a kalocsai érseket, aztán nézd meg, mi marad belőle. Vagy akár a császárt.
Az efféle beszédek még a komoly Nikola arcára is mosolyt csaltak, Farkasics Petár pedig szerette volna mindenáron megnevettetni, azért vonta be kamaszos csínyjeibe. És ha ez nagy ritkán sikerült, módfelett tudott örülni neki. Amikor pedig egyre keményebb harcokba vitte őket Keglevics, nemegyszer mentették meg egymás életét.
A két elválhatatlan barátnak csak akkor kellett elszakadnia egymástól, amikor mindkettőt lovaggá ütötte Keglevics Péter, Horvátország akkori főkapitánya. Ez a ceremónia lovagi torna keretében ment végbe, és a két ifjúnak egymással is kopját kellett törnie. De ellenfelek sohasem kímélték még úgy egymást, mint ők ketten. Nevette is az egész egybegyűlt vendégsereg, még ők maguk is.
Aztán ment mindegyik a maga útján. Sokszor együtt harcoltak a török ellen, máskor hosszú évekig nem találkoztak. De amikor ismét összesodorta őket a sors, a hatalmas főúr és a szegény, végbeli zsoldoshadnagy úgy ölelték át egymást, mintha csak együtt apródkodnának még mindig a Keglevics bán udvarában. Pedig deresedett már a szakálla mindkettőnek.
Ezt a Farkasicsot küldte le Zrínyi Szigetre, amikor megkapta a várkapitányságot. Őt szemelte ki vicekapitánynak. Mert ámbár kipróbált régi vitéznek ismerte Patasics Pétert, Farkasics haditudományában inkább megbízott. Ez ugyanis gyakran katonáskodott Thúry György kapitány keze alatt, és ennél jobb hadiiskolát nem ismert még Zrínyi sem.

Farkasics akkor érkezett éppen a szigeti kapitányi palotába, amikor Székcsői Máté Patasicsnál járt a kincs dolgában. Mindketten régen ismerték Farkasicsot, tudták azt is, milyen régi bajtársi kapcsolata van a bánnal. Mégsem tudták szó nélkül lenyelni, hogy elüti Patasicsot a vicekapitányságtól.
Farkasics szokása szerint tréfára akarta fogni a dolgot.
– Víjunk meg jó szekszárdival, villányival, avagy neszmélyivel, életre-halálra. Aki a másikat asztal alá issza, az legyen a vicekapitány, öreg drusza. Máté meg párbajbíró lesz, ezért néki nem szabad innia.
Patasics még morgott, de azért ráállt. A párbaj megkezdődött.
Két nap két éjszaka tartott. Kruchina és a két Gáspár ugyan várhatták Székcsőit, aki egy ideig komolyan fogta fel párbajbírói tisztét, de aztán úgy elázott, hogy harmadnapra már senki sem tudta, ki lett a győztes. Mert asztal alá került nemcsak a két ellenfél, de maga a párbajbíró is. Úgy kellett fellocsolni egy-egy kanna vízzel mindhármat, amikor az őrtoronyban megszólalt a látó kürtjele, erős lovascsapat közeledtét jelezvén.
Ez a lovascsapat pedig nem volt más, mint egy szakasz kék mentés, piros nadrágos Zrínyi-huszár, előőrse annak a három huszárszázadnak, amely az új várkapitányt és az installációra összegyűlt többi főurat Csáktornyáról Szigetre kísérte.
A látó kürtjelére a kapuőrség fegyverbe lépett, a várnagy is megfúvatta a riadót. Nem tellett belé negyedóra sem, és az egész őrség elfoglalta tisztjeivel együtt kijelölt helyét a bástyákon és a falakon. Az Óvárosban és az Újvárosban is száz-száz lovas állott, mustrára készen, a külső várban kétszáz, a belső vár nagyudvarán is száz.
Mire a töltésen elérkezett az előőrs a felvonóhídig, már olyan készenlétben állott a védősereg, mintha ellenség jött volna. De mivel a huszárok a bán címeres zászlaja alatt közeledtek, a várnagy parancsot adott a tűzmesternek, hogy percnyi időközökkel huszonegy üdvlövés köszöntse az érkezőket. Ennyi járt ki a bánnak, mint dunántúli főkapitánynak, ha mustrára jött.
A százéves vár fennállása óta sem látott olyan fényes díszmenetet, mint amilyen most bevonult az új kapitány installációjára.
A huszárok kettesével ügettek át a felvonóhídon. Nyomukban császári lovas puskások, majd nehézvértesek léptettek fekete és fehér harci ménjeiken, sisakjuk és páncéljuk csak úgy szikrázott a déli napsütésben. Nyolc lovas kürtös és nyolc lovas dobos jelezte, hogy mögöttük a hat egérszürke vontatta arany díszes, piros üveges hintóban Salm Egino tábornagy ül a király képében, balján Zrínyi Miklóssal. A hintót a főúri lovagok egész sora követte. Erdődyek, Nádasdyak, Draskovicsok, Thurzók, Batthyányak, Homonnaiak, Báthoriak, Bánffyak, Czoborok, Perényiek, Bebekek, Balassák, skófiumos bársonydolmányban, nyusztprémes mentékben, kócsagos vagy sastollas süvegekben, amelyek mind ragyogtak a sok drágaköves boglártól, aranysujtástól, a gyöngy-hímzéses nyeregtakarók felett. Egy-egy kardmarkolaton akkora rubintok, smaragdok, zafírok, amelyek felértek harminctelkes jobbágyfalvakkal. A paripák csótárain piros, kék és zöld structollak lengedeztek, sörényük is selyemszalaggal befonva. A piros, zöld, sárga és violaszín kordován csizmákon aranysarkantyú. Mindegyik főúr kísérő huszárjain különböző színű mente, dolmány. A menetet ismét a kék mentés Zrínyi-huszárok utócsapata zárta le.
Két órába is belétellett, amíg a sok lovas egyesével, kettesével áthaladt a felvonóhídon, végig a töltésen, majd át a kapubástyán.
– Ezekkel ugyan jó fogást csinált volna a török – mondta Patasics, aki a Hennyey bástyáról nézte a káprázatos díszmenetet.
– De még mi is – mormogta Székcsői. – Mert ha levetkeztetnénk őket, száz évre való hópénz is kitellene belőle. Vegyed csak, hogy az egész őrség egy évi zsoldja hatvanezer forint. Van itt nem egy aranysarkantyús, aki egymaga hord annyit gúnyáján, lován, fegyverén.
– Ne szólj szám, nem fáj fejem. Horváth Markónak az az egy szép dolmánya volt, amelyben idetemettük a Hennyey bástyára. De gyerünk, mert által kell adnom a vár kulcsát, melyet tőle kaptam.
A tábornagy és a bán kiszállottak az üveges hintóból. Patasics piros selyemvánkoson nyújtotta át a roppant kulcsot, ahogy illett.
Mialatt mindenki leszállott a nyeregből, és a lovakat elvezették az istállókba, a vártemplom harangja egyre kongott, jelezvén a felsorakozott őrségnek, hogy az új kapitány most fogja letenni az esküt a királyi megbízott kezéhez.
A dobok megperdültek, a harangkongásba újabb huszonegy ágyúlövés dörrent. Aztán háromszor harsantak fel a kürtök, és mindenki levette süvegét.
Már hallatszott is a bán kemény hangja.
– Én, Zrínyi Miklós, urunk őfelsége szigetvári kapitánya, esküszöm, az énrám bízott szigeti végháznak kapitányi tisztemben, az fölséges Ferdinánd császár és Magyarország koronás király urunknak, őfelségének hív és igaz és engedelmes leszek, ezt a szigeti végházat és várat minden benne lévő hadakozó szerszámmal és egyéb muníciókkal és marhákkal egyetemben, fejem fönállottáig, tehetségem és erőm szerint híven, igazán és tökéletesen megtartom. Császár és magyarországi király urunk őfelsége jóakaróinak jóakarója, ellenségeinek ellensége leszek, és ami ártalmas dolgokat őfelsége és az végháza ellen hallok és értek, őfelségétől el nem titkolom, hanem jóidein tudtára adom és megjelentem, sőt tehetségem szerint ellene állani igyekszem. Ennek megtartására kötöm hitemet, tisztségemet és életemet.
Harangzúgás nyomta el utolsó szavait.

Szokatlan volt ilyen pompa, díszes ünnepség egy várkapitány beiktatásakor. Legfeljebb a környező uradalmak gazdái, a szomszédos megyék és városok képviseltették magukat kevés számú küldöttel az eskütételnél. Még az sem indokolta a nagy számú főúri vendégsereg megjelenését, hogy Sziget a legfontosabb végvár Eger és Gyula mellett. Más, ki nem mondott oka volt a főúri sereg megmozdulásának. Nemcsak az, hogy ilyen magas méltóságok viselője kérte és kapta a szigeti kapitányságot, mint Zrínyi. De valójában sokkal inkább az, hogy a bán ezzel felelt Szolimán ama makacs követelésére, amely mindenképpen Szigetet akarta a béke árában.
Mindenki tudta, hogy felelet ez a szultán kihívására. A legnagyobb török hadvezérnek ezzel felelt a győzhetetlen, törökverő Zrínyi.
– Szigetet akarod? Hát gyere, és vedd el. Engem találsz itt, Zrínyi Miklóst! Kerüljünk hát egyszer szemtől szembe egymással!
Az egész magyarság, de még Bécs és Isztambul is megértette ezt az íratlan és kimondatlan üzenetet. Mert amikor a magas portára elérkezett a híre ennek a beiktatásnak, a dívánpasák ugyancsak tologatták egymásra, melyikük adja elő Szolimánnak. Végül is az új boszniai pasára, Szokoli Mehmedre bízták, meg az öccsére, Szokoli Musztafára. Ők ketten a padisah legújabb kegyencei, tálalják fel ők a szultánnak a forró levest, amit Zrínyi főzött.
Szolimán szokása szerint a kitömött bálvány néma mozdulatlanságával hallgatta végig jelentésüket. Amikor elhangzottak szavaik, még soká ült a zöld bőrkereveten, maga alá húzott lábbal, sárga selyemövén keresztbe tett kézzel.
Végül megbillent a gyémántforgós, kócsagos, aranyhálós, kétarasznyi magas fehér turbán, jelezve, hogy vége a kihallgatásnak. A két Szokoli ismét leborult a bálvány előtt, homlokukkal a selyem imaszőnyeget érintve.
Az anatóliai beglerbég, a nagyvezír, a dívánpasák, a csauszaga, a jenicseriaga, a főmufti és egyéb udvari méltóságok sorra kérdezték a két Szokolit:
– Mit mondott? Mit mondott? Mit mondott?
– Semmit.
– Nem dühöngött?
– Még csak a szempillája sem rezdült meg.
– Akkor jaj Szigetnek. És százszor jaj Zrínyinek.
Sziget azonban messze volt, és Zrínyi mit sem hallott a basák és agák abajgatásából. Megvárta, amíg szerteoszlik a vendégsereg, aztán Farkasicsra meg Patasicsra bízva a vicekapitányságot, maga is indulni készült Csáktornyára.
Huszárjai már nyergeltek, és felsorakoztak a kapitányi palota előtt, amikor váratlanul beállított a házba unokaöccse Alapy Gáspár.
Az oszlopos tornácon a Zrínyi fiúk futottak elébe. György már tizenharmadik évében járt. Kristóf a tizenegyedikben, Miklós a kilencedikben. Apjuk azért hozta el őket, hogy megmutassa nekik Szigetet. Meg, hogy büszkélkedjék is egy kicsit velük, mert igen szép növésű, erőteljes és ügyes gyerekek, nem méltatlan folytatásai a fajtának.
– Hol van apátok? – kérdezte Gáspár, nagy nehezen lerázva a nyakába csimpaszkodó fiúkat.
– Készülünk hazafelé, jön ő is mindjárt.
Zrínyi ekkor lépett ki a tornácra. Meglepődött, amikor unokaöccsét meglátta.
– Hát te hogyan kerülsz ide?
– Itt ülök én már egy hete – mondta Gáspár kissé zavartan.
– Ha itt ülsz egy hete, hogy nem mutattad magad az installáción?
– Tudom, hogy Miklós bácsi haragszik apámra. Ha ő nem jött el, én sem mertem. Szégyelltem volna így egymagamban, hiszen a többi fiatalok is mind apjukkal jöttek – elmondta Székcsői.
– Hát náluk vagy megszállva?
– Nem éppen. Kruchinának van a kert végében egy bérelt szobája, nála vagyok szálláson.
– Micsoda kert végében?
– Hát Székcsőiéknél.
– Hogy kerül oda Kruchina?
– Azt én bizony nem tudom.
– És te? Hogy kerülsz hozzá?
Gáspár látta, hogy nem kertelhet tovább. Kibökte hát nagy elhatározással:
– A kincs végett.
Most meresztett csak nagy szemet a bán.
– Te is ebben jársz már?
– Igen, mivel mindkét Alapy család aláírta a szerződést.
– Miféle szerződést?
Gáspár előszedte tarsolyából, és odanyújtotta nagybátyjának.
– Ebben mi van? – kérdezte Zrínyi, félretolva a papirost.
– Hogy a két Alapy család összes tagjai közös megegyezéssel akarnak a kincs után ásatni a töltésen. Ha pedig meglelik, részarányosan osztozkodnak rajta.
Zrínyi Összevonta busa szemöldökét.
– Másnak is van ebbe beleszólása.
– Tudjuk. De ímhol a királyi engedély.
Ezt már kézbe vette a bán. Olvasta, nézegette, forgatta a pecsétjét, amely kerek, fedeles fatokban csüngött alá az okmány pergamenjébe fűzött aranyfonálon.
A Zrínyi fiúk is megbámulták a tenyérnyi kétfejű sasos császári pecsétet.
– Hívjátok elé Radovánt – mondta nekik Zrínyi.
Elfutottak a diákért, aki a málhák körül foglalatoskodott
az udvaron.
– Nézzed meg jól ezt a micsodát – mondta Zrínyi a diáknak, odanyújtva felé az engedélyokmányt. Az alaposan szemügyre vette a magyar kancellária piros viaszpecsétjét még külön is.
– A pecsétek valódiak. De úgy nézem, a két kancellár kézjegye hamis.
Rumpf és Himmelreich aláírását értette alatta, nem egy okmányon látta ő már ezt a két aláírást.
– Hallod? – mondta Zrínyi unokaöccse felé fordulva.
– Hallom, Miklós bácsi, hallom.
– Hát ez mit jelent?
– Nem tudom.
– Akkor tudd meg: kincs nincs! Megmondhatod apádnak is, ha olyan nagyon vásik rá a foga. Meg az egész Alapy rokonságnak.
– Igenis, Miklós bácsi.
– Kruchinát pedig nehéz vasba tétetem, ha kiderül, hogy a két aláírás hamis. Amúgy sincs helye itt Szigeten. Kéme lehet valamelyik pasának. Volt ő már minden.
– Lehet. De azért reám ne haragudjék, Miklós bácsi.
Zrínyi zord arca megenyhült.
– Nem tehetsz róla, hogy apád megbántott. Te bizonnyal nem tetted volna. Mert ezzel azt a kincset úgy elásta, hogy amíg én vagyok ennek a várnak a kapitánya, ahhoz ugyan nem nyúltok!
Ezzel nyeregbe ült, és jelt adott az indulásra.
Nyeregben ülve mindig gyorsabban jártak gondolatai, mintha lovával együtt azokat is sarkantyúba kapta volna. Így volt ez most is. Kincsre már régen nem szomjazott, nem úgy, mint akkor, amikor még azt hitte, hogy utódainak gyűjtögetheti. De most a roppant kincset egészen másra vélte felhasználhatni. Milyen pompás hadat lehetne felszerelni az árán, ellátni még nehéztüzérséggel is. És úgy kiépíteni Szigetet, hogy az elegendő várnéppel ellátva bevehetetlen erőddé váljék. Abból kitörve még Pécset is visszavehetné, magát az eszéki hidat is felégethetné.
– Talán éppen most jár a lovam felette – gondolta még, amikor a töltésre értek.
A tó felragyogott az alkonyfényben, mintha a kincset akarná megcsillogtatni.

PALOTÁTÓL POZSONYIG

1

Ha akadt volna valaki, aki az 1562. esztendőben néprajzi tanulmányokkal foglalkozik Magyarországon, annak könnyű dolga lett volna. Csak Palota várába kellett volna mennie, hogy a három részre szakadt ország mindenfajta lakójának teljes gyűjteményét együtt találja az ötszáz főnyi várőrségben.
Csak a Ferenc bástya legénysége között kellett szétnéznie. Akadt köztük például erdélyi magyar bocskoros nemes, Csűrös Dániel. Hogyan került ide olyan messziről, annak ő így adta meg a magyarázatát:
– Éppen öt éve, hogy a tordai országgyűlés törvénybe iktatta nálunk, kicsi Erdélyországban a lelkiesméret szabadságát. Igen szép dolog volt, akkor még meg is könnyeztük. De azóta még inkább. Mert hogy minden felekezet szabadon gyakorolhatja a maga vallását, egyik még jobban eszi a másikat, mint azelőtt. Hol a kálomisták pörkölik ki templomaikból a pápistákat, hol az unitáriusok a luthereket. Papok, prédikátorok, iskolamesterek, püspökök egymást piszkolják, gyalázzák, kollégiumi tanulódiákok fustéllyal, professzoraik vég nékül való disputákon mennek egymásnak. Mondják, a fejedelem, János Zsigmond volt már mindenféle hiten, most az unitáriusok felé hajlik. Meg fejedelem létire maga kezével festi a gyulafehérvári palota falait. Valósággal bolondokháza. Úgy éreztem magam, mint Dániel az oroszlánveremben. Inkább őrzöm ezt a bástyát, mint odahaza a lelkiesméret jó szabadságát.
A várkapitány, Thúry György igen jót mulatott ezen a magyarázaton, és ha történetesen vendége akadt, mindig elhívatta Csűröst.
– Magyarázd csak el, Dani, hogy jártál a lelkiesméret szabadságával?
Thúry ugyanis nem állhatta a papokat, és Dani magyarázatával bizonygatta vendégei előtt, mennyi bajt okoznak még ott is, ahol nem kell tartani a basák és bégek martalóchadaitól.
Akadt a bástyán székely is, Daczó János.
Őt nem a papok üldözték ki, hanem a primorok, ahogy Székelyföldön az urakat hívták. Ezek jobbágysorba nyomorították a szabad lófő székelyeket, figyelembe se véve kiváltságaikat. A büszke és dacos székelység nemegyszer fellázadt a jogtalan főúri elnyomatás ellen. A primorok János Zsigmondhoz fordultak segítségért. Együttes erővel verték le a felkelést, és ekkor a fejedelem két várat építtetett zsoldoshadaik számára. Egyiket elnevezték Székelytámad, a másikat Székelybánja várnak. Gúnyos emlékeztetőül, hogy ha a székelység fellázad, vérbe fojtják minden megmozdulásukat. És ebben a két szégyenvárban még János Zsigmond fejedelem is tartott kék darabontokat.
Daczó szűkszavú ember volt. Ha megkérdezték tőle, miért vetődött el ilyen messzire, csak annyit felelt:
– Amiért karóba húzták Están komámat.
– Mit tett?
– Hazaküldött egy kék darabontot.
– Ez olyan nagy vétség?
– Vajh nem. Hiszen a mennyországban is van olyan jó helyt, mint Székelybánja várban.
– Hogy jutott oda?
– Hát Están segítette, baltával. Meg kicsit magam es.
A cigány Bámbó Laji nem firtatta tovább, ő a Sárközről került a palotai várba, segédkezett ő is odahaza valakinek, hogy megkopogtassa a Szent Péter kapuját. Egy udvarbíró hajdúja volt a megboldogult, aki csak úgy mulatságból vonta deresre Bámbót, hogy egy esett disznó bőréért megcsapja huszonöt bottal.
De volt a Ferenc bástyán szepességi szász is, hamispénzverő. Ezt Clausius mesternek hívták, és már tizedességig is felvitte, mert a nagyerdőn a farkasveremben fogott két szpáhit, akik lovastól zuhantak oda.
Volt szökött osztrák jobbágy is vagy ötven. Thurzóbirtokról való, amelyen elviselhetetlenné vált a jobbágynyúzás.
Végül voltak szegénylegények a Kiskunságról, bunyevácok a Bácskából, akik sohasem látták apjukat, anyjukat, úgy nevelkedtek a török hódoltságban, mint a vadak; nádasban, erdő sűrűjében, hogy el ne hurcolják őket janicsárgyereknek.
De a legmesszebbről vetődött oda a csimpolyás Gligor. Ott őrizte a község birkáit a Retyezát havason, amikor elfogta a tatár portya. El is hurcolták magukkal, egészen Nógrádig. De a tatárok szerették a csimpolya hangját, Gligor meg olyan szépen fújta rajta a havasi dalokat, olyan fájdalmasan, hogy a dudája megmentette az életét.
Az egyik túróci legény is nagy dudás volt a bástyán, Hudik Styevo. A várőrség sem tudta eldönteni, melyik dudál szebben. Így két pártra szakadtak. Gligor-pártiakra és Hudik-pártiakra. Ha jobb napokat láttak, dudapárviadalra ösztökélték a két csimpolyást. De bizony az ilyesmi ritkán esett meg. Mert éhesebb és rongyosabb végbeli a palotainál még abban az időben sem akadt.

Ebbe a roskatag várba, rongyos szegénylegények közé küldte el a bán elsőszülött fiát, Györgyöt apródságra.
Senki sem csodálkozott ezen, pedig az akkor tizennegyedik évében járó Zrínyi György már a király főpohárnokmesterének címét viselte. És a rang mellett olyan uradalmak várományosa, melyek az ország egyik leggazdagabb főurává teszik. Hogy mégsem, csodálkozott senki? Ennek oka egyszerűen Thúry György nagy vitézi hírneve volt, mely a bánéval is vetekedett. Apródkodni szülői háznál nem lehet. Csak az élet iskolája keményíti meg az ifjút, csak az edzi férfivá. Jobb vitézi iskolát pedig nem kívánhat senki, mint Thúry Györgyét. Nagy törökverő família ez már Hunyadi János óta. A palotai kapitány öccse, Farkas bátyja, Benedek is híres végbeli kapitányok. Igaz, hogy a nagy vitézkedésben nem ért rá a família csak egy sovány uradalomravalót is összekaparni. Koldus Thúryaknak mondják őket egymás között a zászlósurak. Vitéz Thúryaknak csak kifelé, ha mások is hallják. De hát annál keményebb sora van mellettük az apródkodó úrfiaknak, és ez a jó. Tudja Zrínyi Miklós, mit teszen, amikor Palotára küldi magyar fiát. Második fiát, Kristófot meg Draskovicsékhoz, mert ez a horvát fiú. Családi politika: az első szülött Zrínyi a magyar, a másodszülött a horvát. Mert György örökli majd a csáktornyai, baranyai, somogyi és zalai uradalmakat, Kristóf meg a Frangepánok karszti, stíriai, dalmáciai várait. Emellett marad még a harmadik fiúra, Miklósra is elég.
Mindezt jól tudták a nagyfejűek. És azt is, hogy a horvátok neheztelnek a bánra, amiért a Csáktornya birtokbavétele óta teljesen elmagyarosodott. Hiszen apja házában meg Keglevics Péternél sem hallott horvát szónál egyebet. Ezt a neheztelést kell eloszlatni akképpen, hogy egyik fiát magyarnak neveli, másikat horvátnak. Így a kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad. És a fiúk is így nevelik majd utódaikat. Mert nemcsak az ország dolga a politika, de külön-külön minden családé is. Lám, a Thúryak nem politizálnak, ezért viszik legfeljebb végbeli kapitányságig, ezért maradnak koldusok.
Mindezt igen jól tudták az Erdődyek, Nádasdyak. Thurzók, Batthyányak meg a középnemességből felcseperedő Werbőczyek, Illésházyak. Csak egyet nem tudtak. Hogy Zrínyi Miklós messzebbre lát mindannyiuknál.
Mert nem azért küldte ő György fiát Alapi László diák kíséretében éppen Palotára, amiért Thúry György oly nagy hírű vitéz, olyan egyenes jellemű, kemény ember. De azért is, hogy tanulja meg a fiú maga szemével, maga bőrén, mifélék azok a Habsburgok, akik a bécsi Burgban uralkodnak, császári, királyi, főhercegi, helytartói címeket viselvén. Nem isten kegyelméből, amint ők állítják, hanem családi politika eredményeképpen.
Palotánál jobb iskolát erre keresve sem találhatott volna a bán fia számára. Szeme előtt lészen, hogyan omladozik a vár, tatarozási költségek híján. Maga szemével láthatja majd, hogyan kéri, könyörgi szegény Thúry éhező és lerongyolódott legénysége számára a pozsonyi kamarától a hópénzt. Az pedig néha fél évig elmarad, magának Thúrynak is három esztendeje adósa a király kapitányi fizetésével. Így a maga pénzén igazán nem tarthatja azt az ötszáz rongyost, aki ott ténfereg gyakran étlen-szomjan a roskadozó falakon és bástyákon, amíg meg nem szökik, rabló hajdúnak, kóbor szegénylegénynek. Mivel Thúry a rablást meg nem engedheti, a sarcolást sem. Aztán jön helyette más üldözött. Afféle Csűrös-, Gligor- vagy Hudik-fajta. Szökött jobbágy, szökött rab, emberi társadalomból kivert, gazdátlan eb.
Ebből tanulja meg aztán Zrínyi György, mennyire bízhat császárában, és a strucctollas, ezüstvértes bécsi majmokban.
És hogy e keserű tanulság és a törökkel való szüntelen verekedésben a tudás és műveltség kincséről se feledkezzék meg, ott van mellette László diák.

Clausius mester, a Ferenc bástya esze ugyanolyan vándormadár volt, amilyen Kruchina. Éppen ezért nemegyszer találkoztak a Szepességben és egyebütt. Egy ilyen kocsmai összejövetel alkalmával említette Kruchina az Alapiak kincsét. Azóta Clausius egyszer sem mulasztotta el, hogy ne ugrassa vele.
– Mi van a negyven hordóval, koma? Csapra verted már őket?
– Még egyet sem – mondta Kruchina savanyú képpel.
– Tán nem vittél le a pincébe lopót?
– Nem találtam alkalmasat. De a te fejed, cimbora, éppen jó lenne lopótöknek.
– Meghiszem, ha ugyan elgurulna pallos alatt. De arra várhatsz, koma. Mert lopni ugyan tudok, de tökfejű nem vagyok. Túljárt ez a kobak már nem egy nagyfejű fortélyain. Megtréfáltam én Balassi Menyust, Bebek Imrét is, pedig ember legyen a talpán, aki túljár ennek a két nagy tolvajnak az eszén!
– Azért viszketett néhányszor a tarkód.
– Nem olyan viszketős az. Volt már azon kötél is, amikor a Fuggerék hajdúi fel akartak magasztalni egy szép vadkörtefára, mégis itt ülök.
– Addig jár a korsó a kútra, amíg…
– Hagyd el, cimbora. Egyszer eltörik minden korsó. De én legalább nem járok kútra. Bennem nem víz lötyög, de jó tállyai vagy szomorodni. És én akkor csapolom meg a kincseshordót, amikor akarom.
Kruchina tudta, hogy a hamispénzverésre gondol, nem is kérdezte hát.
– Csapolod, csapolod, de sok a vadkörtefa erre. Körmöcbánya meg igen közel van. Ott verik a sárga csikót. A Fuggerek meg a Thurzók nem szeretik, ha az ő aranycsikaikat hamis ezüstdénárokkal nyergelik meg.
– Sok mindent cselekedtem én már olyat, amit ők nem szeretnek. De te meg olyan róka vagy csak komám, akinek savanyú az Alapyék szőlője, hehe.
Így mulatott egymással a két zsebrák, bőven meglocsolva ingerkedő torkukat a Hegyalja aranyszínű levével. Amikor pedig ezt is elunták, előkerítettek valahonnan egy füstös képű mórét, az pikulázott nekik két nap, két éjjel.
Amikor kitudódott a palotai várban, hogy Zrínyi úrfival egy Alapi László nevű diák is jött, Clausius mester iziben ott settenkedett a diák körül.
– Ha nem tolakodás a kérdésem, kigyelmed, tudós diák uram a kincses Alapyak közül való?
László szemügyre vette az uborkaorrú, csupasz képű bizalmaskodó embert, akinek jó gúnyája, ép csizmája kirívóan ütött el a többiek nyűtt vagy éppen rongyos ruházatától.
– Te kiféle vagy? – kérdezte bizalmatlanul.
Az uborkaorrú, aki kis fekete gyíkszemével sűrűn hunyorgott, vigyorogva felelte:
– Clausius Sebestyén a becsületes nevem. Clausius tizedes.
Aztán még hozzátette némi nyomatékkal:
– Kruchina barátja vagyok. A Kruchina Janóé.
– Ahá. Tehát ő karattyolt néked a kincsről.
– Maga személyében.
– Látom, kíváncsi ember vagy. Tudd meg hát, hogy kincs nincs. És ezért én sem vagyok kincses Alapi. Inkább kincstelen. Vagy, ha úgy akarod, nincstelen.
Az uborkaorrú tudálékosan felhúzta szemöldökét, egészen a vidrabőr süvegének pereme alá, úgy mondta:
– Akkor Jano megint lódított. Nem először, nem is utoljára. Lám, könnyebb a hazug embert megfogni, mint a sánta ebet, hehehe.

2

Szüretidőn rendszerint ellátogatott a palotai várba Thúry György bátyja, Benedek és öccse, Farkas. Ha nem mozgolódott a török, még asszonyaikat, fiaikat, lányaikat is elhozták. Nem mintha olyan nagy vigasság lett volna a palotai szüret. Kegyetlen savanyú vinkóval szolgáltak csak a kerti meg városszéli szőlők. De must korában még az asszonynép is megihatta, karcos korában is megjárta valahogy, nem is engedték, hogy bor legyen belőle. Megitták hamar, hogy még jobban el ne savanyítsa a várbeliek és városi mesteremberek amúgy is savanyú életét.
Hogy mégis ilyenkor gyűlt össze a Thúry-família, annak több oka volt. Nyáridőn sűrűn nyargalództak mindenfelé a török portyák, tatár martalócok. Még Nógrádból is kiszáguldoztak idáig. Télidőn meg akkora farkascsordák jártak, hogy veszedelmesebbek voltak töröknél, tatárnál is. Mert azok ellen puska, nyíl vagy szablya ugyan gyenge fegyvernek bizonyult. Még a lovas embernek is meggyűlt a baja velük. A ló nem félt ugyanis a töröktől, együtt harcolt ellene gazdájával. De ha megérezte a farkasszagot, úgy elkezdett reszketni a lába, hogy a behavazott utat alig tudta járni.
Így hát szüretidőn mutatkozott az út még a legbiztonságosabbnak. A lerongyolódott várbeli vitézek meg nem érezték még annyira a jó bekecs, ködmen vagy suba hiányát, mint a fagyok beálltával.
Ilyenkor szerettek megfeledkezni minden nyomorúságról; nyári éhkoppról, téli vacogásról. Bőgött a Gligor csimpolyája, meg a Hudik Styevo maga készítette dudája, néha búsan, de sokszor rikoltozva. A legények itták a frissen taposott mustot, és járták a bástyán, a falakon, a pocsolyás várudvarokon a végbeliek táncát, a hajdútáncot.

, begyedem, hajdútánc, 
Hajdú sógor, mit kívánsz? 
Nem kívánok egyebet, 
Csak egy falás kenyeret!

Így rikoltozták tánc közben a maguk panaszát, mert ők tudták, hányszor hiányzik még az a falás kenyér is. Most, igaz, még szalonna, füstölt oldalas is került hozzá, mert a kapitány engedelmével a Zrínyi úrfi vendégelte három szüreti napon az egész várőrséget. Bizony, Thúry Györgynek nem állott módjában, mégis László diák a Zrínyi úrfi kérésére úgy hirdette meg a legénység előtt, hogy a kapitány úr maga pénzén eteti, itatja őket, mivelhogy a hópénz újból elmaradt.
Thúry és két fivére sanyarú mosollyal hallgatták a nagy vivátozást, még a tornácra sem ment ki a kapitány, nehogy idegen tollakkal kelljen ékeskednie. Az ifjú Zrínyi György meg úgy pirult, mintha az ő bűne lenne, hogy a vitézek koplalnak, és oly igen tudnak örülni háromnapos élelemnek, rossz mustnak.
Pedig ő is elköltötte erre azt a summát, amit apjától egész évre kapott. László diák kérdésére, hogy miből tartják magukat ezután, az úrfi dacosan és villogó szemmel felelte:
– Vélük akarok koplalni! Mert nem ember, aki teli bendővel ül az éhesek között! Nem így tanultam apámuramtól!
László boldogan hallgatta, ő tudta csak, hogy apja mire küldte ide Györgyöt, a nyomorúság iskolájába. Vita magister optimus. Az élet a legjobb tanítómester. Ne csak a törökkel való verekedésben lássa fia a hősi életet. De a sanyarúság eltűrésében is, ami nehezebb, mint a szpáhival megverekedni.

A három Thúry ki-kiment néha a mulatozó vitézek közé, de jobbára odabent ültek az egyik kerek toronyszobában, ahová csak nyaktörő csigalépcsőn lehetett feljutni. Itt beszélték meg mindig a maguk dolgát, ország dolgát, hiszen évente egyszer, ha találkoztak.
Látszatra mázsányi kövér, pocakos volt mindhárom Thúry, valójában izmos vasgyúró, vaspatkót úgy törtek, akár perecet. De sohasem kérkedtek erejükkel, csatában éltek csak vele. De ott aztán istenigazában. Mert ha nekirúgtattak erős farkú harci méneiken a törökök hadirendjének, az úgy omlott-bomlott nehéz szablyájuk alatt, mint aratáskor a búza.
De nemcsak ebben voltak hasonlatosak egymáshoz, és nem is csak külsőben. Vidám természetük, szívélyes modoruk, vendégszeretetük kedveltté tette őket a főúri körökben ugyanúgy, mint a legszegényebb végbeli vitézek között. Nem ismertek különbséget zászlósúr avagy kóbor hajdú között. Ugyanúgy elszórakoztak az egyikkel, mint a másikkal. Vidám vitézi kalandnak érezték az életet, szemébe nevettek a halálnak és a nagyképűeknek.
Itt a toronyban azért szerettek poharazni, mert nem hallgathatta ki őket senki, ha leeresztették a vasalt csapóajtót.
Most is a jövő esztendőre összehívott koronázó országgyűlésről beszélgettek.
– Szent István napjára hirdették meg – mondta Benedek –, hogy ezzel is hízelegjenek nékünk, buta magyarnak.
– Van rá jó okuk. Sérelem, az van elég. Majd belételik egy hétbe is, amíg mind felsorolják az urak, lesz a vén Ferdinándnak mit hallgatni.
– Hallgatja is az. Úgy alszik ilyenkor, hogy a nyála is kicsordul. Ha leejti a fejét, vagy igen hortyog, a kancellár Rumpf vagy a marsall Salm gombostűvel szurkálják.
– Hát Makszimilián?
– Az meg úgy tesz, mintha igen figyelne, és nagy okosan bólogat.
– Bólogat? Nem fél, hogy a nagy bólogatásban leesik fejéről az a sok korona? A tavaly tették fejire Frankfurtban a német-római császárok lombardiai vaskoronáját. Az idén a cseh királyok oroszlános koronáját. Jövőre meg a Szent Istvánét akarják.
– Ha ugyan a rendek lemondanak a szabad királyválasztás ősi jogáról.
– Volna talán, aki lemondana. De ott lesz Zrínyi Miklós. Nem tűri.
– Főtárnokmester. A nádor után második zászlósúr. Egymaga is elég ahhoz, hogy az ő aláírása nélkül törvény ne lehessen.
– Mondják, ő akar nádor lenni. Ezért mondott le a horvát bánságról.
– És ha akarna? Nádasdy Tamás óta nincs betöltve a nádori méltóság. Jobb így?
– Dehogyis. Szégyen és gyalázat.
– Lehet, hogy megkapja. Ha ennek fejében lemond a szabad királyválasztásról.
– Zrínyi? Soha! Kemény fajta ez. Láttad volna, amikor összekaptunk a Hamza bég szpáhijaival, hogy verekedett Gyurka fia. Csupa öröm volt nézni! Kettőt vetett ki kopjával a nyeregből, harmadikat csákánnyal szedte le, negyediket szablyával. Könyökig véres lett belé az úrfi.
– Apja fia. De hát országgyűlés, az más.
– Nem az. Némettel szemben is van olyan Zrínyi, mint törökkel szemben.
– Elég baj, hogy örökké két malomkő között kell őrlődnünk.
Thúry György úgy elkomorodott, hogy fenékig itta a kancsót.
– Igaz – mondta aztán – nem ott a mi helyünk cifra nagyurak között. Kontyos után kell nékünk nyargalódzni, ez a mi dolgunk. No, igyál Ráró, igyál Fakó!
Farkas még nem őszült, György már deresedett, Benedek szakállában több volt a fehér, mint a barna. Ezért hívták egymást Rárónak, Kesének, Fakónak. Mert tréfás emberek voltak ezek a Thúryak.

3

A Duna egykedvűen hömpölygött alá széles medrében. Halk zúgását, habjainak eme titokzatos beszédét csak a költők és vándorlegények értették. Nékik vallott néha, bizonyos percekben vagy órákon. Ilyenkor elbeszélte dallamos hullámhangján, mi mindent látott ő már évezredek alatt, amióta elindult a Fekete erdőből, hogy elérje célját, a Fekete-tengert.
Beszélt a felhőkről, melyek százféle arculatukat szemlélgetik az ő tükrében. Beszélt a hajnalok ezüstcsillogásáról, a reggelek aranyzuhatagáról, a naplementék rubintos izzásáról, amelyek lángra gyújtják az ő hideg hátát a búcsú szerelmes csókjában. Beszélt a csillagfényes éjszakákról, amelyekben ő kettőzi meg a hold sápadt képét, a tolvajok lámpását. Beszélt a szelekről, amelyek felette süvöltenek végig,, megfodrozva vizének hullámait. És beszélt a vastag jégpáncélról, amelyet diadalmas tavaszokon úgy roppant széjjel,, mint a fellázadt rab a bilincseit. Országokat és népeket kötött össze egymással, és meséjéből kiszélesedett a történelem.
Mint most is, amikor a pozsonyi vár ágyúinak dörgését verte vissza, amelyek százegy lövéssel jelezték, hogy királyok gályáit hozza.
A parton háromezer magyar és horvát lovas várta felsorakozva a királyi gályákat. Az ország zászlósurai és főpapjai ültek ott nyeregben legválogatottabb vitézeikkel, címeres zászlóik alatt.
A vén Duna a reggeli nap ezüsttükrében megkettőzi a színpompás lovashadat. Mintha felébredne álmos közönyéből, és nem tudna betelni a csillogó sisakokkal, ragyogó vértekkel, szikrázó drágakövekkel, a tigris- és párduckacagányok aranysárgájával és tusfeketéjével, a csótárok strucctollainak cinóbervörösével és méregzöldjével, a nyusztprémes kamuka bársonymenték bíborpirosával és mélykékjével, a szattyán csizmák kénsárgájával, almazöldjével és violaszínével, a dolmányok aranyskófiumos paszomántjával, a nyeregtakarók, címerpajzsok és zászlók tarkaságával, a ragyogóra kefélt lovak szőrének selymes színárnyalataival, a szablyák, pajzsok, kopják, a kócsagforgók, sastollak, kerecsenszárnyak, nyestsüvegek, boglárok, menteláncok, sarkantyúk, lószerszámok tündöklésével. És a vár ágyúinak szüntelen dörgése harcias színezetet ad ennek az ünneplő pompának, amely most olyan, mintha valamelyik honfoglaló vezér hadinépe érkezne Pannónia földjére.
Hogy azóta hat évszázad telt el, arra csak a folyam kanyarulatában felbukkanó császári gályák és a nyomukban vontatott díszes dereglyék emlékeztetnek, árbocaikon a fekete sávos sárga lobogókkal.
A sárga az irigység színe. És mintha az a fekete, kétfejű madár a magyar lovascsapat felé tátogatna irigyen két hajlott csőrét, feléjük terjesztené ki hegyes karmait, hogy belevágja a ló és lovas húsába.
Azok pedig ott ülnek a nyeregben, mint a cövek. Keményen és mindenre elszántan. Hátukban elfoglalt végvárak, janicsárok hada, szpáhik serege és a próféta zöld zászlaja a sárga félholddal és a fehér csillaggal. Szemben vélük az acsarkodó, kétfejű, éhes szörnyetegmadár, az első gályán a sunyi vén róka, Ferdinánd, a másikon fia, Makszimilián, aki legfeljebb csak ravaszságban tesz túl rajta, egyébben sem.
Az ágyúk még dörögnek, amikor a gályák horgonyt vetnek a vár alatt. Hármas harsona jel adja tudtára a parton várakozóknak, hogy a császári felségek a hajóhídra léptek. Megkondulnak a pozsonyi templomok harangjai, ágyúdörgés, harangzúgás, dobpergés és kürtszó zavaros lármává vegyülnek.
A háromezer lovas magasba emeli kivont szablyáját a tisztelgés jeléül. A vén róka Ferdinánd hunyorogva nézi, hogy villámlik a sok mezítelen penge a napfényben, aztán gyaloghintóba száll, hogy felvitesse magát a négytornyú várba.

A palotai vár Ferenc bástyáján szomorúan üldögélnek a rongyosok.
Ha így megy ez tovább, akkor még István király napján is koplalunk – szólalt meg Daczó. – De Thúry György uram azt mondta a vicekapitánynak, hogyha István-napra se jő meg a hópénz, akkor olyat teszen, amilyet még nem tett végbeli kapitány.
– S az mi légyen? – kérdezte a többi rongyos.
– Hát nem egyéb, minthogy elmeneszt egy lovas legényt Tatára, Hamza béghez, és attól kér kölcsön ezer forintot a mi zsoldunkra, amíg Makszimiliánnak fizetni kegyeskedik.
Ezen olyan jót kacagtak, hogy még a korgó gyomrukat is elfelejtették.
Amint így üldögéltek ott a bástyatetőn a napbarnította ösztövér szegénylegények, váratlan csoda történt. A várudvarra két suhanc tíz birkát hajtott be, és éppen Thúry György lába elé, aki nagy mérgesen járt-kelt fel-alá tehetetlen mérgében.
– Adjék isten szerencsés jó napot, vitéz kapitány uram – köszöntött rá az egyik serkedő bajuszú legényke. – ímhol, ezt a tíz birkát küldi István-napra a szűrszabók, ködmenvarrók és szűcsmesterek nemes céhe. De azzal a kikötéssel, hogy csak húsuk a várbéli vitézeké, bőrüket visszavárja az a tíz mester, kinek közadakozásából került eme tíz birka.
Nagyon meg lehetett elégedve szónoklatával, mert erősen pödörgette a bajsza helyét. Thúry mérge is felengedett, mert nagy barackot nyomott a szónok fejére.
– No, ötszáz embernek s méghozzá éhesnek ugyan nem sok tíz birka. De hát ezt is megköszönjük szépen a nemes céhnek, mert több a semminél. A bőrüket pedig még az este elvihetitek, lurkók.
– Majd sorsot vetünk rá, ki egyék belőlük – mondta az időközben odaérkezett várnagynak.
De a sorsvetésre nem került sor, mert a csodának folytatásaképpen küldött a nyergesmesterek, a szíjgyártók, a kékfestők, a fegyverkovácsok, a cserzővargák, a takácsok, a csizmadiák, a posztószabók, a borkereskedők, a vendéglősök, még a kéményseprők céhe is egyenként négy-öt birkát, kitől mennyi tellett.
– Legalább István király napján ne koplaljanak – mondogatták a mesterlegényekből birkapásztorrá vedlett céhküldöttek, akik már egész bégető nyájat tereltek össze a porfelhőbe vesző udvaron.
Valahonnan aztán még egy tízakónyi hordó is begurult az udvarra, igaz, rossz bicskanyitogató, rabvallató csigerrel, de a semminél ez is jobb volt, mint ahogy Thúry György mondta. Aki afelett való örömében, hogy mégsem kellett Hamza béghez nyargaltatnia kölcsönért, maga kezével sütött el tízszer egy vén mozsarat István tiszteletére az erősen romladozó Hóhérbástyán.

A főurak egyhangúlag Zrínyi Miklóst választották meg az országgyűlésre felhozott bandériumok fővezérévé. A nemes ifjak lelkesedtek. Hiszen Zrínyi volt az eszménykép. Legyőzhetetlen hírben állott még a töröknél is, hogyne lett volna büszke és boldog az a nemes úrfi, aki az ő keze alatt végezhette a haditudomány iskoláját. Irigyelték is Országh Kristófot, aki veje lett az elmúlt őszön. A két Thurzó úrfit, Eleket és Ferencet, az ifjú Homonnai Miklóst, Batthyány Boldizsárt, Bánffy Jánost, Teleki Jóskát, akik mind Csáktornyán apródkodtak, és vőlegényjelöltjei voltak a még pártában lévő vagy éppen gyermek Zrínyi kisasszonyoknak. Kiáltottak is ezek olyan teli torkú vivátot a Zrínyi vezérségére, hogy csakúgy visszhangzott belé a pozsonyi várhegy.
Aztán megbeszélték maguk között is a dolgot az Arany Oroszlán vendégfogadó ivójában, ahová poharazni gyűlt össze az ifjúság.
– Pukkad ám a vezérségért Erdődy Péter – kezdte az egyik Thurzó úrfi.
– Hogyne, amikor Miklós bácsi tízszer ver rá a törökre, amíg ő egy csatát veszít.
– Mégis szeretett volna sógorságba kerülni vele.
– Maga tehet róla, hogy nem így lett. Hiszen Miklós bácsi megkérte a húga kezét a gyászév leteltével. De Péter úr annyi kontraktust akart vele aláíratni, hogy a végén megsokallta Miklós bácsi.
– Mondta is neki, hogy fiskushoz add a húgodat, az jobban ért a kontraktusokhoz.
– Most meg azt híreszteli róla Péter, hogy Miklós bácsi a múlt országgyűlésen azért mondott le a horvát bánságról, mert nádorispán szeretne lenni.
– De azért örült Erdődy uram, hogy ő kaphatta el a bánságot.
– Pedig Miklós bácsi nem is ezért mondott le. De a sok felsorolt sérelemért, amelyre nem kaptunk orvoslást.
– Hát a dunántúli főkapitányságról?
– Arról meg azért mondott le, mert ő nem lehet főkapitány Török Feri keze alatt, akit isten tudja, miért tettek ország főkapitányának, amikor még alig szagolt törökvért.
– Pedig apja, Török Bálint úr, Izabella legjobb embere volt.
– Éppen ezért akarja fiát megnyerni magának a bécsi udvar.
– De ehhez több haditudomány is kellene.
– Abban ugyan apja se igen bővelkedett. Csak verekedni tudott, hadat vezetni más dolog.
– Miklós bácsi semmibe sem vette, amiért Nándorfehérvárat élve adta török kézre ama híres Török Bálint.
– Bizony, Miklós bácsi nem fogja Szigetet élve feladni!
Most mindnyájan elhallgattak, mert az ivóba éppen akkor lépett be az ifjú Zrínyi György, aki Dalmácia zászlaját vitte az ünnepi díszmenetben.
Az ifjúság nagy vivátozással fogadta. György fülig pirult, mert tudta, hogy apjának szól ez a nagy lelkesedés, nem néki.
Meg is állott szerényen és kissé zavartan az ajtónyílásban.
– Majd akkor vivátozzatok, amikor már cselekedtem is valamit. Most nem érdemlem.
– Dehogyisnem! – mondta Homonnai. – Hallottuk, hogy a tavalyi szüreten három napig vendégelted a palotai őrséget!
De erre már vérvörössé vált az ifjú legényke arca.
– Vendégelném máig is, ha futná a zsebpénzemből! Eladtam még két dolmányom, két mentém, négy pár csizmám, hogy etessem őket. Mert ők meg lovukat, fegyverüket adják el, hogy éhen ne pusztuljanak!
Halálos csend lett a boltíves, hosszú szobában. Nagyon elszégyellhették magukat az úrfiak, hallottak eleget a végházak nyomorúságáról, mégsem tudtak tenni semmit.
Országh Kristóf szólalt meg először.
– Bizony tanulhatnánk tőled, sógorkám, mint ahogy apádtól is tanulunk mindnyájan. Mi itt parádézunk háromezer huszárral, a véghelyi vitézek meg éhen pusztulnak.
– Thúry György már tizedszer is könyörgő levelet írt a császárnak meg ide, a királyi kamarának.
– Azoknak ugyan írhat, ha bőviben van a papirosnak. De tegyünk mi, amit tudunk.
Előszedte kését a csizmaszárból, azzal sorra levagdosta aprógyönggyel körülfoglalt smaragdgombjait lila bársonydolmányáról.
– Ímhol, sógorkám, vigyed el a palotai udvarbírónak. Kitellik belőle három havi hópénz, úgy számítom.
Most a többiek is sorra levagdosták ékköves gombjaikat. Ki zafírt, ki vörösvágási opált, ki sárga jáspist, ki halványkék türkizt.
– Ez menjen a pápai vitézeknek!
– Ez a lévaiaknak!
– Ez a szentmártoniaknak!
– Ez a vízváriaknak!
– Ez a légrádiaknak!
Zrínyi György szeme megnedvesedett. Mondani akart volna valamit, de csak az ajka mozgott. Olyan szép volt így, olyan megható, hogy mindenki odaugrott hozzá, sorban ölelték, csókolták.
Aztán leültették az asztalfőre.
– Most már vivátozhatunk – mondta Országh Kristóf. – Cselekedtél Zrínyihez illően.
– Vivát Zrínyi! – harsogott az alacsony boltívek alatt.
– Én csak szóltam. Ti cselekedtetek – mondogatta szerényen.
– Bár apáink is így cselekednének, de hát ők… – mondta, kezével legyintve.

Volt Thúry Györgynek egy Sarmasághy Márton nevű seregdiákja, aki már két ízben is megtette azt a csodát, hogy pénzt hozott a pozsonyi kamarától. Első ízben ötezer forintot, másodízben négyet. A csoda nem abban állott, hogy a budai basa, Arszlán, a tatai kapitány, Hamza bég és az esztergomi basa, Ahmed Oglu Sefket bej számtalan lovasportyáján keresztülvágta magát, el tudott jutni Pozsonyig, és még onnan vissza is Palotára. De abban, hogy a kamarából pénzt tudott kicsiholni. Mert a közmondás azt tartotta, hogy könnyebb a bolhából szelet kiszorítani, mint egy ezüstdénárt a pozsonyi kamarától. Csakhogy ez már régen volt, és Thúry főkapitány hiába noszogatta újabb pénzszerző útra Márton diákot, annak sehogy sem akaródzott újból csodát mívelni. Végül Thúry mégis rávette, hogy egy, a császárhoz írt újabb könyörgő levelével útnak induljon. De Márton diák azt a feltételt szabta, hogy kísérje el útjára a két legrongyosabb várbeli legény. Hadd lássa a császár meg Makszimilián, miféle katonák őrzik a várait.
Nem volt ebben semmi különös, bevett szokás, hogy az őrség két közvitéze járjon instanciázó követségbe a bécsi Burgba. Most meg csak Pozsonyig kell mennie a rongyosoknak, ott gyülekezik a koronázó országgyűlés. A kamara is ott van helyben, a császár személyesen adhatja ki neki a parancsot.
Mindez jól volt kieszelve. Márton diák ki is választotta Bambó Lajit meg a csimpolyás Gligort, ezeknél rongyosabbat keresve sem találhatott volna. Kaptak három rossz gebét, három rozsdás fringiát meg három rövid nyelű csákányt is, hogy mégse nézzék őket útszéli koldusoknak. Igaz, ezek a fegyverek inkább veszedelmet jelentettek, mint védelmet, mert a szpáhik így levághatják őket. Míg ha fegyvertelenül mennek, legfeljebb a belgrádi rabszolgapiacra kerülnek, de ilyen sovány rabnak ott sincs ára.
Így hát okosabb lett volna, ha fegyvertelenül indulnak. De akkor hogyan álljanak a császár elé, mint végbéli vitézek?
Márton diák nem szerette a hiábavaló szószaporítást. Alig jutottak egy ágyúlövésnyire Palota várától, máris elszedte Lajitól és Gligortól az egész fegyvertárat, és a magáéval együtt egy vén patakparti fűzfa odvas belsejébe rejtette.
Vittek ők ennél különb fegyvertárat. Laji a pikulát, Gligor a dudát, Márton diák meg öthúros, hosszú nyakú kobzát, amely nélkül sohasem indult útnak. Mert tudta, hogy a török él-hal mindenfajta muzsikáért, megszelídül tőle a legmarconább janicsár, a legdühösebb szpáhi, de még a kegyetlen tatár gházi is. Nincs ennél a lantnál jobb útlevél, hát még, ha pikula és csimpolya kíséri.
Tartottak is mindjárt a közeli bükkösben zenekari próbát, olyat, hogy még a fához kötött három gebe is nyerített belé.
Márton diák megállapította, hogy a hallgatóság körében neki van a legkevesebb sikere. Amikor ugyanis kellemes baritonján elénekelt néhány versszakot Tinódi Sebestyén krónikás énekéből, a Sabác megvételéből, a három kiszolgált vén csataló az első strófánál még a fülét hegyezte, holmi tábortüzek távoli emlékében. De a második strófa alatt már ásítozni kezdtek, és álmosan pislogattak, hiába csatlakozott Gligor dudája, Laji pikulája a lantkísérethez. Amikor viszont Laji kezdett a rókatáncba, belérikkantva a pikulaszóba, hogy: – dikkendáre, salamondáre, dikkendáre dikk-dikk, akkor a gebék vidáman röhögtek, ingatták busa fejüket, és majdhogynem táncra perdültek. Ha ugyan nem lettek volna kantárszárukkal egy vén bükkfa törzséhez kötözve, és értettek volna a rókatánchoz.
De legnagyobb hatása kétségtelenül a Gligor havasi dojnájának volt. Ez a fájdalmas siratóének szinte megríkatta a két öreg kancát meg a Márton diák heréltjét. Orrukat ég felé tartva, olyan fájdalmasan szűköltek, vinnyogtak, hogy szinte a könnyeik potyogtak belé. Bizonyára meg is tapsolják, ha ugyan tudtak volna tapsolni rozsdás patkójú, repedezett patáikkal.
Így azonban csak kapáltak, de ez a kapálás felkeltette Márton diák gyanúját. Tudta jól, mint minden lovas ember, hogy a ló csak száraz rögön kapál, ezzel jelezvén, hogy vagy szomjas, vagy igen vágyik már a zabos tarisznyára. De itt, a páfrányokkal benőtt erdei avarban nem azért kapál. Mást akar ezzel jelezni. Mégpedig veszélyt.
Leintette hát a zenekari próbát, és maga is úgy fülelt, mint a három gebe. De Gligornak élesebb volt a hallása. Megvakarta a füle tövét.
– Mái del dráku, vai do minye. Tatár vinye.
Ebből a szép sorközi rímből megértette Márton diák, hogy Gligor patkolatlan tatár lovak közeledtét hallja. De Laji is megértette.
– Hogy ázs devla rúgja meg! Nyákunkbán á kötőfék!
A tatárok ugyanis nyakukkal kötözték össze egymással foglyaikat, úgy hurcolták lovaik után. Laji ezt nem szerethette, mert mókusfürgeséggel mászott fel egy fára, és eltűnt annak sűrű lombjai között. Onnan nyögte, hogy jönnek már á bibások.
Jöttek is, mert éppen a hangverseny csalta őket az erdőbe, ahol egyébként nem akadt volna semmi keresnivalójuk.
Négyen voltak, ferde szemű, kajla bajszú, hegyes süvegű fiatal legények. Apró, bozontos sörényű lovaikon magas orrú fanyereg, széles talpú rézkengyel. Egyik vállukon subájuk szíjátalvetője, a másikon keresztbe vetve hatalmas íjuk, tegzeikben négyhorgas nyílvesszők, nyeregkápájuk kapcsán szíjon fityegő négyhorgas lándzsa.
– De szépek vagytok lelkecskéim – mondta Márton, amikor felbukkantak a tisztás magas füvében, tarka vadvirágok között. Aztán Lajira kiáltott.
– Szállj le onnan, füstös! Muzsikára jöttek, hát muzsikáljunk nekik!
Laji keserveset nyögött.
– Muzsikálhatunk mi mán ezseknek. Majd bemuzsikálnák űk nekünk!
Gligor egykedvűen ült egy fa tövében, megadva magát sorsának.

4

Az 1563. évi pozsonyi országgyűlésen egyik fél sem érte el, amit akart. A főrendek megvédték a szabad királyválasztás jogát, amennyiben nem engedélyezték a Habsburg-ház örökösödési törvényjavaslatának még a megtárgyalását sem. I. Ferdinánd és királlyá választott fia, Miksa viszont kitértek a nádorválasztás elől, és azt a többi sérelem orvoslásával egyetemben egy későbbi időpontra halasztották.
– Így a kecske sem lakott jól – mondta a nagy szakállú Batthyány Ferenc –, de legalább a káposzta sem maradt meg.
Ezzel be is fejeződött a tulajdonképpeni országgyűlés, és megkezdődtek a koronázási ünnepségek.
Esztergom éppen húsz éve volt már török kézen, azóta Pozsonyba tette át a székhelyét a hercegprímás. Hiszen Buda eleste óta amúgyis koronázóváros lett Pozsony, és az ősrégi Szent Márton székesegyház a koronázótemplom. Nagy harangzúgás és ágyúdörgés közben itt tette hát Miksa fejére Szent István koronáját a prímás, Oláh Miklós, de olyan ügyetlenül, hogy a jóval nagyobb koponyára méretezett korona féloldalt billent. Csak Miksa erősen elálló jobb füle tartotta fel a drágaköves, igazgyönggyel szegélyezett, bizánci császárok és szentek zománcképeivel díszített abroncsot.
– Ez annyit jelent – mondta Batthyány –, hogy szabad is a királyválasztás, nem is. Megbillen, de le nem esik.
Erdődy Péter oldalba bökdöste, hogy hallgasson már, de az övig érő tisztes szakáll tekintélyes tulajdonosa csak folytatta.
– A ferencesek templomában kellett volna koronázni. Merthogy azt Kun László királyunk építtette a morvamezei csata emlékére.
Ebben a csatában segítette ugyanis a tizenhét éves Kun László Ottokár ellenében trónra a Habsburg-házat, nélküle ugyan nem került volna ki élve a csatából a Habichtsburgi őrgróf, Rudolf. Erdődy is, Zrínyi is megértették a keserű gúnyt, de csak nyeltek egyet.
A sekrestyében meg ezalatt Panhans Nepomuk Flórián pozsonyi kalaposmester olyan bársonytokkal bélelte ki a koronát, hogy az szilárdan üljön a Miksa fején. Mert most lóra kellett ülnie az újdonsült királynak, hogy a koronával a fején, Szent István palástjával a hátán, pallosával a jobbjában fellovagoljon az Eskü-dombra, és ott megtegye a világtájak felé a “hat vágást”. Annak jeléül, hogy minden oldalról jövő ellenség ellen megvédi az országot.
De a huncut Batthyány itt is talált valami kivetnivalót.
– Akármi legyek, hogy nyugat felé nem vágott a selyma. Amerre Bécs fekszik.
Most meg Zrínyi döfködte oldalba, hogy elhallgasson. Mert a főlovászmester, Draskovics István, aki a fehér lipicai mén kantárszárát fogta, amíg Miksa a hat vágással buzgólkodott, sanda tekintetet lövellt feléjük. A prímás meg éppen a fejét csóválta, rosszallóan összevont szemöldökkel.
De hát ezen is átestek, és most megkezdődtek szerte a városban, várban és a Duna-parton a vidám ünnepségek.

Márton diák tudott törökül, csak a tatárok nem. Ezért elővette a muzsika nemzetközi nyelvét, és dalolta nekik tovább Sabác megvételét, kobzával kísérve. Gligor meg fújta hozzá csimpolyáját, ami megtette a kellő hatást. A négy legény leugrált fanyergéből, és vigyorogva hallgatta az erdei hangversenyt. Szemmel láthatólag megnyerte tetszésüket, csak azt fürkészték, hol lehet a harmadik ló gazdája. Mert hogy fel volt nyergelve, nem lehetett vezetékló.
Laji alatt megreccsent az egyik ág. A tatárok egyet sem szóltak, csak odaálltak a fa alá, és horgas, kétöles lándzsáikkal kezdtek felfelé döfködni.
Laji horogra akadt. Az egyik lándzsa hegye beleakadt a nadrágjába, annál fogva húzták lefelé.
– Megyek mán, te bibás, megyek mán, csak ne ráncsigálj! Még eltéped est a síp nadrágomat – jajgatott Laji, kibújva a lombok alól.
A tatárok röhögték. De amint Laji földet ért, mindjárt felismerte a helyzetet. Előszedte pikuláját rongyos inge alól, és ő is beleilleszkedett az erdei koncertbe.
A tatárok kipányvázták lovaikat, aztán lehasaltak az avarra, úgy hallgatták. Amikor pedig kifáradt a zenekar, még meg is vendégelték. Egy csuporból rizses húst öntöttek az egyik kifordított subára. Bőrtömlőből meg erjesztett kancatejet, kumiszt itattak a derék muzsikusokkal. Aztán maguk is nagyokat húztak belőle. Olyan jókedvük támadt, hogy még táncra is perdültek, amikor a pukkadásig jóllakott Laji újra belekezdett a pikulázásba.
– Nini, hát ezsek is ázs rókátáncsot járják? Dikk ide!
– Nem rókatánc ez, füstös – mondta Márton diák. – Végbeli hajdúk tánca.
Valami igaza mindkettőnek lehetett, mert a tatárok guggolva járták, csípőre tett kézzel, de hol a combjukat, hol a lábuk szárát, hol a csizmájuk talpát csapkodva. Néha meg hosszú, csontnyelű késüket rántották ki csizmájuk szárából, jobbjukban magasra emelték, úgy forgatták a levegőben. Aztán felugrottak, kétszer is megperdültek maguk körül, olyan sebesen, mint az orsó, lábuk sem érte a földet. A következő pillanatban ismét guggolva járták, nagyokat kurjongatva, rikoltozva.
A vitát Gligor döntötte el, aki járt már a havasokon túl is, Moldavában.
– Nu rókatánc, si nu hajdútánc, domnule Martin. Asztaj jeszte kozáktánc.
Azt már ő sem tudhatta, hogy a kozákok is a tatároktól tanulták a Krímben meg Ukrajnában, onnan jött el a tánc egészen a magyar végekig. De ezen nem is tanakodtak. Felváltva játszottak hangszereiken, úgy beszélgettek, néha ők is belérikoltottak a hangulat kedvéért. A négy legény meg járta rogyásig, mintha napestig abba se akarták volna hagyni.
Végül mégis kidőltek, egyik a másik után. Akkor Márton diák itatta meg őket csikóbőrös kulacsából, jófajta törköllyel.
Ettől úgy elaludtak, hogy csak arra ébredtek, amikor kezük-lábuk össze volt kötözve, szájuk felpeckelve, még a szemük is bekötve.

Az urak nemcsak legényfiaikat, de asszonyaikat, hajadon leányaikat is elhozták a koronázási ünnepségekre. Nem egy eljegyzés történt ott, és a nagy szakállú Batthyány Ferencnek akadt tréfálkoznivalója.
– Úgy látom, te Péter – mondta Erdődynek –, hogy mindörökre kiestél a Zrínyi-sógorságból.
– Kibírom. De miből látod?
– Hát két egyforma gyémántos gyűrűből. Az egyik Zrínyi Miklós ujján, a másik a Rosenberg báró Éva leányának ujján.
– Ha ilyen a gusztusa…
– Özvegyember három fiúval, hét leánygyermekkel nemigen válogathat. Azazhogy a leányok közül is egy már asszony, Országh Kristófné.
– Kiházasítja Miklós a többi hatot is. Nemhiába hozta ide őket.
– Nem bizony. Mert az én Boldizsár fiam már el is jegyezte Magdolnát. Thurzó Elek meg Borbálát. Orsolya, Dorottya, Margit meg a kis Anna körül meg Thurzó Ferenc, Bánffy Miklós, Teleki István meg Homonnai Miklós legyeskednek. Az a vén stájer bárónő nem győzi szemmel tartani őket.
– Ha olyan kapósak.
– Zrínyi Miklós vejének lenni nem utolsó dolog. Meg a kisasszonykák is szemrevalók, egész virágoskert.
– Tán írnak is hozzájuk az úrfiak virágénekeket.
– Nem értenek azok ilyesmihez. Csak a kopjatöréshez. A Zrínyi kisasszonykáknak ez jobban is tetszik. Nem sok literatúrát tanulhattak Csáktornyán. De ez meg miféle csődület?
Az Óváros egyik szűk sikátorából kiértek a piactérre, amelyre egyre nagyobb embertömeg verődött össze.
Három rongyos kocogott elé rossz gebéken, mögöttük négy tatár, apró lovaik fanyergére kötözve, hasmánt. Úgy lógtak rajtuk, mint a zsák.
– Hát ti miféle szerzetek vagytok?! – kiáltott rájuk Batthyány Ferenc.
A díszes ruha és a nagy szakáll láttára mindhárman megállították gebéiket.
– Végbeli vitézek volnánk – kiáltott vissza a legkevésbé rongyos.
Batthyány olyat kacagott, hogy még a hasát is csapkodta belé.
– Madárijesztőnek inkább beillenétek, ha nem fityegne tatár lándzsa a nyeregkápátokon. De látom, gazdástól hoztátok őket.
– Ha nem akartak elmaradni tőlük.
– Aztán mi járatban vagytok?
– Király őfelsége eleibe jöttünk.
De ezen már a mogorva Erdődy Péter is elnevette magát.
– Tán neki hoztátok ezt a négy szegény tatárt?
– Dehogyis. Ezeket csak úgy mutatóba. Hogy lássák, nem vagyunk akárkik. Király őfelsége eleibe maga Thúry György főkapitány uram küldött a fél éve elmaradt zsoldért.
– Palotáról?
– Onnan, instállom.
– Hát az ő eleibe ugyan aligha juttok. Menjetek inkább a kamarához.
– Küldött oda Thúry uram már tíz levelet is. Ismerem én ott a dürgést.
– Pedig a pénzverde nem messzi van tőle.
– Nem, de az a kamarától kapná az ezüstöt, aranyat, ha kapná. Mondják, még rezet sem kap.
– De jól tudod! Kiféle vagy?
– Sarmasághy Márton, seregdiák.
A kofák, mesterlegények, inasok, kupecek, vásárosok akkora zajt csaptak körülöttük, hogy alig értették egymás szavát.
– Menjetek az Arany Oroszlánba, mondjátok, hogy Batthyány Ferenc emberei vagytok. Ha másutt nem, a kocsiszínben akad még hely a számotokra.

5

Batthyány nem véletlenül szállásoltatta az Arany Oroszlán kocsiszínjébe a palotai követséget. Volt erre két oka is. Tudta, hogy az ifjak, ha átjönnek a sátortáborból a városba, rendszerint itt verődnek össze vidám poharazásra. Ne legyen hát olyan vidám a poharazásuk, lássák maguk szemével, milyenek a végbeli rongyosok, akiknek koldulniok kell itt. Lássák, kiknek adósa ez a vén császár és új király. Mert még ezek elé is be akarta vinni a palotai követeket, ez volt a másik oka annak, hogy tudja, hol vannak szálláson. Mert keserű tréfái voltak ám ennek a nagy szakállú Batthyány úrnak, és ha tréfált, nem ok nélkül tette. Volt személyes sértődése elég, írásos panaszai pedig falra hányt borsóként peregtek vissza a kancelláriáról. Ezért jobban féltek a tréfáitól, mint amikor összevont szemöldökkel, dühös tekintettel káromkodott.
Aki pedig elsőnek látta meg a palotai követséget az Oroszlán udvarán, az éppen Zrínyi György úrfi volt.
– Hát maga hogy kerül ide, Márton? – kérdezte a bekocogó menet fülig poros vezérét, a diákot.
– Mi biz követségbe jöttünk, egyenesen a császárhoz. Ezeket itt meg útközben fogtuk – mondta, hüvelykujjával hátrabökve a szerencsétlen tatárok felé.
György úrfi kívánságára azt is elmondta, hogyan.
– No, csak oldozza fel őket, de tüstént. Mert én ezeket megveszem magától.
– Amúgy is feloldoznám, György úrfi. Mert már úgy elgémberedtek szegények, hogy tán nem is szuszognak. De el nem adhatom őket, mert vélük Thúry uramnak kell elszámolnom. Hiszen tudja a regulát. Harmada áruknak a kamaráé. Ezt ugyan meg nem fizetem, mert az nékünk többel tartozik. Harmada a vári uradalomé. Ezt Thúry uram zsoldpénzre fordítja. Harmada meg a mienk. De isten látja lelkünket, erről szívesen lemondunk az őrség javára.
– No, csak kössék be a lovakat az istállóba, csutakolják meg magukat itt a kútnál, aztán jöjjenek be tatárostól az ivóba. Ott leszek.
Nemsokára meg is jelentek. A fiatalság már várta őket.
– Kössük meg az alkut – mondta Zrínyi György Márton diák felé fordulva –, adok minden tatárért három gombot.
– Fületlent? – kérdezte a diák.
– Hát nem egészen. De ilyet, ni.
Előszedte tarsolyából a tizenkét levágott smaragdgombot, és Márton elé tette. Annak a szeme is elkáprázott tőlük.
– Áll az alku, György úrfi, megihatjuk rá az áldomást. Thúry uramnak háromhavi zsoldra is kitelik belőle.

Még aki régen ismerte Zrínyi Miklóst, az sem látta sohasem olyan felengedett, széles nagy jókedvében, mint ezeken a pozsonyi napokon. Ötvenötödik évében volt ekkor. Göndör barna bajsza és rövid szakálla, csigába karikázó haja már deresedni kezdett, mintha selymes, ezüstfényű pókháló futotta volna be. De mélybarna szeme fiatalos tűzben csillogott, tekintetének nyila még nem egy főúri dámát talált szíven, és harcokban megedzett, izmos teste mozgékonyságban felvette a versenyt akármelyik ifjú daliával. Amilyen egyszerűen, szinte szegényesen öltözködött odahaza, olyan pompát fejtett ki itt, hogy ruházatában, megjelenésében ne maradjon el a császár udvaroncai és a külföldi vendégek mögött. Nem csoda, hogy Rosenberg Éva bárókisasszony megkérte a kezét.
Lehet, hogy a kövérkés, tejfehér bőrű, lenszőke hajú, nefelejcsszemű tizennyolc éves leány Zrínyinek is megnyerte tetszését. De ezt nemigen mutatta. Mert nem tartotta illőnek, hogy deresedő férfi létére ilyen ifjú hajadon körül legyeskedjék mint özvegyember és tízgyermekes családapa.
Aztán a báró is a császár kegyencei közé tartozott. Még azt hihették volna, hogy befolyásos férfiú veje akar lenni. Erre pedig egy Zrínyi Miklósnak nem volt szüksége. Hiszen a főtárnokmesteri tisztséget csak a békesség kedvéért viselte, nehogy rebellisnek tartsák.
Éva első tekintetre belészeretett. A koronázást követő nagy fogadóestélyt bál követte, és ezen a magyar urak bemutatták asszonyaikkal régi magyar táncaikat, a lapockást, a süvegest és az egerest. Osztrákok, stájerek, németek és spanyolok, angolok, hollandusok és franciák sohasem láttak még ilyen daliás, méltóságteljes és hetyke táncokat, el is tátották a szájukat belé. Zrínyi sorra táncoltatta a gyönyörű Erdődy Péternét, a nádszáltermetű Mágócsynét, a hollóhajú Batthyánynét, Czobornét, Homonnainét, a Nádasdy kisasszonyokat, Thurzónét, még az özvegy Kanizsai Orsolyát is, a kisasszonyok anyját.
Széles jókedvében két sógorával, Tahy Ferenccel és Alapy Jánossal is kibékült, megtáncoltatta feleségüket, Ilona és Margit testvéreit is.
A kis Rosenberg lány szeme mindig rajta függött. Mintha nem is lett volna más daliás táncos a vár kastélyának nagytermében, ahol egyszer Mátyás király fekete seregének huszonnégy tisztje lovastól járta a gyertyás táncot, Beatrice szórakoztatására.
– Mondja, édesapám, akarja, hogy meghaljak? – kérdezte a duplatokás, megrökönyödött cseh bárótól.
– Elment az esze?
– Dehogyis. Éppen most jött meg. Mert most látom az első igazi férfit világéletemben. Ha nem kéri meg számomra annak a piros dolmányos magyarnak a kezét, tudja meg, hogy készítheti helyemet a családi sírboltban.
– Melyik az?
– Nem mutathatok rá ujjal. Ahol táncol azzal a meszelőrúddal.
A meszelőrúd Draskovicsné volt, a horvát dámák legszebbike.
– Mondom, hogy elment az esze. Hisz ez Zrínyi Miklós, szigetvári főkapitány, tíz gyermek apja.
A kis Évának hirtelen könnybe lábadt a szeme. Két gyémántcsepp le is pergett rózsásra gyulladt arcocskáján.
– Nős?
– Özvegy.
Most újra felragyogott a két nefelejcsszem a sokgyertyás csillár fényében.
– Hát akkor? Akkor nincs semmi baj. Leszek tíz gyermek anyja.
Akart még valamit mondani, de ebbe úgy belepirult, hogy az a dolmány se volt pirosabb nála.
– Még ma este kérje meg a kezét. Akarom!
A kövér báró látta, hogy itt nem használ semmi ellenkezés, mert neki a császár parancsánál is többet jelentett, ha ez a kislány azt mondta, hogy: akarom!
Harmadnapra meg is történt az eljegyzés. A legénybúcsút azonban a sátortáborban tartotta meg az újdonsült vőlegény.
Csapott is olyan dáridót, hogy megemlegette az egész tábor. Hiszen Zrínyi Miklós vendégelte. Ez pedig annyit jelentett, hogy húsz kövér ökröt sütöttek nyárson a lobogó tüzek felett, százakós hordót vertek csapra. Maga Zrínyi meg együtt járta legényeivel a végbeli hajdúk táncát, de annyira, hogy kifullasztotta még a pelyhes állú vitézecskéket is.
Javában folyt a mulatozás, amikor az őrség kürtje törököt jelzett. Kapkodott mindenki a fegyvere után, sokan már nyergeltek is. Csak Zrínyi nevetett.
– Ugyan, honnan jönne ide, a Duna bal partjára a török? Valaki tréfál, oda se neki. Biztosan felöntött a garatra.
Tréfa is volt, nem is. Mert az esztergomi bég jött. Igaz, hogy csak tizedmagával, az is igaz, hogy megkötözve. De mégis ő volt a maga személyében.
Amikor Zrínyi elé vezették, az összecsapta a kezét.
– Ó, te csudák csudája, te testet öltött szomorúság, te vándorló nyavalya, hát tőled már sohasem szabadulok meg?
Ahmed Oglu Sefket bej állott előtte a tábortűz fényében, lehorgasztott fejjel.
– Kétszer kiváltott már tőlem az a búbánatos apád, de az én türelmem is fogytán. Jó szerencséd, hogy ma víg életet élünk, mert másképp olyan gyönyörűséges zacskót varratnék a turbánodból a legurított fejed számára, hogy maga Szolimán szultán is örülne neki! Ki hítt meg ide vendégségbe?
Két lovas hadnagy állott elő, a híres verekedő Juranics Péter és Radivoj Milán.
– Mi fogtuk, főkapitány uram. Elunván magunkat ez tétlen táborozásban, tegnap éjjel lenyargaltunk a Duna mentén Győrig, onnan Komáromig. De kontyost csak nem találtunk. Párkány alá kellett lemennünk, hogy ez istentelent ott elcsípjük, tíz szpáhi úrral vadászgattak ott a nádasban. Lőttek is vagy húsz rucát, azokat is elhoztuk. Radivoj komám igen jól érti nyárson megpirítani őket.
– Ezeket a kontyosokat?
– Dehogyis, a rucákat, szalonnába göngyölve.
Zrínyi gondolt egyet.
– Oldozzátok fel ezeket, úgysem szöknek meg. Ismerik szablyánkat, ismerik emberségünket is. Aztán vigyék hírül Szolimánnak, hogyan mulat Zrínyi Miklós. Mert eljő ő is még egy nagy táncra Sziget alá, tudom és várom.

A nagy szakállú Batthyány újból tréfán törte a fejét. Ki is eszelte, de soha keserűbbet ennél.
Amikor az udvar már útra készülődött a sok külországbeli vendéggel együtt, Batthyány azzal lepte meg az udvari marsallt, hogy magyar zenekart szeretne bemutatni Ferdinándnak és Miksa király őfelségének. Nem sok időt kér, csak egy fél órácskát.
Salm nem akart vele ellenkezni. Az útra való előkészületek alatt úgysem árt, ha szórakoznak valamivel a császári és királyi felségek, aztán Batthyánytól sem jó megtagadni effajta ártatlan kérést.
Így került a palotai követség a baldachinos kettős trónszék elé.

A sok aranyláncos, strucctollas, ezüstvértes, bársonyban és selyemben pompázó nagyúr ugyancsak meglepődött, amikor a három rongyost bevezette Batthyány és az udvari marsall a nagyterembe, bíborbársony szőnyegek, hermelines talárok, csillogó kristályok és tükrök közé.
A hangverseny megkezdődött. Bizony, fanyar képpel, röstelkedve hallgatták a nagyurak, de a siralmas muzsika végeztével még jobban szégyenkezhettek, amikor Márton diák a trónus elé térdelve átadta a királynak Thúry György főkapitány alázatos könyörgő levelét. Miksa intésére fel is olvasta ékes latinsággal. Abból aztán megtudta egész Európa, hogyan éhezik, rongyoskodik a végeken a magyar, hogyan kell feltartani a roppant ozmán birodalom hadiáradatát.

És nemcsak a magyar uraknak és a fényes császári udvarnak, de egész Európának pironkodnia kellett a három rongyos koldus előtt. Mert mintha egyszerre elhalványult volna a trónterem minden csillogó pompája.
Csak egy fél óráig tartott az egész. De ennek a fél órának eljutott a híre minden trónusig.

AKI ELŐTT MINDENKI KÖZKATONA

1

Az öreg Szolimán kedvenc fia volt apjának, Szelim szultánnak. Igaz, hogy termetre legkisebb volt minden gyermeke közül, a fegyverforgatásra sem mutatott valami nagy hajlandóságot. De észbeli tehetsége annál gyorsabban bontakozott ki. A főmufti, aki a koránban oktatta, a nagyvezír, aki a haditudományokban képezte, a kajmakám, aki az államtudomány labirintusába vezette be, a kapudánbasa, aki a haditengerészet szabályait ismertette meg vele, mind valóságos csodagyermeknek mondották. És a bölcs Szelim sokkal jobban örült ennek, mintha lovagi tornán óriásokat győzött volna le.
Benne látta hódító álmai megvalósítását, a félhold hatalmának kiterjesztőjét, világuralmi terveinek kivitelezőjét. Ezért nem is úgy nevelte, mint a többi fiát, a mozlimoknál szokásos kegyetlen szigorral. Közte és Szolimán között baráti viszony alakult ki, az apai tekintély tisztelete mellett. Kikérdezgette tanulmányaiból, de ezt is csak azért tette, hogy magyarázataival tovább fejlessze azokat. Nem gyűlölte a más hiten lévőket, csak megvetette őket. És ezt a megvetést oltotta bele az ifjú Szolimánba, hogy érezze velük szemben felsőbbrendűségét.
– A mi birodalmunk három földrészre terjed, az övék is. De ők egymás ellen harcolnak és áskálódnak, nekünk pedig Allah és a próféta kegyelméből csak az a feladat jutott, hogy ellenük harcoljunk. A mi jelképünk a félhold. Ez mindig ott fényeskedik az égbolton, és növekvőben van. A telihold után megjelenik az újhold, és keskeny sarlója végigvág a gyaurokon.
Máskor meg így oktatta az ifjú Szolimánt.
– Te nemcsak padisah leszel, fiam, de minden muzulmánok sejk ül izlámja is. A próféta szolgája. A főmufti meg a te szolgád. Viszont a keresztények pápája Krisztus szolgájának mondja magát. De a világi hatalomért még a sátánnal is szövetkezik. Várd meg, amíg hozzád fordul segítségért, mert ennek az órája is eljön. Akkor köss vele színleg szövetséget, aztán tiporjad lábad alá az ostoba gyaurokat.
Szelim meghalt, de eljött az, óra, amelyet megjósolt. Ferenc, a francia király összekovácsolta nagy ellenfele V. Károly spanyol király ellen a Ligát. Angliával, Velencével, a Sforzákkal és a pápával, VII. Kelemennel szövetkezett. Ez a Liga kérte a török szövetséget.
A harmincéves Szolimánnak emlékezetébe vésődött apja jóslata. Eljött hát az óra, amikor a pápa vele is szövetkezik. Megkötötte a szövetséget. Megindult seregével és háromszáz ágyújával a Dráva felé. Eszéknél hidat veretett, aztán a mohácsi dombok között a félhold sarlója levágta Lajos király seregét.
Zápolya Szeged alatt táborozott hatvanezer főnyi hadával. Erre Szolimán ügyet sem vetett. Tudta, hogy Zápolya Ferenc király szövetségese, maga is király akar lenni. Így nyílt hát meg a pápa segítségével az ozmán had útja észak felé.
Most ennek éppen negyven éve.
Kettőt tapsolt, ami annyit jelentett, hogy a csauszbasi hívassa a főszerdárt. Amikor az megjelent, behozatta vele apja végrendeletét.
Nemegyszer olvastatta fel azt már magának, legtöbbnyire akkor, ha valami döntő fontosságú elhatározás előtt állott. Szinte betéve tudta annak minden mondatát, de magában sohasem gondolta végig. Apja hangját akarta hallani, amikor felolvastatta. Mert más az emberi hang, és más az írott szó, ha gondolatban sorakoztatja egymás mellé azokat az ember.
Intett, és a főszerdár belekezdett a felolvasásba:
– “Szelim szultán végrendelete legkedvesebb fia, Szolimán számára.”
Szolimán feszülten figyelt minden szóra. Mintha most hallotta volna először. Egyenletesen, tompán zuhogtak dobhártyájára, mint a kalapácsütések.
– “Az élettapasztalat… A korán… Az izlám kiterjesztése…” – mormolta a főszerdár, majd felemelte hangját: – “Az izlám története tanít meg arra, miből született és gyarapodott hatalmad. Ennek három oka van.
Első: a gazdagság. Szegény nemzet sohasem lehet hatalmas. A mi gazdagságunk a gyaurok mértéktelen kapzsiságából ered. Keresztes hadjárataik nem a szent sír birtokba vételéért folytak. Rablóhadjáratok voltak. Lovagjaik rablólovagok, mellükön a kereszttel, hátukon a kincseszsákkal. Keresték az Indiákhoz vezető utat, de szablyáink elállták azt. Kereskedőik ügyesebbek voltak. Aranykulccsal nyitották meg Kelet szezámkapuját. Busás vámot fizettek, és így jutottak el Arábián és Perzsián át az Indiákra. Ezekből a vámokból származott a mi gazdagságunk is, nemcsak az övék. Ezekből építtetett Bajazid szultán olyan hajóhadat, melynek segítségével elfoglalta Gallipolit. Ezekből szerelték fel szultánjaink azt a hadsereget, amelynek ágyúi megszerezték számunkra Drinápolyt és Bizáncot. Így terjeszthettem ki később az iszlám hatalmát Egyiptomra, Tuniszra és Algériára, birtokomba vévén ezzel a tenger déli partvidékét is. Mert a szárazföldi hatalom tenger nélkül csak börtön. Ezt tudják a gyaurok is. Ezért kerestek a mi hatalmunk gyarapodásával más tengeren utat az, Indiák felé. Ezért indították útnak Christophoro Colombót három rozoga gályával az ismeretlen tengerre, melyet ők a régi görögök után Oceanosnak neveznek.
Nékünk most észak felé kell kiterjesztenünk az iszlám hatalmát. Magyarországon, Horvátországon és Dalmácián keresztül vezet az új kereskedelmi út, a marhahajtás útja Zára és Buccari felé. Ezt kell meghódítanunk.
Bécsig és Kassáig kell kiterjesztened az iszlám birodalmának határait, hogy mi legyünk ismét a vámszedők kelet és nyugat kereskedelme között. De ne légy oly kapzsi és telhetetlen, mint az osztrák császár. Mert egy tehénről nem lehet két bőrt lehúzni. Tégy engedményeket a kereskedőknek, járjanak szabadon, és rendelj védelmükre katonai kíséretet. Ugyanígy a külföldi követek utazását is segítsd elő.”
Szolimán többször megállította a felolvasást. Ilyenkor végiggondolta az eddig hallottakat, a mai helyzetnek megfelelő távlatból nézve.
– “Az iszlám hatalmának terjeszkedését őseid bölcs intézkedései tették lehetővé. Eltanulták a gyauroktól a hűbéri rendszert. Mert egyedül rabszolgákkal, meghódolt és leigázott népekkel, meg gyaur gyermekekből nevelt janicsár kaszttal nem lehet hódító hadsereget szervezni. A bírvágy – ez a második ok, nagy mozgatóerő. Ezt nemcsak zsákmánnyal, de földtulajdonnal is ki kell elégíteni. A leigázott rabszolganépnek nem lehet földbirtoka. De lehet a hűbéres szpáhinak hadiérdemei szerint. A gyaurok hűbérurainak gyermekei öröklik atyáik birtokait. Ez helytelen. Mert az utódok akkor is megtartják, ha nem szereznek új hadiérdemeket. Így csak védik azokat. A védekező hadviselés pedig kész csatavesztés. A szpáhik támadóakaratát azzal sarkalljuk, hogy birtokaikat nem örökölhetik utódaik. Ezzel egyrészt azt érjük el, hogy a birtokok nem aprózódnak szét, birtokper és családi ármánykodás nincs, mint azt a gyauroknál látjuk. Másrészt mindenkinek új haditetteket kell elkövetnie, ha birtokot akar a meghódítandó földből. A beglerbég, a basa, a bég fia is közkatona, elölről kell kezdenie mindent. Nem úgy, mint a gyauroknál, ahol hercegséget, grófságot, báróságot érdemtelenül örökölnek.”
Itt újra megállott a szerdár, de Szolimán intett, hogy csak folytassa.
– “Harmadik ok: az iszlám vallási parancsa. Igazhitűnek első kötelesége, hogy a próféta hitét, Allah hatalmát úgy terjessze, hogy a gyauroktól lépésről lépésre minden tartományt elhódítson. Így majdan az egész földkerekség Allaht fogja dicsőíteni, és a próféta parancsainak fog engedelmeskedni. Ehhez nem elég a gazdagság és harcivágy. Sokasodjatok, mint a tenger fövenye – írja a próféta. Ezért rendelte el a többnejűséget, ezért foglalta törvénybe, hogy minél több gyermeke van az igazhitűnek, annál jobb muzulmán.”
Most ünnepélyesen csengett a főszerdár hangja, végső intésként:
– “Mi légyen tehát uralkodói kötelességed: a gazdagság, a harcivágy és a szaporaság fejlesztése, mert ez a három egymástól elválaszthatatlan. Így terjeszkedett a próféta birodalma három földrészre és két tengerre, hiszen nemcsak a Földközi-tenger a miénk, de a Fekete-tenger és Márvány-tenger is a mi váraink és gályáink hatalmában van. Keleten Perzsiáig és Indiáig terjed, délen az afrikai sivatagig. A te feladatod, hogy észak felé kiterjesszed Bécs elfoglalásával. Teljesítsed a próféta parancsát, Allah segítsen.”
Amikor a főszerdár befejezte a végrendelet felolvasását, Szolimán szinte bűnösnek érezte magát.
– Nem tettem eleget apám parancsának – mormogta, mint aki hangosan gondolkodik. Igaz, hogy egy ízben eljutottam Bécsig. Harmincöt éves koromban. De kudarcot vallottam az ostrommal. Most hetvenkettedik évemben vagyok. Ha Bécs falai alatt halok meg, akkor is teljesítenem kell apám parancsát, hiszen ez a próféta parancsa. Az ő szájából Mohamed beszél. Apámat Szelimnek, a költőnek nevezték. Engem Szolimánnak, a törvényhozónak. Apám szép verseket írt. De elfoglalta Egyiptomot. Az én törvényeim után csak Bécs ostromával tehetek pontot.
Építőmesterét, Szinánt hívatta.
– Sátán fattya! Meddig piszmogsz még az én mecsetemen? – rivallt rá.
Szinán térdre borult, majd homlokával a szőnyeget érintette.
– Éppen a holnapi napon fejezem be, Allah, a próféta és a te dicsőségedre.
A vénember ráncos arca hirtelen felderült.
– Ma elgurult volna fejed az Atmeidánon, ha mást jelentesz. Így méltó módon megjutalmazlak. Nemcsak azért, de a drinápolyi nagy mecsetért is, amely dísze az egész birodalomnak. Néked adományozom Rumili Hisszár várát a Boszporuson, és véle minden birtokát. Lássák meg, hogy a művészt becsülöm annyira, mint a legvitézebb beglerbéget. Ezenfelül kapsz a mecset felavatásakor százezer aranyat a főszerdártól.
– De ezek mind mulandó dolgok – tette még hozzá nagylelkűségű rohamában. – Arany, vér, birtok, ez mind eltűnik, velünk együtt. Csak a nevünk marad fenn, ha olyat cselekedtünk vagy alkottunk, ami maradandóvá teszi emlékünket. Én számos hadjáratot viseltem. Lehet, hogy a történetírók feljegyzik majd őket. De ez a mecset inkább megőrzi emlékünket. Nemcsak az enyémet, a tiédet is. Ezért megengedem, hogy falának márványába vésesd nevünket. Szinán Szolimán, ez lesz a mecset neve.
És kegyének jeléül megsimogatta talpával az építőmester tarkóját, aki még mindig a szőnyegen tartotta homlokát.
Másnap a ragyogó mecset padlatát már elborították a legdrágább szőnyegek. Az úttestet is, amely a szultán palotájából a mecsethez vezetett. Szolimán ünnepi menetben vitette oda magát. A mecsetbe elhozatta a próféta zöld zászlaját, melyen sárga félhold és csillag ékeskedett. Ezt a főmufti nyújtotta át Szolimánnak, aki felemelte, és meghirdette a hadat a német császár és magyar király ellen.
Aztán visszaadta a zászlót a főmuftinak, és kirántotta szablyáját.
– Allah és a próféta dicsőségére befejeztem ennek a mecsetnek az építését. Most be kell fejeznem másik művemet is. Lábam alá taposom a gyaurokat, Allah és a próféta dicsőségére. Kinevezem Szokoli Mehmedet összes hadaim nagyvezérévé, és elrendelem, hogy minden tartományom hadinépe gyülekezzék Drinápoly alatt táborba!
Az üstdobok döngésére száz uléma éneke kezdett bele Allah dicséretébe. Az új nagyvezír, a dívánpasák, a két beglerbég, a csauszaga és a janicsáraga odaértették szablyáik pengéjét a próféta zászlajához és éktelen ordításuk túlharsogta az ulémák énekét, üstdobok döngését is.
Szinán, a nagy hírű építőmester a mecset egy rejtett zugából hallgatta, és arcára szomorú mosoly ült. Nevét sohasem vésette a mecset márványfalába.

2

A kengyeli pusztán megkezdődött a tavaszi szántás.
Jani és társai mélyen benyomták a Menyhért kovácsolta ekevasat a zsíros, fekete földbe, és úgy nyomultak előre sovány ökreik után, mintha harcba mennének. Hiszen ez az ő harcuk, megharcolni a földdel. Jó fegyverük az ekevas. Büszkék is rá, mert bizony jobbára faekével szántanak a jobbágyok, nemesek, a Dráva mentén, de az egész Dunántúlon is. Fiaik, a serdülő legénykék is büszkén járnak utánuk, széles mozdulattal vetve szét az életadó magot a frissen hasított barázdákba.
A tavaszi napnak inkább fénye van, mint melege. De a rügyek kipattannak már imitt-amott a fák és bokrok nedvektől duzzadó ágain, nem győzik bevárni virágfakasztó sugarát.
A munka katonái mégis megizzadnak. Veríték gyöngyözik az eke szarvát keményen markoló gazdák homlokán, de még a legénykék barnára sült sima arcán is. Ezek a csillogó verítékgyöngyök a munka ékszerei.
Vén Alapi Boldizsár jó néhány esztendeje nem járt már a földekre. De most valami megmagyarázhatatlan vágy vonzotta a föld tavaszi szaga után. Be akarta szívni mindkét orrlikába ezt a földszagot, ezt a friss barázdaszagot, szinte megéhezett rá. Kicammogott hát köszvényes lábával a házból, le a tornácon, és megindult az istálló felé.
Mara szemközt jött rá a kútról, erős vállán általvető rúddal, melynek két végében két füles vödör csüngött.
– Mi az, tán elunta kend a legyeket fogdosni? Vagy hogy nincs elég odabent a konyhán, és most azért megyen az istállóba?
Boldizsár sokszor bosszankodott a menye nyelvelésén, néha unta, de most még mosolygott is rajta.
– Lóért megyek én, nem légyért.
De már erre Mara is megállott, hirtelen mozdulattal leguggolt, úgy tette le a két vödröt, aztán sudáran fölegyenesedett, kibújva a rúd alól.
– Aztán mit akar kend azzal a két gebével? Pisti megitatta már őket.
– Elég nékem egy is. Nem szekér elé kell.
– Hát mire? Tán csak nem csatába indul kend?
– Nem én. De mégis felülnék reá, ha felsegítenél. A földekre akarnék rajta kiporoszkálni.
– Aztán minek?
– Nem érted te azt.
– Hátha!
Az öreg hallgatott.
– Mondja hát? Szántást nézni?
– Azt is. Már rég nem láttam. Meg földet szagolni.
– Tán nincs itt elég?
– Mondom, nem érted. Merthogy annak ott künn, a friss barázdának más a szaga.
– Fog még elég földet szagolni, ha majd beléteszik. Magam is, mindenki.
– Tán már annak a szaga hív. De hozd ki a Sast az istállóból. Dobj rá pokrócot, aztán segíts fel ezzel a rossz lábammal…
– Jól van, jól, csak beviszem ezt a vizet a konyhára.
Öreg Boldizsár ott kocogott nemsokára vén gebéje hátán a dűlő felé. Nyomában a Bundás loholt, mert a kuvaszt még eloldozta Boldizsár, mielőtt Mara a lóra segítette volna.
Jani is meglepődött, amikor meglátta lóháton az öreget. De egyetlen szóval sem kérdezősködött. Hiszen ha baj lenne a tanyán, úgyis megmondaná. Leemelte a lóról, a pokrócot apja hátára kanyarította, úgy ültette egy füves lankára, hogy meg ne fázzék a csalóka tavaszi napon.
A Sas ott ropogtatta a füvet körülötte, Bundás meg melléje ült, mintha őrködnie kellene felette.
Az öreg mosolygott. Jani rég látta mosolyogni, de ennek okát sem kérdezte.
– Vén Sas, vén Bundás, vén Boldizsár – motyogta a vénember mintegy magának, és csak mosolygott. Aztán mentegetődzve, szinte magyarázatképpen hozzátette:
– Kijöttünk szántást nézni.
Az ökrök elbődültek. Megrázták a jármot kormos nyakukon mintha szabadulni akarnának tőle. Jani visszament az ekéhez, kissé görnyedten járt már ő is. Gábor fia egyenesen állott a fordulón, mint a jegenye. Vetőmaggal teli kötényét összemarkolta a végén baljával, indulásra készen. Varjak szemtelenkedtek a szántóvetők felett, egyre nagyobb csapatokban kerengve, míg egy héja szét nem rebbentette őket. Azt meg egy halászsas kergette meg.
Valahol egy pitypalatty várta már a vetés zsendülését. Gábor is mosolygott, mint az öreg. Milyen türelmetlen a madár. Hiszen még ott a mag a kötényében.
Boldizsár megkapta, amiért jött. Szél jött a folyó felől, és szinte betömködte kitágult orrlikaiba a zsíros föld szagát. Elbódult, megittasodott tőle. Még dudorászni is kezdett. Valami tiltott dalt, amit a Dózsa seregében énekeltek, süldő legény korában. Úrifej, úritök, vágjátok, vágjátok.

3

Mennyi mindent is látott most ez a tavaszi nap. Boldizsár nyűtt bársonybőr süvegét. És a szultán kétarasznyi magas, aranyhálóval bevont, kócsagtollas patyolatturbánját.
Mert Szolimán ugyanekkor ott ült prémekbe burkolva, magas kerevetén, hatalmas, három árbocra vont selyemsátra előtt, Drinápoly várának egyik széles bástyáján. A kerevet pipacsvörös bársony, a sátor zöld selyem. Középső árbocának csúcsán a próféta zöld zászlaját lobogtatja a tavaszi szél.
A bástya, melynek tetejére a sátrat verette Szolimán, a hegyoldalba épült, és a külső várhoz tartozott. Felette ott vöröslött a Fellegvár, afelett meg ott fehérlett II. mecsetje, melyet Szolimán apja tiszteletére építtetett a régi fővárosban, Szinan építőmesterrel.
Ez a mecset az építőművészet remeke volt. Óriási félgömbkupolája majd akkora, mint az Aja Szofia főkupolája. A mecset négy sarkán hatvanméteres karcsú minaretek, hegyes tornyai körül keskeny erkélypárkánnyal, Magát a kupolát négy óriási porfíroszlop tartja, olyan, mintha a kupola a levegőben lebegne. A mecset bejárója előtt oszlopos árkádok, a legdrágább színes márványokból. A bárányfelhős tavaszi ég alatt olyan az egész, mint valami keleti tündérmese anyagban való megtestesülése.
A bástyatetőről belátható az egész város, melyet Murad szultán elsőnek foglalt el az európai szárazföldön, még százhúsz évvel Bizánc eleste előtt. Innen nyomultak előre lassan utódai, elvágván Bizáncot a szárazföld felől. És ide gyűjtötte minden szultán a hadait, amikor európai hadjáratra indította őket.
A három folyó völgyén át, amely itt összetorkollott, most is özönlöttek a hadak a város felé. Az emberfolyamok tarka hullámainak áradata már nemcsak a várost öntötte el, de az egész környéket.
A Fellegvárból kürtök harsogása jelezte újabb és újabb seregek érkeztét. Az új nagyvezír, Szokoli Mehmed továbbította Szolimánnak a csauszbasa jelentéseit, aki a lovasküldöncöket fogadta.
Szolimán dülledt szemmel, a vén zsugori telhetetlen mohóságával szemlélte a gyülekező hadakat, mintha ezek lettek volna az ő kincsei. Felismerte az alant kavargó emberáradatban a krími tatárokat hegyes kucsmáikról, bozontos kicsiny lovaikról. A nogaji és meotiszi tatárokat fekete subáikról, vállukon keresztbe átvetett öles íjaikról. Az anatóliai berber lovasokat sárga és zöld turbánjaikról, piros kaftánjaikról. A szaracénokat és mórokat fekete bőrükről, tarka lovaikról. Az arábiai beduinokat fehér burnuszaikról, pompás apró fejű paripáikról, bojtos lándzsáikról. Az egyiptomi mamelukokat fehérbarna bőrükről, szakálltalan csupasz képükről, fehér turbánkendővel körülcsavart, fekete bojtos, pipacsvörös fezükről. A sivatagbeli tuaregeket piros csíkos zöld és sárga burnuszaikról. A líbiaiakat óriás termetükről. A tunisziakat, kabilokat és riffeket kicsi, tarka lovaikról, a fekete abesszíniaiakat és núbiaiakat hosszú, busa hajzatukról. A hindukat szikrázó ékköveikről, amelyek sisakforgóikat, szablyáikat díszítették.
Afgánok, kurdok, perzsák és arméniaiak is jöttek, kerek rézpajzsaikkal, lándzsa nélkül, némelyiknek az oldalán három szablya is, kedvenc fegyverük. Épp az ázsiai, afrikai hadak között szüntelenül vonult az európai pasalikok, vilajetek és szandzsákok rendes katonasága. A kék egyenruhás janicsárezredek, zenekaraikkal, a zöld kaftános szpáhik, a páncélos dzsebedzsik, a barna ruhás aszabok, a bosztandzsi testőrök, a csausz csendőrök, a topcsi tüzérek bivalyfogatos ágyúikkal, a vad tűzevő szénussziak. Az elefántok, tevék, lovak és öszvérek, málhás szekerek, lőporoskocsik, ágyúgolyókkal telt zsákokat szállító nehéz, vasalt társzekerek. És mindezt a kalmárok, kupecek, cigányok, koldusok rajai követték meg a tábormesterek, kocsijaikon a sátorponyvák göngyölegeinek ezreivel.
A város gyűjtötte a vén Szolimán kincseit, mint valami roppant tárház. Aztán szétöntötte a Marica szép mellékfolyójának völgyeibe, ahol gomba módra szaporodtak a tarka sátrak, kopjákra húzva, melyeknek kiálló hegyén vagy kis zászlócska vagy lófark lengedezett a tavaszi szélben.
A három folyó zúgása, a társzekerek és ágyúk kerekeinek dübörgése és nyikorgása, az ostorpattogás, lónyerítés, patkócsattogás, ökörbőgés, kutyaugatás, dobpergés, az érkező és elvonuló csapatok lépteinek dobogása, a zenekarok sípjainak rikoltozása, mind egyetlen zajjá olvadt össze, és amíg felhatolt a bástyatetőkig, méhzsongássá halkult, amely néha elaltatta a vén Szolimánt. Feje ilyenkor előrebukott, dülledt szemének héja lecsukódott, már a nyál is kicsurrant fehér bajsza alatt, szája szegletén, hogy beléfolyjon szakállába. A dívánpasák ilyenkor összemosolyogtak, mintha azt akarnák kérdezni:
– Ugyan, mit is akar ez a vénember ezzel a roppant haddal? Gyauroknak egy rozoga juhaklát elfoglalni? Nem vett be már elég végvárat? Megint bástyát akar enni, őrtornyot nyelni? Nem evett már eleget? Százszor annyiba kerül az ilyen kirándulás, mint amennyit megér az az egy-két rozoga vár. Bécset úgysem tudja lenyelni.
Szinte mindnyájan ezt gondolták szó szerint. De kimondani egyik sem merte. Még egymásnak elsuttogni sem. Mert árulkodott egyik a másikra, és tudta, hogy az efféle suttogás könnyen meghozhatja a selyemzsinórt.
Még mosolyogni is csak a bajszuk alatt mertek, pedig a vénember néha nagyokat horkantott álmában. De aztán újból felnyíltak a dülledt birkaszemek, és nyelték mohón a seregek látványát.
Majd újra horkolni kezdett, és feje lefittyedt annyira, hogy aranyhálós turbánjának kócsagtűzéke vízszintes helyzetbe került.

Ugyanakkor az öreg Alapi Boldizsár is ott aludt a lankán, földszagtól mámorosan. Déltájban összegyűltek körülötte a szántóvetők kamaszfiaikkal. Megtanácskozták apró-cseprő, ügyes-bajos dolgaikat. Mennyi árendát kell majd fizetniök Szentgyörgy-napkor az uradalomnak, a tized és egyéb szolgáltatás mellett.
Közben előkerültek a tarisznyák, bocskorok kapcáiból vagy csizmaszárból a fanyelű bicskák, tarisznyákból a kenyér, túró, szalonna. Kínálgatták mind az öreget, tréfálkoztak, pajzánkodtak.
Aztán megint elballagtak az ekék mögé, az ökrök is kifújták magukat ezalatt, elfogyasztván takarmányukat. A legénykék még meg is itatták őket a folyón, leemelve nyakukról a jármot. A földháton szaporodtak a barázdák, mint vének arcán a ráncok. Boldizsár addig nézte őket, amíg elbóbiskolt, aztán hanyatt dőlve a friss füvön, el is aludt.
Bundás morogni kezdett. A Sas is felemelte szikkadt, eres, busa fejét, hegyezte fülét, és orrlikai kitágultak. Idegen lovat szimatolt.
A lenyugvó nap sugarai megvilágították a messzire kanyargó országutat. A dűlő felé be is kaptatott egy egérszürke paripa, messziről megismerték, hogy szép formájú, büszke nyakú, apró fejű török mén.
A nyeregben ülőt is csakhamar felismerték. Kruchina volt. Mögötte a cifra lótakarón meg Néma Gyurka.
Mindenki abbahagyta a szántás-vetést, és a két lovas köré sereglett. Még futottak is a lassú mozgású parasztok, ösztönösen rosszat sejtve a két lovas meg a török mén láttán.
– Hát ezt hol loptátok? – kérdezte Csokics Száva a szürkére mutatva.
Kruchina hátra bökött hüvelykujjával Balázs felé.
– A túlsó parton vágta el a torkát egy szpáhi szubasinak érte, ez az istentelen.
Néma Gyurka hangtalanul nevetett. Szép mívű, ezüstnyelű jatagánt mutatott a kíváncsiaknak, pengéjén még ott feketéllett az alvadt vér. Ekkor vették észre, hogy oldalán meg török szablya fityeg, három rézláncon.
– Aludt a szpáhi – magyarázta Kruchina –, ez meg úgy tud a lovak módján röhögni, hogy a szürke még a gazdáját is elfelejtette felkölteni. Gyurka aztán átúsztatott a Dráván véle, elhozva a szpáhi egész cókmókját.
– Most meg hová igyekeztek olyan sebbel-lobbal?
– Csáktornyára, Zrínyi úrhoz. Mert van a szpáhi tarsolyában egy írás, amelynek minden betűjét arannyal fizeti majd Zrínyi úr.
– Miféle?
– Nem tartozik az rátok, jó emberek!
– Hátha mégis?
Kruchina egyet gondolt. Intett Néma Gyurkának, mindketten leszállottak a lóról, amelyet kantárjánál fogva egy útszéli szilfához kötött a Jani fia, Gábor, megtapogatva büszke nyakát.
– Hát idehallgassatok! – kezdte Kruchina magasra vont szemöldökkel. – Az van ebben az írásban, hogy Szokoli Mehmed, az új nagyvezír megparancsolja öccsének, Szokoli Musztafának, hogy vegye át a boszniai pasa hivatalát, és gyűjtse össze a pasalik minden hadát. Ugyanezt parancsolja meg a pozsegai bégnek, a szerémi pasának és a dalmáciai várak parancsnokainak.
A parasztok dermedten hallgatták. Akkora odaért Boldizsár is, akit a Bundás folytonos morgása költött fel álmából.
A többiek nem sokat értettek a hadviseléshez, de ő megmondta:
– Sziget ellen készül a nagyvezír. Aztán mi jövünk sorra.

Az 1566. év tavaszán nagy események színhelye volt a csáktornyai kastély. Zrínyi Miklós végre megszabadult Eufrozina bárónőtől, és makacsul visszatérő foglyától, Ahmed Oglu Sefket bejtől.
Amikor Rosenberg Éva mint Zrínyi Miklósné került a csáktornyai kastélyba, ott a hét Zrínyi lány közül csak három volt már pártában. De mivel ezeknek is jutott vőlegényjelölt a pozsonyi koronázó országgyűlésen, az újdonsült Zrínyiné teljességgel feleslegesnek tartotta Eufrozina kisasszony jelenlétét és további nevelői működését.
Amire az erélyes Frangepán Katalin életében nem került sor, azt a kis szöszke Éva bárónő egy kecses elbocsátó mozdulattal keresztülvitte. Összecsomagoltatta Eufrozina meglehetősen szerény poggyászát, előhozatott a színből egy ócska, bőrrel bevont, kerek ablakos utazóbatárt, adott a szegény vénlánynak valami végkielégítés-félét, kíséretül meg két lovas darabontot is, aztán hazaküldte a stájer hegyekbe. Ez mindjárt Csáktornyára való megérkeztekor történt. De amikor Éva kisfiúval ajándékozta meg Zrínyit, aki a keresztségben a János nevet nyerte, Eufrozina kitört a stájer hegyekből, és ismét Csáktornyán termett.
Nem magyarázkodott. Egészen természetesnek, sőt törvényszerűnek tartotta, hogy egy kis Zrínyit csak ő nevelhet. Hiszen ő nevelt tíz Zrínyi gyermeket. Jánost ha másra bíznák, a nap megállana égi pályáján.
Éva ugyan nem értette ezt, aminthogy sok mindent nem értett ebben a számára idegen, magyar és horvát környezetben. Zrínyit magát, aki gondterhelt arcával egyre titokzatosabbnak tűnt előtte. Csalódást érzett. Azt várta, hogy a daliás kemény férfi majd egyre inkább kinyílik előtte, és beavatja ügyes-bajos dolgaiba. De nem így történt. A férfi legtitkosabb belsejében Frangepán Katalin élt. És nem is az emléke. De ő maga. Még mindig vele beszélte meg a szentpáli sírboltban ügyes-bajos dolgait, és a kis Évát amolyan játékszernek tekintette. Éva érezte ezt. És még csak nem is tehetett ezért szemrehányást az elmélázó, egyre komorabb embernek. Hiszen ő választotta, és nem az őt. Néha el is törött a mécses, és az ifjú menyecske telesírt néhány csipkezsebkendőt. De mikor megtudta, hogy gyermeke lesz, nem törődött semmi egyébbel. Boldoggá tette az anyaság.
Eufrozina éppen fürösztötte az egyesztendős legifjabb Zrínyit, amikor a várnagy jelentette, hogy itt van Kruchina, és fontos hírt hozott. Zrínyi megpaskolta hatalmas tenyerével a kis Jancsikát, aztán elment a várnaggyal a boltba, ahol Alapi László diák már kibetűzte a török írást.
Zrínyi figyelmesen hallgatta. Aztán megszólalt:
– Sziget ellen jő a nagyvezír.
A boltban halálos csend lett. Mintha bábokká dermedt volna mindenki, a három diák, Kruchina, az ott időző Alapy Gáspár, de még maga Zrínyi is.
Radován diák mozdult meg elsőnek. Az alig arasznyi pergamen után nyúlt, melyen zöld pecsétet pillantott meg. Miért vizsgálgatta, maga sem tudta. Hiszen messziről is felismerte.
– Ez nem a nagyvezír pecsétje – nyögte ki végre.
– Hát kié? – kérdezte Zrínyi.
– Szolimáné. Kis fermán. Ilyet használnak, ha futárral küldik.
Zrínyi is jól tudta. De mástól akarta hallani, hangosan, mintha ítélet lenne. Az ő halálos ítélete.
Komor arca megenyhült. Olyan szépség sugárzott róla e pillanatban, amilyet még sohasem láttak rajta. Még a tavaszi nap is megbámulta, amint bekandikált a nyitott boltajtón.
– Ha ez Szolimán pecsétje, akkor ő maga jön, nemcsak Szokolovics. Engem ott fog találni.
– Engem is, Miklós bácsi – kiáltotta Gáspár nekihevülten.
A három diák, sőt Kruchina is, mint a visszhang, ismételte:
– Engem is, engem is! Zrínyi mosolygott.
– Jó, jó, de hát valakinek itt is kell maradnia!
– Aligha marad itt valaki, ha megtudják a várban meg a községben, hová megyen méltóságod – vélekedett Radován.
– Elmegyek én közvitéznek is – mondta Futtaky várnagy –, csak vigyen a gróf úr magával.
– Közvitézek leszünk ott mindannyian – mondta Zrínyi. – Mert lesz ott egy olyan nagyúr, aki előtt mindenki közvitéz.
Azt hitték, Szolimánra gondol. Pedig ő még ennél is nagyobb úrra gondolt: a halálra.
Felballagott a kastélyba. Mindenki észrevette, hogy valami nagy változás ment végbe rajta. Máskor oly komor arca most szinte sugárzott a derűtől. Éva csodálkozva nézte, amikor megjelent a szövőszoba ajtajában.
Tizenhét leány pergette ott a rokkát, és Éva szerette, ha dalolnak. Most úgy szakadt meg a nóta ajkukon, mintha a guzsalyon szakadt volna el mind a tizenhét szál.
– Csak folytassátok, lányok – mondta Zrínyi, mert bántotta a hirtelen beállott nagy csend, melyben csak a rokkák pergése hallatszott. Sohasem jött ide a fonóba, sem a szövőszobába. Gondolta, azért ijedtek meg a lányok.
Kiszólította feleségét a folyosóra.
– Magának még ma haza kell utaznia a kis Jánossal meg a lányokkal Reichenbergbe. Ajánlom, vigye Eufrozina bárónőt is. Maga még nem szokta meg, de a gyerekek megszokták. Jó lélek.
– De miért kell elutaznunk? Mi történt?
– Igen erős török sereg gyülekezik. A hadüzenet még nem érkezett meg, de ez nem sokat jelent. Asszony, gyermek itt már nincsen biztonságban.
– Hát maga?
– Én Sziget főkapitánya vagyok. Nekem oda kell bemennem.
– És mi lesz ott magával? Hátha a török ostrom alá veszi Szigetet?
Zrínyi nevetett.
– Az bizony meglehet.
– De akkor lövetni fogják a várat!
– Én meg visszalövetek.
– Szörnyű! És ezt csak így mondja?
– Nemcsak mondom. Csinálom is vagy negyven éve.
– És sohasem sebesült meg?
– Láthatja. Egészben vagyok.
– És törököt ölt már?
– Néhányat. De hát ez vele jár a mesterségemmel.
– Rossz ember! Nem sajnálja őket?
De ezt már olyan gyermeki együgyűséggel kérdezte, hogy Zrínyinek összevissza kellett csókolnia érte hamvas arcocskáját.
Éva elhárította tőle telhetőleg, de nem sok eredménnyel. Aztán toppantott.
– Engem ne küldjön haza! Ha maga bemegy Szigetre, én is megyek!
– Még csak az kéne. Asszonynak nincs ott helye. Menjen csak haza szépen, ha vége lesz a hadjáratnak, majd elmegyek magáért és a gyermekekért.
– Hát igazán nem engedi, hogy végignézzek egy ostromot? Olyan érdekes lehet.
– Nem. De most már ideje, hogy csomagoltasson.
– Kegyetlen ember! Mind ilyenek maguk, magyarok. Hát megyek. De azt a vén satrafát nem viszem magammal.
– Bánom is én. Azt tudom, hogy én sem viszem.
– Pedig megfutamodnának tőle a törökök!

Az udvaron nagy patkócsattogás jelezte, hogy lovascsapat érkezett. Zrínyi kitekintett a folyosó ablakán, és György fiát pillantotta meg, amint fülig porosan leszáll a lováról. A fiatal Zrínyi a szomszédos Stíriában katonáskodott Károly főherceg seregében, hogy német hadviselést is tanuljon. De hogyan kerülnek melléje ezek a végbeli rongyosok kíséretül? Hiszen a főherceg hadában nincs lovas hajdú?
A magyarázat nem is olyan egyszerű. György szép sorjában mondja el, amikor unokabátyja és két öccse meg kíváncsi húgai rohamát visszaverve, négyszemközt marad apjával.
– Amint láthatta a hajdúkról, apámuram, Palotáról jövök, nem Stájerből. De hogy az elején kezdjem, elsőbb azt kell elmondanom, hogy kerültem oda. Tudott dolog kegyelmed előtt, hogy a budai pasa, Arszlán víni kezdte Palotát. Az istentelen Hamza bég vette rá, miután ő semmiféle praktikával nem tudott elbírni Thúry urammal.
Zrínyi csak fejbólintással jelezte, hogy tud a dologról.
– Thúry uramat már igen szorongatta volt az az áfiumszippantó tunya Arszlán, négyszer is küldött segítségért király őfelségéhez, de hasztalan. A török ostromágyúk pedig akkora rést lőttek a Ferenc bástyán, hogy azon kényelmesen besétálhatott volna az egész budai janicsárhad. Segítség nem jő, mondja Thúry uram, hát segíts magadon, és az isten is megsegít. Kifőzték a seregdiákkal, Sarmasághy Mártonnal, hogy az kimegyen a várból, és teszi magát, mintha átpártolna a törökhöz. Meg is fogják mindjárt, viszik Arszlán elé, annak azt mondja, hogy a rést csak azért nem tömetik be a várbeliek, mert az csapda. Mély vermet ástak alá, megtűzdelvén az alját hegyes karókkal, abba zuhanna az egész janicsárság, ha bemenne a résen. Nem is jöttek. De a felmentő sereg sem, pedig már Salm Egino generálfeldmarsall is sürgeté Makszimiliánust, mondván, hogy Pápa is elvész, ha Palota odavan. Végül mégis engedélyt kapott Salm, hogy meginduljon tíz ezred gyaloggal, két ezred lovas puskással, tíz öregágyúval Palota felé. Az én ezredem volt az egyik lovasezred. De mire Palotára érkeztünk, a töröknek már se híre, se hamva.
– Hallottam, hogy Thúry kicsapott egy éjjel, és olyan dúlást vitt végbe a táborban, hogy Arszlán is sátorponyvák közé bújt, úgy tudott csak megmenekedni.
– Úgy is volt. De ettől még nem ment volna el a török. Hanem portyái láttak ötszáz szekeret, amikor fát vittek Pápa felől Győrbe a táborba. Ezek akkora port vertek az úton, hogy a portyák felmentő seregnek vélték, Arszlán meg eliszkolt Budára. Mi meg csaptunk nagy mulatságot Palota alatt a sík mezőn. Salm gróf mind lehányta magáról a páncélt, még a bőrzekét is, úgy táncolt egy ingben Thúry urammal.
Zrínyi figyelmesen hallgatta.
– Hát azt nem hallottátok, hogy a szultán és a nagyvezír hadat gyűjt?
– Erről nem tudnak a Bellicumnál semmit. Különben Salm is tudna róla.
– Jó, majd küldök neki egy fermánt, a szultán pecsétjével, hadd tudják meg. Odaadod Károly főhercegnek, saját kezébe.
– Amint parancsolja, apámuram. De elébb Palotára kéne mennem.
– Miért?
– Hogy elvigyem innét Arszlán pasa fiát, Ahmed Oglut. Thúry uram kéri ki, mert tudja, hogy apámuram fogságában vagyon. Néki meg Benedek bátyja és Farkas öccse estek volt török fogságba, mikor át akartak törni a törökön, hogy segítségére legyenek Thúry Györgynek. Arszlán csak a fiáért hajlandó kicserélni őket, ezt izente Márton diákkal.
– Boldogan adom, csakhogy végre megszabadulok tőle. De őt elvihetik ezek a hajdúk is. Néked sürgősen a főherceghez kell menned ezzel a fermánnal.

Mielőtt a török sereg megindult volna észak-nyugat felé, mustrára állott fel Drinápoly közelében, ahol a Marica folyó völgye zárt fennsíkká szélesedett.
A hetvenéves Szolimán még fiatal korában sem tartozott a jó lovasok közé, most meg már éppen alig tudott nyeregben ülni. Azért úgy intézték a dívánpasák, hogy nem ő lovagolt el a csapatok előtt, hanem azok vonultak el előtte. Pompás hollófekete arabus ménjén fölvezették egy halomra, amely ott domborodott a fennsík közepén. Innen jól láthatta a csapatokat, és azok is őt.
A menetet a nagy kán fia, Delimán herceg nyitotta meg, tízezernyi válogatott krími tatár lovas élén. Amikor a domb alá érkeztek, megtáncoltatta felágaskodott csataménjét, majd felállva kengyelén, magasra emelte szablyáját, tisztelegve Szolimán előtt. Két öccse a nogai tatárokat és a Meotisz környékieket vezette, ezek is egyenként tízezer lovas.
Utánuk Amirassen, Demirhám, Alderán és Hamviván vezették fel az arábiai szaracén és berber, mór és tuareg, beduin és perzsa lovasságot. Négy testvér, mindegyik hatezer lovas élén.
Most harmincezer szpáhi következett, a török sereg derékhada, szeme fénye. Az anatóliai beglerbég és tíz szandzsák pasa vezette őket.
Tizenkét janicsárezred következett a jenicseri aga és bégjeik vezényletével. Minden ezrednek saját zenekara, fülsiketítő sípjaiktól és dobjaiktól visszhangzik az egész fennsík.
Ali Portug vezeti a tüzérséget. Háromszáz különböző ágyú. Ezek felvonulása órákig tart.
Újra lovasság. Páncélos dzsebedzsik. egyiptomi mamelukok, Kajer bég és fia, Halul vezérletével.
Utánuk tuniszi és algériai lovasok, kabilok, majd tatár gházik.
Ehhez a sereghez csatlakoznak még útközben a meghódított bolgár, macedón, szerb, bosnyák és dalmáciai pasalikok és vilajetek helyőrségeinek különböző részei. Mire a sereg Belgrád alá ért, kétszázötvenezerre szaporodott.
A kéthónapos úton itt tartották az első nagyobb pihenőt.
Szolimán a sátrába hívatta Alderánt, a mágust, és jósoltatott vele. Alderán különböző szerek segítségével olyan füstöt tudott fejleszteni, amelyben mindenki megláthatta saját jövőjét.
Vajon mit láthatott a szultán az ámbrával, mirrhával és tömjénnel illatosított füstben? Azt a nagyurat talán, akit Zrínyi emlegetett diákjai előtt a boltban, aki előtt közvitéz mindenki, még a szultán is?
Nem tudhatta senki. De annyi bizonyos, hogy Szolimán mosolygott. Régen nem látták mosolyogni. Mondják, vén arca megszépült ebben a mosolyban.

Néma Gyurka nem azon a szép török ménen folytatta útját, amelyen Kruchina mögött a kengyeli pusztára érkezett. Most bizony csak a Sas hátára ült, nyűtt pokrócra, a vén Boldizsár mögé. A gebe is könnyen bírta már mindkettőt, nem sok hús maradt az inas, csontos öreg hadfiakon.
Gyurka már útközben magyarázgatott Boldizsárnak valamit az eszéki hídról. Amikor aztán a tanyára értek, és Mara odatette elébük a boros kancsót, Balázsi részletesen kifejtette, hogy és miképp akarja felrobbantani a nagy hidat, amikor átvonul rajta a török sereg.
Boldizsár tudta, hogy egykori kenyeres bajtársa régen fejében forgatja már ezt a tervet, életének főcélját. De hogy ehhez az ő segítségét kéri, várja és reméli, az csak most bizonyosodott meg előtte.
Mosolygott, mert tudta, hogy ezt a tervet csak életük árán vihetik keresztül, ha ugyan így is sikerül.
Mégis ráállott. Mert tudta, hogy ezzel hetekre megakaszthatják a török sereg Sziget felé vivő útját.

A SZIGETI VESZEDELEM

1

Amint a török sereg gyülekezőhelye három folyó összetorkolásánál feküdt, úgy Miksa császár hadai is a Duna, Rába és Rábca összefolyásánál gyülekeztek. És nem véletlenül. Hasznosak a vízi utak gyülekezésre, a sok ember, teméntelen állat, vízi jármű számára. Mint amilyen akadályt jelentenek sokszor az előnyomulásnál és egyéb hadműveletben. Mert otthon segítőtárs minden, de az ellenség földjén föld is, víz is ellenség. Volt is Szolimánnak elég baja Zimonynál a Dunával, Vukovárnál a Szávával, Eszéknél és feljebb a megáradt Drávával. Fővesztéssel fenyegette pasáit, ha idejében nem várják készen a hidak roppant seregét. És hogy nem tréfál, azt Belgrádban mindjárt be is mutatta Arszlán budai beglerbégen, akit palotai vereségéért sárga selyemzsinórral fojtatott meg. Verették is a basák a hidakat ész nélkül, ha egyet elsodort az ár, néhány száz keresztény rabbal együtt, egy óra múlva már kezdték pillérezni a másikat. Volt rabszíjra fűzött bulgár, szerb, bosnyák és albán meg magyar jobbágy elég.
Ezalatt Miksa császár hadait a gályák százai hozták le a Dunán. Bécs városának összes harangja megkondult, minden három órában. Ilyenkor a császár rendeletére az utcán a járókelőknek térdre kellett ereszkedniük, még a lovasoknak is leszállniok a nyeregből, hogy a birodalmi hadak győzelméért imádkozzanak. A táncvigalmakat is császári rendelet tiltotta.
Győr alatt a három folyó összefolyásánál Salm tábornagy és Helffenstein generális tábormesterei rendezték el a mindenünnen özönlő hadak sátorvárosának utcáit. Maga a császár és Ferdinánd főherceg Óváron szálltak táborba, ott ütvén fel főhadiszállásukat.
De gyülekeztek a hadak Kassán is. A felvidéki főkapitánynak, Svendi Lázárnak az volt a feladata, hogy az Erdély felől várható oldaltámadást kivédje, vagy Eger felől fedezze a birodalmi seregeket, ha a szultán ennek a várnak ostromát kísérelné meg újra a tizennégy éve elszenvedett kudarc után.
Károly főherceg és a horvát bán, Erdődy Péter hadai meg Perlak alatt táboroztak, a Muraközt és Stíriát védve a Sziget és Siklós irányából elképzelhető török támadás ellen.
A török sereg is három részre szakadt. Jobb szárnya Gyulának tartott, amelyet Kerecsényi László védett alig ezerfőnyi őrséggel. A derékhad és maga a szultán Szarajevó irányából nyomult a Dráva felé, a nagyvezír öccse, Szokoli Musztafa pedig Székesfehérvár irányában állított hatalmas vigyázó sereget, hogy sem Kanizsa, sem Győr, sem Pápa vagy Komárom felől ne támadhassák meg a Dráván átkelni akaró derékhadat.

Zrínyi Miklós búcsúzott az ő kedves elsőszülött fiától, Györgytől.
– Te elmégy Károly főherceg perlaki táborába. Ne felejtsed, hogy a Zrínyi nevet viseled, és küzdjél utolsó leheletig a török ellen.
– Kérve kérem apámuramat, vigyen be magával Szigetre. Ott akarok én küzdeni a törökkel. Mert hogyan legyek Zrínyi, ha már most meghátrálok előtte?
– Más a te tiszted, más az enyém. Bolond, aki éretlenül tépi le a gyümölcsöt a fáról. Neked még Zrínyivé kell érned, kedves fiam. Egy életet kell végigharcolnod, hogy helyembe léphess.
György nem mert ellenkezni.
– Ha én nem jönnék ki többé Szigetből, édes fiam, Thúry György lesz apád helyett apád. Tőle tanuld mindazt, amire én nem taníthatlak.
György letérdelt, hogy megcsókolja apja hatalmas barna kezét, melyet mintha bronzból öntött volna az idők szobrásza.

Július végi izzó nap sütött Szigetre. Csak nézte, nézte izzó tekintetével, hogyan telik meg a vár halálra szánt magyarokkal, horvátokkal, környékbeli jobbágynéppel.
Székcsői Máté morgott is eleget.
– Hol hagyta az eszét Zrínyi, hogy ennyi kenyérpusztítót enged be ide?
Alapi Gáspár szemrehányóan emelte rá hűséges kutyaszemét.
– Tudja ő, apámuram, mit kell tennie. Jó hasznát látta mindég is a jobbágynépnek, és itt legkiváltképp jó hasznát fogjuk venni. Úgy kell itt a munkáskéz, mint a falat kenyér.
Gáspár Ila férje volt már két esztendeje. A bölcsőből kirugaszkodott már az egyéves Alapi Gáborka, ott mászkált négykézláb a szoba padlóján, mint valami kis mackó.
– Vidd arrébb innen a bocsodat, mert még rátaposok – mérgeskedett tovább Székcsői.
– Még az kéne! – ripakodtak rá az asszonyok, Anna és Ila. – Képes lenne eltiporni az unokáját?
Gáspár a gyermek mezítelen hátát nézegette. Nem örökli-e az ő átkát. Ila olvasott a tekintetéből, mint régen. Meg is dorgálta érte.
– Maga csacsi ember, tudom ám, mit néz! Meg ne lássam többé! Olyan egyenes az, mint a deszka! Aztán, ha nem is úgy lenne? Nem volt így jó maga is nékem? Majd jó lesz ő is másnak, nézze meg az ember!
Gáspár nem adta volna ezt a zsörtölődést az Alapiak minden kincséért. Pedig a negyven hordó még most is ott csücsült a töltés alatt, ha ugyan el nem nyelte a feneketlen dágvány.

Szökött bosnyák jobbágy hozta hírül, hogy a szultán tábora pihenőt tart Szarajevó alatt. Onnan megy a sereg egyik része Belgrádnak, a másik Eszéknek, a harmadik Vukovárnak.
Megtudták ezt Csáktornyán is, a kengyeli pusztán is. Hiszen minden fegyverfogható férfi készült Szigetre.
– No most eljött a mi időnk – mormogta öreg Alapi Boldizsár Balázsinak.
Néma Gyurka csak bólintott. Arcára kaján vigyor ült. A Dráván már ott ringott a nagy dereglye, parti fűzfához kötözve; rajta három hordó lőpor, melyet Menyhért, a kovácsmester látott el valami furfangos szerkezettel.
A két öreget Kruchina készítette elő a vízi útra. Hozott a dereglyére lófarkas török kopját, ezt a hajó orrára tűzték. A Mura torkolatán alól már hemzsegett a Dráván a sok török sajka és őrnaszád, ezek között nem volt könnyű feladat még éjjel sem, eljutni az eszéki hídig. Szerzett török naszádos ruhát is Boldizsárnak meg Balázsinak meg sárga turbánt strucctollal, barna kaftánt, kék salavárit, piros övet. Amikor így beöltöztette őket, még két handzsárt is tűzött az övükbe meg két töltött pisztolyt. Boldizsárnak pedig mutatóujjára húzta legféltettebb kincsét, Bajazid szultán sasfejes, csillagos gyűrűjét.
– Akármelyik oldalon úsztok partra, ezzel a gyűrűvel eljuthattok mindenhová. Még a táncoló dervisek is leborulnak előttetek, ha megmutatod nékik, vén cimbora.
Menyhért még megvizsgálta a három lőporos hordót meg az összekötő szerkezetet, aztán eloldozták a dereglyét, és az elindult a folyó csillagfényes víztükrén lefelé.

Jani kihozta az istállóból két szép tarka lovát, és felnyergeltette őket Miska fiával.
– A jobbik pokrócot hadd itthon, nékünk elég jó lesz a rongyos is.
– Hogyne! Még az kéne! – perlekedett Mara. – Úgyis kicsúfolják majd Szigeten a várbeli vitézek az ócska báránysüvegéért. Terítsd csak Miska a jobbik pokrócot a nyereg alá. Maga meg adja ide azt az ócska süveget!
Beszaladt a házba, és vidraprémes piros kucsmával tért vissza, azt nyomta a Jani nagy busa fejébe.
– Így né! Eddig paraszt volt, de most a Zrínyi bán vitéze, Alapi János!
Menyhért még azelőtt való nap búcsúzott Milicától meg a gyerekektől Csáktornyán. A műhelyt Bandira és Matyira bízta. Két remekbe készült nehéz szablyát hozott, az egyiket a maga, a másikat Jani számára. De súlyos pörölye is ott feküdt keresztben a nyeregkápához kötözve.
– Szükség lesz a várban sok kovácsra, nem mék én sehová a szerszámom nélkül.
Még a hosszú nyelű harapófogója is ott csüngött bőrkötényébe kötözve a nyeregkápán.
– Jó, hogy az üllőjét nem hozta el! – csúfolkodott Mara, mialatt büszkén nézegette a maga varrta vidraprémes kucsmát a Jani fején.
A két testvér nyeregbe ült, Mara feladta még nekik a degeszre tömött elemózsiás tarisznyát.
– Hát három napig nem éheznek, tudom. Aztán a Zrínyi konyháján majd koplalhatnak.
Ezen még Menyhért is nevetett, de ekkor eltörött a Miska gyerek mécsese. Csak úgy rázta a zokogás.
– Hát téged mi lelt? – ripakodott rá Mara. – Tán csak nem apádat siratod?
– Dehogyis. Magamat, amiért nem akar apám bevinni a várba, ha másra nem volnék jó, hát adogatnám a fegyvert a kezibe, hoznék vizet, tudom, megszomjaznak a vitézek ostrom közben, ha neki jő a török a falnak, engedjen, édesapám, hogy hordhassam a vizet, majd meglátja, szükség lesz ott reám is, majd meglátja, én mindig ott leszek ám maga mellett.
Mara megszánta a gyereket.
– Miféle ember maga, hogy így megríkatja? Fogja! Vigye!
Miskát sem kellett biztatni. Egy ugrással ott termett a nyereg mögött.
Jani sohasem ellenkezett Marával, most sem akart. De azért lehajolt a nyeregből, és forró búcsúcsókot nyomott az asszony napégette arcára.
– Köszönöm a süveget!
– Jól van, indulhatnak. Aztán ne kíméljék a kutya kontyosát!
Mara elkísérte őket a tanya kapujáig. Ott aztán hirtelen elfordult, és felszaladt a tornácra, be a konyhába. Ne lássa senki, hogy nála is eltörött a mécses.
A dűlőn egymás után csatlakoztak a lovasokhoz, Csokics Száva és még öten, legényfiaikkal. Mind felfegyverkezve és legjobb lovaikon.
Az országúton egyre szaporodott a kis csapat a fehér porfellegben.
Nem katonáskodtak ezek a parasztok soha, nem is értettek a fegyverforgatáshoz. Menyhért is inkább a pörölyében bízott, mint a maga készítette szablyában. A többiek fegyvere is szerszám: csákány, kapa, kasza. Mégsem gondolkoztak azon, elmenjenek-e Szigetre vagy sem. Az aratással végeztek, a betakarítással is. Ha maga Zrínyi Miklós ment be a várba, nekik is ott a helyük. Nincs ezen mit gondolkodni. Így baktattak lovaikon, a fehér porfelhőben, melyet átvilágított az aranyló július végi napfény.

Miután Kruchina még tavasszal elhozta a szultán mozgósítási parancsát a csáktornyai várba, Zrínyinek volt elég ideje, hogy élelmiszerrel, lőszerrel és minden egyébbel is bőven felszerelje a szigeti várat. Így ezt részben Kruchina érdemének kellett betudni, amit Alapy Gáspár, Sziget új vicekapitánya így fejezett ki:
– Isten és Kruchina útjai kifürkészhetetlenek.
Valóban annak is kellett őket tartani. Mert amikor Zrínyi megbízta őt a kémszolgálat megszervezésével, ugyan ki mondhatta volna meg, hogyan jutott Kruchina Naszud béggel összeköttetésbe, aki aztán magában a szultán főseregében végzett Zrínyi javára kémszolgálatot.
Így értesült a szigeti főkapitány idejekorán arról is, hogy Szolimán erős vigyázósereget akar küldeni Székesfehérvár irányába, amelynek előhada Mohamed bég vezetésével már át is úsztatott a Dráván, és most Siklós irányába halad.
Unokaöccse, Gáspár nem igen dicsekedhetett haditapasztalatokkal. Igaz, katonáskodott kamaszkorában apja oldalán, de mégis röstellte, hogy nagybátyja vicekapitánnyá tette olyan régi híres vitézek fölé, mint Farkasics Péter és Patasics Péter.
Naszud bég értesítésére rögtön előállott azzal a kéréssel, engedje Zrínyi néhány száz lovassal és gyaloggal kimenni a várból, hogy illően fogadják a török előhadat. Zrínyi jól tudta, miért kéri. Meg is adta nyomban az engedélyt, ötszáz lovast és ugyanannyi gyalogot rendelve unokaöccse keze alá.
A lovasságot századonként Deli Vid, Deli Tódor, Orosztoni Péter, Juranics Lőrinc és Radován András, a diák bátyja vezették. A gyalogságot Farkasics és Székcsői Máté, hat próbált hadnaggyal.
Alighogy letértek a töltésről a siklósi útra, megdördült az ég. Néhány villámlobbanás már előtte elhasította az éjszaka fekete kárpitját, különben azt hihette volna az ember, hogy öregágyú dördül. Megeredt kövér cseppekben a zápor is csakhamar, mintha dézsából öntötték volna. A villámok sisteregve cikáztak, a lovak horkanva ágaskodtak tőlük.
– Na, ez is jól kezdődik – dörmögte Deli Tódor, aki ott lovagolt Alapy Gáspár mellett a latyakos sárban, mely nyakig befecskendezte a lovasokat.
– Annál jobban fog végződni – mondta Gáspár, aki mintha most talált volna magára először, élete első komoly feladata előtt.
Igaza is lett. Még napfelkelte előtt meglepték az alvó török tábort, és vittek is végbe benne olyan mészárlást, hogy élő ember nem menekülhetett előlük. A siklósi bég ugyanis nem merte megnyitni a várkaput előttük, mert a kelő nap fényében látta, hogy Székcsői emberei csak erre várnak, egyetlen rohammal megvennék a várat. Így a völgyből a lejtőre felkapaszkodott szpáhikat egyenként öldösték Orosztoni emberei. Akik meg a mocsár felé futottak, abba vesztek bele. Maga Mohamed bég is, akinek fiát elfogták.
Egyébként nem sok foglyot ejtettek, sietni kellett vissza Szigetre, mielőtt nagyobb török had kel át a Dráván, nehogy útban érje őket.
De a zsákmány olyan lett, aminőről nem is álmodott senki. Háromszázegynéhány pompás arabus mén, mert az előhadat csupa gazdag szpáhi alkotta. Olyan sátraik, drága fegyverük, lószerszámuk, egyéb málnájuk volt, hogy lovasnak, gyalognak, magyarnak, horvátnak cifrábbnál cifrább holmi jutott belőle. Csak pénzben ötvenötezer arany.
Egész Sziget összefutott a csodájára. Prémes kaftánok, ékköves boglárok, gyöngyös nyeregtartók, aranyhímes selymek és bársonyok ragyogtak a napfényben, amikor a patai kapun bevonult a diadalmas csapat. Lándzsán, kopjahegyen vagy kétszáz kontyos törökfej, ezeket azon nyomban feltűzdelték a bástyafokokra. Aztán megkezdődött a kótya. Inkább mulatságból, mert ugyan ki vásárolt volna most fegyvert, ékszert vagy drága sátorkelmét ostrom előtt? Legfeljebb néhány csecsebecsét az asszonynépnek, amit minden török talizmánként hordott láncon a nyakában.
Zrínyi megszorította Gáspár kezét.
– Ember vagy.
– Zrínyi-vér van bennem is, Miklós bácsi.
– No, az Alapy sem éppen utolsó. Ha apád nincs is itt, vagytok azért néhányan. Nem kell röstelkedned a szegény rokonságon.
A másik Gáspár most is portyán járt. László, Jani, Menyhért és Miska a főkapitányi palotán. Kincses Alapiaknak hívták őket az udvari cselédek, ha nem hallotta a vicekapitány.

Az eszéki hidat a dárdai, turbéki, barcsi és sásdi erődök védték. Palánknak nevezték az efféle kis hegyes karókból, cölöpből, vályogból összerótt erődöket, mivel várnak nem lehetett mondani. De Pécs és Baranyavár őrködött a négy felett.
Ebbe a várrendszerbe nyargaltak be a szigeti portyák, hogy őrségeiket állandóan nyugtalanítsák. Gyújtogatták Pécs külvárosát, dúlták a híd egész környékét, de főcéljuk az volt, hogy hírt hozzanak a közeledő török előhadakról meg magáról a derékhadról.
A tatárok már harcban állottak a portyákkal, amikor Boldizsár és Néma Gyurka dereglyéje egy éjjel szerencsésen elérkezett az eszéki hídig. Nem egy sajka és dereglye úszkált a híd körül, így az őrnaszádok legénysége mit sem törődött azzal, hogy eggyel több vagy kevesebb.
Amikor a dereglye a híd pillérjei közé ért, már janicsárezredek vonultak át dübörgő léptekkel a hídon. Néma Gyurka a vaksötétben is tudta ezt, ismerte lépteik ütemét és tisztjeik vezényszavát.
Most elérkezett a pillanat, amire évek óta várt. Intett öreg bajtársának, aki a dereglye kormányrúdját igazgatta, hogy meggyújthatja a kanócot. Hallgatta sistergését, és számítgatta, hány janicsárt küld majd Allah paradicsomába, amikor a lőporos hordók levegőbe repítik a híd középső részét.
De a kanóc lassabban égett, a dereglye meg gyorsabban úszott, mint számította. Már vagy harminc lépésnyire jutottak a hídtól, amikor rettentő robajjal robbantak a hordók egymás után.
A hídon átvonulók és a parti őrségek három tűzoszlopot láttak felcsapódni a folyón. Fel nem foghatták, miféle láng ugorhat ki a víz alól.
– Seitán, seitán, seitán! – kiáltoztak összevissza, magát a sátánt sejtvén a víz alatt. Mert a dereglye roncsait oly magasra dobta a robbanás, hogy csak perc múltán hullottak vissza.
Boldizsár és Néma Gyurka holttesteit is darabokra tépte a robbanás. Aztán elnyelte őket a Dráva.

Miksa császár tábora egyre nőtt. Európa minden uralkodója küldött egy-egy válogatott katonákból és lovagokból összeállított csapattestet, mintha jóvá akarná tenni mindazt, amit a mohácsi csata előtt és után mulasztott a vérző magyarsággal szemben. A csillogó vértek, strucctollas és kócsagforgós sisakok egész hullámzó tengerén szikrázott a napfény. A mustrákon kopják erdeje meredezett az ég kékjének festői hátteréből, a zászlókon, pajzsokon, trombitákon, nyeregtakarókon ezer és ezer címer tarkállott. A seregek bábeli nyelvzavarában zenészek, bűvészek, hegyes süvegű mágusok, cifra kalandornők és komédiások szórakoztatták a bő pénzen tartott zsoldosokat.
A nagy szakállú Batthyány Ferenc kétkedve szemlélte ezt a nagy pompát és tessék-lássék igyekezetet.
– Mustrára jöttek ezek ide, nem törökkel harcolni – mondta Thúry Györgynek, aki lemondott a palotai kapitányságról, hogy szabad mezőn csaphasson össze a szultán hadával.
– Úgy nézem én is. Pedig ha most nem, akkor sohasem végzünk a kontyossal. Ilyen sereg nyílt csatában is elseperhetné.
– Ha nem volna haditanács. Amelyben nap mint nap mást határoznak.
– Azazhogy semmit. Az egyik nagyfejű strucctollas azt mondja, hogy Esztergomot kell megostromolni. A másik Veszprémet ajánlja, a harmadik Tatát. Csupa komédia.
– Szigetről pedig egyik jelentést a másik után küldi jó Zrínyi Miklós a török seregek útirányáról, szándékairól és számáról.
– Csakhogy ezek nem hisznek senkinek. Még azt sem akarják elhinni, hogy Szolimán maga jő. A követek látták tavaly Isztambulban, mondták, hogy már csak árnyéka önmagának a bús öreg.
– Igen ám, de néha az árnyék is nagyra nő.
Pedig a követek valóban igazat mondtak. Szolimán Drinápolyban ült lóra utószor, akkor is csak nagy üggyel-bajjal, zabláján kellett vezetni a fekete mént. Lófogatú kocsiba nem ülhet, törődött vézna teste nem bírta volna ki a kocsikázást. A nagy utat Belgrádig és onnan tovább gyaloghintón tette meg, így vitték fel a Szemlék-dombra is, oda állíttatta fel hatalmas hármas selyemsátorát. Abból csoszogott ki egy puha kerevetre, melyet a sátor főbejárata elé állítottak. Onnan bámulta dülledt szemének merev tekintetével Szigetet.
Az út nagyon megtörte, érezte, hogy ez életének utolsó állomása. Már lemondott arról, hogy Bécs tornyait meglássa, csak egy vágya volt még: szembenézni Zrínyi levágott fejével.
– Vajon nyitva lesz-e a szeme? – motyogta.
Augusztus első napján jelentek meg az első török portyák Sziget körül. A várba akkor takarodtak be az utolsó magyar és horvát portyák, mert Zrínyi tudta, hogy minden emberére szükség lesz. Hiszen kétezerötszáz vitéz állott itt szemben a hatalmas török haddal. Ez az óriási hadsereg két szárnyon közeledett és 7.-ére be is zárult roppant gyűrűbe a két ölelő kar Sziget körül.
A török táborban sisak, vért, kócsag- és strucctoll, selyem, bársony pompázott a legtarkább színárnyalatokban. Csak az ezernyi címer hiányzott. A töröknek egyetlen címere a csillag és sárga félhold, ez is csak a próféta zöld zászlaján, mely egyedül a szultán sátorának főárbocán leng. A temérdek hadinépet itt zenészek, bűvészek, mágusok szórakoztatják, és a sokfajta szerzetesrend csuhái helyett a dervisek csuhái vegyülnek a sátrak útvesztőjébe.
Milyen egyszerű és szegényes a végbeli vitézek köntöse ott a szigeti nagypiacon, ahol Zrínyi esküre állíttatja fel az egész várőrséget. Nyűtt dolmányok, kopott süvegek, foldozott zekék, kirojtosodott mentepaszomántok, viseltes csizmák, és a fegyver is csak akkor csillan, ha a szablyák kiröppennek kopottas fatokjaikból.

Zrínyi az oszlopos tornácról nézi végig vitézei felvonulását. A tornác alatt a palota udvarán hosszú asztal, mögötte három seregdiák. Írják, amit Radován mond nekik tollba. Megnevezi sorra a tiszteket és csapatokat, amint elvonulnak Zrínyi előtt az utolsó mustrán.
A tisztek és katonák magasra emelt szablyával, lándzsával, buzogánnyal vagy csákánnyal tisztelegnek a főkapitány előtt.
Az őrsereg élén a vár legszebb daliája hozza az országzászlót, és elmenőben meghajtja Zrínyi előtt.
– Esküre – hallatszik a tornácról Zrínyi vezényszava.
A várudvaron felsorakozik az egész őrség. Megkondul a vártemplom öregharangja is. Zrínyi lejön a tornác lépcsőjén, megáll az országzászlóval szemben, aztán kivonja szablyáját, és magasra emeli a napfényben szikrázó széles pengét.
– Vivát Zrínyi! – harsan fel egyszerre kétezerötszáz torokból, mint a mennydörgés.
Szentiványi pattantyúsmester elsütteti a tarackokat. A beállott csendben aztán a főkapitány hangja hallatszik.
– Én, Zrínyi Miklós, Szigetvár főkapitánya esküszöm, hogy ezt a várat mindhalálig védelmezni fogom véletek, és benneteket utolsó leheletemig el nem hagylak. Ti pedig esküdjetek, hogy ezt a zászlót véretek utolsó cseppjének hullásával adjátok csak a pogány ellenség kezére! Törökkel nem alkusztok, nyíllal belőtt írásait menten elégetitek, azokat el nem olvassátok, a vár megadására sohasem gondoltok, végbeli vitézek módján harcoltok, éltek és haltok, vélem minden sanyarúságot együtt elviseltek! Isten engem és titeket úgy segéljen!
– Úgy segéljen! – zúgta a kétezerötszáz férfihang, fegyverét magasra emelve.
– Ki-ki a helyére! – hangzott Zrínyi vezényszava.
A csapatok csillagirányba sorakoztak, hogy felvonuljanak a falakra. A Hennyey, Kesas, Nádasdy és Hegybástyára meg a három névtelen bástyára. Dobok peregtek, kürtök harsogtak, a harangzúgásba újból belépuffogtak a tarackok.

2

Ali, az egykori budai beglerbég, tíz éve, vagyis 1556 nyarán ostromolta Szigetet. A védőseregnek egy kis része az ostrom alatt esett el kicsapáskor, bástyán vagy falon. Vagy elveszítvén kezét, lábát, nem katonáskodhatott többé, rokkantsorba jutván. De janicsár handzsárnál, szpáhi szablyánál, puska- vagy ágyúgolyónál, csatabárdnál, nyílvesszőnél több kárt tett bennük az idő. Akadt betegség elég, amit sem borbély, sem javasasszony nem tudott meggyógyítani, még a ráolvasás sem használt. Mások viszont kalandos természetűek lévén, elköszöntek ostrom után Horváth-Stantsics Markótól. Vagy a más zsoldjába szegődtek, vagy a többi hajdúval, szabadlegénnyel kóboroltak.
De akadtak az őrségben még így is elegen, akik állották az első ostromot, és ezeknek bőven voltak tapasztalataik. Ők tudták, hogy nem minden vár védelme egyforma. Más dolog palánkot védeni, más a kővárat, szirti sasfészket, és ismét más a síksági vár védelme. Mert az ilyen vár vaskapcsokkal egymáshoz erősített, csapolással egymásba illesztett szálfákból épült, amelyeknek vázát döngölt föld tölti be. Cölöpökből vert farkaspalánkját pedig vályoggal borítják, hogy a gyújtólövedékek ne tudják lángra lobbantani.
Mindez igen jó védelmi módszer, sokszor a kővárnál is többet ér, mert a rajta ütött rések könnyebben és gyorsabban pótolhatók földdel és fával. De az ilyen várak fő védelme mégis az elmocsarasított környék, amely szinte folytatása a várat körülvevő vizesároknak. Az ilyen mocsárra ugyanis még a könnyebb ágyúkat sem lehet felállítani, nemhogy a nehéz ostromágyút. Így maga a vár lőtávolon kívül marad.
Mindezt Patasics Péter és Székcsői Máté tudták a többi régi bajtárssal együtt legjobban. De tudta Zrínyi is, bőséges haditapasztalatai folytán. Azért nem is kellett szót váltaniok, amikor borús tekintettel vizsgálgatták a forrón perzselő napot. Mert ez volt most a fő ellenség.

Zrínyi a zöldpecsétes fermán vétele óta készült az ostromra. Mi kellett az erős és csaknem hozzáférhetetlen vár védelmére? Ember, fegyver, lőpor, muníció, eleség és takarmány. A királyi kamara pénzbeli segítségére az ő józan eszével pillanatig sem számított. Hiszen még báni, főtárnokmesteri és főkapitányi fizetésével is évekre visszamenőleg adósa volt a pozsonyi kamara. Amikor a megyei adószedők mindennek fejében néhány száz forintot hoztak be a várba, Zrínyi levezette őket a főkapitányi palota újonnan épült szárnyának pinceboltjába.
– Ide nézzenek, kigyelmetek! – mondotta keserű mosollyal az elbámult adófizetőknek, felnyitván előttük a vasalt tölgyfa ládákat.
Színültig telve voltak azok degeszre tömött aranypénzes zacskókkal, ékköves aranykelyhekkel, aranytálakkal, boglárral, násfával, nyaklánccal, kösöntyűvel, egyéb drágasággal. Szinte elkáprázott belé a szemük a jámboroknak.
– Csudálkoznak kigyelmetek, mért hoztam el Csáktornyáról mindezt? Mert úgy lehet, a török had elözönli a Muraközt is, magam meg tovább tarthatom Szigetet, mint György fiam Csáktornyát. Vásároltam én annyi ként és salétromot, hogy a lőporos malmok őrölhetik hónapokig. Muníciót is vettem annyit, hogy jut belőle novemberig. Akkor a török már nem bírja az ostromot, igen fázik a téltől. Csorgói uradalmam meg idehozza a gabonáját, őrölt lisztjét, füstölt húsát, füstölt halát, borát, ecetjét, szárított főzelékfélét is háromszáz hordóval, takarmányt is bőven, a lovak számára vagy háromezer mérő zabot. Vihetik hát vissza azt a keserves háromszáz forintokat, ha oly szegény a kamara, hogy ötvenezer forintnyi tartozása fejében csak ennyit tud nékem küldeni.
– Vissza bizony nem vihetjük, mert nékünk csak nyugtatványt szabad vinnünk a gróf úrtól, semmi egyebet.
Zrínyi alákanyarította nevét az elébe tolt papirosra, aztán még azt mondta:
– Ezer gyalog kéne nekem, semmi egyéb. Balassi Menyhért és Zay Ferenc uraimék tavaly megjelentették, amikor itt jártak a király őfelsége képében, hogy a vár felére sem elegendő az őrség.
Az adószedők meg is jelentették hűségesen, a haditanács íratott Károly főhercegnek Stíriába, ez íratott Zrínyinek, hogy tud küldeni hatszáz német lovas puskást. De ebből nem kért a főkapitány.
Fogadott ehelyett a maga pénzén még a tavasszal ezer olyan gyalogot, akik Palotán, Léván, Pápán meg egyéb királyi várakban évszámra nem kapták meg a hópénzüket. A régi szigetiek és Zrínyi vasökle alatt hamarosan fegyelmezett katonákká váltak. Aztán a korgó gyomruk is megkapta végre azt az elemózsiát, amelyre oly soká kellett várnia.
Ember azonban így sem volt még elég. A környékbeli nemesek bandériuma még harminc vitézt sem tett ki, pedig jöttek nemes úrfiak néhányan, még Biharból és a Felvidékről is, hogy haditudományban jártasságot és vitézi hírnevet szerezzenek a nagy hírű főkapitány keze alatt. Így Bika András, Csáki István, Geréczi Bertalan, Bajoni András meg mások. De a megyék, városok, püspöki uradalmak nem küldhettek katonát, török hódoltság lévén az egész vidék, Babocsa és Kanizsa kivételével. Végül is íratott a főkapitány Nádasdy Tamás özvegyének:

“Emberben szűkölködvén, arra kérem méltóságodat, küldene a kanizsai őrségből annyit, amennyinek hiányát nem látná. Én azzal vevém bé magam ez Sziget várába, hogy azt szegény veszendőben lévő édes magyar hazám védelmére mindhalálig megtartom.”

Kanizsai Orsolya küldött is fél század lovas puskást, fél század gyalogot, a szenyeri tiszttartó, Orosztoni Péter vezetésével, ki már Sziget első védelmében is részt vett.

a látó kürtje először jelzett ellenséget kelet felől, Zrínyi felment Alapy Gáspárral az őrtoronyba.
Ez a tizennyolc ölnyi magas, nyolcszögletű torony volt egyetlen épülete Szigetvárnak, amely terméskőből készült. Az a görög, aki Bizánc eleste után ilyen messzire menekült a török elől, igen előrelátó ember lehetett. Talán maga is építőmester volt. Mert amikor Zsigmond királytól engedélyt nyert őrtorony állításához, messzi vidéken nem akadt párja ennek az épületnek.
Már maga a hely megválasztása is tapasztalt emberre vallott. Aki tudta, hogyha gáttal duzzasztja fel az Almás vizét, az nemcsak tóvá szélesül a dombtető körül, de el is mocsarasítja az egész környéket. Bizonyára volt mit féltenie a gazdag görögnek, ha ilyen hozzáférhetetlen helyen akarta tartani drágaságait. Aztán meg olyan tornyot emelt, amelyről el lehet látni körös-körül egymérföldnyire is. Ki tudja, hányszor cserélt azóta gazdát? Hány ellenség közeledtét lesték legfelső emeletéről a látók? Most Zrínyi és unokaöccse szemlélte azt a napfényben fehérlő parányi porfelleget, amely éppen egy Zrínyi-birtok, Szentlőrinc felől közeledett lassan a vár irányába.
Körüljárták a keskeny erkélyt. A vár, a város és az egész táj úgy terült el alattuk, mint roppant térkép. Maga a torony azon a falon épült, amely a külső várat elválasztja a belsőtől. Mögötte, északnak két, csillag alakban kiugró névtelen bástya, azokat a vizesárkokkal egybetüremlő tó veszi körül, amely mocsárban folytatódik. Innen a belső vár hozzáférhetetlen.
A külső várat bal kézről a Nádasdy bástya védi, jobb felől egy névtelen bástya. Az Óváros felé vezető patai kaput a Nagy-bástya. Előtte a hosszú híd, amely az Óvárosba vezető töltéssel köti össze a külső várat. Bal kézről a duzzasztógát, amely tóvá szélesíti az Almás vizét.
A töltés felé nincs bástyája az Óvárosnak. Ez csak a beözönlő ellenség védelmét szolgálná. De az Újváros felé jobb oldalon a Hennyey bástya, bal felé a Kesas bástya ugrik ki. A pécsi kapun vezet a töltés az Újváros felé. Ezt már csak vályoggal tapasztott, hegyes cölöpökből vert fal, úgy nevezett farkaspalánk védi két kiugró bástyával a szárazföld felé. Köztük a siklósi kapu, amelyet vizesárok és az előtte körbenfutó földsánc védett. Azon túl síkság, amely lassú lejtéssel a szőlősdombok felé emelkedik. Legmagasabb domb a Szemlék. Ezen állott tíz éve a budai beglerbég, Ali sátra.
Mindezt megmutogatta öccsének, aki most van először az őrtornyon.
Az őrtorony árnyéka hosszan elnyúlt a belső vár felett. Gáspár most úgy érezte, mintha az ő egész eddigi életén is végigtekintene, és azon is árnyékot látna. Már a nevét is tudta ennek az árnyéknak: céltalanság. Hiszen itt áll mellette Miklós bácsi, keményen és határozottan, mint ahogy szirtként állott egész életében az ozmán áradattal szemben. És őt is azért hozta be magával ide, hogy felemelje ennek az őrtoronynak a magasságába, ahonnan nemcsak a tájat, nemcsak a várat, a környező fennsíkot és dombokat láthatja egy nagy térkép távlatában, de saját életének eddigi céltalanságát is.
És most Miklós bácsi megajándékozza a leggazdagabb ajándékkal: az életcéllal. Kaphat-e ifjú ennél nagyobb ajándékot? Hiszen Miklós bácsi még saját fiait sem érdemesítette erre, pedig könyörögtek érte mindhárman, György legkiváltképp, de Kristóf és Nikola is.
Igaz, őket arra szánta, hogy újabb ágakkal szaporítsák a Zrínyi-fa erős törzsét. Hiszen nagy feladat vár még erre a famíliára, amelynek ő is egyik ága.
Vagy hősi élet, vagy hősi halál. Itt alkalma lesz mindkettőre. És mindkettőben egyformán magára talál.
Túláradó pillanat volt ez, szerette volna érte átölelni Miklós bácsit, vagy elkapni a hatalmas, erős férfijobbot, hogy fiúi csókjával illesse. De itt nem volt idő magyarázkodásra, így ezzel adósa maradt önmagának és Miklós bácsinak is.
De az árnyék, életének árnyéka e pillanatban kifényesedett. Talán csak azért volt, hogy eltűnjön, és most annál jobban felfoghassa az élet értelmét és célját: egy nagy eszme szolgálatát.
Az ozmán tenger áradata fenyegetőbben közeledik, mint valaha. Milyen boldogság és dicsőség, az ország eme legfontosabb végvárának őrtornyán helytállani, és éppen a legnagyobb hős, Zrínyi Miklós oldalán. “Dulce et decorum est pro patria mori!” – jutott eszébe a latin költő mondata, gyermekemléke: “Édes és dicső dolog a hazáért meghalni!”
– A törökön kívül van egy más veszélyes ellenségünk is – magyarázza Gáspárnak Zrínyi. – A nap. Stantsics Markónak az volt a szerencséje, hogy Medárdkor esett. Negyven napig alig kandikált ki a nap valamelyest a fellegek mögül. Most úgy süt, mintha mind meg akarná inni az Almás vizét. Amikor kimentetek Siklósra a török elé, akkor nagy zápor zúdult. De azóta egy csepp eső sem esett. Jobban tartok én ettől, mint százezernyi töröktől.
– Majd fog esni, Miklós bácsi – vigasztalja Gáspár.
De a nap olyan ragyogóan, olyan ellenséges fénnyel süt, hogy maga sem hisz benne. Inkább másra fordítja a szót.
– Kérve kérem, Miklós bácsi, engedjen kimenni kétszáz lovassal Lőrincre.
– Még mit nem. Úgyis morogtak a régiek, amiért néked adtam az első tisztességet, hogy kimenj Siklósra. Mivel vicekapitány vagy, az téged illetett. Most Patasicson és Farkasicson a sor.
Leballagnak a csigalépcsőn, melynek orsója tíz emeleten fut végig, még ezalatt is a pincékbe. A lőpor és golyóbisok állnak ott hatalmas, vaspántos kádakban, hordókban.
Egy óra múlva kétszáz lovas vágtatott ki a siklósi kapun, a török illő fogadtatására.

A janicsárok és aszabok már augusztus hetedikén, a tulajdonképpeni ostrom első napján nekirohantak az Újváros előtt emelt földsáncnak. Olyan puskatűz fogadta őket, hogy százával hullottak a palánkok előtt. Vissza is takarodtak rövidesen, és az éj beálltával ásni kezdtek.
Nagy részük kitűnően értett a közelítőárkok ásásához. Hosszú sorban felállottak, aztán minden vezényszó nélkül letelepedtek a földre, és maguk alá húzott lábbal, rövid nyelű ásóikkal munkához láttak. Mindegyik emberre egyméternyi terület jutott. A kihányt föld csakhamar védte őket a puskagolyók ellen, és ahogy a sánc emelkedni kezdett, egyre biztosabb fedezéket nyújtott az árok. Így egy éjszakán körülárkolták az Újváros palánkjait. Zrínyi tudta, hogy ez a vakondmunka úgyis csak a mocsaras területig terjed, mert abban véget ér a janicsárok tudománya. Ezért a nádasokat is felgyújtatta, nehogy azok zsombékjain bujkálhassanak. Jó egynéhány kontyos ottveszett az égő nádasban, de sok keresztény jobbágy is. Mert ezeket a szerencsétleneket kényszerítették arra, hogy hordják a szálfát és a homokzsákot a mocsarakba, amelyeknek gázlóin töltést akartak emelni.
Amikor a török ágyúk mind elhallgattak, és szinte dermesztő csend ülte meg az egész tájat, a várbeliek tudták, hogy ez a szultán érkezését jelenti.

A Szemlék-domb háromnegyed mérföldnyire van az Újvárostól. Szolimán gyönyörködött annak égésében.
– Kapkod – mondta Szokoli Mehmednek, Amirassennek és az anatóliai beglerbégnek. – Leszedeti a háztetőket, hogy meg ne gyújthassuk azt a disznóólat, aztán maga gyújtja fel.
A vezérek nem mernek válaszolni. De Szolimán kitalálja a gondolataikat.
– Tudom, ezzel is nyert két napot. Amíg átjuthatunk az elhamvadt disznóólon, azzal is nyer két napot. De mi is nyerünk. Mert ő a felmentő seregre vár. Mi meg arra, hogy a mocsár felszikkadjon.
Elhallgat, kémleli az arcokon szavai hatását. Csak aztán folytatja.
– Hogy mikor indul el Makszimilián Bécsből, azt nem tudhatja Zrínyi. De hogy szövetségesünk, a nap, itt süti a mocsarat, azt mi láthatjuk. Majd segítünk neki. Át kell vágatni a duzzasztógátat.
Ezt a nagyvezírnek mondta, aki az ostromot vezette. Szokoli Mehmed ezt már első nap elhatározta, de tudja, ahhoz, hogy az Óváros ágyúi végigseperhessék a töltést, előbb azt kellene elfoglalni.
Szolimán ismét belelát a gondolataiba.
– Hogy a juhakol ágyúi elérnek oda? Ali Portug is felállít szemben két ágyútelepet. Fontosabb a duzzasztógát, mint az a juhakol. El kell vágnunk, mielőtt még az eső megered, ha csak egy napra is.

Zrínyi minden reggel felmegy az őrtoronyba, látja, mi készül, összehívja a palotába a főtiszteket, hadnagyait, vajdáit.
– Kétszáz emberrel ki kell menni a patai kapun. A török a gátat akarja elvágni.
Megindul a vetélkedés. Ezek a látott és próbált vitézek, akik sohasem beszélnek a múltjukról, most mind felsorolják érdemeiket, hogy ők mehessenek ki a töltésre.
Nem virtuskodásból. Még kevésbé azért, mert a halált keresik. Azt tartják mind, hogy könnyebb a halál, mint hetekig vagy hónapokig állani ostromot, viselni minden fáradságát. De ők sohasem a dolog könnyebb végét akarják megfogni. Kemény magyar és horvát kisnemesek, birtokaik vannak szerte a megyében és a Dráva túloldalán, a magukét védik, csakúgy, mint a főurak.
Harcban állanak szinte gyermekkoruk óta. És aki életben maradt, olyan tapasztalatokkal rendelkezik, hogy nagyobb had vezére is lehetne, nemhogy főtiszt vagy vajda.
Zrínyi komoly arccal figyeli a vetélkedést. Úgy belelát embereibe, mint Szolimán. Tudja, hogy nem új érdemeket akarnak szerezni a régiek mellé, hiszen ez rangban, előmenetelben mit sem jelent. Végül is Radován Jakabot és Dandó Ferencet választja. Farkasics és Patasics már Szentlőrincen szétvertek és megfutamítottak egy tízakkora tatár hadat. Székcsői, a két Deli testvér, Győry Mátyás, Botos Péter az Óvárost tartják. Orosztoni a Nádasdy bástyán parancsnokol, a többiek is mind egy-egy bástyán vagy falrészen, akadna három helye is mindegyiknek.
Dandó és Radován, két zömök termetű és vidám természetű jó barát köszönik a főkapitánynak a nagy megtiszteltetést.
Zrínyi tudja jól, miért választja őket. Radovánnak igen jó horvát puskásai vannak. Olyan lövészek, hogy a janicsárokkal is felveszik a versenyt.
Dandónak baranyai, zalai és somogyi hajdúi, akik vagdalkozásban felérnek tíz törökkel, úgy forgatják súlyos szablyáikat.

3

Amint elhamvadt az Újváros, a meotiszi tatár lovasság zúdult neki a töltésnek, hogy a feltöltött vizesárkon és a még izzó zsarátnokon átszáguldva nekivágtasson az Óvárosnak. De a nádas füsttengerében még a remekül idomított, engedelmes kis tatár lovak is megbokrosodtak, a szélben kavargó tüzes pernye és hamu megvakított lovat és lovast egyaránt. A feltöltött vizesárkon innen egymást szorították a mocsárba, akik meg túljutottak az elhamvadt siklósi kapun, azokat a romokból kiáradó mérges gőzök fordították le lovaikról, melyek prüszkölve ágaskodtak alattuk. Végül egy nagy horda mégis átvergődött a töltésig. De az négy öl széles lévén, legfeljebb ha nyolc lovas haladhatott rajta egymás mellett keresztül. Ezeket is jól megvilágította a még égő nádas ebben az éjszakai rohamban. A Hennyey bástya és Kesas bástya kereszttüzében úgy zuhantak alá sűrű gomolyokban a töltésről, hogy ember és ló hullájával telt meg a mocsár, amely feneketlenül nyelte a támadókat.
Delimán látva a céltalan veszteséget, visszaparancsolta seregét a töltésről, és jelentette Szokoli Mehmednek, hogy nincs olyan hadinép, amely elérné az Óvárost, mielőtt annak bástyái meg nem töretnek.
Ezalatt a horvát puskások és magyar hajdúk kimentek a patai kapun a duzzasztógátra. Éppen alkonyatkor érték el azt a helyet, amelyen a török át akarta vágni a gátat. Ebben az órában legkevésbé számítottak arra, hogy a várbeliek megzavarják őket munkálataikban. A puskások sortüze az árkászokat és a rabmunkára fogott keresztény jobbágyokat érte. Ezek zavarkeltésre használták fel az alkalmat, nekifutottak annak a janicsárezrednek, melyet a felállítandó ágyútelep fedezetéül rendelt ki Szokoli. Így megbontották soraikat. Ekkor csaptak rájuk a hajdúk. Olyan öldöklést vittek végbe köztük, hogy még ezek a legfegyelmezettebb és legvitézebb katonák is eszeveszett futásban akartak menedéket keresni. Tízszeres túlerejüknek semmi hasznát sem vették, mert csak tízen fértek el egymás mellett a töltésen. Mire a szárazon felfejlődhettek volna, a várbeliek már beszegezték a felállított ágyúkat, kerekeiket fejszével elvagdosták, aztán folytonos sortüzek fedezete alatt megkezdték a visszavonulást.
A várbelieknek alig volt veszteségük. De Radovánnak és Dandónak csak a holttestét hozhatták magukkal, golyótól estek el.

Amióta Ali Portug lövetni kezdte a várat, az őrség éjjelnappal a falakon és a bástyákon tartózkodott. Ezeknek védőpárkánya mögött széles deszkapalló futott körül, alatta ácsolták össze a szállásokat, melyekben a leváltott legénység pihenőre tért, mindig készen arra, hogyha megindul a roham, a pallón teremhessenek. Ezt az egész faalkotmányt vályoggal ragasztották be, hogy ne legyen gyúlékony. Ugyanez okból szedette le Zrínyi az Óváros és Újváros házainak zsindely-, nád- és zsúptetőit. A kisszámú tehetős polgárság nagy részben elmenekült a közelgő veszedelem hírére asszonyostól, gyermekestől Kanizsára, elvitték szekéren cókmókjukat is, nem volt szükségük háztetőre. Helyükbe a környékbeli jobbágyság szorult össze a városban, ez nem kényeskedett. Asszonyaik, leányaik dolgoztak a konyhán, pincében, ispotályban, a férfiak gyakorolták magukat a fegyverforgatásban, aztán már mentek is a falakra, bástyákra.
Kruchina járt-kelt, szimatolt, rendezkedett, tanácsokat osztogatott az egész városban. Egyszer csak belebotlott a Nádasdy bástyán régi kenyeres pajtásába, a szepességi hamispénzverőbe, Clausius mesterbe.
– Hát te hol veszed itt magad, pajtás?
– Éppen ott, ahol te!
– De meghíztál!
– Van itt mitől, nem úgy, mint Palotán!
– Hát ezek itt miféle szerzetek körülötted?
– Akasztófáravalók. Mint te meg én!
– Tán palotaiak?
– Onnan jöttünk volt el, de egyik erdélyi, ez a Csűrös, másik székely, ez a Daczó, harmadik nyitrai, ez a Hudik, negyedik cigány, ez a Bámbó, ötödik szilágysági, ez a Sarmasághy, hatodik…
– Elég, elég pajtás, ne fájdítsd a fejem, mert ha vesszük, hogy van itt erdélyi, horvát, bunyevác meg a többi, akkor együtt az egész ország ezen a szerencsétlen bástyán.
– Van itt még moldovai is. Csimpolyás Gligor, hogy ez se hiányozzék.
De erre már Ali Portug felelt. Mert olyan golyóbist vágott le nagy süvöltéssel a bástyatetőre, hogy orra, füle, szája mindnek teli lett homokkal, földdel.
– Hogy á devlá rúgja meg ezt á bibást. Még belénk tráfál – sopánkodott Bámbó Laji.
De hogy megmutassa, mennyire nem ijedt meg, előkaparta pikuláját, és fújta a nagy bolond golyóbisnak, amely ott forgott maga körül, túrva a földet, mint dühös vadkan.
Clausius mester nedves bivalybőrt húzott elő, azt dobta rá. A golyó sisteregve hűlt le, és megállott forgásában. Akkor Clausius mester kiásatta a cigánnyal.
– Gurítsad be a pattantyúsmesternek, ha belé talál az öregágyúba, lője vissza!
Kruchina letelepedett a palotaiak közé, most azok voltak pihenőn, őrségen a csáktornyaiak, Jani, Menyhért, Csokics meg a kanizsaiak. A bástyán Orosztoni volt a parancsnok, helyettese meg Alapi Gáspár, így Kruchina csupa régi ismerős közt találta magát. Igaz, hogy az egyre növekvő ágyúdörgésben már nehezen ment a beszéd, mert belefáradtak a kiabálásba.

Szolimán minden hadjáratára háromszáz ágyúval indult. Ezeknek egyharmadát szétosztotta ama négy sereg között, amelynek egyikét Gyula megostromlására küldte, a másik hármat vigyázó seregnek a Muraköz, Székesfehérvár és Kassa felé. Így is jutott Szigetre kétszáz, és ezek most úgy bömböltek a mocsarat körülvevő síkon, mintha máris rohamot akarnának előkészíteni.
De a bástyákról is szorgalmasan felelgettek a várbeli ágyúk. Szentiványi pattantyúsmester körbevágtatott mindenfelé kicsi lován, most érkezett a Nádasdy bástyára. Leszállva a nyeregből, maga irányította be a bástya tizenkét ágyúját azokra a török ütegekre, melyek túlságosan közel merészkedtek. A nagy füstben is látták, hogy nem egy golyója talált.
Ali Portug kétszázhúsz ágyújával szemben Szigetnek csak ötvenhárom ágyúja volt, azok is jóval kisebbek a törökénél. Mégis nyilvánvaló nagy előnyük az ostromágyúkkal szemben. Mert míg a várbeli ágyúkat nem kellett helyükből elmozdítani, és ha igen, akkor is kis távolságra, addig az ostromágyúkat legalább hússzor akkora területen kellett mozgatni. És méghozzá egyenlőtlen hajlású, hepehupás terepen, amely a mocsáron kívül nem is juthatott lőtávolba. A húsz nagy faltörő sem vitt tovább hatszáz lépésnél hatásosan, a falkonettek, szakállasok, mozsarak, tarackok, seregbontók és kisebb tábori ágyúk golyóinak röppályája meg nem haladta meg a három-négyszáz lépést.
A várágyúk, ha nem is fedett helyen tüzeltek a lőrésekből, mert kazamata akkor még nem volt, mégis védett helyen működtek, a bástyák és falak fogazatos mellvédjei mögül, kilövéssel minden irányba. Az ostromágyúk számára előbb telepet kellett készíteni. Mégpedig olyan árkot, amely nem lehetett mély, az abból kihányt föld tehát nem szolgálhatott fedezetül. Földdel tömött zsákokat, hordókat, fonott fűzfa kosarakat kellett az ágyúk és tüzérek védelmére felállítani, néhol bádoggal bevont fedelet is. A várbeli ágyúk jóval magasabban állottak a telep ágyúinál, így nem alulról felfelé haladt golyóik röppályája, mint amazoké, hanem felülről lefelé. Ezért sokkal hosszabb röppályával rendelkeztek.
Szentiványi, meg Zrínyi egyéb pattantyúsmesterei alaposan ki is használták ezeket az előnyöket, amíg az Óváros tartotta magát. Azt pedig Székcsői Máté védelmezte hatszáz válogatott vitézzel, kiknek századonként Alapi, Botos Péter, Győri Mátyás, a két Deli testvér és a Biharból idejött Bajoni András voltak parancsnokai.

Még az Újváros felégetése előtt, Zrínyi földdel tömette be a pécsi kaput, felvonván előtte az emelőhidat. A kapu mélysége három öl lévén, ennek nem sokat árthattak Ali Portug ágyúi, melyeket az Újváros romjai mögül ide irányított. Annál keményebben törette a szikkadó mocsár széléről a Hennyey és Kesas bástyákat, melyeken rést akart ütni mindenáron. A két bástya ágyúi tönkrelőtték négy telepét, de augusztus tizenötödikén mégis rés támadt a Hennyey bástyán, melyet az odairányított ostromágyúk mázsás golyói óráról órára növeltek.
Székcsői emberei gerendákkal, hordókkal, földes zsákokkal tömködték a veszedelmesen táguló rést, de Ali Portug golyói szétlőtték mindezt, és így a várbeliek munkája meddő maradt. A török árkászok meg igyekeztek közben feltölteni a vizesárok ama részét, mely nem érintkezett az elmocsarasított területtel.
A keresztény rabok is földdel telt hordókat, zsákokat, szálfákat hengerítettek a mély, de nemigen széles vizesárokba, akár a várbeliek a résbe. Százával pusztultak a bástya ágyúinak tüzében, mert Székcsői apró golyóval és vasdarabokkal, kezdetleges kartácsfélével töltette az ágyúkat. De a résnél is hullottak a tömködők, és ez így tartott tizennyolcadikáig.
Ekkor Székcsői bement éjjel a várba, és felkereste Zrínyit.
Sokáig tanakodtak. Végül úgy határozták, hogy feladják az Óvárost, de igen drágán. Régi katonák voltak. Tudták, hogyha az ellenség be akar tódulni egy tört résen, az olyan, mint a töltés. Csak nyolc embert enged be. Ezeket a várbeliek viszont három oldalról és így sokszoros túlsúlyban kaszabolhatják.
Azt is tudták, hogy a janicsárok agája, Ferhát nem engedi át másnak azt a dicsőséget, hogy elsőnek nyomuljon a várba. Így hát nem holmi szedett-vedett csürhe, de a török sereg dísze-virága fog az Óváros elvesztéért megfizetni.
– Aztán vigyázz magadra, Máté! – mondta Zrínyi, amikor Székcsői indulni készült. – Nagy szükségem lesz még rád! És van kilenc gyermeked, ezt se feledd!
– Csak annyira feledem, amennyire főkapitány uram a tizenegy élő gyerekét, nem jobban.
Ezen mindketten nevettek. Valami furcsa, száraz heherészéssel, csak éppen azért, mert illett nevetni. Hiszen jól tudták, hogy egyszer akárhogyan is, árvaságra jutnak a gyerekek. Oly mindegy, hogy előbb vagy utóbb, ez a gondolat bujkált ebben a furcsa férfinevetésben.
Amikor Székcsői elment, Zrínyi Kruchinát hivatta.
– Jelenteni akarom a császárnak, hogy az Óvárost nem tarthatjuk tovább. Annak elvesztése pedig sok mindennel jár, tudod. Vagy megindul most a felmentő sereg, vagy elkésik mindentől.
– Értem, gróf úr, értem. Méltóztassék csak reám bízni. Még ma éjjel kimegy az emberem, írást nem viszen. Mert nem őt féltem, de a töröknek ilyen írást sohasem szabad megtalálnia.
Zrínyi bólintott. Naphosszat járta a falakat, bástyákat, ásított a nagy fáradtságtól.
– Aludnia kéne már egyszer, gróf úr. Vagyunk itt elegen, akik vigyázunk.
Ezen aztán szívből felkacagott Zrínyi. Sohasem tudta, hányadán van ezzel a különös emberrel, aki egész életében csak a mások dolgában járt-kelt, mintha maga nem is élne. És szolgálatainak hol van a jutalma?
– Mondd csak, te Janó, te miért jöttél be vélem ide Szigetre?
Kruchina örült, hogy Zrínyi keresztnevén szólítja, ezt nagy kitüntetésnek vette. Viszont a kérdés sértette.
– Tán nem veszi hasznomat méltóságod?
– Dehogyisnem! Csakhogy te alig látod majd ennek hasznát.
Zrínyi a karos gyertyatartó öt gyertyájának fényében is látta, milyen vörösre gyúl a sértett ember sápadt arca.
– Elég, ha a várnak használhatok. Vagy én nem szolgálhatom az országot, gróf úr? Olyan sehonnai volna Kruchina János?
Olyan színészies hangon mondta ezt, hogy Zrínyiben gyanú támadt, vajon őszintén beszél-e ez a furcsa ember vagy alakoskodik. Igaz, jó szolgálatokat tett már neki és az Alapyaknak is. De mindig fizetség reményében. Hátha a nagyvezír is fizeti? Nem volna meglepő, hiszen a kémek nemegyszer kétfelé is szolgálnak.
Kimerült embernek vannak ilyen gondolatai. Igaza van Kruchinának, aludni kéne egy keveset. De azért jó lesz szemmel tartani ezt a Kruchinát.
– Igazad van, Jano. Abban is, hogy pihennem kéne, abban is, hogy mindenkinek joga és egyben kötelessége szolgálni az országot, hívják Zrínyinek avagy Kruchinának. Most pedig eridj, vigyázz Szigetvárra!
Tréfával akarta elütni rossz gondolatait, mert ő még nem tanulta el a színészkedést, pedig ötvennyolcadik esztendejét taposta már.

4

A császár elhatározta, hogy elindul Óvárról a győri táborba, és átveszi Salm Eginótól, ettől az iszákos és hetvenkedő gróftól a fővezérletet.
– Előbbre való és fontosabb most, felséges uram, Sziget felmentése, akár Esztergom, akár Veszprém, akár Tata visszavételénél – mondta Batthyány.
Miksa már csak hiúságból is hajlott a szavára. Hiszen nem azért gyűlt itt össze Európa legfényesebb hadserege, hogy várak megostromlásával töltse az időt. Egyszer úgyis meg kell már mérkőzni nyílt csatában Szolimánnal, és Miksa nem felejtette el Zrínyi országgyűlési beszédét, amelyben kifejtette, milyen nagy dicsőség lenne számára ország-világ előtt, ha megverné Szolimánt. Kiadta hát a parancsot, hogy erős előhad induljon el délkeleti irányba, és Helffenstein el is indított három ezred lovas puskást tizenöt ágyúval.
Ezek azzal a hamis hírrel tértek vissza, hogy Székesfehérvár felől a török sereg derékhada állotta el útjukat.

Kruchina régi cimboráját, Clausius mestert szemelte ki arra, hogy Zrínyi üzenetét elvigye a főhadiszállásra. Tudta, hogy nincs az a török tábor, amelyen ez a minden hájjal megkent kalandor át ne tudna lopódzkodni. De mivel onnan vissza is kellett térni a várba, hogy hírt hozzon a haditanács előkészületeiről és szándékairól, biztonság okáért még két küldöncöt akart meneszteni.
Clausius Laji cigányt ajánlotta. Elő is rángatta fülénél fogva, felzavarta legédesebb álmából.
– Hogy a devlá rúgja meg, éppen azt álmodtam, hogy kétmázsás esett disznót kaptunk ázs kékkői kapitány úrtól ajándékba, én már perzseltem is nagy tűzsnél. Akkor a disznó egyszerre feltámadt, és megharapta á filemet.
– Az a disznó én voltam – vallotta be Clausius mester –, de most egyébről beszéljünk. Élő disznót kapsz, ha üzenetet viszel ki innen a császárnak, Laji.
– Hát ázs is válámi? Serecsennek öltözsök, astán usgyi. Jártam én már a császárnál Pozsonyban, besíltem is vele, ázsmikor Thúry főkapitány úr küldött. Nem olyan nagy úr ázs, elmondom sémibe, amit kell.
– De onnét vissza is kell jönni, Laji!
– Gyüvök én, gyüvök. Úgy járok én ide-oda ázs török táboron, mint németben ázs nyavalya. Majd elmondom Zsrínyi főkapitány úrnak, mit izsen vissa á császár.
Harmadiknak Sarmasághy vállalkozott Thúry egykori seregdiákja. Amikor megnézték egymást török mezben a mécses halovány világánál, még el sem mosolyodtak. Csak igazgattak egymáson mindenféle apróságot, nem először tettek efféle utat.
Laji a duzzasztógáton lopakodott ki. Clausius mester az északi bástyán pákászladikba ereszkedett le kötélen. Sarmasághy a mocsárnak vágott; élt az ecsedi várban három évig, ismerte a lápot.

Az a másfél ölnyi rés, amelyet a Hennyei bástyán törtek Ali Portug ágyúi, már nem gerendával és földes zsákkal, de janicsárok holttestével volt eltömve. A rohamot időnként azért kellett Ferhát agának szüneteltetnie, hogy a résre irányozott hatalmas ágyúgolyók seperjék el az újabb akadályt, a hullahegyet. Ezeknek a rohamszüneteknek jó hasznát vették volna az Óváros védői is, ha a golyóbisok nem süvöltenének át folytonosan a résen. Hiszen ők is elfáradtak a kora hajnaltól napestig tartó kaszabolásban, ha Székcsői fel is váltatta azt a háromszáz embert két óránként, amelynek gyűrűjébe belefutottak a rohamozó janicsárok, aszabok és akadzsik. De fogyott a háromszáz is, és már csak kétszázas, majd százötvenes váltásra jutott. Botos Péter meg Győry Mátyás vitéz főtisztek már maguk is az egyik romházban kiterített halottak közt feküdtek, és már arra sem jutott ember, hogy a sebesülteket targoncán a hosszú hídon át a külső várba vigye.
Amikor Székcsői jelentette, hogy már csak százötvenes leváltásra, majd százhuszasra van módja, Zrínyi elérkezettnek látta az időt arra, hogy az Óvárost feladja. Hívatta tisztjeit.
– Háromszázötven emberünk oda. A többi kétszázötvenet is sürgősen le kellene váltanunk, kifulladtak és sebesültek. Van itt a külső és belső várban még összesen ezernyolcszáz emberünk. Adhatunk-é az Óvárosért újabb hatszázat ezekből?
– Semmiképpen – vélekedett Farkasics. – Tudja, főkapitány uram, hogy még így is gyéren jut a falakra és bástyákra. Ha kiküldünk még hatszázat, már váltásra sem jut, nemhogy tartalékra.
– Ez igaz. De ha feladjuk az Óvárost, a duzzasztót nem védhetik ágyúink. Elvágja a török. Akkor ebben a nagy szárazságban gyorsan kiszárad a tó.
Tudták ezt mind, hiszen a várban átélték az első ostromot is. De Zrínyi mégis meg akarta hallgatni véleményüket, nehogy őt hibáztassák, ha helytelen intézkedést tesz ebben a sorsdöntő helyzetben.
Ekkor hozták be saroglyán Székcsői Mátét. Térdben zúzta el mindkét lábát egy ágyúgolyó. Arca fáklyafénynél is halálsápadtnak tetszett.
Vizet kért. Zrínyi maga itatta meg, aztán figyelte, mit nyöszörög. A felcsernek könyörgött, hogy ne vágja le a lábait, csak kötözze. Inkább elvisel akármilyen fájdalmat, csak egész ember maradjon.
A borbély ott piszmogott a sebes lábakon, amelyeket két turbánkendővel kötözött a helyszínen veje, Alapi Gáspár.
– Teli van ez zúzott csonttal – mormogott a borbély. – Ha le nem vágom, elüszkösödik. Járni meg amúgy sem tud már velük. Az ízület inai szakadtak.
Gáspár hazavitette Székcsőit, aztán visszaszaladt a főkapitányi palotára. Ott találta már Deli Tódort is bebugyolált fejjel. Félrebeszélt.
Zrínyi Gáspárhoz fordult.
– Végy magad mellé a Nádasdy bástyáról száz embert, Gáspár fiam, azok fedezzék a visszavonulást. Deli Vid vette át a parancsnokságot. Mondd meg neki, hogy elrendeltem az Óváros feladását.
Gáspár jókor érkezett a száz pihent emberrel. Deli Vid már nem tudta volna nélkülük tartani a gyűrűt, emberei támolyogtak a kimerültségtől. Csak úgy vaktában vagdalkoztak. Egy rövid rohamszünetben váltotta le őket a száz pihent kanizsai vitéz, így hátráltak aztán lépésről lépésre a hosszú hídig. Akkor Deli Vid rágyújtatta az Óvárost a beözönlő törökökre.

Miksa császár egyre türelmetlenebbül hallgatta Salm gróf hosszas hadászati fejtegetéseit. Már azon gondolkozott, hogy leváltja ezt az iszákos locsogót, és a birodalmi hadak valamelyik tábornokát bízza meg a fővezérlettel, amikor jelentették neki, hogy Veszprémet bevette a sereg előretolt csapatteste. De jelentettek mást is. Hogy a várba betódult német zsoldosokat megtámadták Thúry György hajdúi, és jó egynéhányat levágtak közülük, még egy kapitányt, egy hadnagyot és egy zászlótartót is.
A németek a fal egy leomlott részén hatoltak be. A magyarok a szétlőtt várkapun. A viszály oka a régi, a zsoldosok minden török foglyot le akartak mészárolni, a magyarok viszont minél több cserefoglyot ejteni. Hiszen akadt mindegyiknek valami atyafisága a török rabságban, csak a németnek nem. Ezek csak vetkőztetni akartak és zsákmányolni, ahhoz a fejetlen török is jó volt. Az István király építtette ősi székesegyházat is levegőbe röpítették a németek, holott már a vár birtokában voltak. A magyarokat ez a szükségtelen robbantás is éktelenül felbőszítette.
Salm Egino hatalmas szónoklatban színezte ki a császár előtt a fegyelemsértés és a két nemzet közt lappangó gyűlölet okait.
– Ilyen hadsereggel nem lehet egységes tervet végrehajtani – mondta szónoklata befejezése képpen.
Ekkor érkeztek meg Zrínyi segélykérő követei. Sarmasághy még Óváron kereste a császárt, aki ekkor már útban volt a győri tábor felé. Clausius mester már Győrött találta, Bámbó akkor érkezett, amikor a másik kettő előadta jelentését Batthyánynak, aki azonnal a császár elé vitte őket. Clausius németül beszélt. Sarmasághy latinul, végül Bámbó magyarul, amin a haditanács jót mulatott. Kruchina jobban is megválaszthatta volna hírvivő követeit, annyi bizonyos. De a császár figyelmesen hallgatta és szemlélte őket, majd kiadta a parancsot, hogy az egész sereg álljon fel mustrára, aztán Ferdinánd főherceg vezénylete alatt induljon Sziget felmentésére. Színészkedett, hogy legalább a látszatot megőrizze.
A mustra újabb két napot vett igénybe. Ezalatt francia, angol és vallon csapatok elfoglalták Tatát, maga a furfangos Hamza bég is fogságba került.
Így Salm újra visszalopta magát a császár kegyeibe, mert eredményt tudott felmutatni.
– Lépésről lépésre, felséges uram, ez az én taktikám – mondotta a tatai győzelem tiszteletére rendezett nagy lakomán, ami újabb két napot vett igénybe.
Clausius mester összebarátkozott a győri táborban egy Estrella nevű markotányosnővel. Elhatározta, hogy felviszi magával a Szepességbe, és ott valamelyik hegyi városkában fogadót vásárol Estrella összegyűjtött pénzén. Mivel terve megnyerte Estrella tetszését, és mivel minden zsák megtalálja a maga foltját, Clausius mester nem tért vissza Szigetre.
Sarmasághyt visszatérőben elfogták a törökök. Így egyedül Bámbó Laji jutott vissza a várba, ahol Kruchina mindjárt Zrínyi elé vezette.
A cigány a török bosztandzsik barna kaftánját és zöld bugyogóját viselte, piros övében két nagy handzsár meg egy csontnyelű pisztoly.
– Jó hírek, gróf úr – mondta Kruchina, füstös képű küldöncével büszkélkedve. – A császár kiadta a parancsot a felmentő sereg előnyomulására. De beszélj hát, Laji!
– Méltóságos főkapitány uramnak alássan jelentem, besíltem a császárral. Megmondtam neki, hogy mi itt nagy bájbán vagyunk, elvesett ázs Óváros.
– És ő mit válaszolt? – kérdezte Zrínyi mosolyogva.
– Nem válásolt semmit ázs a bibás, hogy a devlá rúgja meg. Csak össedugta a fejit egy csomó strucctollas, ázstán ázs egyik, akinek négy strucctolla is lengedezett a sisakján, azt mondta, hogy menjek csak vissá, ha tudok, és jelentsem meg a méltóságos főkapitány úrnak, hogy holnap már mustrára áll azs egés teméntelen nagy ménykű sereg, mert á császár elindult Siget felmentésére, úgy ne vakuljak meg mint amilyen igazsat mondok, csókolom a kezsitlábát főkapitány uramnak.
Ágyúdörgés nyomta el a szavát, remegett az egész vár a nagy faltörők bömbölésétől. De már a kisebb ágyúkat is közelebb hozhatták, mert Ali Portug elvágatta a duzzasztógátakat, és a mocsár meg a tó vize napról napra apadt. A kék égen pedig parányi felhő sem mutatkozott, mintha a nap is ostromolni akarná Szigetet izzó sugaraival.
A vén Szolimánnak fogytán volt a türelme. A disznóól és a juhakol – ahogy ő az Újvárost nevezte – birtokába jutott ugyan, de a vár lövetésével Ali Portug még annyira sem jutott a háromhetes megszállás alatt, hogy el lehetne rendelni az általános rohamot. Hasztalan magyarázta a főtűzmester, hogy más várat már régen aláaknáztatott és levegőbe repíttetett volna, de ezt a tó és mocsár itt lehetetlenné teszi. Még közelítőárkot sem lehet az ingoványba ásatni, nemhogy aknát.
A vénembert csak felbőszítették az ilyen magyarázatok. Sovány, lila eres nyaka ilyenkor úgy felfúvódott, mint a dühös pulykáé, amúgy is dülledt, üveges fényű szeme majd kiugrott üregeiből.
– Barom vagy, oktalan barom! – rikácsolta, szokott keleties nyugalmát és méltóságát elveszítve. – Oktalanul cselekedtem, amikor nem hagytalak a gálya evezőpadján elrohadni. Még hogy Málta alól el kellett mennünk háromszáz hajónkkal, az hagyján. La Valetta bástyái százöles kőszirten emelkednek, melyet tenger vesz körül. Ha mi nem vívtuk meg, senki sem fogja. De ez a földtúrás itt? Ebben a pocsolyában? Ez is sziget?
A portugál ilyenkor a kis öreg lábai elé vetette magát, és piros szattyánpapucsát csókolgatta. De a felkunkorodó orrú papucs arcába rúgott.
– Takarodj, te földterhe, te ozmánok szégyene! Ha holnapra nem zúzod porrá az öt bástya egyikét, fejedet vétetem az egész tábor szeme láttára!
Szegény Ali Portug úgy iszkolt ki a sátor szőnyegajtaján, mint a megvert eb. Szokoli Mehmed pedig tudta, hogy most rajta a sor.
– Úgy tesztek – mormogta Szolimán –, mintha nem is lenne a hátunkban a piszkos gyaurok legnagyobb hadserege, melyet eddig össze tudtak terelni.
– Felséges, dicső, hatalmas és bölcs padisah, Allah és a próféta kiválasztott kegyeltje! A te legalázatosabb szolgád, az én öcsém, a budai basa, Szokoli Musztafa szinte naponta küld jelentést a császári seregről, úgyszintén a karamáni bég, Ali Mehmed, kit Fehérvár felé kegyeskedtél kiküldeni, Minden, amit eddig míveltek, Veszprém és Tata megvétele. Mi viszont elfoglaltuk Gyulát, Sziget és Eger után a legerősebb végvárat. Rabszíjon hozzák majd felséges színed elé kapitányát, Kerecsényi Lászlót, ki bajvívásban nem egy jó vitézünket megölte.
– Zrínyit hozzátok elém! Zrínyit!
– Teljesítjük minden parancsodat, Allah szemefénye, ezt is teljesíteni fogjuk. A császári sereg pedig díszszemléket tart, lakomázik, ünnepi tornákat rendez, de félelmetes neved távoltartja őket innen, mint a farkasokat a tábortűz.
A kis öreg ekkor már elbóbiskolt, álla a mellére bukott és a feje előre, mintha nyomná a kétarasznyi magas, aranyhálós, kócsagos turbán.

5

De Sziget is most lett csak igazán sziget. Mert eddig csak tó vette körül, és nem is olyan széles. De most, hogy a tó apadt, tenger vette körül. A népek morajló tengere, mely dühös hullámaival egyre közelebb férkőzött.
Amióta a két külvárost is ellepte a török, az őrtoronyból mást nem lehetett látni körös körül, mint turbánt és sátrat, ágyút és fűzfa kosarat. Megváltozott a táj egész képe, mintha fák, bokrok, szőlőindák, fűszálak, káka és nád helyén mind csak ember nőtt volna.
Így az őrtoronyból nézve félelmetesnek látszott ez a nyüzsgés. Pokol siserahadának, mely úgy morajlott, hullámzott a kis Sziget öt bástyája körül, mintha emberáradatával egyszerűen át akarna zúdulni rajtuk és alacsony falain. Azokon pedig olyan gyéren állott az őrség, hogy már váltani is alig lehetett éjszakánként.
A felmentő sereg közeledtének híre új erőt öntött a védőseregbe. Szükség is volt már erre. Mert nemcsak közel háromszáz vitéz lelte halálát az Óvárosban, de az a háromszáz is aki visszajutott a várba, majd mind teli volt sebbel. Deák Balázs, Patai Péter, Geréczy Barna belé is haltak súlyos sebeikbe, így megfogyatkozott a hadnagyok száma is. Az ostromágyúk meg úgy bömböltek naphosszat, úgy törték a bástyákat, mintha a döntő rohamra készült volna máris a török.
Akadtak olyanok is bőven, akik nem bíztak a felmentő seregben. Ámbár Bámbó Laji nem győzte híresztelni, hogy ő maga személyében beszélt a császárral, nemkülönben Clausius és Sarmasághy is, a kételkedők csak vállukat vonogatták. Hiszen a másik két követ nem tért vissza. Laji mondhat, amit akar. De ezek a kételkedők is ugyanúgy el voltak szánva, hogy harcolnak utolsó leheletig, mint azok, akik vártak a felmentő seregre. Tudták, hogy a halál jobb a török rabságnál, de legtöbbször felkoncolják azt is, aki kegyelemre adja meg magát. Fizessen hát a pogány oly drágán minden egyes vitézi életért, mint amilyen drágán az Óvárosban fizetett.

Az átvágott duzzasztógát jóformán elnyelte a szárazságban amúgyis kiszikkadt Almás vizét. Így nem táplálhatta többé a tavat, melynek vize már csak a vár északi oldalára keskenyedett. A déli oldalon, az Óváros felől már csak mocsárrá apadt. Mivel az összekötő nagy hidat az Óvárosból visszavonulók azonnal felégették maguk mögött, ez a mocsár is elég dolgot adott Ali Portugnak és az egész roppant ostromló seregnek.
Ezt ugyanis fel kellett tölteni, ha a rohamozók el akartak jutni a déli kaput védő két hatalmas bástyáig. Azokon hasztalan töretett volna rést Ali Portug, ha nincs, aki meg is rohanja azt.
A keresztény rabok ezrei nem bizonyultak elegendőnek eme töltés elkészítéséhez. A közeli erdőkben szálfákat kellett kivágni, azokat a mocsárig sok száz tevével, lóval, öszvérrel elszállítani. Földdel és gyapjúval telt hordókat és zsákokat a szálfákra gurítani, ezekre meg fűzfa fonadékot borítani. Mindeme előkészítő munkálatokban részt vett az egész török sereg. Nem volt kivétel. A sok gyarmati hadnépen kívül még a janicsárok, szpáhik, de maguk a bégek és basák is naphosszat dolgoztak, mert a nagyvezír, félve a szultán haragjától és a felmentő sereg elindulásától, egy órát sem akart veszíteni.
A vár ágyúinak lőtávolán kívül szaporán dolgozhatott a sok szorgos emberhangya ebben a gigászi bolyban. De a mocsár éppen belül esett a várbeli golyók röppályáján. Ezért a töltés lefektetésére a keresztény rabokat hajtották korbáccsal a csauszok.
Zrínyi jól látta a Hegybástyáról, milyen pusztítást végeznek a vár ágyúinak golyói ezekben a szerencsétlenekben. De nem állíthatta meg a tüzelést, hiszen akkor a bástyák párkányáig érő töltés néhány óra alatt elkészül.
Tisztjei látták, mint remeg egész testében az elfojtott indulattól. Végül elszánta magát olyasmire, amit sohasem tett.
Olyasmire, amiért felháborodásában akasztófával fenyegette a vár első védőjét, Horváth-Stantsicsot.
Mi mehetett végbe a lelkében? Talán meg is követte alázatosan a halott Stantsics Markót, ki tudná ezt megmondani?
Odaintette a várnagyot.
– Hány török rabunk van?
– Háromszáztizenkettő.
– A foglár hozassa őket mind a nagypiacra. Ott a hóhér üsse le valamennyinek a fejét. Ezeket turbánostól kopjára tűzeted, ennek a két bástyának fokára felrakatod.
Az ágyúbömbölésben alig hallották szavát. A lőporfüstben remegő ajakát, halovány arcát sem láthatták. Azt a két könnycseppet sem, amelyekkel a keresztény és török rabokat meg a maga emberségét egyaránt elsiratta.

A kelő nap fényében a törökök megpillantották azt a háromszáztizenkét kopját a kaputól jobbra és balra, végig a várfokon.
A janicsárok üvöltve és ordítva követelték agájuktól a rohamot.
Az ősz szakállú Ferhát tudta, ha nem adja meg nekik, őt ölik meg. Kár lenne minden szóért, amellyel meg akarná értetni velük, hogy a töltés még nincsen megfelelő állapotban.
Kihúzta hát övéből csontnyelű handzsárját, és kinyújtott jobbjában a magasba emelte. Mezítelen pengéjén szikrázott a napfény.
A még megmaradt nyolcezer janicsár csak ezt leste. Csatarendbe sorakozott minden vezényszó nélkül, aztán olyan ordításban tört ki, amely megmozgatta az egész török tábort.
Tudta mindenki, hogy még a nagyvezírnek sincsenek alárendelve, egyedül agájuknak. És ha ez engedélyezi a rohamot, ebbe senkinek sincs beleszólása.

A várbeliek is tudták, mit jelent a vadállati üvöltés.
Tisztán látták, hogyan fejlődik csatarendbe a kék egyenruhák és fehér süvegek sorfala. Még az ősz aga fekete és a tisztek piros süvegét is jól kivehették.
Amikor a kék fal elérte a mocsár szélét, és felrohant a töltés fűzfa fonadékaira, Szentiványi pattantyúsmester egyszerre süttette el a két bástya huszonhárom ágyúját.
A golyók utcákat vágtak a kék falban. A janicsárok átgázoltak bajtársaik véres hulláin, és sűrű tömegekben közeledtek a feltöltött vizesárok felé, amelyen oly magas volt néhol a töltés, hogy ostromlétrára sem volt szükség.
Az első hullám elérte a falat. Az egyik janicsár az aga bíborzászlaját lengette meg, amint felugrott a bástyafokra. Ennek fejét Bika András egyetlen suhintással választotta el a testétől. A zászlót odadobta Zrínyi lába elé, aki vagy tízlépésnyi távolból szemlélte a vagdalkozást.
A Hegybástyára is feljutott egy janicsár az aga másik zászlajával. Ezt az ifjú Juranics Lőrinc ragadta ki a török kezéből, és úgy rúgta hasba, hogy az éppen az ősz Ferhátnak esett neki, aki maga vezette katonáit rohamra. Ferhát megtántorodott, maga is majdnem elesett. A puskagolyók és nyilak süvöltöztek fekete süvegének piros strucctollai körül. Juranics hamar ölre kapta, és bependerült vele a bástya mellvéde mögé.
– Téged élve akarlak Zrínyi kezére adni, még kárt tennének benned ezek a bolond golyók.
Az öreg bordái ropogtak a két acélkar szorításában, de azért volt annyi ereje, hogy handzsárjával ott kalimpáljon az ifjú dalia csípője körül. Belé is szúrta volna, ha Orosztoni ki nem csavarja a kezéből. Bámbó Laji szíjazta hurokra az aga két kezét, úgy vitte Zrínyi elé.
– Ilve fogtuk el a nagyvezsírt, főkapitány uram, ihol ni! Juranics és Orosztoni vitéz hadnagy urak segítettek.
Egy ágyúgolyó csapott le néhány lépésnyire, teliszórta földdel mindhármukat.
– Régi ismerősök vagyunk, Ferhát aga – mondta Zrínyi, és tisztelgésül felemelte mezítelen szablyáját öreg ellenfele előtt.
Még akart valamit mondani, talán sok mindent. Ágyúk dörögtek, golyók és nyilak süvöltöztek a fejük felett.
– Vigyétek! – mondta, mert a nagy zajban még ezt is alig lehetett hallani.
A janicsárok rohama már déltájban megtört. A hevenyészve elkészített töltés süllyedni kezdett alattuk a holttestek súlya alatt. Most már kellettek volna az ostromlétrák, mert a bástyafalak másfél ölnyire emelkedtek a lesüllyedt töltés fölé, felkapaszkodni nem tudtak rájuk a janicsárok, rés pedig nem töretett még. Így belátva a küzdelem reménytelenségét, futásnak eredtek. De ez még nagyobb veszteséggel járt, mint a támadás. Mert most ismét beléjük tüzelhettek a várbeli ágyúk és puskások, a töltés szélein pedig egymást sodorták a mocsárba, mely nem eresztette el azt, akit egyszer megragadott iszapkarjaival. Ez az elhamarkodott roham ismét annyi vitéz janicsárjába került az ostromló hadnak, mint amennyibe az Óváros, és ezzel a török sereg főereje megtört. A tizenkét ezernyi janicsárhad fele semmisült meg eddig, amit Szolimánnak a nagyvezír be sem mert vallani.
Annál inkább tudta Zrínyi. Meg is ünnepelte katonáival ezt az augusztus huszonhatodiki győzelmet, olyan vigasságot rendeztek a nagypiacon, hogy az énekszó és a mulatozók kurjongatása elhallatszott a török táborig. Sültek az ökrök a kétöles nyársakon, folyt a bor is bőven, a nagypiac macskakövein egyszerre ötszáz vitéz járta a hajdútáncot. Zrínyi maga is köztük, vajdáival, hadnagyaival. Megvendégelték Ferhát agát is, az egyetlen élő török foglyot.
– Most már tudom – mondta az aga Zrínyinek –, miért öletted le szokásod ellenére török foglyaidat. Hogy lépre csalj bennünket. Tudtad, hogy a janicsár nem tűri a szégyent, ezért tétetted ki a kopjákra tűzött fejeket a vár fokára.
– Ha ezért tettem volna, akkor sem sikerülhetett jobban ez a csel. De elhiheted, vitéz Ferhát, nem ezért tettem. Csupán a töltésre hajszolt keresztény rabokért, melyeket a mi ágyúinknak kellett százával elpusztítania. Most nem háromszáz rab, de háromezer janicsár is megfizetett ezért.
– Lehet. De mindez nem segít rajtatok. Huszonhat napja hogy körülzártuk Szigetet. Hol marad az a híres felmentő sereg, amely tízszer is itt lehetett volna azóta?
– Hírem van arról, hogy a császár kiadta a parancsot Sziget felmentésére. Ő mindig lassan mozog, de mi megtartjuk a várat, amíg ideér. Láthatod, van ételünk, italunk, lőporunk bőven.
– Csak eszetek nincs. Mert ha volna, nem bíznátok a németben. Nagyobb ellenséged az néked, mint Szolimán. Ha átállnál hozzá, megtenne budai beglerbégnek, Horvátország, Szlavónia és Dalmácia bánjának, ami kitesz annyit mintha magyar király lennél. Hiszen akkor Kassát és a Felvidéket is elfoglalnád, és Erdéllyel egyesítené a szultán Magyarországot,
– Ne fárasszad magad, jó Ferhát aga. Két nyilat lőttek be már, olyan papírral körülgöngyölve, amelyen mindezek bizonnyal ékes nyelven meg voltak írva. De én az őrség szeme láttára elégettem a zöld pecsétes papirost anélkül, hogy elolvastam volna.
Ferhát nagyot húzott a díszes kupából, mert a jó neszmélyit vallása tilalma ellenére sem vetette meg.
– Kár! – mondotta aztán. – Kár néked ebben az ócska vakondtúrásban németért elpusztulni, vitéz Zrínyi Miklós. De te tudod jobban, mit kell tenned. A korán azt tanítja, hogy sorsát senki el nem kerülheti. Ha életben maradok, én foglak legmélyebben meggyászolni. Hiszen negyvenéves ellenfelek vagyunk.

– Negyven éve – mondta Szolimán Ali Portugnak és Szokoli Mehmednek.
– Három éj és két nap elmúltával huszonkilencedikén lesz negyven éve, hogy Mohácsnál megsemmisítettem a magyar sereget. Ez az én szerencsenapom. Belgrádot is augusztus huszonkilencedikén vettem be, Budát is. Belgrádot huszonegyben, Budát negyvenegyben. Szigetet is ezen a napon akarom. Megértettétek?
Szokoli Mehmed és Ali Portug dermedten tekintettek egymásra, aztán újból a mérges kis öregre. A mai sikertelen roham után szinte lehetetlennek találták, hogy két nap alatt elvégezzék az általános rohamhoz szükséges előkészületeket. De tudták azt is, hogy ezzel a paranccsal nem lehet ellenkezni. Még az éjszaka munkához láttak hát.
Újból szálfákat, hordókat, zsákokat hordott az egész sereg, fonta a széles fűzfa lapokat, és Ali Portug nyomban hozzálátott ama szekérvár elkészítéséhez, amellyel tavaly Málta ostrománál is kísérletezett.
Ez abból állott, hogy három szekeret széltében, tizennégyet hosszában, tehát negyvenkét szekeret összeláncoltatott, ezekre ácsoltatott olyan magas deszkaszerkezetet, mely egyetlen ostromtoronnyá tette azt. Ha feltolták a töltésre, fedősíkja magasabban feküdt a várfal párkányzatánál. Ezzel feleslegessé tette a támadás súlypontján az ostromlétrák használatát, melyeknek ezreit tették használhatatlanná az egri várvívásnál.
Zengett az egész táj a fejszék csattogásától, mintha millió óriás harkály kopácsolt volna. Ebbe harsant belé a mulatozó várőrség éneke és kurjongatása. Szolimán sem ettől, sem attól nem tudott aludni. Alderánt, a mágust hívatta, és jóslatot kért tőle a huszonkilencediki döntő rohamra.

AZ ALAPIAK KINCSE

1

Amikor a borbély megmondta, hogy Székcsőinek mindkét lábát térden felül le kell vágni, ha meg akarják menteni az elüszkösödéstől, veje, Alapi Gáspár, elhívta a nagybeteghez Kruchinát. Eszébe jutott ugyanis, hogy őt is Kruchina mentette meg, amikor Montanus doktornak mondotta magát, hogy kicsenhesse bekecse béléséből azt a bizonyos kutyabőrt.
Kruchina nyomban el is jött a főkapitányi palotából, ahol mindig készenlétben várta Zrínyi titkos utasításait, és közölte vele Naszud bég titkos jelentéseit. Valamikor a Székcsői házban volt szálláson, szerette is a családot, mintha a magáé lett volna. Leszedte a kötést Máté két térdéről, és rögtön látta, hogy a borbély igazat mondott.
Az ágyúgolyó oldalról érte a két térdcsontot, és össze is zúzta annak ízületeit inastól együtt. Az alsó lábszárakban már a vér sem keringett, elkékültek és megdagadtak. Kruchina visszapólyálta a kötést, aztán máklevest főzetett Máténak, azzal itatta, hogy lecsillapítsa embertelen fájdalmait. Máté el is aludt ettől. Akkor Kruchina félrevonta Gáspárt a tornác végébe.
– Ha a felcser lefűrészelné a két lábát, életben maradhatna. De mire? Magatehetetlen nyomoréknak. Akin kilenc gyermeke is örökké csak szánakoznék.
Gáspár gondolkozott. Aztán azt mondta:
– Jobb néki meghalni. Ne lássa, hogyan fűzi rabszíjra gyermekeit és feleségét a török. Ha fel nem koncolja őket. Mert innen ugyan élve ki nem jut senki, hacsak rabszíjon nem.
Most Kruchina gondolkozott. Csak későre szólalt meg.
– Nem bízol a felmentő seregben?
– Nem bízik itt abban már senki.
– Hát akkor? Mi lesz?
– Megmondhatom. Visszaverünk még két vagy három rohamot. Aztán beszorulunk a belső várba. Ott is tartjuk még magunkat néhány napig. De az őszi esőzésig ki nem húzzuk. Ahhoz még hat hét kellene. Addig a török ágyúk rommá lövik a belső várat is.
– Hát akkor? Hogy lesz?
Gáspár arcán most olyan mosoly jelent meg, amely megszépítette ezt a csontos, szegletes ábrázatot.
– Akkor az lesz, hogy kimegyünk a mi édesapánkkal, főkapitány urunkkal a törökre, akik még megmaradunk. Megmutatjuk annak a vén lator Szulejmánnak, hogyan hal meg a magyar. Ez lesz.
Csendesen, csaknem suttogva mondta ezt, és hűséges nagy barna kutyaszeme olyan tűzben ragyogott, mintha földöntúli boldogság érzése világította volna át.
Kruchina figyelmesen nézte a kis púpost. A napfény ferde csíkban tűzött rá a tornác eresze alól, és alakja mintha megnőtt volna ebben a ragyogásban,
– És mi lesz az Alapiak kincsével? – kérdezte ekkor váratlanul Kruchina.
Gáspár csak mosolygott, és szeme egyre jobban ragyogott. Tekintete mintha nagyon messzire nézett volna.
– Most itt vagyunk a várban, mi Alapiak mind, akik még számítunk. Gáspárnak az a tisztesség jutott, hogy vicekapitány lehet. Sok hadnagyunk elhullott, így én már főtiszt lettem, Jani, Menyus, Laci is hadnagyok a vicekapitány jóvoltából. Aki még életben lesz közöttünk, ha kimegyünk a hosszú hídon a törökre, az ott fog kirohanni a töltésen a negyven kincseshordó felett. Reá sem gondolunk akkor. Mert megtanultuk immár, mi az Alapiak kincse.
– Mi?
Gáspár arcáról most eltűnt a mosoly. Úgy elkomolyodott, mint aki valami titoknak jut a birtokába és meg akarja azt őrizni.
– Majd megmondom néked, kedves Jano bátyám, akkor. Az utolsó napon.
Ila kifutott értük.
– Jöjjenek már, ha istent ismernek! Felébredt apám, és fogát csikorgatja, annyira kínlódik a szegény!

Az ostrom annyi áldozatába került első négy hetében a töröknek, hogy Szokoli Mehmed, a ruméliai és az anatóliai beglerbég, a kapudánbasa, a szerdár és a tihaja is szerették volna abbahagyni. De egyikük sem mert ezzel előhozakodni. Féltek a rigolyás kis öregúrtól. Pedig maga Szolimán is nemegyszer gondolt erre, amikor álmatlan éjszakáin ott forgolódott a strucctoll párnás selyemkereveten. Mert, habár titkolták előtte a veszteség nagyságát, ő tudta már félszázados hadvezéri tapasztalatai révén, hogy a bejelentett veszteségeknek egyharmadát még hozzá kell adni. Mert még a harcban elesetteket sem lehet összeszámlálni, a harcképtelenné vált sebesülteket és betegeket még kevésbé. Most leginkább, amikor az egész táborban fellépett a gyümölcstáplálék okozta vérhasjárvány. Ezt meg éppen nem lehetett eltitkolni Szolimán előtt, mert zsidó és arab orvosai eltiltották kedvenc ételétől, a dinnyétől.
Egyebet jóformán alig evett, mint dinnyét, fügét, hamvas barackot meg mazsolával töltött halat, apró cukros lepénykével. Most mindettől eltiltották, mert már rajta is kezdtek mutatkozni a vérhas tünetei. Tormás pulykapástétomra fogták, és sok feketekávét itattak vele. A hatalmas birodalom korlátlan ura pedig úgy engedelmeskedett orvosainak, mint egy megfélemlített gyerek.
Szervezete azonban napról napra gyengült. Csak a mágus Alderán jóslata tartotta benne a lelket. Meg Ali Portug, aki a máltai kudarc után innen már nem mehetett el anélkül, hogy Szolimán kezére ne adja a szigeti várat. Kérve kérte a szultánt, hogyha ez huszonkilencedikén, a három, nagy diadal napján nem történik meg, üttesse le a fejét.
De a döntő rohamot kérte a nagykán fia, Delimán is, aki három ízben hívta ki Zrínyit bajvívásra, az meg feleletre sem méltatta. Kérte Demirhám is, akinek öccsét, Hamvivánt a töltésen ölte meg Deli Vid, bátyját, Amirassent golyó találta szíven az Óvárosban. És kérte Halul is, akinek apját, Kajer béget Zrínyi a többi fogollyal együtt lefejeztette.
Ők együtt nézték végig a szultánnal Alderán szellemidézését. A mágus rézvesszővel nagy kört vont egy homokos tisztáson. Abba belerajzolta a tizenkét dzsin és a tizenkét démon mágikus jeleit, aztán a kör közepére állva rézserpenyőben tüzet gyújtott. Ebbe füstfejlesztő szereket dobált, sorra szólítva a dzsineket és démonokat. A füstgomolyokban aztán láthatta őket, aki akarta.
De hangjukat csak Alderán hallotta, ő tolmácsolta ígéreteiket a szultánnak, aki öregségére egyre babonásabbá vált.
A gonosz szellemek természetesen mind ígéretet tettek, hogy Szigetet Szolimán kezére adják, csak éppen azt nem közölték, hogy mikor. Mert a mágus jól tudta, hogy ha a huszonkilencediki roham nem sikerül, Szolimán felnégyelteti vagy lófarkára kötteti, úgy hurcoltatja végig az egész táboron.

Mindezekről Naszud bég révén sokat tudtak meg a várbeliek, ha nem is mindent. Ezért felkészültek a huszonkilencediki általános rohamra, már ahogy tudtak.
Mert nagy veszteségeik voltak nekik is, legfőképp tisztekben. Bika András a névtelen bástyán esett el a huszonhatodiki rohamban. Patasicsot és Farkasicsot, akik belehaltak sebeikbe, együtt temették el Székcsőivel. Orosztoni Péter agyvérzést kapott a roham után, Novakovics Ivánnak könyökből szelte el a bal karját egy handzsár.
Naszud bég nyílvesszői minden éjjel megérkeztek titkos jelentéseikkel a kijelölt helyre, és Kruchina már vitte is a Belső vár névtelen bástyájáról a főkapitányi palotába, melybe minden időben bejárása volt. Zrínyi már kora ifjúságában megtanulta a hírszerzés fontosságát. Ha valaki megbízható jelentéseket küldött vagy hozott, attól nem sajnálta a pénzt, de sohasem kutatta, ki és mi légyen a hírszerző.
– A kémnek száz álarca van – mondta egyszer Keglevics Péter, amikor még nála apródkodott. – Ha levet tízet, még marad rajta kilencven. A más titkát csak az tudja kifürkészni, aki a magáét nem árulja el. Ezért fizessétek a kémet, de ne kérdezzétek, kiféle.
Kruchina sohasem kért pénzt Naszud bég részére, pedig Zrínyi igen jó hasznát vette jelentéseinek. Most, hogy a huszonkilencedikére tervezett általános rohamot a huszonhetedikére virradó éjszakán bejelentette, Zrínyi mégsem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze Kruchinát a titokzatos bég felől.
Kruchina csak akkor felelt, amikor meggyőződött arról, hogy még a szomszédos szobában sem hallgatódzik senki. De még így is suttogott.
– Igazi nevén Kristyóry György, aradi ember.
Többet nem mondott, és Zrínyi nem kérdezett. Akadt elég dolga, maga járta sorra az öt bástyát és a falakat minden három órában könnyű arabus ménjén, a Szellőn, hogy fogadja hadnagyai jelentését.
Az ágyúk hajnaltól napestig oly sűrűn dörögtek, hogy Naszud bég jelentése nélkül is hírül adták az általános támadás közeledtét. De hírül adta minden előkészület is, melyet a várbeliek az őrtoronyból megfigyelhettek.
A törökök meg azt a hatalmas rést figyelték, amelyet Ali Portug ágyúi a Hegybástyán ütöttek. Csak azt nem tudták, miért nem tömik el a huszonkilencedikére virradó éjszakán a várbeliek.
Igaz, el sem lehetett volna úgy tömni a négyölnyi rést, hogy az Óvárosban felállított üteg egy óra leforgása alatt ismét szét ne lőtte volna. Hiszen a hevenyészett töméseknek kevés az ellenálló erejük. De Zrínyi azért sem tömette be, hogy valósággal rácsalja az ellenséget. Kettős célja volt ezzel. Tudni akarta, melyik pontra sűrűsödik a támadás főereje. Aztán meg akarta ismételni azt, és még nagyobb méretben, ami az Óvárosban háromezer janicsárjába került a töröknek. Itt ugyanis a betódulókat nemcsak három oldalról foghatták körül, de adott percben ágyútűzzel el is vághatták a többiektől, mert a falakra négy üteget is felállított Szentiványi pattantyúsmester, amelyek kereszttűz alá vehették a kiszélesített töltést.
Tartogatott azonban Ali Portug is meglepetést, az óriás ostromgépet. Ezt éjjel tolatta az Újvárosból az Óvárosba, melynek a tatai kapu felé eső oldalán széles kijáratot vágatott. Még meg sem pirkadt, már maga vezette személyesen az ezer ember tolatta szörnyeteget, amelynek elejéről hat seregbontó söpörte végig a Hegybástya tetejét, közepe tájáról hat mozsár repítette a bástyafalak mögé a gyújtólövedéket.
Amíg az a negyvenkét szekérből összerótt ostromgép közeledett a töltésen a Hegybástya felé, addig megmozdult az egész török sereg óriásgyűrűje is, és eget verő Allah ordítással az ostromlétrák ezreit vitte minden irányból a vár felé, mintha Alderán pokolbeli szellemeinek hada tört volna elő a föld mélyéből Sziget vesztére.

Szolimánt a hajnal derengő fényében öltöztették. A berberbasi, a tihaja, a főszerdár és a főkajmakám szorgoskodtak körülötte, mialatt a főmufti hangosan mondta a reggeli imát Omár kalifa ezeréves szőnyegén.
Az aranyhálós, kétarasznyi magas patyolatturbánra a legszebb kócsagtüzék került, melyet uralkodók valaha is láthattak. A vontarany ujjasra vérvörös bársonykaftánt húztak, a vörös selyembugyogóra ugyancsak lángvörös posztóövet. A rövid szárú zöld kordován csizma aranyrámája alatt gyémánt félhold és csillag szikrázott az első napsugarak tüzében.
Ozmán szultán keskeny, fekete bársony tokos szablyáját hozták, amelyet Belgrád, Mohács és Buda alatt viselt, és most negyedízben szíjaztatott posztóöve alá. Fogantyúját egyetlen jáspiskőből faragták.
Fehér arabs ménjét maga Szokoli Mehmed vezette elő. Sörényét és farkát arannyal festették, patáit vörössel. Nyerge, szerszáma, takarója csupa gyémánt, rubint, smaragd, zafír, türkiz és gyöngy. Csótárja három óriási vörös strucctoll. Apró, száraz fejét oly büszkeséggel hányja-veti izmos nyakán, mintha tudná, hogy a híres damaszkuszi ménes legszebb példánya.
A szultánt Semsz Ali, az óriás termetű anatóliai beglerbég emeli nyergébe. A ruméliai beglerbég tartja kantárját, aztán ők is lóra ülnek a főmuftival és a nagyvezírrel. A főmufti fekete ménen, a nagyvezír és a két beglerbég egérszürkén. Egy uléma a főmufti kezébe adja a próféta zászlaját, azt viszi a szultán előtt, amint leléptetnek a dombról. Kétoldalt a két beglerbég, hátul a nagyvezír, nyomukban a nyolc dívánpasa. Demirhám, Delimán, a hűbéres szpáhik, a zsoldos szpáhik és a gyarmati seregek vezérei. Így vonulnak végig az egész táboron, zenekarok fülsiketítő lármája, üstdobok döngése és ágyúk bömbölése közben. De mindezt túlharsogja százezernyi torok Allah kiáltása.
A kis öreget elfogja a harciláz régen érzett mámora. Pergamensárga arca kipirul, mélabús nagy barna szeme felcsillan az őrjöngő harcosok tömegében, akik arcra borulnak lovának patái előtt, vagy nyeregben ülve várják, mikor adja ki a parancsot a rohamra.
Szolimán kirántja fekete bársonnyal bevont fahüvelyéből a keskeny görög pengét, melynek acéljába a Korán első mondatát edzették.
A hármas kürtjel végigharsan az egész táboron. Minden csapattest a helyén van már, és a roham megindul.

2

Szentiványi beirányozta ágyúit az ostromgépre, amikor a hajnali derengésben kezdtek kirajzolódni annak óriási körvonalai. A gép ekkor még az Óváros romjai között terpeszkedett, mint valami özönvíz előtti szörnyeteg, és Szentiványi nem láthatta fölülről, hogy annak százhatvannyolc kereke van, lévén negyvenkét szekérből összetákolva. Következésképpen mozogni is tud. Mire a meglepett kis pattantyúsember beirányozta reá a Hegybástya és a kapu másik oldalán fekvő névtelen bástya ütegeit, a kolosszus máris megindult. Mégpedig sokkal gyorsabban, mint bárki is sejthette volna. Hiszen ezer ember tolta, és körülötte a töltésen még néhány ezer nyomult előre, készen arra, hogy felváltsa a lankadókat vagy sebesülteket.
Mivel az ágyúgolyók így kárt nem tehettek benne, a várbeliek szurokba mártott gyújtócsóvát és szalmakoszorút dobáltak feléje. De az iromba alkotmány deszkafedelét bádoggal vonatta be Ali Portug, így meggyújtani sem tudták. A szörnyeteg pedig csakúgy okádta magából a gyújtólövedékek és görögtüzes nyilak záporát, amely hamar lángba borította a Külsővár házsorainak egy részét.
A felcsapódó lángok és a gomolygó füstfelhő láttára a törökök újabb diadalordításba törtek ki. Az ostromgép ekkor már elérte a Hegybástyán ütött rést. Mivel a töltés a rés aljáig ért, az ostromgép teteje kétölnyivel magasabb szinten állott, erről ugráltak le a szpáhik, aszabok, bosztandzsik, dzsebedzsik és a lovaikról leszállott tatárok és szerecsenek.
Zrínyi a bástya épen maradt részének fokán állott, onnan nézte a piac irányába beözönlő török hadat. Rögtön észrevette, hogy az aszabok és bosztandzsik kivételével, csupa nyeregből leszállott lovas nép, a janicsárokat tehát a végső rohamra tartogatja Szokoli.
– Ihol Ali Portug! – kiáltotta a nagy zajban mellette valaki.
Hátranézett. Juranics Péter volt, régi tisztje. Zrínyi látta, hogyan céloz meg kerekes muskétájával valakit az ostromgépen. Abba az irányba tekintett. A por- és füstfelhőben is megismerte félszeméről a renegátot, mert bal szemén fekete kötést hordott. Az ostromgép tetejéről vezényelte a topcsikat, akik négy ágyúból tüzeltek azokra az utcákra, melyek a piactérre torkollottak.
Most eldördült Juranics muskétája. Ali Portug jobb szeméhez kapott, megfordult maga körül, aztán holtan bukott le ostromgépe tetejéről.
– Ezt jól csináltad, Péter! – kiáltotta felé Zrínyi.
Alig két lépésnyire volt tőle, de kiáltania kellett, hogy a fülsiketítő lármában meghallja.
Juranics azonban nem hallotta már. Három golyó is érte, fején, nyakán, mellén. Vértől borítva rogyott arcra, éppen Zrínyi elé.
Valaki a betódulók tömegében most az ő nevét kiáltotta.
Delimán volt, aki háromszor hívta bajvívásra.
Zrínyi magasba emelte tenyérnyi széles, hatalmas szablyáját.
– Itt van Zrínyi! – kiáltotta, de hangja nem tudta túlharsogni az ágyúdörgést és puskaropogást.
Delimán mégis észrevette. Utat akart magának törni feléje, de a betódulókat ekkor már közrefogták a várbeliek, és megkezdődött a kaszabolás, csakúgy, mint az Óvárosban.
A szpáhik és dzsebedzsik nem szokták meg a gyalogszerrel való kézitusát. Úgy omlottak a várbeliek csapásai alatt, hogy már török halottakból emelkedő torlaszon kellett felkapaszkodniok.
Akkor a várbeliek hirtelen visszavonultak, és Zrínyi jelt adott a névtelen bástyán vezénylő Szentiványinak.
Tizenöt seregbontó ontott golyózáport a rés felől betódulókra. Azok meghátráltak, ekkor Zrínyi maga irányított két öregágyút a Hegybástyáról a hátrálók tömegébe. Ezeknek golyói szilánkokká lőtték az ostromgép elejét is. Az így támadt térségbe szorult aztán Delimán vagy kétezernyi tatár haddal, amelyet most minden oldalról körülfogtak Alapy Gáspár, Deli Vid, Golemi és Papratovics vajdák csapatai.

Mialatt a vár déli részén így dühöngött a harc, megindult a támadás az északi oldalról is.
Itt a Belsővár feküdt. Ezt a tó védte, valamint két névtelen bástya és a Nádasdy bástya.
Amióta a duzzasztógátakat átvágták, a tó vize másfél ölnyivel apadt, de mocsaras szélébe így sem állíthattak ütegeket a törökök. Viszont a három bástya ágyútelepei beszórhatták golyóikkal a tavat, csaknem a mocsaras részig.
Szokoli Mehmed jól tudta ezt, de a szultán parancsára meg kellett kísérelnie a lehetetlent is. A mocsaras részt szálfákkal töltette fel, azokra deszkapallót és fonott fűzfa lapokat dobatott. Ezeken nyomult elő az ostromlók serege, a tavat pedig szinte ellepték a csáklyákkal mozgatott sajkák és tutajok, megrakva anatóliai, egyiptomi és más arab hadinéppel.
Mindez a bástyák ágyútelepeinek tüzében történt, így még a falakig is alig juthattak el a vízijárművek. Csáklyáik el sem érték a tó fenekét, úgy imbolyogtak ide-oda a tó zöld hínáros vízén, mint pusztulásra ítélt játékszerek.
Déltájban már piroslott a méregzöld hínár az embervértől. A tó vízének felszíne pedig emelkedett az elsüllyedt és felfúvódott hullák tömegétől.
Néhány ostromlétra mégis belekapcsolódott a Nádasdy bástya párkányába, ezeken özönlöttek fel az arabok, foguk közé szorított mezítelen szablyákkal.
Mivel a Külsővárban volt most szükség minden fegyverfogható emberre, a Belsővárban és így a Nádasdy bástyán is, elég gyéren maradt legénység.
Orosztoni halála óta Alapi Gáspár vette át a bástya parancsnokságát a kanizsaiak felett.
Válogatott, jól táplált, rendes gúnyájú legények voltak, jó puskás valamennyi, és néhányan közülük még az ágyúkezeléshez is értettek. De felének át kellett mennie az egyik névtelen bástyára, és így csak félszázan maradtak a Nádasdy bástyán, mert észak felől legkevésbé várt Zrínyi támadást.
Ezeknek aztán kijutott bőven mindenből. Tízen az ágyúkat sütögették, tízen a tutajokon tolongó törökökre puskáztak, a többiek meg ide-oda rohangásztak, ahol éppen a legnagyobb szükség volt rájuk. Vagyis, ahová sikerült az araboknak, berbereknek, szaracénoknak egy-egy ostromlétrát bekapcsolniuk.
Tisztek híján Alapi Jani és László a két névtelen bástyán parancsnokoltak, itt csak Menyhért maradt Gáspár mellett, aki az ágyúknál szorgoskodott. De amikor az ostromlétrák vaskapcsai és a kötélhágcsók horgai egyre sűrűbben akaszkodtak a bástyatetőre, az ágyúkezelők és puskások is csákányt, baltát, buzogányt ragadtak, azzal verték agyba-főbe a felkapaszkodókat, akik néha fürtökben lógtak a létrákon, egymást tolva felfelé. Menyhért ekkor két kézre fogta súlyos pörölyét, azzal verte szét a létrák vaskapcsait. Aztán megragadta a létra két rúdját, és megforgatta. Így a felkapaszkodók alól kerültek, nagy részük lepotyogott a tutajra vagy a vízbe. Aki mégis felkapaszkodott, azt a kovács úgy vágta fejbe pörölyével, hogy az menten lezuhant, és súlyával leseperte a többieket.
Gáspár az apósa szablyáját forgatta, melyet Székcsői örökül hagyott reá.
– Ezt tőlem kaptad, Alapi Gáspártól! Ezt meg Székcsői Mátétól! – kiáltotta minden vágás után felváltva.
A kanizsaiaknak tetszett a dolog, követték is nyomban.
– Ezt tőlem kaptad, Nyéky Balázstól! Ezt meg Orosztoni Pétertől, adta kontyosa!
Így harcoltak a halottak is a Nádasdy bástyán.
– Allah akhbar! Allah kérim! – hangzott a törökök csataordítása, egyre jobban belevegyülve a sebesültek halálordításába és a fuldoklók segélykiáltásába.
De alkonyattájban ez is elcsendesedett az ágyúdörgéssel és puskaropogással együtt.

3

Szolimán ezen a napon nem törődött orvosai tilalmával sőt a vallási tilalommal sem. Borssal, paprikával és dohánnyal megszórt, jégbe hűtött turkesztáni dinnyét evett, és vörös ciprusi bort ivott hozzá, mégpedig jó bőven. A tilalmak áthágása valami lázadásfélének eredményeképpen történt, amely a kis öreg belsejében végbement. De talán erejét is fogyni érezte, azért kívánta az erősen fűszerezett kedvenc gyümölcsöt és a vérvörös, tüzes italt, mely új lüktetésre sarkallta petyhüdt ereit.
Kizavarta sátrából arab és zsidó orvosait, de még magát a főmuftit is, hogy zavartalanul szeghesse meg a tilalmakat. Szüntelenül evett és ivott, közben bugyborékoló nargiléját szörcsögtette, amelynek levébe hasist kevertetett.
Dülledt, vérerecskékkel befutott szeme most nem azzal a hideg, üveges fénnyel csillogott, mint rendesen. A mámor szikrái villództak rajta, mint nyári éjszaka sötétjében a jánosbogarak. Három kedvenc odaliszkját is kihozatta a sátorpalota mélyéből, ezek daloltak neki, és pengették hozzá hosszú nyakú, húros hangszereiket.
Szokoli Mehmed a Szemlék-domb lejtőjén figyelte lova nyergén ülve a roppant sereg hadmozdulatait. Jól látta, mint indítanak támadásra újabb és újabb csapatokat, nemcsak az Óváros töltésén, de a keleti és nyugati oldalon is, a jól-rosszul feltöltött mocsáron át.
Azt is megfigyelte, hogyan gyulladnak ki egyre-másra a Külsővár házai. Hogyan tűnnek el a füstfellegben és a mocsárban, meg a Hegybástya résén a rohamozók tömegei.
Olajbarna arcára lecsorgott az izzadság fehér turbánkendője alól. összevonta sűrű, fekete szemöldökét, morgott, mint a mérges eb.
– Eszi ez a piszkos gyaurfészek az igazhívőt! – kiáltotta dühösen a tihajabégnek és a főszerdárnak, akik ott ültek nyeregben mellette.
– Eszi Zrínyi – mormogta az öreg tihaja –, és bennünket meg Szolimán, ha ma nem adjuk kézre neki ezt a gyaurfészket.
A domb alján ezredek meneteltek, barna ruhás, sárga turbános jó aszabok. Csatadalt harsogtak, annak foszlányai hatoltak fel a domblejtőre a folytonos ágyúdörgés közben.
Azután szpáhik ezredei ügettek el a domb keleti oldalán. Látta Szokoli, mint szállnak le lovaikról a nádas szélén, ahol már egész ménesek legelésztek felnyergelve a kövér fűben, zsoldos szpáhik felügyelete alatt.
Ment még sokféle hadinép a vár irányába, amely innen felülről nézve úgy terpeszkedett barnán öt bástyájával a vizek csillogó felületén, mint ötujjú, de ökölbe szorított kéz.
Az augusztus végi nap delelőjén járva, már perzselően tűzött a dombokra és az előttük elmélyülő síkságra. Szokoli türelmét vesztve, már a nádasig ellovagolt, amelyen a szpáhik a gázlók mentén széles csapásokat vágtak. A nádasban emberek nyüzsögtek, az állatok, madarak régen elmenekültek már előlük meg a folytonos ágyúdörgés elől. Vidrának, borznak, hódnak, gémnek, vadlúdnak, szárcsának nyoma sem volt. Tatárok, berberek, mórok és szaracénok nyüzsögtek, tolongtak helyükben.
A nádszálak remegtek az ágyúbömböléstől, barna buzogányaik kétkedve csóválták fejüket. Lila, fehér és aranysárga íriszek, vízililiomok, sziromleveleik bársonyos pompájában álmélkodtak a sok hívatlan vendégen, aki elűzte betolakodásával barátaikat, a kócsagot és a darut.
Szokoli mit sem tudott minderről. Hadvezér volt. Ment előre a széles gázlón, és fogadta büszke lova cifra nyergéből a basák és bégek jelentéseit.
Ezek nem sok jót mondtak. Csak ismételték az ő szavait, mint a sokszoros visszhang: Ez a piszkos gyaurfészek eszi az igazhívőt, eszi, eszi, eszi.
Az íriszek pedig csak bólingattak bársonyos virágfejeikkel.

Szolimán már déltájban türelmetlenkedni kezdett. Visszazavarta a sátor mélyébe éneklő odaliszkjait, maga pedig kiment a sátor elé, hogy megszemlélje, mi történik a vár körül.
Azt még tisztán látta, hogy újabb és újabb csapatok indulnak támadásra. A Külsővár házai sok helyen lángolnak, némely helyen csak füstölögnek.
Szokoli Mehmedet hívatta. Jelentették neki, hogy a tűzvonalban van, maga vezeti a támadást. Akkor a janicsáragát hívatta. Megmondták neki, hogy a huszonhatodiki rohamból nem tért vissza.
– Igaz – motyogta –, erről megfeledkeztem. Hívjátok Ali Portugot.
Előhozták hordágyon a holttestét. A kis öreg szemrehányó tekintettel vizsgálgatta, mintha bosszantaná, hogy ez is elhagyta. Mert basái, bégei mind az előnyomuló hadrészeket vezették, és ő olyan magányosnak érezte most magát.
– Hozzátok elő Almanzort!
Ez hollófekete harci ménje volt, ennek nyergéből nézte végig a drinápolyi seregszemlét.
A főistállómester, a tihaja, a kajmakám és a főszerdár ijedten néztek össze. Azt hitték, meghibbant. Hogyan akar nyeregbe ülni, mikor jártányi ereje is alig van. Talán lerészegedett a ciprusitól, ezt mondták a néma tekintetek.
– A sereghez akarok menni. Vagy ma veszem meg Szigetet, vagy soha!
Nem mertek ellenkezni. A főistállómester maga vezette elő zablájánál fogva a felnyergelt harci mént, amely kis fejét hányta-vetette, és toporzékolva nyerített. A szerdár már fogta a kengyelét, de ekkor Szolimánnak ismét megfordult valami zavaros gondolataiban.
– Hol vannak janicsárjaim?
– A domb túloldalán, felséges uram. A tizenkét ezredből már öt is alig maradt meg. Szokoli megtiltotta, hogy a támadásban részt vegyenek. Szükség lehet rájuk, hiszen Bécs ellen megyünk innen.
Ezt a főszerdár mondta, hogy Szelim végrendeletére emlékeztesse Szolimánt. El is érte célját.
– Igaz, igaz – motyogta a kis öreg –, nekem Bécs ellen kell mennem. Nem tartóztathat fel ez a vakondtúrás. Vigyétek vissza Almanzort, és küldjetek futárt a vár minden oldalára. Tudni akarom, mi történik odalent.
Most hirtelen olyan gyengeséget érzett, hogy alig tudott visszavánszorogni a sátorba. De titkolta, nehogy orvosait hívják. Még odabent sem feküdt le, maga alá húzott lábakkal ült kerevetén. Ali Portug temetéséről intézkedett.
– Itt a dombon emeljetek türbét neki. Olyan díszeset, mintha magam temetkeznék belé. Hű emberem volt. Megérdemli.
Így rendelkezett a kis öreg, amíg el nem bóbiskolt. A futárok egymás után érkeztek vissza a vár alól, de nem jelenthettek semmi jót. Örültek, hogy a szultán alszik, fejükbe kerülhettek volna ezek a kedvezőtlen hírek.
Estére megszűnt az ágyúdörgés. Az ostromlók holttestek halmán takarodtak vissza. Már korbáccsal sem lehetett a falakra hajtani azokat, akik hajnalban még kérték a rohamot. A basák és bégek szégyenükben a halált keresték. Sokan közülük meg is találták. Szokoli Mehmed remegett a félelemtől. Nem a selyemzsinórtól félt. Csak Szolimán tekintetétől.
De a kis öreget ekkor már orvosok állották körül. A sátorban az az átható rossz szag terjengett, amelyet a vérhasban szenvedők terjesztenek maguk körül.
Abu ibn Bekr, az arab orvos füstölőket hozatott, hogy a tömjén illatával oszlassa el a kellemetlen szagot. Ben Zakkai, a zsidó orvos mákonyos folyadékot csepegtetett a beteg szájába. Egy másik arab orvos azt vitatta, hogy ciprusi bort kell itatni vele, melybe szegfűszeget, borsot, köménymagot és gyömbért főznek. Hozzá is látott a kotyvalék elkészítéséhez, de a kapudánbasa már arról tanácskozott a többi dívánbasával és Szokolival, hogy folytassák-e az ostromot Szolimán halála után. Mert a táborban már hetek óta pusztított a vérhas, és ők tudták, hogy az nem tesz különbséget szultán és közkatona között.

A várbeliek egész éjjel oltogatták a folyton kiújuló tüzet a Külsővárban. Szél kerekedett, mintha az elemek is összeesküdtek volna Sziget ellen. Mert a szél szerterepítette a tüzes zsarátnok szikráit, és ez a szikraeső gyújtott újra meg újra.
A nők nem győzték hordani a vizes csebreket, hajnaltájban már támolyogtak a kimerültségtől, és szédelegtek a sok füsttől, pernyétől, koromtól, melyet be kellett lélegezniök. Mégis akadt köztük nem egy, aki a következő rohamra fegyvert kért, hogy férfi módra küzdjön meg a törökkel. A férfiak is alig győzték hordani a sebesülteket, takarítani a halottakat, ásni a meszes vermeket. Naphosszat leváltás nélkül verekedtek a falakon és bástyákon, nem egy a kimerültségtől vesztette eszméletét. Csak Zrínyi tartotta bennük a lelket. Megmaradt főtisztjeivel, Alapyval és Deli Viddel meg öt nemes apródja kíséretében egész éjjel járta a várat fáklyafénynél. Vigasztalt, lelkesített, buzdított, százszor is elmondva, hogy a török már kiadta legnagyobb erejét, dühét, kihullott a méregfoga. Vagy eltakarodik, vagy egy hét is belételik, amíg újabb rohamra rendezkedik, addig pedig hátába kerül a felmentő sereg.

Zrínyi éppen akkor érkezett éjjeli körútján a Nádasdy bástyára, amikor Bámbó Laji a felmentő sereggel biztatta az elcsigázott kanizsaiakat.
– Lám – mondta mosolyogva –, milyen segítőtársam akadt.
Aztán hirtelen gondolt egyet.
– Te, Bámbó! El tudnál-e jutni még egyszer a császárhoz?
– El én, méltóságos főkapitány uram, akár tízszer is!
– Bátor legény vagy. Aztán mikor indulnál?
– Akár még azs éjjel, főkapitány uram.
– Jó. Akkor gyere velem.
Radován diák súlyos sebbel feküdt a főkapitányi palotán, azért Zrínyi Alapi László diáknak mondott tollba egy levelet:

Sigetiensis, 29. Augusti, Anno Dei 1566

Makszimilian császár és király őfelségének.

Felséges Uram!
Tudatom, hogy mai napon visszavertük a török sereg általános rohamát. Úgy a Belső-, valamint a Külsővárat meg tudtuk még tartani Felséged birtokában. A Külsővár házainak nagy része leégett ugyan, a tüzet még most is oltogatjuk. De fő baj, hogy hombáraink nagy része is a tűznek esett martalékul. Még nagyobb, hogy az amúgy is elégtelen őrség fele részben vagy elesett a védelemben vagy harcképtelen sebesült. Jó, ha Szigetet még egy hétig tarthatjuk, tovább alig. Ha Felséged ez idő alatt nem érkezne ide a felmentő sereggel, akkor Sziget elveszett. Mi hívek leszünk mindhalálig. De ha Felséged ezen idő alatt mégsem tudna a haddal ideérkezni, a vár eleste után is bízvást megtámadhatja a törököt. Mert seregében annyi kárt tettünk, hogy csak a janicsárságnak is több mint fele elpusztult, ha ugyan nem háromnegyede. Maga Ferhát aga is fogságunkban vagyon, szemem láttára esett el Ali Portug, a tüzérség főparancsnoka, nemkülönben három basa és több bég. Lehet a török vesztesége vagy huszonötezer ember, amennyire felbecsülhető eddig. Ezért arra kérem Felségedet, hogy Szolimánt innen el ne engedje, ha meg is akarna hátrálni. Mert ily alkalom nem egyhamar adódnék döntő csapásra, mellyel az magyar hazánkat felszabadíthatná a pogány uralma alól Felséged. Beírván ezzel aranybetűkkel nevét a história lapjaira. Ha ugyanis szabad mezőn nyomhatná el Szolimán seregét, sem Buda, sem a többi török kézen levő várak nem tarthatnák magukat.
Felségednek mindhalálig hív szolgája
Comes Nicolaus Zrínyi de Zerin.

Ezt a levelet kell elvinned a császárnak a győri táborba, ha ugyan még ott leled – mondta Bámbónak.
– Elvisem én, hozsok válast is főkapitány uramnak. Lám, a múltkor is meghozstám.

Szolimán aludt.
– Folyton alszik – mormogta Abu ibn Bekr –, ezt nem szeretem.
– Az álomnak Galenus szerint gyógyító hatása van – vélekedett Ben Zakkai. – A mi nagy orvosunk, Philo is ezt írja.
– Írhatnak és mondhatnak, amit akarnak. Én látom a szultánt, és nem ők. Ez az álom, jobban mondva ez a folytonos alvás a végelgyengüléshez vezet. Táplálékot nem vehet magához, hetvenkét éves, kicsi és gyenge, dinnyét evett, és a járvány rossz természetű. Minden rossz együtt van.
– Sokszor éppen a gyenge szervezet bírja jobban a járványt, mint az erős.
Abu olyan dühödten nézett a zsidó orvosra, mintha türkiznyelű kis ezüstkésével mindjárt szíven akarná döfni. Egy ízben már nekiestek egymás torkának, és Abu szívből sajnálta, hogy nem fojtotta meg akkor Zakkait.
– Erőszakkal kell táplálni – mondta a másik arab orvos.
– Még csak az kellene! Talán meg akarod ölni?
– Pecér! Kutyapecér!
– Kondások vagytok, nem orvosok!
Szokoli Mehmed mosolygott az orvosok perlekedésén, de a szultán láttára megfagyott arcán a mosoly. Úgy feküdt a kis öreg a roppant kereveten, prémekbe bugyolálva, mintha máris halott lenne, már a turbánját is levették fejéről. Ehhez a főmufti külön engedélye kellett, mert a turbánkendő minden igazhívő halotti leple, azt csak a halottról szedhetik le.
Olyan kicsi volt a kopasz feje, mint egy turkesztáni dinnye, olyan erekkel befutott is. Csak a homloka felett okvetetlenkedett egy göndör fehér hajtincs.
“Csúnya – gondolta Szokoli –, csúnya kis vakarcs, tehetetlen kis vakarcs. Ez volt hát földrészek és tengerek ura? Volt? Hiszen még él. Ha ezek a hülye orvosok meg nem ölik, újra rettegett nagy úr lesz.”
“De mi lesz velünk, ha meghal?” – gondolta azután. “Mi lesz a sereggel, ha kitudódik, hogy meghalt?”
Otthagyta a beteget és a civakodó orvosokat, hogy a ruméliai beglerbég sátrába összehívja a haditanácsot. A vezér és basák ugyanúgy civakodtak, mint az orvosok. Hiszen volt nekik is egy nagy betegük: a sereg.
Hangulata a visszavert támadás után igen leromlott. Az élelmiszer utánpótlás megnehezült, mert a Muraköz felől Károly főherceg csapatai zárták el a légrádi marhapiacot, a hajtás legfőbb vonalát, Fehérvár felől Ferdinánd és Ernő főhercegek seregei. Így csak a Dunán keresztül kaphattak élelmet az ó-szerbiai síkság felől. Az alföldi hajtás kimerült, és a tőzsérek meg a hajtók kalauzai mintha eltűntek volna, mind Bécs felé irányították a rideg gulyákat, mert a győri és komáromi tábor mindent felvett, és jó pénzzel fizetett. A vérhasjárvány bűze elterjengett a tábor felett, a hullákat nem győzték eltakarítani, már oltott meszet sem kaptak a gödrök számára. A szemétdombok valóságos hegyekké növekedtek, az emberi és állati hullákon felhőként rajzottak a legyek milliói. Félő volt, hogy megjelenik a sárga rém, a pestis.
Mindezeket végül is figyelembe kellett vennie a legharciasabb vezéreknek: Delimánnak, az anatóliai beglerbégnek és Demirhámnak is, mert tapasztalták, hogy Ali Portug pótolhatatlan. Tüzérség nélkül nem lehet az ostromot folytatni.
Így hát a tanácskozás eredményeképpen megállapodtak abban, hogy ha Szolimán meghal, ezt eltitkolják a sereg előtt, és visszavonulnak a Dráva mentén, mielőtt még megindulnának ellenük a császár, a főhercegek és Salm meg Batthyány hadai.
– De ha nem hal meg? – vetette fel Szokoli a kérdést
Erre nem felelt senki. Csak egymást méregették, gyanakvó tekintettel. De a felelet ott villódzott a szemekben: bárcsak meghalna.

4

Bámbó Laji felöltötte az egyik halott szpáhi ruháját, az aranyszegélyes, rövid, zöld kaftánkát, a barna selyembugyogót, a piros övet, a fehér turbánt. Két jatagánt is tűzött az övébe, oldalára kötötte a keskeny, görbe szablyát.
Nem volt szerencsés választás. Akadt ugyan olajbarnaképű az anatóliai szpáhik között is elég, de a szpáhi urak méltóságteljes mozdulatai merőben különböztek Laji taglejtéseitől. Török tudománya is csak a tábor zagyva nyelvéig terjedt, a szpáhik többsége viszont tanult ember, választékosan beszél.
Már pirkadt, amikor keresztüljutott a táboron. Lopott lova sem akart engedelmeskedni, az egyik őrjárat feltartóztatta. Laji tudta, hogyha beszédbe ereszkedik velük, akkor elveszett. Sarkantyúba kapta az akaratos kancát, de az csak ágaskodott és toporzékolt, két hátsó lábára felágaskodva.
– Táncoltatod? – mondta az őrjáratot vezető szubasi.
– Megállj, majd megtáncoltatunk mi téged, sátánfattya!
A küzdelem rövid volt. Fél óra múlva már ott állott hátrakötözött kézzel Szokoli előtt. Az csak egy tekintetet vetett rá, aztán magyarul kérdezte:
– Fehérvárnak akartál menni, ugye?
Bámbó nem felelt.
– Néma vagy? Majd megszólaltatlak.
Pribéket hivatott, az is cigány volt, mint Laji. De vörös turbánja mutatta, hogy igazhitű, és vörös kaftánja, nadrágja, hogy hóhérsegéd.
– Nna – mondta neki Szokoli, Lajira mutatva –, szólaltasd meg!
A pribék vigyorgott. Valahonnan tűt szedett elő, azt szurkálta Laji tíz körme alá. Hátrakötözött kezének ujjaiból vékony sugárban frecskelt a vér, de Laji meg se mukkant.
Akkor a pribék lehúzta rövid szárú csizmáit, és parazsat kotort elő a tábortűzből, erre állította. A kapca meggyulladt, a bugyogó is tüzet fogott, de azt a pribék egy rántással letépte. Laji némán tűrte, még mosolygott is.
A pribék lerángatta kaftánját, ingét, térdre nyomta, aztán a parázstól felhólyagzott mezítelen sebes talpát bambuszbottal verte.
Laji teste rángatódzott a kíntól, fogait csikorgatta, de nem beszélt.
– Kivágatom a nyelved, ha nem forgatod! – ordított rá Szokoli türelmét vesztve.
A bambusznád végigvágott mezítelen hátán. Egyszer, kétszer, tízszer. Patakzott a vér a sovány, barna testből.
Szokolinak csak most jutott eszébe, amin kezdenie kellett volna. Parancsára kikutatták ruháit, felhasogatták csizmája talpát, összevagdalták övét, kaftánját, turbánját. Levelet nem találtak.
A kínzás újra megkezdődött. Két kezénél fogva felkötötték egy árbocfára, hogy lába sem érte a földet. Aztán a tatárok nyilazni kezdték. Az első, csonthegyű, horgas nyílvessző remegve állott meg füle mellett az árbocfán. A másik kezét fúrta át. A harmadik combjában állott meg.
– Most sem beszélsz, kutya?
– Magad vagy kutya, Szokoli Mehmed! Szolimán láncos kutyája!
Ez volt minden, amit Laji mondhatott. Mert most már a nyilak zápora süvített felé, és feje csakhamar lehanyatlott vérző testére.
Így halt hősi halált Bámbó Lajos végbeli vitéz.
Megkínzott testére még alkonyatkor leereszkedtek a dögkeselyűk.
Két keselyű árnyéka egymásra vetődött, és olyan képet adott, mintha a kétfejű császári sas szállongott volna vijjogva a levegőben.

Az ágyúk három egész napon át hallgattak Sziget körül. Temettek az ostromlók, az ostromlottak is. A várbeliek már reménykedni kezdtek. Maga Zrínyi is. Hátha megkapta levelét a császár, és a főhercegek hadai előnyomulóban vannak Székesfehérvár felől? Deli Vid, az ifjú Juranics Lőrinc és Csáky István kérve kérték Zrínyit, engedné kicsapni őket egy éjjel a törökre, háromszáz lovas elegendő lenne egy nagy felfordulásra. De az őrség már igen megfogyatkozott, szükség volt minden emberre, és Zrínyi maga figyelte meg az őrtoronyból, hogy a török nem mozdul, csak átrendezi csapatait.
Ezt a három, napot azért jól felhasználták a várbeliek. Eltömték a hegybástyán ütött rést, palánkot emeltek a Külsővárban a leégett házak romjaiból, eltorlaszolták a patai kaput, amelyen át a beszorult Delimán menekült ki seregének maradékával, behordták a Belsővárba a leégett hombárokból kimentett gabonát és egyéb használható holmit. Sok könnyebben sebesült is magához tért annyira, hogy újból a falakra mehetett, a nehezebben sebesülteket pedig ápolhatták a borbélyok és felcserek.
Csak a szárazság volt döbbenetes. Egyetlen felhő sem mutatkozott, és a tó napról napra apadt, a mocsár kiszikkadt. Ezt nagyobb veszélynek tartotta Zrínyi annál is, mintha az ostromágyúk szakadatlanul bömböltek volna. Észak felől pedig hiába leste azt a porfelhőt, amely a karamáni bég vigyázó csapatának visszavonulását jelezné Fehérvár felől.
A török táborban sem volt biztatóbb a helyzet. A szultán hol magához tért, hol ismét elaludt. Táplálni nem lehetett, kis teste szinte csontvázzá zsugorodott. Jóformán csak a szeme élt már. Ennek a vizsgáló tekintetétől félt mindenki, ha felnyitotta, és mereven bámult környezetére. Egyszer megkérdezte, miért hallgatnak az ágyúk? Elesett a vár? Szokoli még nem mert hazudni. Hátha felépül, és akkor számon kéri? Hiszen az orvosok még reménykednek. És valóban, szinte érthetetlennek tetszett a gyenge, öreg test szívós ellenálló képessége.
Szeptember harmadikán újra megdördültek az ostromágyúk, mert Szolimán többször kérdezte, mért hallgatnak. Alkonyattájban egy aszab százados jelentkezett Szokolinál.
– Mit kapok, ha kezedre adom Szigetvárt?
Szokoli ismerte az aszabot. Óriás termetű, sebhelyekkel borított vitéz katona, aki nem egy hadjáratban vett részt és Málta ostrománál is kitüntette magát. Murat bégnek hívták.
– Hogy mit kapsz? A pozsegai bégséget.
– Nem elég. A boszniai pasalikot kérem.
– Megkapod.
– Esküdj a prófétára.
Szokolit felbosszantotta Murat szemtelensége, de azért annak rendje és módja szerint elmondta az esküt. Ekkor Murat átnyújtotta neki Zrínyinek a császárhoz írt levelét. A nagyvezér hívatta a főszerdárt, az tudott latinul, és lefordította. Szokoli azonnal összehívatta a szultán sátrába a haditanácsot. Amikor felolvastatta előttük a levelet, Szolimán felnyitotta a szemét, úgy hallgatta.
Az orvosok csodálatára még fel is ült fektéből. Megtapogatta a fejét.
– Hol a turbánom? Még nem haltam meg. Miért vettétek le?
Feltették fejére az arany hálós, kócsagos turbánt. Akkor Szokoli felé fordult.
– Hol kaptátok ezt a levelet?
Szokoli behívatta a sátor előterében várakozó Murat bejt. Az elmondta, hogy egyik katonája vette el Zrínyi követének handzsárját. Annak a csontagyát csavargatta, mert észrevette, hogy a penge lazán áll benne. Amikor a csontnyél elcsavarodott, annak üres belsejében találta meg a levelet.

Szolimán hallgatta az ágyúk dörgését, ez a tompa moraj mintha új életet öntött volna belé. Szeme üveges fényben csillogott.
A duzzasztógátat át kell vágni. Hol van Ali Portug?
Senki sem merte megmondani, hogy a duzzasztót már három hete átvágták, Ali Portug meghalt.
Szolimánt felbőszítette ez a némaság. Ha nem hallotta volna az ágyúk tompa dörgését, azt hitte volna, hogy álmodik, olyan néma és mozdulatlan lett körülötte ez a sok ember.
– Miért nem feleltek? Igaz, emlékszem. Ali Portug meghalt. Emeltetek neki díszes türbét itt a dombon? Hiszen megparancsoltam.
Most eszébe jutott a levél. Újból felolvastatta a főszerdárral. Aztán merev mozdulattal, mint valami szerkezettel mozgatott viaszbábu, felemelte jobb kezét, és a vár irányába mutatott.
– Holnap eltiporjátok ezt a vakondtúrást. Estére ott legyen a félhold az őrtorony csúcsán. Megértettétek?
Olyan félelmetes, olyan parancsoló volt ez a hang, mint egykor, régen a mohácsi dombok között, amikor elrendelte, hogy háromszáz ágyú adjon sortüzet.
A dívánpasák, beglerbégek, vezérek és orvosok azt hitték most egy pillanatra, hogy álom az egész. Mintha halottaiból támadt volna fel a kis öreg.
Mire a müezzinek belékezdtek az esti imába, már valóban halott volt.

Miksa császár egyre türelmetlenebb lett. Károly főherceg futárjától azt a jelentést kapta, hogy Sziget elesett. A főherceg Muraköz felől kiküldött portyái ugyanis az augusztus huszonkilencediki támadás után három napig nem hallottak ágyúszót. Ernő főherceg viszont szeptember harmadikán még azt jelentette, hogy Sziget tartja magát. Küldött is harminc török foglyot a karamáni bég előretolt seregéből, akik megerősítették jelentését. Az öreg hercegprímás, Oláh Miklós is eljött utazóhintaján Pozsonyból, hogy előnyomulásra bírja Miksát. Az egyre növekvő sereg zsoldja és élelmezése ugyanis annyi pénzbe került, hogy már a pápa is megsokallta. Nem azért küldte Oláh Miklóst, mintha szívén viselte volna egy magyar végvár sorsát, de pénzét valamiképpen kamatoztatni akarta. Eredményt akart felmutatni ekkora sereggel a keresztény Európa felé.
Az angol, francia és vallon csapatok zsold híján rabolni kezdtek. Egy vitéz stájer gróf, Tattenbach azzal jött el Károly főherceg seregétől, hogy párbajra kényszeríti Salm Eginót, akit a császár rossz szellemének tartottak.
Elő is rángatta egy vad tivornyából, de Salm azt sem tudta ittasságában, ki az a Tattenbach, és miért pofozza meg. Közben újabb futár érkezett. Batthyány Ferenc jelentette, hogy szeptember ötödikére virradó hajnalon megszólaltak a Sziget körül felállított összes török ütegek, és valóságos golyózáport zúdítanak a várra, hogy előkészítsék a döntő támadást. Ezt Batthyány egy kipróbált török kémjétől tudta meg, és Miksa hitelt is adott neki.
Most már nem bíbelődött tovább a legfelső haditanáccsal, amely mindig nagy térképeken hadakozott. Mustrát sem tartott. Elrendelte a magyar seregeknek Veszprém irányából való előnyomulását, a birodalmi seregek felett ő maga vette át a fővezérletet.
Batthyány kémje, egy Murduk nevű szerecsen valóban igazat mondott, Szokoli Mehmed teljesíteni akarta halott ura utolsó parancsát, A kiszikkadt mocsár lehetővé tette számára, hogy a nádasok védelme alatt a Külsővár közelébe tolja elő egész ágyúparkját, és a falakon belül hevenyészett körpalánk már a reggeli órákban fellángolt. Így nemhogy védelméül szolgált volna a várbelieknek, de oltásával kellett foglalatoskodni az amúgyis leapadt őrsereg felének, míg a többi a falakon és bástyákon harcolt a feltöltött vizesárkon átzúduló ellenséggel.
Déltájban elrendelte Zrínyi a Belsővárba való visszavonulást. Ezt a láng és füsttengerben Deli Vid fedezte, Demirhámmal viaskodva, míg csak a lángok el nem nyelték mindkét súlyosan sebesült bajvívót.

Zrínyi alig háromszáz katonáját számolhatta össze, amikor felvonatta maga mögött az őrtorony kapujának emelőhídját.
Amíg a Külsővárban tombolt a harc, Kruchina a főkapitányi palota pincéjében borozgatott Zrínyi egyik szolgájával, Cservenko Ferenccel. De mást is tett. Gondolkozott. Ez a folyamat nála párbeszéd formájában szokott végbemenni. Nem Cservenkóval folytatta ezt a párbeszédet, hanem önmagával. Cservenkót csak borfejtésre használta, és kisebb-nagyobb időközökben fel-felküldte, hogy hírt hozzon a dolgok állásáról. Közben azzal a másik Kruchinával beszélt, akitől szorult helyzetben tanácsot szokott kérni. Szorultabb helyzetbe pedig alig jutott viszontagságos életében, mint most. Ezért elsősorban azt akarta tisztázni, hogyan jutott ide.
– Szorul a kapca, Jano. De mi az ördögnek is jöttél be ide? Ismered a törököt. Ismered a magyart és a horvátot. Ismered a németet. Tudhattad, hogy ez lesz a vége.
– Ugyan, ugyan, ne akarj már ilyen nagyon okos lenni. Ki tudhatja, kinek mi lesz a vége? Minden órában, minden percben történhetik valami, amire nem számítunk. Itt van például ez a Sziget. Augusztus elsején már körülnyargalászta a török. Hetedikén körül is zárta. Ma szeptember ötödike, és a vár még mindig tartja magát.
– Tartja, tartja. De mi keresnivalód van neked itt, te bolond Kruchina? Ha már bejöttél ide, most azon törjed a kobakod, hogyan iszkolsz ki innen?
Cservenko felment éppen a várudvarra új hírekért, Kruchina nagyon egyedül maradt önmagával a tömör pincebolt alatt.
A főkapitányi ház abba a falba volt beleépítve, amely a Külsővárat elválasztotta a Belsővártól. Ezt a falat vizesárok vette körül, ha tehát a pince falán rést vágna valaki, azon kijuthatna a vizesárokba. Ennek vize meg majdnem fenékig kiszikkadt a nagy szárazságban. Igaz, hogy boronákkal, hegyes karókkal, nyárssal van kibélelve, de azért át lehet vergődni rajta.
– Ha a Külsővárat elfoglalja a török, Zrínyi beveszi magát ebbe az egérfogóba. Két napig sem tarthatja magát. Vize nincs a Belsővárnak. Igaz, bora van elég ebben a pincében. De ha ezeket a hordókat csapra veretné Zrínyi, egy óra alatt lerészegedne az egész megmaradt őrség.
– Talán az lenne a legokosabb. Legalább vígan mennének át a másvilágra. Mert hogy innen élő ember ki nem jut, annyi bizonyos. Te sem, Jano. Ha ugyan ki nem bontod a pince falát még most. Akkor a kiszikkadt vizesárkon át eliszkolhatsz.
– Igen, de hová?
– Hát a Külsővárba. Mert az még ma a töröké lesz.
– Átpártoljak a törökhöz?
– Ugyan, ugyan. Szolgáltad Zrínyit hűségesen, amíg lehetett. De most? Vagy éhen halnak itt a Belsővárban, vagy bennégnek, vagy mindnyájukat felkoncolja a török. Itt már néked a kutya sem veszi hasznodat, Kruchina Jano.
– Igaz. De mit kezdjek a törökkel? Renegát mégsem lesz Kruchinából talán?
– Nincs is arra szükség, hogy megtaposd a süveged, és turbánt köss. Tudsz te annál okosabbat. A vár úgyis Szolimáné lesz. Ha nem ma, hát holnap. Igaz, nagy kincsesháza van a Héttoronyban. De nincs olyan gazdag kincstár, amelybe belé nem férne még negyven hordó arany és drágakő. Ha nem kellett a császárnak, Zrínyinek meg az Alapiaknak, majd kell Szolimánnak. Jut belőle néked is egy hordóval. Azt elgurítod Trencsénbe, veszel ott magadnak szép udvarházat, harminc jobbágytelkes kis falut, aztán kiakasztod a falra a te kutyabőrödet, nemes Kruchina János. Mert van ám néked is, nemcsak az Alapyaknak. Még fiatal menyecskét is hozhatsz a házhoz, Javorszky, Ocsovszky vagy Kohanóczy leányt. Van abból elég minden háznál. Még ilyen vén legénynek is jut.
– De erre már iszunk! Szervusz, humilissime Kruchina!
Két cinkupába töltött, így koccintott önmagával. Aztán csákányt hozatott Cservenkóval, és egy mély fülkében hozzálátott a falbontáshoz.

A Külsővárban nemcsak a hevenyészett palánk gyulladt ki. Egész házsorok égtek, magtárak, csűrök, kocsiszínek és az istállók is. Most kellett volna oltáshoz a sok jobbágykéz, de alig maradt belőlük munkáravaló. Így a lángtengerben folyt a harc, olyan ádázul, hogy a törökök egy része az égő házakba menekült a magyar és horvát vitézek szablyái elől, és ott pusztult el.
A Belsővárhoz legközelebb eső Nádasdy bástyán nem ütöttek rést az ostromágyúk. A feltöltés sem emelkedett oly magasan, hogy ne kelljen ostromlétrákat használni. Mégis három ízben özönlöttek tetejére a janicsárok, akik a huszonkilencediki nagy rohamban nem vettek részt. Itt verekedett a négy Alapi testvér, a hadnagyok közül Novakovics Iván, Orsics Péter, Papratovics Farkas, Kobács Miklós meg az özvegy nádorné kanizsai vitézei. De itt forgatta súlyos szablyáját Zrínyi Miklós is, körülötte a nemes ifjak, Juranics Lőrinc, Csáky György, Bajoni János, Geréczy Berta és régi kapitánya, Patasics Péter. Kétszer verték le a bástyáról a janicsárokat, akik Ferhát agát akarták megbosszulni. Amikor harmadszor is ellepték a bástyafokot, Zrínyi átengedte nekik a bástyát, és ezzel az egész Külsővárat is, lépésről lépésre hátrálva.
Mindenki tudta már, hogy nem a várat akarja megmenteni. Az ellenállásnak csak egyetlen célja van: minél nagyobb kárt tenni a török seregben. Mert Zrínyi csak egy döntően nagy hadjárat kiindulópontjának tekintette Szigetet. Az volt a török számára is, az, európai keresztény hadak részére is. Ha el is késett ez a had Sziget felmentésétől, valahol úgyis szembekerül a törökkel. És minél gyengébb a török, annál könnyebb dolga lesz majd a császárnak. Sziget pedig legyen romhalmaz. Ne használhassa semmire Szokoli Mehmed.
Nemcsak Zrínyi gondolkozott így, de minden egyes vitéze is. Tudták, hogy a halál sokkal könnyebb, mint erejük végsőkig való megfeszítésével kárt tenni az ellenségben. Erre tartogatták már csak életüket, semmi másra. És amikor felemelkedett mögöttük a felvonóhíd, ők meg ott állottak lihegve, vértől, verítéktől, lőporfüsttől, koromtól feketén, csak Zrínyit figyelték rajongó csodálattal.
Lovon nemegyszer látták verekedni, amint huszárjai élén ront neki az ellenség sűrűjének. De gyalogszerrel vagdalkozni most látták először a Nádasdy bástyán, ötvennyolc évével, legtöbbjüknek apja, de soknak nagyapja is lehetett volna. Dühödt janicsárokkal tusázott, reggeltől délig, halomba vágva őket. Mintha már nem is emberi erő mozgatta volna ezt az öreg testet, amelynek nemcsak a páncél és pajzs terhét kellett viselnie, nemcsak a nehéz sisakot, de a szablyát is suhogtatnia.
Ott állott közöttük ez az öreg ember, ugyanúgy az ellenség vérétől borítva, mint bármelyik közkatonája, és mosolygott.
– Emberül verekedtetek, fiaim! Neveiteket feljegyzi majd a magyar történelem, de a török is.
Hangját elnyomta az ágyúdörgés és a puskaropogás, de ők mégis hallották. Hiszen a szeméből is tudtak olvasni. Taglejtéseiből is, amelyekkel elosztotta megmaradt háromszáz emberét a falakra és a Belsővár két északi bástyájára.
A vizesárok felől szüntelenül hallatszott még a künnrekedtek csatakiáltása. Arról adott hírt, hogy utolsó szál emberig küzdenek, élve nem kerülnek az ellenség kezébe. És időt is akarnak nyerni a bentlévők számára, hogy elhelyezkedjenek a falakon, és megkezdjék a tüzelést.
Zrínyi ezalatt felhozatta a pincéből egyetlen török rabját, Ferhát agát.
– Megkegyelmezek neked, ha felmégy a toronyba, és onnan lekiáltasz a janicsárokhoz, hogy hagyják abba a gyújtónyilakkal való lődözést.
Az aga pillanatokig gondolkozott csak.
– A fejemet kitűzheted a toronyra, Zrínyi Miklós. De az nem fog beszélni.
A nagy zajban csak Zrínyi hallotta feleletét, különben menten levágták volna hadnagyai. Így a foglár teljesítette Zrínyi parancsát, aki intett neki, hogy vigye vissza a pincébe.
Kruchina nemcsak hogy kibontotta a pince falát, de reggelre már vissza is rakta a helyükből kimozdított köveket. Amikor látta, hogy az öreg Ferhátot visszahozzák, megvárta amíg a foglár mögött becsapódik a pinceajtó. Aztán átment a pince ama részébe, melyben az aga raboskodott.
– Kiszabadítlak ma éjjel, ha megígéred, hogy az ostrom után a szultán elé viszel. Kibontottam a falat, gyere, nézd meg magad, ha nem hiszed.

3

A szeptember hetedikére virradó éjjelen nem aludt senki a várbeliek közül. A gyújtónyilak már a Belsővár épületeit is lángba borították, oltogatták a tüzeket napestig a beszorult asszonyok és gyerekek. Tudták a vitézek, hogy ezek az asszonyok rabszíjra kerülnek holnap, a gyerekeket meg elviszik az Atmeidánon levő janicsáriskolába.
A főkapitányi palota is leégett, Zrínyi az oszlopos tornácon medvebőrön heverészett.
Már nem látta a Göncölszekeret, melynek hét csillaga éppen ott ragyogott a várudvar felett. Nem látta a tejutat sem.
Ő most befelé fordult, és igazi férfi módjára számadást végzett azzal az ötvennyolc évvel, amely megadatott néki e földi életre.
Most, ezen az utolsó éjszakán szinte kegyetlen őszinteséggel meg merte kérdezni, kiért és miért harcolt a török ellen zsenge ifjúságától kezdve? A kereszténységért? A királyért?
Tagadólag kellett megráznia fejét ezen a végső számadáson.
Mihály bátyja a mohácsi csatában esett el. Akkor a pápa szövetségese volt a szultánnak és a francia királynak. Zápolya is az ő szövetségesük volt. Nem mozdult Szeged alól, végromlását okozva az országnak. Most meg ott vesztegel a nagy fényes keresztény had Győr alatt. Ezekért harcolt ő?
Vagy talán Ferdinándért és Miksáért harcolt? Akik ellen minden országgyűlésen fel kellett szólalnia, mert lábbal tiporták az ország alkotmányát? Akik éhezni és rongyoskodni hagyják a végházak legénységét, ha az magyar és horvát. De fizetik az idegen zsoldost, hogy befészkelje magát a magyar és horvát várakba. Fizetik a magyar és horvát jobbágy adójából, véréből. És fizetik a törököt is, ha rövid álbékét akarnak.
Kiért és miért harcolt tehát, ha nem a kereszténységért és nem a királyért?
Mit mondjon hajnalban katonáinak, amikor leereszti a felvonóhidat, és kimegy velük a törökre, maga előtt vitetvén a király arannyal hímzett bíborbársony zászlaját?
És ekkor eszébe jutott, hogy a zászlónak egyik oldalán van a királyi címer. A másikon az ország címere.
És ebben a kettősségben találta meg most a felelet egységét.
Esküt tettek a királynak, és igaz ember, igaz vitéz megtartja esküjét.
De az áldozatot, a hősökhöz méltó halált azért a másik címerért fogják meghozni.
Lesz tehát egy szó, egy mindennél kedvesebb, szebben csengő szó, amelyet elmondhat ama nagy út, a hadak útja előtt katonáinak: a hazáért!
Hiszen több ez minden buzdító beszédnél. Benne van a föld termő barázdáinak szaga, a búzakalászok aranya, a folyók ezüstje, benne a bányák kincse, a műhelyek munkája, a családi tűzhely melege, a kenyér puhasága, az erdők zöldje, a rónák szelídsége, hegyek komor szépsége. Benne a ménesek, nyájak, gulyák és kondák sokasága, a könyvesházak tudománya, a kézmívesek sokfajta szerszáma, a bölcső és a koporsó.
Nem hunyta le szemét. Mégis, az ébrenlétnek abban az állapotában volt, amely kristálytisztán álmodja vissza az emlékeket.
A szülői ház régen feledésbe merült részletei bukkantak fel előtte, a horvátországi Medvevárban. Ott is olyan oszlopos tornác volt, mint ez.
A tornácról az anyját is látta a szobában, a kandalló előtt, téli alkonyaton, amint rokkáját pergette. A kandalló és az alkonyfény tüze két oldalról világította meg.
Szőke haja rőt aranyfényben ragyogott, mint a guzsaly fonala is. Az egész szoba mintha dajkamesében jelent volna meg. A kandalló füstfogója a kétszárnyas Zrínyi-címerrel, a fekete pohárszék szivárványos fényű üvegeivel, ezüstjeivel, ékköves billikomaival, zöld zománcos kancsóival, cifra faragványaival.
Egy kis cirmos macskára is emlékezett, aki kicsente kezéből a vajas kenyeret, de viszonzásul átharapott torkú egérrel ajándékozta meg, és álmában a nyakához dörgölődzött. Ezt a macskát Katinak hívták, és néha sünnel, máskor teknősbékával viaskodott minden eredmény nélkül.
Egy Hüon nevű hatalmas, barna foltos kutyát különösen szeretett. Hüon eltűrte, hogy a kis Nikola belekapaszkodjék gyapjas bundájába, ráncigálja azt, és lehasalt, hogy kis zsarnoka üljön fel hátára, és lovagoljon rajta. Ilyenkor Hüon felhúzta ínyét, és mosolygott örömében, amit szeme csillogásával is kifejezett. A vár alatt kanyargó sebes folyót is át tudta úszni Hüon, és a lelőtt vadkacsát elhozta szájában, letéve apja lába elé.
Apját vadászaton látta szarvasbőgéskor, amikor már ködöt pipálnak a hegyek. Kerecsenszárnyas vidrasüvege hetykén félrecsapva, farkasprémes mentéje általvetőn fél vállán, villás puskája Ráró lovának nyeregkápáján. Így baktat fel a köves hegyi úton vadászával, a harcsabajszú Stévóval.
Ez a különös visszaemlékezés mintha valami bágyadt napsütésben mutatta volna meg neki ezen az éjszakán a helyzeteket, arcokat, tárgyakat és tájakat. Mintha semmi sem távolodott volna el tőle abból, amit az élet valóságának nevez az ember. Sőt olyan közelbe nyomultak ezek az időben és térben eltávolodott dolgok, amilyen meghitt közelségbe még sohasem kerültek. Hiszen sok harca, uradalmaival járó ügyes-bajos dolgai, országos gondjai, napi fáradalmai miatt igen kevés ideje maradt három fia és hét leánya számára. Neveltetésüket mindig másokra kellett bíznia. És most mégis sorban megjelentek előtte, mintha búcsúzni jöttek volna. Tisztán látta egymástól oly különböző és mégis hasonló arcukat. Látta mozdulataikat, mosolyukat, az évek változásait felsarjadó termetükön, hallotta beszédüket, amint fejlődik mondataik értelme, gazdagodik szókincsük, és bővül ismeretkörük. Megjelent előtte a kis György, Kristóf és Miklós képe, amint a csáktornyai vár udvarán megtámadják a kitömött bábu Szolimánt. Talán most azon szomorkodnak valahol, hogy nem jöhetnek segítségére, nem támadhatják meg az igazit. Vagy azt hiszik, hogy ő már nincs életben, és még csak el sem temethették. A kis Jánoska jutott eszébe, akinek holnap már nem lesz apja. Szinte nem is ismerte, majd hamar el is felejti. Azt sem fogja tudni, miféle nevet visel, nagyapja cseh birtokán fog gazdálkodni, úgy lehet, meg sem érti majd, ha magyarul vagy horvátul szól hozzá valaki.
Most a kis Rosenberg Éva jelent meg előtte a pozsonyi bálon, rózsaszínben, csacska vidámságban, nefelejcsszemének gyermeki tekintetével. Talán ő is vár rá valahol. Újra a gyerekekre gondolt.
Nem volt gyengéd apa, csak a maga módján, szinte titkon szerette gyerekeit, nehogy elkényeztesse, vagy elpuhítsa őket. Hiszen nemcsak a fiúknak kell majd viselni a végek és a Zrínyi-birtokok minden gondját. De a lányok is úrnői lesznek egy-egy Frangepán-birtoknak, amelyeket török bitorol vagy támad nap-nap után. És hitvesei olyan férfiaknak, akiknek vállára ország gondja nehezedik. Vissza kellett hát tartóztatnia magát minden apai gyengédségtől, és Katalin is osztozott vele ebben a nevelési rendszerben.
Most őt látta a ravatalon – aki legtöbb volt az életében. Szerette volna visszaidézni úgy, ahogy első ízben látta, leányos és mégis büszke szépségében. Vagy ahogy az ebédlőterem asztalánál ül, vendégeit kínálgatva. Vagy amint bizalmas kettesben beszélik meg napi dolgaikat. De hiába erőltette emlékezetét. Csak a halott Frangepán Katalin jelent meg előtte, amint ott fekszik menyasszonyi ruhájában a ravatalon.
– Vár reám.
Tisztán hallotta ezeket a szavakat.

Szokoli Mehmed és a főmufti megeskették az orvosokat, a beglerbégeket és dívánpasákat, hogy a szultán halálát titokban tartják. Igaz, hogy eskü nélkül sem járt volna el a szájuk, mert a titoktartás egy volt a töröknél a fegyelemmel és mozlim összetartással. De Szokoli forma szerint is biztos akart lenni a dolgában, mert a szultán halálhírének kiszivárgása nemcsak a tábort bomlasztotta volna, de palotaforradalmat is idézhet elő Isztambulban. Legmegbízhatóbb futárját küldte tehát a trónörökösért, Szelimért, jönne azonnal a táborba. Ez nemcsak azért szükséges, hogy a hadjárat további menetéről döntsön. De azért is, hogyha nem akarná folytatni, legyen kezében a hadsereg. Mert ezzel dől el a trónöröklés kérdése.
Az orvosoknak viszont megparancsolta, hogy a halottat úgy balzsamozzák be, hogy azt reggel ki lehessen ültetni a sátor elé. Miután elhatározták az ötödik döntő rohamot, azt akarta, hogy a felvonuló sereg még utoljára lássa Szolimánt. Így cáfolata lett volna az esetleg kiszivárgó halálhírnek, de egyben lelkesíti jelenlétével a már csüggedő csapatokat.
Az orvosok eltávolították a halott belső szerveit. Ezeket a főmufti abba a díszes sírboltba temette, amelyet Szolimán parancsára Ali Portug részére emeltek, és amely a mai napig is ott áll a Szemlék-dombon.
Aztán kitömték azzal az anyaggal, melyet az arabok az egyiptomi orvosoktól tanultak el. Végül bekenték preparáló nedvvel és illatos szantálolajokkal, hogy felöltöztessék legpompásabb ruhájába.
Így lelkesítette Szolimán még holta után is a végső rohamra felvonuló seregét, vörös kerevetén ülve a zöld selyemsátor előtt.

Ferhát aga egész éjjel leste Kruchinát a pinceboltban, de az csak nem jött. Az aga valami cselt gyanított Kruchina távollétében, pedig az nem gondolt effélére, sőt tervéről és az agáról is megfeledkezett.
Amikor ugyanis megpillantotta hajnali szürkületben a várudvaron gyülekező vitézeket, nagy változás ment végbe benne.
– Hitványabb volnál mindezeknél, Kruchina? Renegát akarsz lenni?
De aztán újabb kérdőjel elé állították gondolatai.
– Ezek fegyverforgató férfiak egy szálig. Te nem vagy az, Kruchina. Hogy akarsz velük kimenni a janicsárok közé?
Tépelődéséből a vicekapitány, Alapy Gáspár rántotta ki. Karon fogta, úgy vonta félre a gyülekező vitézek csoportjából.
– Reánk nagy feladatot bízott Miklós bácsi. Több törököt küldünk Allah paradicsomába, mint ezek a vitézek itt összevéve, akik kimennek vele a janicsárokra.
Kruchina értelmetlenül bámult rá.
– Nékünk kell felrobbantani az őrtornyot, ha a török már betódult a Belsővárba. Van a pincében annyi lőpor, amellyel felvethetjük az egész várat.
Kruchina pillanatig gondolkozott. De aztán megszorította Alapy feléje nyújtott jobbját. Nagy tisztességnek vette, hogy a főkapitány őt szemelte ki unokaöccse segítőtársául ily fontos feladatra.
– Nemegyszer játszottál a halállal, Kruchina. Most ő jött el érted.
Ezt egészen természetesnek érezte, hiszen vagy háromszáz ember készül itt körülötte a halálra, és olyan elszántan, hogy némelyek még tréfálkoznak, nevetgélnek is. Éppen ő ne tudna szemébe nevetni csontarcú komájának?
Nézte az előkészületeket. Volt a Belsővárban még két nagy faltörő. Azok egyikét, a Medvét Zrínyi felvonatta az udvarra, szemben a kapuval. Utolsó megmaradt tüzérje, Szerecsen Márk megtöltötte ólommal, vasszilánkkal, apró golyóval. Ezalatt Zrínyi kihordatta a palotából minden drágaságát, és máglyára rakatta. Sok pillangós, virágos, ékköves aranyserlegét, aranytálait, négy zsákot aranypénzzel degeszre tömve. Nyusztprémes mentéit, boglárjait, súlyos aranyláncait, ékköves markolatú szablyáit, sisakjait, vertezüst páncéljait, aranyskófiumos dolmányát, csizmáit.
Aztán letette sisakját, leoldoztatta páncélját, melyet az ostrom alatt viselt. Kiválasztott egy kócsagtollas nyusztsüveget, azt nyomta fejébe. Egy sötétkék dolmányt, azt öltötte magára. Szilvakék kamuka bársonymentét, amelynek két belső zsebébe száz-száz aranyat varratott még az éjjel. Azt kanyarította a vállára. Régi, kedves szablyáját, mellyel még az öreg Keglevics alatt vívta első csatáját a törökkel.
Ezt kötötte oldalára. Meg egy könnyű, kerek pajzsot, ez volt egész fegyvere.
Tisztjei, vitézei követték példáját. Páncélt, fegyvert mind eldobálták, csak szablyáikkal készültek utolsó útjukra.
Amikor Zrínyi meggyújtatta a máglyát, a hajnalfény is egyszerre kivilágosodott, mintha csak erre várt volna.
Zrínyi a máglya lángját nézte. Aztán megpillantotta öccsét, Kruchinát és a négy Alapi testvért. Odalépett hozzájuk.
– Látjátok, ennyit ér minden földi kincs – mondta, a máglyára mutatva. – Kis idő múlva kimegyünk a törökre. Talán elérjük a töltést, akkor az Alapiak kincse felett fogunk általfutni. Amit oly soká kutattatok. De most megtaláljátok. Mert tudjátok meg, az Alapiak kincse az, amiért ma boldogan halunk itt meg mindnyájan. És amiért egyedül volt érdemes élni.
Tudták már mindannyian, mire gondol. És a kis púpos száján ki is szaladt a szó, melyet Zrínyi akart búcsúzóul mondani katonáinak:
– A haza!
Ekkor a másik Gáspár, a főkapitány öccse, hirtelen lehajolt, hogy megcsókolja Zrínyi kezét. A többi négy Alapi követte példáját. Kruchina is.

A törökök a Külsővár ágyúit ezalatt a Belsővárra fordították. Golyóik már ott csapkodtak a kapitányi palota külső falán. A janicsárok puskáinak sortüze ropogott. Az emelőhíd rozsdás láncai csikorogva ereszkedtek le.
Zrínyi kinyittatta a kaput. Intett Szerecsen Márknak, hogy süsse el a Medvét, de az utolsó tüzért ekkor találta homlokon egy puskagolyó. Kovács István gyalog közvitéz sütötte el helyette.
A füstben is látták, hogyan vág utcát a lesben álló janicsárok sorfalában.
Ekkor Zrínyi kirántotta szablyáját.
– Vitézek! Édes hazánkért, Magyarországért!
Oroszlánhangja túlharsogta az ágyúbömbölést.
Juranics Lőrinc ugrott most Zrínyi elé az aranyhímes, bíborbársony országzászlót magasra emelve. Körülötte Zrínyi oldalán Patasics Péter, Csáky György, Istvánffy Pál, Geréczy Berta, Bajoni István és az Alapiak.
Előrerohanó alakjuk csakhamar eltűnt a füstben és a mély kapuboltozat homályában.

A vitézek egy része kis időre megrekedt a kapualjban. Az összetorlódottak között Kecskés Gábor tizedesnek eszébe jutott, hogy van a toronyban egy seregbontó és három szakállas ágyú. Felszaladt hát öt emberével a csigalépcsőn, és a torony ablakaiból lőtte a Külsővárban lesben álló janicsárok és aszabok sűrűjét. Amíg ezek rakásra hullottak a váratlan golyózáporban, Kruchina és Gáspár sem vesztegették idejüket.
Az őrtorony alatt elhúzódó pincesorban kanócot vezettek végig a lőporral telt kádakon és hordókon. Aztán a borospincébe húzódtak, és Ferhát aga, meg egy csapra vert hordó társaságában várták a kellő pillanatot, amikor meggyújthatják a kanócot. Még a megkötözött agát is megitatták a villányival.
– Tiltja ugyan a vallásod – mondta Alapy –, de legalább jó kedvvel mégy majd be Allah paradicsomába, és helyet szorítasz ott nekünk, hitetleneknek is. Mert úgy hallottam, hogy igen szép hurik vannak ott, akik mindenféle jóval traktálják a beérkező vitézeket.
– Nem olyan könnyű oda bejutni – vélekedett Kruchina a harmadik kupa után. – Mert hat paradicsomon kell majd öreg Ferhátnak általkalauzolnia bennünket, amíg bejutunk a hetedikbe. Ott vannak a legszebb hurik és a legjobb étkek, legédesebb gránátalmák. Viszont oda csak az jut be, aki legalább száz ellenséget megölt.
– No, abban nem lesz hiba. Mert ha mi meggyújtjuk ezt a kanócot, úgy vélem, ezer janicsárt betessékelünk még magunk előtt.
Hallgatództak. A pincebolt tompán vert vissza egy hatalmas dörrenést.
Olyan csend lett, hogy még a salétrom hullása is hallatszott, amint néhol vakolatostól esett le a nedves pincefalról.
– Most sütötte el Márk a Medvét – mondta Gáspár. – Ez is elvitt vagy félszáz igazhívőt.
Lábak dobogása verte fel a csendet, egyre erősödő robajjal.
– Most mennek ki Miklós bácsiék a törökre.
Egy ideig ez a zaj hallatszott, aztán másféle váltotta fel.
– A toronyból lövik a kontyosokat – mondta Alapy. Aztán sokáig nem hallatszott semmi. Végül diadalordítás és megint lábdobogás, sokkal erősebben, mint előbb.
– Most tört be a csorda a Belsővárba – mondta Kruchina.
– Akkor hát rajta!
Gáspár kezében meg sem remegett a gyertya, amikor a kanóc végéhez közelítette lángját. Kruchina visszahúzta a kezét.
– Hadd gyűljenek még egy kicsit.
Ferhát aga valami imát mormolt. Minden muzulmán halotti leplét, turbánját szerette volna lecsavarni fejéről, de keze meg volt kötve.
– Segítsetek – kérte Kruchinát.
Az leoldotta fejéről a turbánkendőt, kezét is feloldotta.
– Most! – vezényelte aztán Gáspárnak.
A gyertyaláng elérte a kanócot, a tűzkígyó sisteregve futott át a pincesoron.

5

A piros ruhás zenekar ezen a reggelen is ott rikoltoztatta sípjait, döngette üstdobjait a szultán sátra előtt, mint rendesen.
Szokoli Mehmed az őrtornyot figyelte. Mikor tűzik ormára a hétlófarkas seregzászlót. Látta a kapubolt alól kicsapódó füstoszlopot. Tudta, hogy a maroknyi várőrség ebben a füstoszlopban fog előrohanni.
Kihozatta a szultánt a sátorból. Az orvosok úgy tudták a kerevetre ültetni, mintha élne. Szeme is nyitva. Ki láthatta a domb alól, hogy üveges fényét homályos pára futotta be?
Zrínyi holttestét tíz óra tájban magasra emelve hozták át az ujjongó táboron a janicsárok.
Felvitték a dombra. Ott Szokoli kopjára tűzette a fejét.
Az ő szeme is nyitva, mint Szolimáné. Mintha szembenéznének egymással. A domb alatt diadalordítás az egész török tábor. A zenekar sípjai rikoltoznak, réztányérjai csattognak, üstdobjai döngenek.
Ekkor tűzoszlop csap ki a várból. Nyomában rettenetes dörrenés. Szokoli látja, amint az őrtorony meginog, derékban kettétörik, kövei felvetődnek a magasba, onnan zuhannak alá az egész várat beborító fekete füstfelhőbe.
– Felséges padisah, íme, lábaid előtt fekszik Szigetvár.
A nagyvezír feküdt a szultán lába elé, mintha ő lenne Sziget, és miközben homlokával a kerevet előtt leterített szőnyeget érintette, a beglerbégek és dívánpasák már nem is tudták, alakoskodik-e ez a furcsa, sötét képű Szokoli, vagy önmagával akarja elhitetni, hogy ő teljesítette minden mohamedánok korlátlan urának parancsát.

A robbanás és az őrtorony leomló meg a magasból alázuhanó kőgörgetege nagy csapat török halálát okozta. De meghagyta Ferhát aga, Alapy Gáspár és Kruchina életét. Amikor ugyanis a zsákmányéhes törökök bajtársaik romok alá temetett holttestein át betódultak a főkapitányi palota és a pince épségben maradt kis részébe, ott három eszméletlen emberre bukkantak. A légnyomás szétvetette a boroshordókat, és a három ember valósággal úszkált a bor kiömlő áradatában, amely megmentette őket.
Az egyikben a janicsárok felismerték agájukat. Amikor eszméletre térítették, megkérdezték a másik két elázott felől. Ferhát meg akarta hálálni Kruchinának, hogy az teljesítette utolsó kívánságát. Ennél többet ugyanis nem adhatott neki, mert a muzulmán halotti leple nélkül nem juthatott be a paradicsomba.
– Ezek is Zrínyi rabjai, mint én. Nem tudom, mit követtek el, de velem együtt raboskodtak itt.
Tudta, hogyha nem ezt mondja, a janicsárok felkoncolják őket, mert csak az asszonyokat és gyermekeket fűzik rabszíjra, élő férfit nem hagynak az elfoglalt várban.
Hírmondónak mégis meghagytak három katonát a rabságba került Alapyn és Kruchinán kívül. Ezek egyikét Szokoli Miksa császár táborába menesztette, a másik kettőt Károly és Ernő főhercegek seregeihez.
Zrínyi fejét piros selyemzsákba varratta Szokoli Mehmed, ebben küldte el öccsének, a budai basának. Szokoli Musztafa meg Sarmasághy Márton diákkal tovább küldte Miksa császárnak.
Thúry György egykori seregdiákját, aki ily módon szabadult a török rabságból, nem bocsátották a császár elé. Az udvari marsall, Salm Eusébius jelentette csak neki, hogy elhozták Zrínyi fejét. Miksa éppen a marsall unokaöccsét, Eginót korholta, amiért még most sem indul Sziget felmentésére. Helffenstein azt vitatta, hogy a sereget nem lehet kétfelé osztani, mert ezzel megnyitnák Szolimánnak az utat Bécs felé.
Ekkor lépett be a marsall a püspöki vár nagytermébe, ahol éppen tetőfokra hágott a zűrzavar, mert Ferdinánd főherceg új, és ki tudná, hányadik haditervével hozakodott elő.
– Mély sajnálatomra azt kell jelentenem császári felségednek, hogy Sziget elesett. Legalábbis abból lehet csaknem teljes biztonsággal erre következtetni, hogy a budai basa elküldte császári felségednek gróf Zrínyi Miklós őméltósága levágott fejét.
A teremben döbbenetes csend támadt. A császár végül felállott, keresztet vetett, a többiek is követték példáját.
A császár maga rendezte a temetést. A piros selyemzacskót a karmeliták templomának főoltárára helyezték, ahol Oláh Miklós celebrálta a gyászmisét. Onnan a fejet baldachin alatt vitték ki a tíz fekete mén vontatta, fekete bársonnyal bevont gyászkocsiba, melynek két oldalán hatalmas kereszt fehérlett. A koporsót a hercegprímás, a győri püspök és a szerzetesrendek priorjai követték, majd a császár, oldalán a két főherceggel, teljes vértezetben, fekete méneken. Báthori Endre vezérletével ezerkétszáz magyar huszár lovagolt a kocsi után, Zrínyi kedvenc lovassága. Nyomukban az egész magyar és német birodalmi gyalogsereg, a két szárnyon az egész európai lovasság, mintha ütközetre vonulna fel. Végül száz ágyút vontattak a menet után, amelyekből a gyalogsággal és lovassággal együtt sortüzet adtak a sírba tétel pillanatában. Utána újabb gyászmise a bencések templomában, melyet a pannonhalmi főapát celebrált.
Mondják, a császár nagyon meg volt elégedve a temetési ünnepség pompájával.
– Szeretne minden magyart így temetni – mondta a nagy szakállú Batthyány Oláh Miklósnak, amin a pannonhalmi főapát igen megbotránkozott. A vén hercegprímás azonban némán bólintott. Talán ezzel akarta jelezni, hogy az örökké zsémbeskedő grófnak igaza lehet.
A hatalmas császári hadsereg még mindig nem mozdult, pedig a harmincezer fővel lecsökkent és vérhasjárványtól megtizedelt, kiéhezett török sereget most megsemmisíthette volna. Szokoli Mehemed tartott is ettől. A trónörökös megérkeztéig nem akart visszavonulni, a teljesen szétrombolt Szigetvárat is szerette volna védhető állapotba helyezni. Cselhez folyamodott tehát. Megrakott ötven gályát katonasággal, és felküldte a Dunán, mintha ez lett volna előnyomuló seregének jobbszárnya, öccsének, Musztafának is üzent Budára, hogy küldjön néhány szpáhiezredet Esztergom felé, mintha kelet felől meg akarná támadni a komáromi tábort. Ott a portyák csakhamar el is híresztelték, hogy Szolimán előhada közeledik. Mert a szultán haláláról még ekkor sem tudtak a császári főhadiszálláson.
Pedig az október elhozta az őszi időt is. Megeredt az eső, amely oly makacsul vonakodott megsegíteni Szigetet az egész ostrom alatt.
A félig-meddig kiszáradt Almás vize rohamosan megduzzadt, és vele együtt a tó meg a mocsár is. A törökök újra összekötötték az átvágott duzzasztógátat, kijavították az ostrom alatt a töltésre összehordott szálfákkal, boronákkal, földes zsákokkal a falakat és bástyákat. Ezzel egyúttal szabaddá tették a körülfutó vizesárkot is.
Csak az őrtornyot nem tudták újjáépíteni, összehordott köveiből gúlát emeltek a várudvaron, erről is kilátás esett a környékre.
De amit a császári sereg nem tudott véghezvinni, azt elvégezte a hideg őszi eső. A délvidéki és forró égövi katonák köhögni kezdtek. Szokoli tudta, hogy az ő tüdejük fújja a takarodót. Üzent a gyulai seregnek és a karamáni bégnek, ezek megkezdték a visszavonulást. Gyulán és Szigeten egyenként négyezer főnyi őrséget hagyott a fővezér, és október végén már Belgrád alatt egyesült a visszavonuló sereg.
A győri tábor is oszladozni kezdett. Visszavonulóban elhajtott minden gulyát és nyájat, sáska módra felfalt mindent, kirabolva az északi megyéket, még Felső-Ausztriát is.
Miksa örült legjobban, hogy megszabadulhatott a díszes, büszke seregtől.
Aztán leesett az első hó is. Mintha ünnepélyes, tiszta fehér halotti lepellel akarta volna bevonni a romokat és a temetetlen hullák ezreit, a csataterek roppant szemétdombját, mindkét sereg szégyenét.
A tájra ismét csend borult, és a Dunán, meg a Dráván megjelentek a tél hírnökei, az úszó jégtáblák.
A dögkeselyűk, varjak és hollók seregei még ott kerengtek egy ideig a téli tájon, csatázva egymással és a hideggel. Aztán ők is eltűntek titokzatos búvóhelyeikre, erdők és barlangok mélyébe.
A térkép alig változott. A bécsi Bellicum mappáin csupán két magyar végvár elestét jelölték be a nagyképű, strucctollas tábornokok.
Egyéb nem történt. Csak a magyar krónikák teltek meg halott hősök neveivel.

6

Az őszi szántást, de még a tavaszit is sihederfiúk és özvegyasszonyok végezték a kengyeli pusztán. A hét árendás közül kettő még a duzzasztógáton esett el az ostrom alatt, hárman az Óvárosban, Csokics Száva meg Jani veje mellett, a töltésen, amikor kimentek a főkapitánnyal utolsó útjukra, az öregágyú füstjében. Alapi Menyhért, László és Gáspár talán még odáig sem jutottak, ki tudná azt megmondani? A hírmondókul meghagyott három szemtanú és így a krónikások is csak harminchat szigeti vitézről emlékeznek meg név szerint. A többit névtelenül temették velük és a török halottak tömegével együtt, jeltelen tömegsírba.
Zrínyi holttestét egy Hasszán Murza nevű bég kérte ki Szokolitól. Valamikor Zrínyi foglya volt, és a bán oly emberségesen tartotta, hogy ezt most tisztes temetéssel akarta meghálálni. Elvitette Szentlőrincre, ott temettette el kálomista pappal. Innen vitette György fia a szentpáli sírboltba, amikor fejét is elhozatta a győri temetőből.
Nem sokkal a gyászmise után egy Kristyóry György nevű ember jelentkezett Csáktornyán Zrínyi Györgynél. Deresedő szakállú, hajlott hátú, bátor tekintetű férfi, akinek furcsa ruházata után senki sem tudta volna megmondani, miféle. Legkevésbé azt, hogy a török seregben ezredesi rangot visel, és hogy ott Naszud bég néven ismerik.
Kalandosoknak hívták akkoriban az ilyfajta renegátokat, akik a két sereg között jártak-keltek, jó szolgálatot téve töröknek is, magyarnak is. Efféle volt ez az aradi származású Kristyóry Naszud bég is, aki most Alapy Gáspártól hozott levelet unokaöccsének, Zrínyi Györgynek.
Gáspár azt írta levelében, hogy az új belgrádi pasa, Rusztán fogságában sínylődik, Kruchina Jánossal együtt. Kéri, hogy váltsa ki, vagy cserélje el őket Ahmed Oglu Sefket bejjel, mert ezt kéri a basa.
Zrínyi György nagyot nézett, mikor elolvasta Gáspár levelét.
– Hol vegyem én ezt a szerencsétlen Ahmedet, akitől apám nem tudott volt megszabadulni?
A mindentudó Kristyóry Naszud rejtélyesen mosolygott.
– Előhozhatja a várnagy ebben a percben akár, mert itt vagyon a pincetömlöcben, gróf uram.
Ezen meg éppen csodálkozott Zrínyi György.
– Tán az égből pottyant volna ide?
– Nem éppen. Siklós alatt fogta el a gróf úr egyik portyája, amikor Szokoli visszavonulóban volt. Tartott attól, hogy a főherceg oldalba fogja a Muraköz felől, ő is portyáztatott hát erősen. Ahmed szpáhi dandártól maradt el, itt kell lennie.
– Eridj hát, keresd meg.
Nem telt belé negyedóra, Kristyóry Naszud már hozta is a bejt. György összecsapta a kezét.
Ahmed szakálla is megderesedett már azóta, hogy a kis púpos Gáspárral kellett párviadalra kiállania ennek a várnak az udvarán. Talán Zrínyi György is erre emlékezett és a kitömött Szolimánra, akivel ő vívta itt gyermekkorában párbaját. Mert odalépett Ahmedhez, és kezét nyújtotta felé, amit az keményen megszorított, és még sokáig rázogatott, mintha nem akarná elengedni.
– Eridj hát békével, Ahmed Oglu Sefket bej. De ki hozza el Alapyt?
– Én magam, Kristyóry György. Nemhiába küldött Kruchina. Ő tudja, hogy szolgáltam én a gróf úr apját is.
Zrínyi tíz huszárral kísértette őket Légrádig. Azok ott várták be Kristyóryt, aki néhány nap múlva meg is érkezett a két cserefogollyal.

Mint a kengyeli puszta kis Alapi-tanyáján valamikor, úgy most a csáktornyai Zrínyi-kastélyban is a György-napi és Mihály-napi családi összejövetelek jöttek szokásba. Ezek voltak a beszolgáltatások időpontjai. A puszták adtak, a kastélyok kaptak. Azonkívül a kastélyban György-napot tartottak az új gazda után, a tanyán Mihály-napot. Mert Miskát csak a határig vitte el apja, amikor Szigetre ment, onnan visszazavarta. Ugyanolyan okból, mint György fiát Zrínyi Miklós. Jól tudták a halálba menők, hogy a tanyán is, a kastélyban is lesz az életnek utánuk folytatása. Lett is. Ifjúsággal telt meg ezeken a napokon mindkettő. A tanyán Jani három fia, három lánya. A kastélyba meg eljött György-napkor Zrínyi Kristóf Horvátországból, az ifjú Zrínyi Miklós egyik dalmáciai várából. A Zrínyi lányok meg férjükkel az ország minden részéből. Thurzó Elek Szepesváraljáról, Thurzó Ferenc Nyitrádról, Országh Kristóf Ipolyságról, Bánffy Miklós Alsólindváról, Batthyány Boldizsár valamelyik Balaton-melléki várából, Drugeth Miklós Homonnáról, Teleki István a Nyitra megyei Telekről hozta el nejét. Alapy Gáspár Kemlényből. Mert rabságából kiszabadulva, Erdődy Éva kezét kérte meg, és mert kikosarazták, végül egy Draskovics lánnyal evezett be a házasság csendes kikötőjébe.
A sok fiatal között akadt egy öreg is. Thúry György, aki egykori apródjával együtt ülte meg a György-napot. A nagy törökverő hőst persze mindig az asztalfőre ültették, onnan gyönyörködött a sok ifjú daliában, menyecskében, dalaikban, táncaikban. Amíg végül maga is együtt nem dalolt velük, és együtt nem járta velük a süvegest, egerest, lapockást, palotást vidám muzsikaszó mellett.
Estebédnél egymást köszöntötte fel a két György.
Thúry előtt most is barátjának, Zrínyi Miklósnak kedvenc pillangós serlege állott az asztalon, mint rendesen. És amikor köszöntőre emelte, a megszokott módon kezdte:
– Uram, uram, Zrínyi György fiam, szállok az Úrhoz.
Zrínyi az asztal végén felállott, szemben nevelőapjával.
– Állok elébe!
– Azt szokták mondani: ifjúság bolondság. Én azt mondom: bolond, aki öreg!
Ezt megtapsolták. Thúry megvárta, míg elcsendesedik a zaj, aztán így folytatta:
– Még egy közmondást kell megcáfolnom. A régi rómaiak azt tartották: Boldogság és dicsőség a hazáért halni. Én azt mondom: nem meghalni kell a hazáért, de élni! Mert menynyivel könnyebb dolog lett volna Sziget védőinek az ostrom első napján meghalni, mint öt hétig feltartani ezerannyi törököt, mint amennyit kitett az egész őrsereg. Hiszen a halál csak egy pillanat. De ötheti ostrom minden fáradsága, kemény munkája, keserves megpróbáltatása, harmincezer török elpusztítása, ez a halálba menekülésnél sokkal méltóbb feladat.
Itt újabb taps szakította félbe Thúry beszédét.
– Tudnia kell a végbeli vitéznek, hogy a halál olcsó, az élet drága. Meg kell hát fizetni érte a kontyosnak, drágán kell árát megszabni, ha egyszer halni kell. Az én szeretett barátom, a te dicső apád, Zrínyi Miklós, tudta, mi az ára. Amikor eljött a végső órája, csak az öregágyú töltése elvitt hatszáz törököt Allah paradicsomába. A kimenetel majd annyit. A felvetett őrtorony háromezret. De ha összeszámolnánk, hogy életében mily kárt tett az ellenségben messziföldön is híres lovasrohamaival, annak se szeri, se száma nem lenne. Utolsó háromszáz emberével is egy napig tartotta magát, mint ama hős görög, Leonidasz.
Itt újabb taps szakította félbe, a szemek csillogtak a gyertyák fényében, és az ifjú arcok kipirultak a büszkeségtől.
– Ha példamutatás kellene néktek, szebb és nagyobb példát nem találna a szigeti harcnál ükunokátok sem. De akik itt vagytok most körülöttem, mind letettétek már a vitézi próbát és te is, Zrínyi György nemegyszer, vélem és szemem láttára. Ezért mondom: nem bolondság az ifjúság, de a nemzet dísze, virága. Erre a gyönyörű virágcsokorra, a magyar ifjúságra ürítem Szigetvár hősének, Zrínyi Miklósnak serlegét!
A terem visszhangzott a “vivát Thúry György” kiáltástól, és a zenekar rázendített a Thúry kapitány nótájára, melyet szerte a Dunántúlon énekeltek.
Most Zrínyi György várta, kezében apja másik serlegével, míg a muzsika és a vivátozás elnémul. Akkor ezt mondta:
– Hálás szívvel köszönöm az ifjúság és a magam nevében szeretett nevelőapám, Thúry György hozzánk intézett szép szavait. Istennek hála, nemcsak hős halottainkról vehetünk példát itt mi mindannyian, de olyan élőről is, mint Thúry György édesapánk. Mert az ő erős teste és lelke a foglalatja mindannak, amit messzi földön is megbecsülnek a magyar férfiban. Bátorság a harcban, bölcsesség az ország dolgaiban, meg nem alkuvás a becsületben, vendégszeretet a maga portáján, kötelességtudás a munkában, hűség a barátságban. Mi, magyar ifjak, halott apáink emlékére fogadjuk, hogy igyekszünk méltóak lenni szerény tehetségünkhöz mérten az élő példaképünkhöz. És kérjük, hogy még sok éven át számoltasson el bennünket minden György-napon arról, mit cselekedtünk az elmúlt esztendőben mi magyar hazánkért! Isten éltesse!
A muzsikusok újból rázendítettek a Thúry kapitány nótájára, és most a két György serlegét összekoccintva, belevágott énekével a muzsikaszóba.

Szabad mezőn, nehéz csatákban,
Zászlós kopján, nehéz szablyával
Rontja pogány teméntelen hadát.
Törökverő Thúry György kapitány…

Az Alapi-tanyán Miska cseperedett már gazdává, így Mihály-napot tartottak. Amúgy is szokásban volt, hogy ezen a napon gyűlik össze a család, de most, hogy hiányoztak a férfiak, az összetartozás érzése még erősödött. Kemlényből eljött Gáspár özvegye, Székcsői Ila, akit a másik Gáspár négy testvérével együtt vásároltatott meg Naszud béggel a belgrádi rabszolgapiacon. Ide hurcolták ugyanis a szigeti asszonyokat, leányokat, akik még életben maradtak. A fiúgyermekeket messzibbre vitték, az Atmeidánon pirosló roppant janicsárkaszárnyába. Székcsőiné még az uszályon halt meg, mielőtt Zimonyba érkeztek volna. A fiúkat más uszályra rakták, így Gáspár kisfiát is. Ahhoz még a Naszud bég tudománya sem volt elegendő, hogy a kis Gábort visszaszerezze, pedig Alapy megadott volna érte ezer aranyat is.
Csáktornyáról eljött Menyhért özvegye, Patasics Milica, serdült fiával, leányával meg a két kovácslegénnyel, Bandival és Matyival.
– Ki patkol most Csáktornyán? – kérdezték tőlük.
– Van az alvégen more elég. Mihály-napkor patkoljanak azok!
A szomszédos tanyáról átjött Mara két öccse, két húga, a többi öt, Szigeten elesett árendásgazda fiai, leányai is jócskán.
Délidőre már olyan hangos volt az egész tanya, mintha nagy lakzi lett volna benne. A legények verték a guzlicát, a lányok daloltak, a gyermekek szembekötősdit, fogócskát, bújósdit játszottak házban, udvaron, kertben, szérűskertben. Csakúgy visszhangzott kacajuktól a tanya.
A három özvegy, Mara, Milica és Ila a diófa alatt üldögélt ünneplőben, a malomkő asztal körül. A konyhán és a szabad tüzeken fortyogó bográcsok körül húgaik foglalatoskodtak.
Az asztalnál csak Mihály ült velük illendőségből, hogy fogadja a Mihály-napi köszöntőket, a legények és lányok maga költötte rigmusait.
A vendégseregnek bizony nem jutott asztal. Amikor elkészült a kondérokban az ebéd, ott evett-ivott mindenki a köleskásás birkahúsból, ahol éppen ült vagy állott. Még cseréptányér sem lett volna elég, ha nem hoznak a többi tanyáról, mert ugyan ki tart konyhájában ötven-hatvan vendégre való tányért. De még kanalat, mázas korsót, cinpoharat is a szomszédok hoztak, hét tanya adta össze a Mihály-napra valót, a Csokicsok még két kis hordó törkölyt, egy nagyobb hordó savanyú vinkót is átgurítottak.
Csokics Stépán köszöntötte elsőnek az ifjú gazdát ebéd előtt:

Rávirradtunk Mihály-napra,
hordókat verjük csapra!

Ujujujujujuj! – rikoltott belé a vendégsereg.

Adjon isten Mihály néked
Bort, búzát, szép feleséget.
A töröknek temetést,
A németnek hasmenést!

Ujujujujujujuj! – hangzott a tetszés egyre viharosabb nyilvánítása.
Így köszöntötték sorba a többiek is, de még az ebéd végére sem értek, a legényeknek, leányoknak viszketett már a talpuk, mert roppant körben felállottak a kólóra. És amikor a guzlicások mellé még egy csimpolyás és dobos is került valahonnan az útszélről, az udvar már porzott talpuk alatt. Akik nem fértek a körbe, csak tapsoltak, rikoltoztak, aztán felváltották azokat, akik kidőltek az egyre szilajabbá gyorsuló délvidéki körtáncban.
Mara, Ila, Milica is szerettek volna beállni a kólóba. Hiszen fiatalok még. De özvegyasszonyhoz nem illik az ilyen.
Csak ültek némán a malomkő asztal körül, a nagy diófa alatt, és nézték a táncolókat, amíg reá nem ereszkedett a tanyára az esthomály.

Kruchinának eszébe jutott néha a trencséni udvarház, meg az Ocsovszky, Kohanóczy, Jávorszky kisasszonyok. Kapott is volna annyi pénzt Zrínyi Györgytől, Alapy Gáspártól, hogy meg tudja venni az udvarházhoz tartozó harminc jobbágytelkes falut. Sokszor neki is készülődött. De aztán csak ott ragadt a csáktornyai várban.
Még Kemlénybe sem ment el, pedig Gáspár ugyancsak hívta.
– Valamitől megdagadt a lábam, talán azt mondja: Kruchina, eleget csavarogtál, most ülj nyugton. Már nyeregbe sem tudok én ülni, Gáspár úrficska.
A pinceboltban szeretett ülni, ahol Radován helyén már fiatal diák, Körtvélyesi Pál forgatta a hollótollat.
Annak mondta tollba a kincs meg a szigeti ostrom történetét. Feljegyzései nyomán íródott ez a regénykrónika is.

SZÓMAGYARÁZAT

Ámor – a szerelem istene (latinul).
Aranyskófiumos – arany fonallal gazdagon kivarrt.
Ászok – hordóállvány.
Audiencia – kihallgatás (latinul).
Basibozuk – török szabadcsapat, tagjai a szultán katonai hatóságaitól csak fegyvert, lőszert és kenyérellátást kaptak, zsoldot és egyenruhát azonban nem. Feladatuk az volt, hogy fosztogatással, gyújtogatással keltsenek zavart az ellenség háta mögött, és gyengítsék az ellenséges seregek utánpótlását.
Beglerbég – a török birodalom egyik legfőbb méltósága. Az egész birodalom két nagy részre oszlott: az ázsiai tartományokra, amelyeket együtt Anatólianak hívtak és az európai tartományokra, amelyeknek Rumélia volt a neve. Mindegyiknek élén egy-egy beglerbég állott.
Bej – magas rangú török méltóság. Mint katonai rang ezredest jelent, mint civil megszólítás kijárt minden előkelő embernek.
Bibliotéka – könyvtár (görögül).
Bíboros kollégium – a pápa mellett működő legfőbb egyházi hatóság.
Burg – vár (németül). A bécsi Burg a császár székhelye volt.
Bülbül – csalogány (törökül).
Caravella – kis méretű vitorláshajó.
Castrum – sánc (latinul). Többes számban – castra – tábort jelent. Később a castrum szót is használták tábor értelemben.
Ceres – a föld, a termékenység istennőjének neve (latinul).
Ciklops – az ókori görög-latin regékben egyszemű óriásokat jelent. Átvitt értelemben általában óriásokat jelölnek ezzel a szóval.
Csiger – általában silány, savanyú bor; a Balaton vidékén a törkölyre töltött, azon állni hagyott, majd kisajtolt víz, amely ilyenformán gyengén borízű lett.
Csokjasa – udvarias török köszönési forma.
Cupido – Ámor másik neve.
Damaszcénkard – finom kovácsolt acélból készült, hajlítható pengéjű kard.
Decima – tized, adófajta.
Dézsma – tulajdonképpen a latin decima (magyarul tized) szó elmagyarosodott alakja, s eredetileg kizárólag a plébánosnak járó adót jelentette, de később különféle egyéb adót is jelöltek ezzel a szóval
Dívánpasa – a szultán államtanácsának (díván) tagja.
Doge (olv.: dózse) – a velencei köztársaság legfőbb tisztviselője.
Faun – a görög-latin regevilág alakja: félig ember, félig kecske.
Felhónolni – a dárdát döfésre kész állapotba helyezni, végét a hóna alá szorítani.
Fiscus – kincstár (latinul). Itt kincstári ügyész.
Forspont – előfogat.
Fustély – bunkó.
Gházi – harcos, harcias (arabul). Név mellett körülbelül annyit jelent, mint hős, vitéz.
Gonfaloniere – a régi olasz kis államokban a katonaság parancsnoka.
Guzlica – délszláv húros hangszer.
Gyaur – hitetlen, a mohamedánok ezzel a szóval jelölnek minden embert, aki nem mohamedán.
Hasis, bétel – keleti élvezeti cikkek, kábítószerek.
Hektika – köhögősség, hűlés, tüdőbaj.
Héra – Zeus felesége.
Heraldikus – címertannal foglalkozó tudós (Heraldika – címertan). Itt a címer rajzolóját jelenti.
Hiúzmálas – hiúzprémes öltözék.
Huri – a mohamedán hit szerint a mennyországban lakó szép nőalakok neve, megfelel a keresztény mesevilág angyalának.
Installáció – beiktatás (latinul).
Instanciázni – kérni, folyamodni.
Ispotály – kórház.
Ister – a Duna latin neve.
Jatagán – görbe, szélesedő pengéjű keleti kard.
Kába – Mekkában őrzött fekete meteorkő, amelyet a mohamedánok szent tárgyként tiszteltek.
Kalamáris – tintatartó (latinul).
Kapudánbasa – tengernagy, több hajó parancsnoka.
Karavánszeráj – beszállókocsma (törökül) bazárral, fürdővel, istálókkal.
Kán – tatár méltóság.
Rhászvárosoknak hívták a török hódoltság alatt azokat a helységeket, amelyeket a. szultán közvetlenül a maga fennhatósága alatt tartott, és nem adott hűbérbirtokba másnak (khász – arabul tulajdont jelent). Ezek a városok kizárólag a szultánnak fizettek adót.
Köpölyözés – érvágás.
Klistélyozni – gyógymód (beönteni, irrigálni).
Lacrimae Christi – szószerint “Krisztus könnyei” – édes olasz borfajta.
Majordomus – háznagy, az udvartartás élén álló tisztviselő.
Mars – a háború istenének latin neve.
Mitológia – hitrege, régi vallások csodás mesevilága.
Nagyvezír – a török birodalom legfőbb tisztviselője, ő állt az egész közigazgatás és a haderő élén.
Nargilé – vízipipa, sajátos keleti élvezeti cikk, olyan pipa, amelynek hosszú gumiszára van, s ezt vízen keresztül vezetik, ettől a füst lehűl, és hidegen kerül a pipázó szájába.
Nemesi bandérium – hűbéri katonai alakulat, a földesúr saját fegyveres serege, amelyet ő maga vezet a háborúban a saját zászlaja alatt.
Nereidák – görög víziistennők.
Nicola Zerini – Zrínyi Miklós nevének horvát alakja.
Nomen est omen – latinul annyit jelent, hogy “a név végzet”.
Nona – kilenced, adófajta.
Obeliszk – egyetlen kőből kifaragott hosszú, keskeny oszlop.
O caro Dio! – Édes Istenem! (olaszul).
Okula – tulajdonképpen szemeket jelent, de átvitt értelemben szemüveget is (okuláré).
Ozmán – török (tulajdonképpen a törökök első szultánja, akinek vezetésével telepedtek le és kezdték el hódító háborúikat).
Padisah – szó szerint annyit jelent, mint főkirály; a hódító török birodalomban a törökök uralkodóját, a szultánt jelölték ezzel a címmel.
Partium – Magyarországnak azok a részei, amelyek ugyan területileg kívül voltak Erdélyen, de az erdélyi fejedelem fennhatósága alá tartoztak.
Pasa vagy basa – különféle magas rangú török méltóságok neve. Mint
katonai rang a tábornoknak felel meg, mint polgári cím a legfőbb tisztviselőket jelenti.
Planum – terv (latinul).
Pókos ló – lóbetegség, kaszáló lábú lovat jelent.
Praktika – gyakorlat, de néha fondorlatot is jelent.
Préda – zsákmány (latinul).
Prefectus – elöljáró (latinul).
Princ – királyfi, herceg.
Renegát – hitehagyott, nálunk a mohamedán vallásra tért magyarokat jelölték ezzel a szóval.
Rezidencia – udvartartás, az uralkodó otthona.
Rhénusi forint – német pénz.
Sassanidák – perzsa uralkodócsalád.
Sigetiensis – szigetvári (latinul).
Spanyol etikett – a spanyol királyi udvarban kialakult, és később úgyszólván valamennyi európai uralkodó udvartartásában gyakorolt bonyolult szertartásos életmód, amely apróra meghatározta, hogy mikor hogyan kell viselkedni.
Szerdár – vezér (egyes török népeknél törzsfőnök).
Szövétnek – régi, igen homályos fényt adó világítóeszköz,
Szpáhi – török lovas katona.
Tihaja – katonai rang, altiszt.
Traktál – tárgyal.
Tripartitum – magyarul Hármaskönyv. – Werbőczy István híres jogszabálygyűjteménye, a magyar hűbéri világ legfontosabb törvénykönyve. Ebben volt lefektetve a jobbágyság jogfosztottsága, jogtalansága.
Tutor – gyám (latinul).
Türbe – kelleti síremlék.
Venus – a szépség istennőjének neve (latinul).
Vilajetpasa – a török tartomány (vilajet) élén álüó főtisztviselő.
Vulcanus – a tűz és kovácsmesterség istenének latin neve, az ókori mese szerint sánta volt, mert egyszer gyerekkorában leesett az égből.
Zecchino – olasz pénz.
Zeus – a görög mitológia főistene.
Zsebrák  – rabló (csehül).

A regény alakjai történelmi hősök, főurak, nemesek, valódi nevükön szereplő történelmi személyek. Tudjuk róluk, hogy mit cselekedtek,
hogyan gondolkodtak a kor főbb politikai kérdéseiről. Elhatározásaik, tetteik rugóit azonban az író saját elgondolása szerint világítja meg olyan helyzetekben, amelyeket céljaira a legalkalmasabbnak talál. A gazdag Alapy-család ugyancsak élt ebben az időben. A regénybeli titkos kincs meséjét azonban – bár a szüntelen háborúskodás miatt valóban sokan elásták kincseiket – az író kötötte össze az Alapyak nevével. A jobbágyszereplők, minthogy az ő alakjukat a régi történetírás nem tartotta megörökítésre méltónak, az író emberalkotó képzeletének szülöttei. A regény tehát hiteles adatok és az író mesemotívumainak felbonthatatlan szövedéke. Szigetvár ostromáról Budina diák krónikája maradt fenn, melyet Zrínyi Miklós, a költő használt fel először a Szigeti veszedelem megírásához. Ebből a korabeli forrásból az “Alapiak kincse” írója is merített. A regényben a krónikás diákot Kruchinának hívják, jeléül annak, hogy életének viszontagságait, a Budinára vonatkozó adatok híján, az írói képzelet teremtette meg. A regényíró tehát szabadon csoportosította a tényeket, a hiteles dokumentumoknak s az írói leleménynek megfelelően, hogy a kort, a hazánk fennmaradásáért vívott véres harcok korát minél méltóbb és igazabb formában mutathassa be.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

Csáktornya					5
Az Alapi testvérek				30
A kutyabőr 					45
Kruchina munkában				73
Bajazid gyűrűje				100
Egy ország költő nélkül			124

MÁSODIK RÉSZ

A bécsi magyar kancellária			153
Kincs – nincs					187
Palotától Pozsonyig				228
Aki előtt mindenki közkatona		259
A szigeti veszedelem				281
Az Alapiak kincse				322

Szómagyarázat				373

MÓRA KÖNYVKIADÓ • BUDAPEST 1966

NEGYEDIK KIADÁS

SZECSKÓ TAMÁS RAJZAIVAL

© SZÁNTÓ GYÖRGY, 1966

A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója
Felelős szerkesztő: Székely Éva. Képszerkesztő: Lengyel János
Műszaki szerkesztő: Krecska Miklós. Műszaki vezető: Földes György
21 000 példány, 23,75 (A/5) ív, MSZ 5601-59
A táblaborítót az Offset nyomda készítette
66-4299 Pécsi Szikra Nyomda – F. v.: Melles Rezső
IF 525-c-6668

Szántó György: Az Alapiak kincse

Negyedik kiadásban jelenik meg Szántó György legnépszerűbb ifjúsági regénye, mely a török hódítás elleni harcok egyik leghősibb mozzanatát: Szigetvár védelmét örökíti meg. A regényben szereplő családnak két ága van: a gazdag Alapyak és a zsellérsorba süllyedt, szegény Alapiak. Mindkét család féltve őrzi címeres kutyabőrét, pedig hosszú ideig nem is sejtik, hogy az egyik pergamenre rá van rajzolva a családi kincsek rejtekhelye. Hosszú és izgalmas versenyfutás folyik a titkos tervrajzért, az ország helyzete ezalatt egyre rosszabbodik, a török már Szigetvárat fenyegeti. A kincs egyre fontosabb nemcsak a gazdag Alapy családnak, de még Zrínyi Miklósnak, Szigetvár kapitányának is: kitelne belőle az erődítés teljes költsége. A kincskeresés kalandjai közben megismerjük a kor sok fontos alakját, nemcsak magyarokat, hanem törököket és császáriakat is. Maguk az események pedig egyre inkább az ország sorsa körül forognak. A legfontosabb feladat most: Szigetvár védelme és a várral együtt a haza oltalmazása. A regény második fele Szigetvár védelmének történelmi hűségű izgalmas rajza.

MÓRA KÖNYVKIADÓ