Előszó

Ez az kiadás talán nagy örömet fog okozni számos Angyal rajongónak, akik már régóta próbálják előásni a legelső kötetét az Angyal-sagának, a könyvet, amelyről akkor nem lehetett volna gondolni hogy sorozatot indít.

Hosszabb ideig nem került nyomtatásba mint találgatni merek, és ezért sohasem nehezteltem. Személy szerint én boldogan hagynám csendesen és elfeledten nyugodni: még mindig 21 alatt voltam amikor írtam, több mint ötven évvel ezelőtt, és már nem nyugtalanít jobban a felvállalása mint bármelyik másik fiatalkori botlásnak. Teljes objektivitással visszatekintve olyan sok hibáját látom, hogy őszintén meglep hogy egyáltalán kiadásra került. Mentségemre szolgáljon, hogy csak a harmadik könyv volt amit írtam, és csak annyit mondhatok, hogy az első kettő még rosszabb volt.

Mindazonáltal nem tagadhatom a megírását, létezése történelmi tény, és feltételezem, hogy bárkinek, akit eléggé érdekel Simon Templar és a saját magam serdülőkori indulása, joga van megtudni a szörnyű igazságot.

„Serdülő”, persze nem kifejezetten pontos Simon esetében. Ügyesen következtetve, hogy a felnőtt olvasók nem fogadnának jól egy magammal egyidős hetvenkedő hőst, az Angyalt 25-nek indítottam, némi előnyt adva neki magammal szemben, ami mindig kísérteni fog. Emiatt most már még nehezebb lenne eltörölni ezt a korkülönbséget a még nálam is négy évvel ősibb Simon Templarral.

Nos, egy klisével élve, ez a vonat már elment. Hogyha Angyal könyvek léteznek egyáltalán, akkor nyilván lennie kell egy elsőnek is, és ez az. És még mindig azt gondolom, hogy indulásnak jó volt. És hogy a mai fantasztikumnak jobban szüksége van egy Angyalra, mint bármikor.

A színpadot már túl régóta antihősök dominálják, azok a kíméletlen szürke machinátorok, akik a sötét szubkultúrákban állítják elő teljesen érzelemmentes gyakorlatiassággal a globális problémákat, azok a szerencsétlen és fantáziátlan bábok amiket a Nagy Testvér könyörtelen kistestvérei manipulálnak és használnak ki. Ez hátborzongatóan megragadó elbeszéléseket szül, de soha senkit nem emelt ki, a 007-es szeleburdi túlkütyüzött paródiájának kicsúcsosodásáig.

Mindig is meggyőződésem volt, hogy biztos helye van a szórakoztató-irodalomban egy olyan duhaj kalandornak, amit a saját magam fiatalságának álmodtam meg, aki valóban hitt a régimódi romantikus ideálokban, és kész volt mindent megtenni a megvalósításukért. Boldog termékenység, mely nem talált kielégülést a flipperben és a pohárban. Ma már őrültségnek tűnik igyekezetem, amivel a Don Quijoténél is rosszabb és komiszabb eszméket terjesztettem.

Még most, fél évszázaddal később is, amikor már elég öreg kéne legyek hogy jobban tudjam, még mindig ebbe az eszmébe kapaszkodom. Hogy mindig lesz közönsége a régimódi hősnek, akinek világos elképzelései vannak az igazságról, és több mint technikai megközelítése a szerelemhez, és a képessége, hogy jól szórakozzon harcostársaival.

Így és emiatt született tehát az Angyal, és ezért remélem, hogy talán helyet kaphat Robin Hood, d’Artagnan és a legendák összes halhatatlan igaz hősének az oldalán.

Mindenestre ma már csak annyit mondhatok, hogy mindig örülni fogok neki hogy megpróbáltam.

Leslie Charteris

St Jean Cap Ferrat

1980. március 21.

Találkozás a Tigrissel

I. Pill Box

Baycombe fürdőhely a North Devon partokon fekszik, és teljesen el van zárva a civilizációtól. Még nyár derekán se nyüzsög itt a papák, mamák, bácsik, nénik, bubik és médik olyan tömege, mint más hasonló fürdőhelyeken. Mégis, meg lehet érteni egy embert, aki tanyáját éppen ilyen egyhangú és csöndes helyen akarta felütni, aki már három napja kibírta itt a csöndet, és aki olyan rendkívüli ember volt, mint Simon Templar.

Nem kellett sokáig itt tanyáznia, hogy ijesztő dolgok történjenek az elhanyagolt kis fürdőhelyen – de amikor idejött, még olyan mozdulatlan volt Baycombe, mint hatszáz évvel ezelőtt.

Simon Templar – akit a világ minden részében „Angyal” néven csúfoltak és tiszteltek – huszonhét éves volt. Magas, fekete hajú, kék szemű férfi, éles metszésű arccal. Ez persze hiányos leírás. Nem tellett bele hosszú idő: Baycombe észrevette őt. Legendák fonódtak magas alakja köré. Ez már ottlétének első két napján történt és be kell vallanunk, hogy Simon elég alapot adott a suttogásra…

A házat, amelyben lakott – (háznak azóta nevezhető, amióta Ilfra-combe-beli munkások harminchat óra hosszat dolgoztak rajta, hogy lakhatóvá tegyék) –. eredetileg a háború alatt kezdték építeni, partvédelmi célokra. A hadügyminisztérium akkor adott utasítást erre az elhamarkodott építkezésre, amikor bizonyos partvidéki támadástól tartottak. Nyilván nem hitték, hogy Baycombe-ot még az ellenség is elkerüli. Kiakasztottak egy rúdra valami orvosságos dobozt s felmérték a telket. Pill Box lett a neve. Azután építettek egy fedezékszerű valamit, amire azonban nem volt szükség, mert a németek nem jutottak el idáig és Baycombe-ot sose zavarta meg a háború. 1918-ban a gépfegyvereket és drótsövényeket elvitték s a miniatűr erődítmény a baycombe-i gyermekek zsákmánya lett, amíg Simon Templar fel nem fedezte és meg nem egyezett a minisztériummal 25 font évi bérben, minek folytán a Pill Boxban azt tehetett, amit akart.

Ebben az eredeti otthonban helyezkedett el Simon Templar s egy hadviselt férfiú, aki az Orace névre hallgatott.

A harmadik nap reggelén, kilenc órakor (az Angyal mindig korán ébredt) az Orace névre hallgató egyén belépett gazdája szobájába s forró vizet és teát hozott.

– Szép reggel, Sir – mondta Orace és kiment a szobából.

Orace nyolc éve minden reggel kijelentette, hogy szép reggel van és ettől az a tény se tántoríthatta el, hogy időnként egyáltalán nem volt szép a reggel.

Az Angyal bólintott, nyújtózkodott s a széles, aranyló napsugárkévét bámulta, amely az ablakot helyettesítő lőrésen tódult a szobába. Orace kijelentése a szép reggelt illetően ezúttal igazolva volt.

Templar ásított, megborzongott és végre kimászott az ágyból. Sürgősen megborotválkozott, közben egyet-egyet kortyolva a forró teából. Aztán fürdőköpenyt vett magára s egy kötéllel tíz percig energikusan ugrált a harmatos füvön. Aztán az árnyékával bokszolt egy darabig. Végül végigfutott a Pill Box és a tengerparti sziklák közti ösvényen s egy kiálló szikláról leugrott a tengerbe. A víz kellemesen hideg volt. Száz yardot úszott a hátán, azután elfeküdt a zöldes hullámokon, majd pedig az utolsó szakaszt végigsprintelte, mint egy úszóbajnok.

Mindezt megtette már az előző két reggelen is. Így viselkedik egy ember, akinek nincs mitől tartania. Csakhogy ami most, a harmadik reggelen történt, az végérvényesen meggyőzte Templart, hogy nem szabad úgy viselkednie, mint más, nyugodtabb lelkiismeretű embereknek.

Uuuuuu-pukk!

A golyó halkan süvített Templar füle mellett és éles zörejjel pattant le egy szikla éléről. Itt irányt tévesztve a tengerbe vágódott.

– Balszerencse, barátocskám – morogta az Angyal szelíden –, csak egy hüvelykkel céloztál mellé…

És már a parton volt, mielőtt a lövést megismételhették volna.

Az öböl egyik végében állt most. Szabálytalan félkör alakú öböl volt ez, amelynek közepén feküdt a fürdőhely, Baycombe. Gyors valószínűség számítás segítségével megállapította, hogy a lövés valahonnan a Pill Box és a falu közötti útról jöhetett, de hiába figyelt, a láthatáron semmi gyanúsat nem látott. Egy perccel később kétségbeesetten hadonászó árnykép jelent meg a sziklacsúcson. Orace volt, s ijedten kiáltozta a gazdája nevét. Az Angyal felkiáltott s mászni kezdett felfelé.

Minden különösebb nehézség nélkül felkapaszkodott az éles és meredek sziklafalon. Úgy látszott, egyáltalán nem zavarta az a gondolat, hogy ismeretlen tisztelője esetleg még egy golyót megereszt. Már fenn is állt a hegyháton, egy bokor mögött és ellenzőt csinálva a tenyeréből, végigpillantott a Pill Box és a falu közt kanyargó úton. Negyedmérföldnyire sűrű liget volt, amelyből keskeny kocsiút vezetett a faluba.

Templar vállat vont s a körülötte fészkelődő, dühös Orace-hoz fordult.

– A Tigris érti a dolgát – mondta bizonyos csodálattal.

– Mint egy kezdő – morgott Orace lekicsinylően. De ezt Templarra értette. – Hányszor mondtam már, ne mászkáljon így a világba! Ez, remélem, megtanította magát, hogy mit várhat ezektől! Megsebesült, Sir? – kérdezte, mindezt egyetlen lélegzetvételre.

– Nem – mondta Templar –, de nem sok hiányzott.

Orace széttárta a karját.

– Sajnálom, hogy nem talált a golyó, Sir, csak azért, hogy máskor óvatosabb legyen. Jobb lett volna. És ha én egyszer ráteszem a kezem arra a disznóra, akkor az ég irgalmazzon neki – fejezte be kissé összefüggéstelen szónoklatát.

Orace, mint tengerészőrmester, golyót kapott a jobb lapockájába Zeebrügge alatt, s azóta sántított. Modora pedig különösen Templarral szemben különös keveréke volt a finom tisztességtudásnak s a kocsmai bizalmaskodásnak.

– Reggeli fél perc múlva – közölte Orace.

Az Angyal mögötte lépegetett egy csöndes kis ösvényen s fütyörészve tért vissza a hálószobájába. Pontosan fél perc múlva Orace bevitte neki a reggelit s ott találta Templart egy karosszékben elnyúlva. Templar úgy látszott, nem fogadta meg Orace szenvedélyes tanácsait. Teljesen fel volt öltözve. Elegáns szürke flanelnadrágot viselt, vakító teniszinget, antilop cipőt. Orace méltatlankodott. Templar mosolygott.

– Orace – mondta az Angyal, miközben felemelte a fedőt a frissen készült tojásos sonkáról –, úgy látszik, a dolgok kezdenek veszedelmesek lenni.

– Ühüm – felelte Orace.

– Lehet, hogy ühüm – válaszolt Simon Templar.

– A lényeg az, hogy amint látom, a zenekar tagjai helyükön vannak, a karmester végigsimította a haját, a kapitány jelt adott a hajónak az indulásra, a dobok megperdültek, a… a…

– A kávé kihűlt – mondta Orace barátságtalanul.

Az Angyal kenyeret pirított magának.

– Milyen mogorva lettél, Orace – mondta. – Ha nem tetszik neked a hasonlatok iránti fejlett érzékem, menj ki a szobából.

– Ühüm – felelte Orace és kiment az úgynevezett konyhába.

Simon Templar befejezte az étkezését és visszaült a karosszékbe, ahonnan végignézhetett a tengerparton s az öböl nagy részét is láthatta. Átlapozott néhány tegnapi újságot – mert Baycombe ebben is tizenkét órával maradt el Anglia többi része mögött –, majd rágyújtott egy cigarettára és gondolkozott. Végül fölkelt, jó szabású tweedkabátot öltött magára s az erődítmény azon nyílása felé indult, amelyet Orace és ő, az egyszerűség kedvéért ajtónak neveztek.

– Orace! – kiáltotta.

– Sir! – felelte Orace s megjelent a konyha küszöbén.

– Most körülnézek egy kicsit. Vissza fogok jönni ebédre.

– Ay, ay, Sir… Sir!!!

– Mi az? – Templar visszafordult. Orace a kabátja alá nyúlt s előhúzkodott egy félelmetes fegyvert – egy háború előtti revolvert, óriási kaliberűt –, s azt átnyújtotta a gazdájának.

– Nem valami jól néz ki – mondta Orace, szeretettel nézegetve a rettenetes jószágot –, de céllövőbajnokságot lehetne vele nyerni. Sokkal nagyobb lyukat üt az emberen, mint ezek a fene új automaták.

– Köszönöm – mosolygott az Angyal. – Ez nekem túl hangos. Én már inkább Annát használom.

– Ühüm – felelte Orace. Templar kedvenc revolverét Annának hívták. És Orace ezzel a rövid „ühüm”-mel rengeteg árnyalatot ki tudott fejezni. Ebben a pillanatban például a Templar revolveréről való véleményét fejezte ki.

Templar megforgatta tenyerében a keskeny, fényes revolvert. Fél szemét összehúzta s kikeresett magának egy parányi célpontot a virágágyak között. De aztán meggondolta magát és a revolvert tizedmásodpercek alatt eltüntette a keze között.

– Ne sértegesd Annát – mondta Simon Templar komolyan. – ő elintézné a dolgát, mielőtt a golyó végigmenne a te kézi ágyúd csövén.

Végigment az úton, amely a faluba vezetett le s Orace magában morfondírozott tovább.

Kora nyár volt, kellemes meleg. Ez a körülmény okozta, hogy Templar ötlete, amellyel a Pill Boxot választotta lakóhelyéül, nem is tűnt olyan lehetetlennek, mintha télen tette volna ezt. (Persze, erre a választásra a szabad levegő és az egyszerű életmód iránti szeretetén kívül még egyéb is csábította, ami azonban csak később derül majd ki.) Az Angyal fütyörészett s nehéz botját lóbálva sétált. Mindazonáltal egy pillanatra se vette le a szemét a környező bokrokról, fákról és minden olyan tárgyról, amely mögött valaki elbújhatott. Közben le is tért az útról s megkereste azt a ligetet, amelyet fent a szikla tetejéről látott s hosszú ideig keresett valamit a földön. Még az ő gyakorlott szeme se találta volna meg a kétségtelen bizonyítékot? De a napfény megcsillant valamin, ami a fű között feküdt. Üres töltényhüvely volt.

– Három-egy-ötös Mauser – állapította meg az Angyal. – Különös, különös.

Zsebre rakta a hüvelyt s alaposan átkutatta a helyet köröskörül. De semmit se talált, ami a támadó személyére nézve felvilágosítást nyújthatott volna és más meg nem érdekelte Templart. Így tehát tovább folytatta útját a falu felé, gondolatokba merülten.

Baycombe valóban nem más, mint egy kis halászfalu. De olyan magasan fekszik a tengerszint felett, hogy az egész Bristol-csatornát láthatjuk innen. A tenger felől nézve Pill Box koronázza meg a vörös sziklák körét, amelyet Baycombe zár körül. A félkör jobb oldalán ez az egyetlen ház és csak a bal oldali, ötven lábbal alacsonyabb fennsíkon látjuk a szürke és vörös kőből épült házak sorát, amelyekben a helybeli arisztokrácia lakott. Az Angyal ismerte már őket – éspedig Orace révén, aki a vendéglős sörének gyakorlati tanulmányozása közben mindent megtudott róluk – a nevüket éppúgy, mint szokásaikat. A leggazdagabb volt köztük egy bizonyos Hans Bloem, ötven év körüli úr, akit általában az egész környék legbefolyásosabb emberének tekintettek. Bloemnak volt egy unokaöccse, aki rendszerint vele lakott, s aki olyan népszerű volt, amilyen népszerűtlen a nagybátyja, Bloem úr. Ez az unokaöcs Algernon Lomas-Coper, monoklit viselt, az aranyifjak egyike volt és általában nagyon kellemes bolond hírében állott. A falu elitjét általában Sir Michael Lapping képezte, aki nyugdíjas bíró volt, továbbá a már jóval alacsonyabb származású John Bittle, egy nyugdíjas szatócs. Volt itt egy kastély is, de nem volt benne lord. Ugyanis egy férfias megjelenésű, inkább mogorva hölgy, Miss Agatha Girton lakott benne a gyámleányával, akit mindenki éppannyira tisztelt és szeretett, amennyire kiállhatatlannak találta Miss Girtont. Azután még volt itt két indiai tisztviselő, akik a prózai Smith és Shaw nevekre hallgattak s csöndesen éltek a bungalójukban és végül egy orvos, Mr. Carn.

– Elég szürke és közönséges banda – gondolta Simon Templar a falu szélén állva. – Kivéve persze a gyámleányt. Vajon ő a bájos hősnő ebben az átkozott históriában?

Ezzel a reményt keltő gondolattal indult a „Kék Hold” felé, amely klubnak és pletykafészeknek számított ezen a kedves helyen. De Simon Templar nem érte el a Kék Holdat ma, mert amikor a nagyszerű baycombe-i Áruház elé ért, éppen egy lányt látott kijönni.

– Bocsánat – mondta az Angyal és eléje lépett.

A lány felnézett, és Templar jól megfigyelhette az arcát, amelyen semmilyen szempontból se lehetett hibát találni, s amelyen a világ legbájosabb mosolya ragyogott. A lány feje éppen Templar válláig ért.

– Nyilván maga a gyámleány – mondta Simon. – Miss Pat, a falu szerint. Becéző nevet nem adtak magának?

A lány bólintott.

– Patricia Holm – mondta. – És maga nyilván a Titokzatos Ember.

– Csak nem – az volnék, csakugyan? – kérdezte az Angyal érdeklődve.

Örök kérdés marad, vajon a gúnynév alakítja-e ki az embert, vagy az emberből lesz a gúnynév?! Ha egy embert a családi körben „Malac”-nak, vagy „Mérges”-nek neveznek, az érthető és az ember el tudja képzelni a többit. De ha valakit „Angyalnak” neveznek, az még attól lehet oroszlán és bárány egyaránt. Kérdés, hogy az Angyal olyan büszke lett volna a gúnynevére, amilyen volt, ha nem tudta volna, milyen hatásos és – tegyük hozzá – téves elképzeléseket idéz fel ez a név azokban, akik Simonból csak a gúnynevét ismerték. Templar mindig rettentő hiú volt.

– A legvadabb és legremekebb pletykákat hallottam magáról – mondta a lány. Erre az Angyal szelídebben nézett, mint valaha.

– El kell, hogy mondja őket nekem – felelte az Angyal.

Sétálva mentek le az úton, amely a Nyugati Sziklák felé vezetett.

– Félek, hogy nem voltunk túlságosan vendégszeretők magához – mondta a lány egyszerűen. – Látja, maga a Pill Boxban telepedett le, és ezért mindenki azon töri a fejét, hogy társaságbeli-e maga, vagy sem? Baycombe rettenetesen zárkózott társaság.

– Meg vagyok hatva – mondta az Angyal. – Ennek folytán most hazakísérem magát, és aztán leülök, és a fejemet töröm, hogy vajon elég előkelő-e a baycombe-i társaság ahhoz, hogy leereszkedjem hozzá?

A lány elnevette magát.

– A maga megjelenése nagyon kellemes változatosság – mondta –, ahol annyi a jelentéktelen ember.

– Szerencsére – jegyezte meg az Angyal szelíden – én tényleg rendkívül különös ember vagyok. Amint látja például, nem viselek kalapot.

– És mi hajtja erre az eltévelyedésre?

– A kalandos élet iránti hajlamom – mondta az Angyal –, és az a vágy, hogy ijesztően gazdag legyek.

A lány csodálkozva nézett rá. De Templar arca enyhén gúnyos maradt, amivel elérte, hogy bizonytalanságot érzett az is, aki teljesen megértette, amit mondott.

– Nem hinném – mondta a lány őszintén –, hogy ezért valaki pont Baycombe-ba jönne…

– Ellenkezőleg – felelte vidáman Simon –, minden jól nevelt kalandornak ezt a helyet ajánlanám, ha csatát, vért és hirtelen halált keres.

– Én tizenkét éves korom óta élek itt és az egyetlen izgalmas dolog egy házégés volt – érvelt a lány abban a biztos tudatban, hogy a fiatalember ugratni akarja őt.

– Nos, akkor annál hamarabb észre fogja venni, ha elkezdődik a móka.

Templar botját lóbálva haladt a lány mellett, amíg a kastélyhoz nem értek. A kastély nem volt nagy épület, de csinos, hívogató külsejű.

A lány a kastélyra mutatott.

– Nem akar bejönni? – kérdezte.

Az Angyal nem habozott:

– Boldogan.

Patricia egy finoman, drága bútorokkal berendezett szalonba vezette Templart. Az Angyal sosem volt hiú – a finom bútorzat és az ő köznapi öltözéke közti ellentét egyáltalán nem érintette kellemetlenül. Szentül hitte, hogy megjelenésének akkor is megvan a maga lenyűgöző varázsa, ha történetesen zsákhordónak öltözött. (Ami gyakran elő is fordult.)

– Értesíthetem a nagynénémet? – kérdezte a lány. – Biztosan tudom, hogy szeretné magát megismerni.

– Természetesen – mondta Simon, és a lány azzal az egyre növekvő gyanúval a szívében távozott, hogy a rejtélyes fiatalember mégiscsak mulat rajta.

Miss Girton néhány perc múlva megérkezett. Az Angyal látta, hogy ami a hölgy megjelenésének elkedvetlenítő voltát illeti, se Baycombe nem túlzott, sem pedig Orace. Miss Girtonnak széles vállai voltak, s olyan erővel szorított kezet, hogy még Templar is megérezte, ami pedig nagy szó. Arca viharvert, vastag szövetszoknyát viselt, pamut harisnyát, lapos sarkú cipőt. Haja rövid volt.

– Kíváncsi voltam, mikor találkozunk már végre – mondta közvetlenül. – El kell jönnie egyszer ebédre és találkoznia kell mindenkivel. Attól félek, a társaság kissé korlátolt errefelé.

– Azt hiszem, el vagyok készülve mindenre – felelte Simon. – Elhatároztam, hogy egyelőre elfelejtek öltözködni és viselkedni is.

– Azért hívom ebédre. Este már kényesebb a helyzet. Nem maradna most itt?

– Bocsánatot kell kérnem. Ne vegyék neveletlenségnek, de megígértem az inasomnak, hogy ebédre visszamegyek. Ha nem térnék idejébe vissza – mosolygott az Angyal –, Orace nyakába venné a falut, revolverrel a kezében és még megsebesítene valakit.

A beállott kínos szünet alatt Simon egy velencei vázát nézegetett, és a jelek szerint nem vette tudomásul, hogy valami szokatlant mondott. Miss Girton rémülten nézett a gyámleányára, aki így szólt:

– Mr. Templar kalandot keres nálunk.

– Úgy – mondta a hölgy röviden –, akkor sok szerencsét kívánok hozzá. Talán a pénteki nap meg fog felelni, Mr. Templar? Néhány vendéget hívok…

– Boldogan – hajolt meg az Angyal, gúnyolódó mosollyal az ajkai körül –, hiszen végeredményben nem tudom, mért ne tegyek eleget társadalmi kötelezettségeimnek, még akkor is, ha a nyakamon a kés.

Miss Girton hamarosan elköszönt tőlük, és az Angyal cigarettára gyújtott és könnyed szórakoztató beszélgetést folytatott Miss Patricia Holmmal. Ehhez kitűnően értett, és amikor rejtélyes és ijesztő célzásokat kevert a szavaiba, mindig élvezettel figyelte a lány megütköző, rémült, méltatlankodó vagy hitetlen, de mindig nagyon édes arckifejezését.

Végül mégis távoznia illett, és a lány kikísérte az utcára.

– Maga teljesen egészségesnek látszik – mondta a lány, amint lefelé mentek az úton –, mit jelentett mégis az a rengeteg értelmetlenség, amit összebeszélt?

Az Angyal a lány szemébe nézett és hunyorgott.

– Egész életemben – felelte – mindig az igazat mondtam. Ez nagyon szép tulajdonság, de az a hátrányos benne, hogy senki se hiszi el az embernek, amit mond.

– De hát revolverről és gyilkosságról beszélni… mégis…

– Talán komolyabb szerepet kapok a maga gondolataiban – mosolygott a férfi –, ha elárulom magának, hogy mától kezdve mindent el fognak követni, hogy eltegyenek láb alól. Másrészt ez úgysem fog sikerülni nekik, és így nem kell különösképpen aggódnia. Ne töltsön tehát álmatlan éjszakákat miattam.

– Megpróbálok nem tölteni – felelte a lány mosolyogva.

– Maga nem hisz nekem – sóhajtott Templar.

A lány habozott.

– Hát…

– Egy szép napon – mondta az Angyal – bocsánatot fog kérni hitetlenségéért.

Megszorította a lány kezét, és olyan hirtelen szaladt le az úton, hogy Patricia már viszonozni se ért rá a köszöntését.

Már egy óra elmúlt, mikor Templar a Pill Boxba ért. Orace morogva és izgatottan várta.

– Ha még öt percig hiába várok – mondta –, kimentem volna, hogy megkeressem a holttestét. Disznóság így megijeszteni az embert. Maga olyan gondatlan, hogy csodának köszönheti, hogy még él.

– Találkoztam a legcsodálatosabb lánnyal – mondta az Angyal lelkesen –, ha van még szabály, szokás és előérzet az életben, akkor tíz napon belül legalább háromszor meg kell, hogy mentsem az életét. És egyszer majd nagyon szenvedélyesen megcsókolom. És megesküszünk…

Orace felmordult:

– Ebéd fél perc múlva – mondta és eltűnt.

Az Angyal kezet mosott, megfésülködött és gondolataiba merült. Minden emberi gyöngeség meg volt benne és humorérzékét kellemesen csiklandozta az, hogy egy kislány Titokzatos Embernek nevezi. Mégsem ezért mondott titokzatos dolgokat neki. Erre sokkal ésszerűbb oka volt.

Látta, hogy a Tigris mindent tud róla, mert hiszen itt mindenki mindent tud mindenkiről – miért épp a Tigris ne tudná a legtöbbet mindenkiről? És jobbnak látta, ha túlozza a titokzatos dolgokat és nevetségessé teszi magát a társaságban, mint ha komolyan veszik. Majd homlokráncolva próbálják kihámozni az értelmet mindabból, amit mondott, és amikor ez nem sikerül, akkor kijelentik, hogy pózol és bolond.

Az Angyal gondtalanul fütyörészett, amikor Orace behozta az ebédet. Tudta, hogy ellenfele, a Tigris Baycombe-ban van.

Azért rohant végig a kontinensen és jött egyenesen Baycombe-ba, hogy megfossza a Tigrist egymillió dolláros zsákmányától.

Ez a feladat még Templar viharos életében is a legszórakoztatóbbnak ígérkezett.

II. Algernon

Algernon Lomas-Coper, röviden Algy, azon kedves alakok egyike volt, akiken a kabarékban szoktunk mulatni. Ennek megfelelően percenként többször felkiáltott: – Mi? Mi? – mint aki maga se tudja elhinni önmagáról, hogy ennyire tökéletes. Most is azt mondta: – Mi? – Mi? – mert ezúttal nem hitt a fülének.

– Szó szerint igaz – mondta Patricia. – És el fog jönni ebédre.

– Hű! – mondta Algy lázasan és elmerült saját gondolataiban.

Algy egyike volt az olyan embereknek, akik kevéssé változnak az idők folyamán. Éppúgy lehetett huszonöt, mint harmincöt éves. Ha az ember nagyon megnézte – de ezt kevesen tették –, akkor úgy gondolta, hogy mégis inkább harmincöt lehet. Szőke, kerekarcú és vörös képű volt.

– Egészen normális ember – mondta Patricia.

– Sőt, azt mondhatnám, hogy nagyon kedves. De nem értem, miért ragaszkodott mindenféle ijesztő dolgokhoz, amelyek szerinte okvetlenül meg fognak történni. Azt mondta, hogy bizonyos emberek meg akarják ölni őt.

– Dementia persecutoria – vélte Algy. – Mi?

A lány fejét rázta:

– Beszámíthatóbb volt, mint bárki, akivel találkoztam valaha.

– Extensio cruris paranoia? – ismételte Algy bólogatva.

– Mi a csuda az?! – kérdezte a lány.

– Az ember kakasnak képzeli magát és folyton kukorékol.

Patricia megborzongott.

– Még a végén engem fog bolondnak tartani – mondta. – De valami különös módon az ember kénytelen elhinni neki, amit mond. Hogy lehet az?

– Hát, ha sikerül neki felzavarni ezt a pocsolyát, csak hálásak lehetünk – mondta a férfi. – Meg akar kérni talán, hogy maradjak és nézzem meg a csodabogarat?

És Algy maradt.

Egy óra körül Patricia látta Templart felfelé jönni az úton, és elébe ment a ház elé. Simon éppúgy öltözködött, mint az előző napon, csak éppen más nyakkendőt kötött.

Mosollyal köszöntötte a lányt.

– Még élek, amint látja – így szólt. – Az istentelenek ott settenkedtek a házam körül éjféltájban, de fokhagymakoszorút dobtam ki rájuk és három szem tarka kavicsot. Nem is gondolja, milyen hamar szétfutottak.

– Remélem – hunyorgott jókedvűen a lány –, nem fog az ebéd alatt senkit sem elrémíteni… Legalább az étvágyukat hagyja meg.

– Igyekszem úri módon viselkedni – mondta Templar. – Rendszerint képtelen vagyok rá, de ma talán sikerülni fog.

A szalonban koktélokat szolgáltak fel (mert Baycombe súlyt helyezett arra, hogy korszerű legyen), Algyt előretolták és bemutatták Mr. Templarnak, mint valami helyi nevezetességet.

– Remek… remek… régen várt szerencse… mi?! – dadogta Algy.

– Valóban? – kérdezte Templar kedvesen.

Algy monoklit illesztett a balszemére és borzalommal szemlélte az új embert.

– Hát maga a Titokzatos Ember – fecsegett. – Vagy nem akarja, hogy így nevezzék? Biztosan nem akarja. Mindenki Titokzatos Embernek nevezi magát itt, és azt hiszem, igazuk van. Nem gondolja? És nem furcsa a Pill Boxban lakni? Nem túl hátborzongató?

– Algy – szólt közbe a lány –, kezd neveletlen lenni.

– Kezdek?  Tényleg? Csak a jó barátság kedvéért mondtam. Mi? Mi? Semmi sértés, öreg banánhéj, tudja? Nem tudja?

– Tudom, nem tudom? – kérdezte az Angyal pislogva.

A lány beleavatkozott a beszélgetésbe, kellő érzékkel az Angyal támadó szellemű humora iránt. Attól kezdett tartani, hogy Templar minden percben előveheti a revolvert és megkérdi, kit ajánlanak a szomszédságban lelövés céljára?

– Algy, legyen tündér, menjen ki és szóljon Agatha néninek, hogy éhesek vagyunk.

– Ez Bloem úr unokaöccse volt – jelentette ki az Angyal, miután Algy kiment –, harmincnégy éves. Sokáig élt Amerikában. A londoni Cityben úgy ismerik, mint akinek jelentékeny vagyona van Transvaalban.

Patricia bámult.

– Maga többet tud róla, mint én! – mondta.

– Szent kötelességemnek tartom a szomszédaim ügyébe avatkozni – felelte Simon ünnepélyesen. – Talán nem szép dolog, de hasznos.

– Talán rólam is mindent tud? – kérdezte a lány kihívóan.

Az Angyal rábámult tiszta, kék szemeivel, amelyeknek gúnyos, kötekedő fénye volt.

– Csak a fontos dolgokat – mondta. – Vagy ezek a nem fontosak? Hogy Mayfieldben nevelkedett. Hogy Miss Girton nem nagynénje, hanem távoli unokanővére. Hogy maga igen csöndesen él itt és ritkán utazik. Hogy nem független, mert Miss Agatha Girton kezeli a vagyonát, amíg huszonöt éves lesz. Ez még öt évet jelent.

– Tud maga arról – mondta a lány komolyan –, hogy igen szemtelen dolgokat mond?

Simon bólintott.

– Megbocsáthatatlan – mondta. – Egyetlen mentségem, hogy akinek díjat tűztek a fejére, az nem járhat frakkban.

És elgondolkozva nézte a pohárnak aranysárga tartalmát, amelyhez hozzá se nyúlt eddig.

– Egészségére – emelte fel a poharat az Angyal s aztán üresen tette vissza. – Nem félek magától – tette hozzá, de nem mondhatott többet. Algy visszajött és Miss Girton és Mr. Bloem, egy sovány, aszott képű, magas úr is.

– Nagyon örülök – motyogta az Angyal. – Sajnálattal hallom, hogy a transvaali Deeps cég rosszul áll a piacon. Tehát itt az alkalom önnek, hogy felverje az árakat és megcsinálja a maga kis üzletét.

Bloem megrökönyödve kapta hátra a fejét, cvikkere leesett és vadul himbálózott a fekete selyemzsinór végén, és Templarra meredt.

– Nagyon járatos lehet a City kulisszái mögött, Mr. Templar – mondta Mr. Bloem.

– Bámulatos, nem? – mondta az Angyal azzal az angyali mosollyal, amelynek nevét köszönhette.

Akkor aztán bemutatták egy újonnan érkezettnek: Sir Michael Lapping. A volt bíró szívélyesen rázta meg Templar kezét s a rövidlátók módján egészen közelről az arcába bámult.

– Ön emlékeztet engem egy emberre, akivel az Old Bailey börtönben találkoztam valamikor –, és ha felakasztanak, se tudnám megmondani, hogy hivatalos ügyből kifolyólag találkoztunk-e, vagy sem.

– Éppen most akartam említeni – felelte az Angyal egy kissé mereven –, az illető Herceg Harry volt. Ön hét évre ítélte el, és Harry hat évet le is ült belőle. Akkor aztán kiszabadult és külföldre távozott. De úgy hallom, néhány hónap óta megint Angliában van. Ajánlom önnek, legyen óvatos és ne menjen az utcára sötétedés után.

Templar Miss Girton mellé került volna az ebéd alatt, de az idős hölgy átpasszolta őt Patriciának, aki ilyenformán néhány szót válthatott vele tanúk nélkül.

– Már kétszer megszegte az ígéretét – mondta a lány –, így akar viselkedni továbbra is?

– Csak fel akartam kelteni a figyelmet önmagam iránt – mondta a férfi. – Miután ez sikerült, most már pihenek a babérjaimon.

Templar be is tartotta a szavát, de Patricia bosszankodva látta, hogy a szándék, amit Templar oly szemérmetlenül bevallott, teljes sikerrel járt. A többi jelenlevő mind hátrányba került Templarral szemben, mert mindenki őt figyelte elsősorban; mégpedig olyan kíváncsisággal, amelybe jókora idegenkedés is vegyült. Az Angyal pillantása egy ízben találkozott Patricia tekintetével, s a csöndes bámulat, amely a férfi szeméből sugárzott, ekkor őszinte és szívből jövő mosollyá változott. A lány méltatlankodva nézett rá, megcsóválta csinos fejét s komoly beszélgetésbe merült Sir Lappinggal. Közben azonban lopva mégis odanézett, hogy miként hatott az Angyalra ez a rendreutasítás – és igazán mérges volt, amikor látta, hogy az Angyal még nyíltabban nevet.

Aztán szóba kerültek az Angyal utazásai. Erről lehetetlen volt nem mesélni, ha valakinek olyan hányatott élete volt, mint neki. A civilizációtól távol eső helyekről beszélt, ahol megfordult és „működött” – mint például Vlagyivosztokban, Örményországban, Lappföldön, Chungkingban, Pernambucoban és Sierra Leone alatt. Sokfelé járt és nem igen volt rá eset, hogy bele ne bonyolódott volna valakinek a privát ügyeibe. Dél-Afrikában aranybányát szerzett és elvesztette tizenkét órával később egy parti pókeren. Csempészett fegyvert Kínába, whiskyt az Egyesült Államokba és parfümöt Angliába. Leszerződött pincérnek egy hajóra és átkelt a tengeren. Keresztülverekedte magát Amerikán és eljutott Mexikóba, ahol részt vett egy forradalomban, amelyről senki se tudta, hogy mi a célja, összeszedett néhány ezer fontot, luxuskabinban jött haza, szórta a borravalókat és elvesztette az utolsó vasát is az epsomi derbin.

– Ennyi kaland és utazás után nagyon unalmasnak fogja találni Baycombe-ot – mondta Miss Girton.

– Nem félek ettől – felelte az Angyal –, sőt nagyon felfrissít az itteni levegő.

Bloem megigazította a szemüvegét és azt kérdezte: – És ebben a pillanatban hogy állnak az ügyei?

– E pillanatban – felelte az Angyal – egymillió dollárra számítok éppen, öreg napjaimat luxusban fogom leélni, de azt hiszem, tizenötezer font elég lesz egy évre.

Algy hápogott.

– Haha, hó! – kiáltotta – csuda remek! Rettenetesen kitűnő! Mi? Mi?!

– Valóban – ismerte el szerényen az Angyal.

– Attól félek – szólt közbe Lapping, hogy ön bajosan fog egymillió dollárt találni Baycombe-ban.

Az Angyal az asztal szélére fektette a kezeit és enyhe mosollyal vizsgálta a körmeit, miközben így szólt:

– Ön lehangol engem, Sir Michael – mondta. – Én olyan bizakodó voltam. Nekem azt mondta valaki, hogy itt, Baycombe-ban van valahol egymillió dollár elrejtve, és az illető, aki mondta, éppen haldoklott. Én megpróbáltam megmenteni az életét. Ez a dolog Ayer Pahit-ban történt, Malajziában. A szerencsétlen a dzsungelba menekült az üldözői elől, akik végighajszolták az egész szigetvilágon, míg az egyik maláj bérgyilkos rátalált és kést döfött belé… Haldokolva próbálta még elmondani nekem az egymillió dollár történetét. De talán untatom önöket.

– A legkevésbé sem, öreg tevepúp, soha – tiltakozott Algy hevesen. És a kíváncsiságnak valóságos kórusa hangzott fel körülötte.

– Biztos vagyok, hogy untatnám önöket – ismételte az Angyal –, ha folytatnám. Nos, hallottak már arról, hogy van Brazíliában egy kis, dombok közé bújtatott falu a dzsungel közepén. Egy ízben…

És lehetetlen volt visszakényszeríteni az Angyalt az egymillió dollár ügyéhez, amire pedig mindenki kíváncsi volt.

A feketekávé után olyan hamar, amennyire az illem engedte, az Angyal elbúcsúzott a társaságtól és félrevonta Patriciát.

– Ha már jobban ismerne engem – mondta a lánynak –, mint ahogy jobban is fog ismerni nemsokára – akkor meg fogja bocsátani kis hibáimat.

– Azt hiszem, nem más a maga hibája, mint egy kis feltűnési vágy – felelte a lány hidegen.

– Semmi más – felelte az Angyal és hazament, még pedig azzal az érzéssel, hogy jól végezte a dolgát.

Nem törődve Orace tiltakozásával, a délután folyamán jókora sétát tett. Meg akart ismerkedni a környékkel, hogy biztosan tájékozódjék mindenfelé. A déli sziklákat mászta meg ezúttal, hogy megismerje a falu fekvését erről az oldalról is. Háromórai fárasztó mászkálás és nézelődés után olyan biztosan letérképezte agyában a vidéket, hogy sohasem jöhetett zavarba többé.

A hazafelé vezető úton találkozott az idegennel. Nagy szó volt itt idegennel találkozni, de még egyáltalán találkozni valakivel – mert itt csupa mocsár kerítette körül a fennsíkot, és az idegen olyan ritka volt, mint a kétfejű borjú. De ez az ember oly hangsúlyozottan ártalmatlan külsejű volt, hogy az Angyal gyanakvóan ráncolta a homlokát.

Az idegen vörös kabátot viselt. Ezt a vállára vetve hordta. Kezében lepkefogó hálót vitt. Hol járt, hol sétált, hol ugrált, hol négykézláb mászkált a fűben. Nem vett tudomást Templarról s nem vette észre, hogy az óvatosan megközelíti s ott áll fölötte, míg az idegen a haraszt között turkál. Mialatt az Angyal ott állt és figyelte, a természetbúvár örömteli kiáltást hallatott, kikapart valamit a földből, belerakta egy dobozba és felegyenesedett. Vörös volt és lihegett persze.

– Jó napot, Sir – mondta vidáman és megtörölte a kesztyűs kezével homlokát.

– Úgy van – felelte az Angyal.

Mr. Templar egyik legfőbb ambíciója volt, új színt vinni mindennapi frázisokba. Másképp köszönt, mint mások, másképp kért bélyeget a postán és másképp kért bocsánatot attól, akinek a lábára lépett.

– Ártalmatlan és egészséges időtöltés – magyarázta az idegen, lelkes arckifejezéssel. – Friss levegő, hasznos munka, természet.

Fél fejjel alacsonyabb volt, mint az Angyal, de sokkal nehezebb. Szeme tágra nyílt, gyerekesnek tűnt a vastag szarukeretes pápaszem mögött. Ennek a kövér, lehetetlen öltözékű, lepkehálós úriembernek a láttán mindenki elnevette volna magát, hát még az olyan neveletlen ember, mint Templar.

– Gondolom, ön Carn doktor? – mondta az Angyal.

– Honnan tudja? – bámult a másik.

– Az a sorsom, hogy meglepjem az embereket – sóhajtott az Angyal. – Pedig olyan egyszerű minden. Maga az egyetlen ember Baycombe-ban, aki nem úgy néz ki, mint egy orvos. Viszont egyetlen orvos van a faluban. Az én logikám szerint tehát ez csak maga lehet. Hogy megy a betegeknek?

Carn egyszerre rosszkedvű lett.

– A betegeknek – kérdezte –, nem egészen értem.

– Maga egy a sok közül. Senki sem ért meg egészen engem. És hozzá kell tennem, hogy nem az új betegeiről beszélek, hanem a régiekről.

Carn szigorúan nézett a fiatalemberre, aki azonban a tenger felé fordította arcát s elmerült annak szemléletébe. Csak a szája körül volt valami fanyar mosoly, ami sok mindent jelenthetett.

– Maga nagyon ügyes, Templar…

– Az arisztokráciának Mr. Templar vagyok, magának azonban csak az Angyal – javította ki az Angyal jóakaratúan. – Természetesen ügyes vagyok. Ha nem lennék az, már régen nem is élnék. És legnagyobb kincsem az arcmemóriám.

– Maga igazán ügyes, Templar, de ezúttal téved, és rettentő beképzeltsége elfelejteti magával a jó modort…

Templar barátságosan mosolygott.

– Igen, igen – morogta – tévedni emberi dolog? De mondja meg nekem, dr. Carn, miért engedi, hogy a revolvere kinyomja a kabátzsebét? Fél, hogy megtámadja egy skarabeusz az öbölben? Vagy arra vár, hogy kiugrik a bokorból a Nagy Fehér Elefánt?!

Az Angyal megcsóválta nehéz botját s beledöfte a homokba. Tiszta, kék szemei az orvosra szegeződtek.

Carn arca vörös lett. Erei kidagadtak.

– Sir – mondta fújtatva –, engedje meg…

– Előbb maga engedje meg – vágott közbe az Angyal. – Azt akarja mondani, hogy maga a dalai láma? – biztatta szelíden, de aztán látta, hogy Carn nem jut szóhoz a méregtől. – De tényleg miért is vagyok ilyen neveletlen?! Jöjjön át velem a Pill Boxba és vegyen részt szerény vacsorámon. Félek, hogy sovány lesz, de a brandynk Napóleon és a szardíniát csak Orace tudja elkészíteni napjainkban.

Belekarolt a természetbúvárba és szeretetreméltóan nyomkodta előre a Pill Box felé. Jellemző volt az Angyal szertelen képességeire, hogy ugyanolyan gyorsan ki tudta békíteni Carnt, mint amilyen gyorsan magára haragította.

– Rettenetes alak maga Templar – mondta az orvos, amikor a Pill Boxban ültek, egy-egy pohár Martini előtt.

– Mert lelepleztem magát?

– De ahogyan csinálta…

– Mindenkinek megvan a maga stílusa – mondta Templar kenetteljesen.

Azután a vacsora alatt politikáról és irodalomról beszéltek, ahogy az rendes emberekhez illik. Csak az nem illett rendes emberekhez, amit Templar erről a két szép tárgyról mondott.

Miután Orace behozta a feketekávét, Carn elővette a szivartárcáját és megkínálta Templart. Az Angyal mosolygott, de a fejét rázta.

– Köszönöm, ebből nem kérek – mondta, és Carn megsértődött.

– Semmi baj sincs velük!

– Nem engedem, hogy pazarolja a szivarkészletét.

– De ha szavamat adom, hogy…

– A szavát elfogadom. De a szivart nem.

Carn vállat vont. Kivett egy szivart és rágyújtott. Az Angyal hátradőlt a székében.

– Szóval – mondta a doktor –, maga nem hord magánál fegyvert. Ennek örülök.

– Népszerűtlenné teszi az embert – mondta az Angyal – tüzérséggel menni bankettre meg hasonlók. Az életben nem létezik fegyveres hősiesség – ha a rendőrnek nem tetszik a szemed, megszólít, kikutat és már kész a baj. De azért nem tanácsolom, hogy valaki próbát tegyen velem a saját házamban…

Carn előrehajolt.

– Másfél órája kerülgetjük a dolgot, Templar – mondta. – Tegyük fel, hogy tiszta vizet öntünk a pohárba…

– Felőlem feltehetjük – felelte Templar.

– Tudom, hogy magának volt már néhány furcsa ügye; tudom, hogy maga nem detektív, mert már érdeklődtem maga után. És tudom, hogy a Titkos Szolgálathoz sem tartozik. Hallottam magáról egyet-mást és tudom, hogy nem azért jött Baycombe-ba, hogy hegyi levegőt szívjon. Maga nem megy oda, ahol nincsen pénzszag, vagy valami sokat ígérő lárma.

– Talán elhatároztam, hogy idejekorán visszavonulok.

– Lehet, de a maga fajtája nem vonul vissza a lehetőségek elől. Egyébként, mit gondol, mit csináltam én, amióta élek?

– Talán elefántra vadászott…?

Carn türelmetlen mozdulatot tett.

– Mondtam, hogy ügyesnek tartom magát és ez így is van. De azért ne tartson engem se bolondnak. Maga nem ok nélkül jött ide és én sejtem is, hogy miért jött! És ha nem tévedek, akkor aztán mindent meg kell tennem, hogy keresztezzem az útjait – kivéve, ha velem dolgozik. Templar, én megtiszteltem magát azzal, hogy kiterítettem a kártyáimat az asztalra – mert szívesebben dolgoznék magával, mint maga ellen. Most már magán van a sor, hogy nyilatkozzék…

Az Angyal mélyen belesüppedt a karosszékbe. Csak az a füstös olajlámpa világította meg a szobát, amit Orace hozott be nemrég, amikor az ég elborult odakint és hirtelen leszállt az alkony.

– A társulás ellen pont egymillió érv szól – mondta az Angyal csöndesen. – Ezt az egymilliót a Confederate Bank of Chicagóból rabolták el bizonyos idővel ezelőtt, és én szemet vetettem az egész egymillióra, kedves öregem.

– Csak nem képzeli, hogy ez sikerülhet magának?

– Nem ismerek határokat, ha arról van szó, hogy mire tartsam képesnek magamat – mondta az Angyal csöndesen.

Előrehajolt az árnyékban és egy pillanattal később egészen halk hangon mondta:

– Egymillió és még egy okom van, hogy ne is diskuráljak magával effélékről, Carn – éspedig az, hogy nem szeretem, ha a Tigris emberei kihallgatják a beszélgetéseimet…

– Hogy érti ezt – kérdezte Carn.

– Úgy – suttogta Templar –, hogy ebben a pillanatban itt áll a lőrés alatt egy ilyen revolveres, és attól félek, ha nem lesz nagyon gyors, levágom a fülét a vitrinem számára…

III. Egy kis melodráma

Carn talpra ugrott, kezét a revolverén tartva, de az Angyal csöndesen nevetett.

– Elment – mondta. – Abban a pillanatban hajolt el, amikor én megszólaltam. De ebből láthatja, hogy mennyire nehéz annak az embernek, aki a fejébe vette, hogy élni akar. Nehezebb, mint a regényekben.

A lámpát már akkor eloltotta, amikor Carn felugrott. Hangja a lőrés felől jött.

– Nem látok semmit. Ez a banda olyan gyors és nesztelen, mint az állatok. Ki fogok nézni egy kicsit. Maradjon, öregem.

Carn hallotta kimenni Templart és aztán hangokat hallott a konyha felől. Néhány perc múlva megjelent Orace, kezében a hatalmas mordállyal. Felállította és meggyújtotta a lámpát, de elhúzta a lőrés vonalából. Azután türelmesen várt, kezében az éktelen revolverrel, melynek felhúzta a kakasát.

– Kalandos életük lehet – jegyezte meg a doktor. Orace barátságtalan arcot vágott és a revolver csövét Carnra szegezte.

– Ühüm – felelte Orace.

Az Angyal tíz perc múlva visszaérkezett.

– Rossz vadászat volt – morogta. – Olyan sötét van kint, mint egy dézsa feketekávéban. A fickó pedig idejekorán elillant. Sört, Orace.

– Ej, ej, Sir – mondta Orace és éppolyan rosszkedvűen ment ki, mint ahogy bejött.

Carn elgondolkozva nézett a különös figura után, a rettenetes revolverrel.

– Vannak még többen is az állatkertjében? – kérdezte Carn.

– Nincsenek – felelte Templar ridegen.

Felemelte a lámpát, és arcéle komoran ugrott ki a füstös homályból. Carn elkomolyodott. Egész élete olyan emberek között telt el, akik mindig, mindenre képesek voltak. Ismert ügyes embereket, veszélyes embereket és rejtélyes embert is éppen eleget. De most az a csendes tudat lett úrrá rajta, hogy jelenleg a legkülönbbel van dolga.

– Mondtam, hogy inkább magával, mint maga ellen – ismételte Carn. – Ez komoly ajánlat volt. Gondolja meg.

Állát a tenyerébe süllyesztve, Templar a vörös képű emberre bámult.

– Hivatalos ajánlatnak vehetem? – kérdezte.

– Nem éppen az, – de részemről komoly.

– Köszönöm – mondta az Angyal. – Nem szívesen tartanék magával. Nem tudom, mi hasznom volna belőle. Viszont van egy ésszerűbb ajánlatom: álljon maga mellém, és kövesse az én utasításaimat. Ebben az esetben számíthat arra, hogy megkapja a zsákmány egyharmad részét – Carn detektívfelügyelő úr!

– Dr. Carn!

Az Angyal mosolygott.

– Titoktartóak legyünk – kérdezte –, azt képzeli, hogy titokban marad ez?

– Maga előnyben van velem szemben – mondta az orvos –, mert tudja rólam, ki vagyok, míg én nem tudom hova tenni magát…

– Ezt örömmel hallom – mondta az Angyal kedvesen.

Carn megivott egy jó pohár sört s aztán felállt, Templar szintén.

– Inkább hazakísérem – mondta Templar –, ami biztos, az biztos.

– Ha azt hiszi, hogy szükségem van a gyámkodására… – kelt ki hevesen Carn, de az Angyal mosolyogva karolt belé.

– Azért kísérem el, mert félek egyedül – mondotta gálánsán.

Carn bement egy házba, amely a telep szélén levő telkek egyikén épült. Templar már előzőleg észrevette a házat egyszer, és kíváncsi volt, ki lakik benne – és akkor nagy megelégedéssel hallotta, hogy egy valódi detektív lakik hangtávolságra Patricia Holmtól.

Útközben Simon Templar rájött, hogy Carn igen beszédes egy bizonyos pontig – azon túl azonban csöppet sem. Valamint, hogy Carn céltudatosan mindig úgy irányítja a beszélgetést, hogy Simonról legyen szó. És Simon hiúságának jólesett ez, de nem annyira, hogy megfeledkezett volna a szükséges óvatosságról.

– Azt hiszem, érdekes párbaj lesz közöttünk – mondta Carn.

– Remélem – udvariaskodott Templar.

– Annál is inkább, mert maga a második legszemtelenebb fickó, akivel valaha is találkoztam.

– Ne siesse el a dolgot – mondta Templar. – Még nem követtem el semmit. Csak motoszkál a fejemben, hogy mit fogok csinálni. De az sincs kizárva, hogy olyan megoldáshoz folyamodom, amely lehetővé teszi számomra, hogy a törvénnyel karöltve fejezzem be művemet. Majd holnap ügyvédem útján értesítem önt elhatározásomról.

Visszautasította Carn ajánlatát, hogy játsszanak egy parti sakkot. Elbúcsúzott tőle és azonnal elindult a Pill Box irányába.

Elindult, de csak addig ment, amíg feltehető volt, hogy Carn, amennyiben hallgatózik, meghallhatja a lépteit. Az emelkedés alján megállt és visszafordult. Úgy lopakodott lefelé, mint egy nagy szürke árnyék. Addig ment, amíg Sir John Bittle házát meglátta. Még csak negyed tizenegy volt, de az a gondolat, hogy a személyzet bizonyára fent van, egy cseppet se riasztotta vissza Templart.

Ez a ház magas kőkerítés mögött bújt meg. Ablakai, mint lesütött szemek, nem láttak ki a fal mögül. Bár gazdag és luxus kivitelű, mégis olyan volt, mint egy börtön. Az Angyal úgy járta körül, mint az a rézbőrű indián, akiről azt mondják, hogy nincs lábnyoma.

A hátsó kapu éppolyan ellenálló volt, mint az elülső. Mind a kettőt falba építették, s Templar nem rendelkezett olyan eszközökkel, amelyek itt segíthették volna.

Nem marad más hátra, mint megmászni a falat. Az Angyal magas volt. Ha lábujjra állt, el tudta érni ujjaival a fal felső élét. Levetette hát a zakóját, fogai közé fogta, megfeszítette az izmait és nekirugaszkodott. Jobb lábát átvetette a falon s egész testével átfordult. A másik oldalon leesett, mint a macska.

Az Angyal végigosont a fal mellett a hátsó fel járatig, amelyet már kívülről megfigyelt. Könnyű ujjakkal végigsimította a falat és talált is vészcsengővezetéket, amit hamarosan leszerelt. Ezután a hátsó kaput nyitotta ki és kissé kitámasztotta, hogy amennyiben menekülnie kell, simán kijusson. Végül négykézláb elindult a ház felé. Ha a fény elég erős lett volna, és megfigyelhette volna valaki, amint ott mászott, akkor azt látta volna, hogy percenként egy centimétert jut előre csupán, és kezét lassan mozgatja maga előtt, mint egy holdkóros. Ilyen módon két elektromos jelződrótot fedezett fel, egyet közvetlenül a föld felett és egyet vállmagasságban. Ezeket szerencsésen kikerülte.

– No, most lássuk a hőst, aki ennyire vigyáz magára – mondta az Angyal; csupán magának.

A háznak ez a része sötétben volt, de az Angyal gondolkozás nélkül átsurrant a déli oldalra. Amint megkerülte az épület sarkát, fénysáv esett a fűre. Odalopózott és igyekezett keresztüllátni a függönyön.

A könyvtárba látott. Ez a szoba tágas és magas volt, a falakat diófa borította. A függöny értékes török anyag, a székek kényelmesek és hívogatóak, a szobrok művésziek. A falak mennyezetig könyvvel tele. Ez a helyiség nyilvánvalóan jobban nézett ki, mint a gazdája.

Mindezt az Angyal egyetlen pillantással konstatálta, mielőtt még bármi mozgást látott volna odabenn. Egy pillanattal később észrevette a férfit, aki nem lehetett más, mint maga Bittle. A volt kereskedő izmos és hatalmas alakú ember, vastag nyaka kidagadt a feszülő gallérból. Szmokingban volt és szivarozott.

Mindez ideig Templar azt hitte, hogy a milliomos egyedül van. De ebben a pillanatban meghallotta a férfi hangját, amint halkan, de érthetően beszélt:

– És kedves, fiatal Lady, ez a helyzet.

Az Angyal úgy állt ott, mintha gránittá vált volna. Egy ismerős hangot hallott, amely így felelt:

– Nem, én nem tudom elhinni.

Az Angyal lábujjhegyre állt és benézett a szobába. Patricia ült a szemben levő széken, ajkát harapdálta s a kesztyűjét tépdeste.

Bittle nevetett. Vastag és ellenszenves hang volt, amit most megfelelőbb kifejezés híján nevetésnek mondtunk. Templar mélyet, nagyot sóhajtott. De ha ezt a sóhajt hallotta volna Bittle, nagyon rossz kedve támadt volna.

– Talán még bizonyítékok, nyugták, kötelezvények se győznék meg önt? – kérdezte a milliomos. Előhúzott a zsebéből egy csomó papirost és a lány elé tárta őket. – Nagyon türelmes voltam, de most már meguntam ezt a sok fölösleges hűhót. Látom, maga bolonddá akar tartani engem ezekkel a szentimentális szóvirágokkal, de egészen hiábavaló; nem elégszem meg a felével annak, amit a nagynénjének kölcsönöztem, értse meg.

– De ha ez bekövetkezik, megszakad a szíve!…

– Ellenkezőleg pedig tönkremegy a bankom.

A lány egyre izgatottabb lett.

– De hát nem lehet valaki ilyen disznó! – kiáltott. – Mit jelent magának néhány ezer…?!

– Azt – felelte Bittle ridegen –, azt jelenti, hogy feltételeket szabhatok.

– Miféle feltételeket?

Sir John Bittle felemelte húsos tenyerét:

– Kérem, ne legyen túlságosan drámai – mondta. – Ezzel zavarba hoz engem, aki nem szeretem a sok fölösleges fecsegést. A tény egyszerűen az, hogy feleségül akarom venni magát.

A lány megborzongott. Valami vad ijedelem vett erőt rajta, mozdulatlanul állt egy darabig. Aztán eltűnt az utolsó csepp vér is az arcából. A papírokat magasan a feje fölé tartotta.

– Itt van a válaszom, disznó! – kiáltotta és millió darabra tépte a papírokat és a darabokat tele marokkal szórta Bittle arcába.

– Jól van, kölyök – mondta az Angyal, de természetesen most se hallotta senki.

Csakhogy Bittle teljes nyugalommal fogadta ezt a kitörést. Kövér arcán egy izom se rándult:

– Másolatok – mondta egyszerűen, és az Angyal ebben a pillanatban azt gondolta, hogy jó volna részt venni ebben a társalgásban.

– Maga kis bolond – mondta Bittle jegesen – azt hitte, hogy én úgy szereztem a millióimat, mint mikor a koldus kiül a sarokra? Valami volt a fejemben, amit agyvelőnek neveznek a tudósok, nem gondolja? És maga azt hitte, hogy egy ember, aki a saját kis játszmáiban legyőzte a City csirkefogóit – alul fog maradni egy vidéki kislánnyal szemben? – A milliomos megnyálazta az ajkát. – Nos, hiába kértem, maga drámát csinált az ügyből. Most már aztán gondolkozzék józanul, kérem. Elég világosan beszéltem: vagy hozzám jön feleségül, vagy kirázom a nagynénjéből, amivel tartozik nekem. Válassza, amelyiket akarja, de hagyja abba a hisztérikus jeleneteket.

– A világért se hagyja abba – szólalt meg az Angyal a hátuk mögött. Senki se vette észre, hogyan került a szobába és mikor. Csak akkor lépett ki a függöny mögül, amikor megszólalt, és aki hátrafordult, azt hitte, hogy szellemet lát.

Patricia mély sóhajjal ismerte meg. Bittle felugrott s valami artikulátlan hang tört fel a torkából. Sápadt arca most elvörösödött. Az Angyal zsebre dugott kézzel állt ott és szelíd mosoly játszott nyílt és megnyerő arcán.

Bittle rekedten szólalt meg:

– Sir…

– Önnek igen – mosolygott az Angyal. – Jó estét. Jó estét, Pat. Remélem, nem zavarom?

És egyik arcról a másikra nézett, öntudatosan és mégis angyali mosollyal, fejét lehajtva, mert sokkal magasabb volt mind a kettejüknél. Patricia ösztönösen közelebb jött hozzá, és az Angyal védelmezőén felé nyúlt. Bittle időközben összeszedte magát és felkiáltott.

– Nem vettem észre, Mr. Templar, hogy meghívtam volna ma estére – mondta felháborodva.

– Én se vettem észre ilyesmit – felelte az Angyal –, hát nem különös?

Bittle tombolt. Borzasztóan idegesítette az is, hogy nem tudhatta, mennyit hallott Templar a beszélgetésből. De sajnos, sok mindenből arra kellett következtetnie, hogy Templar mindent hallott. Azonban mit tehetett e pillanatban? Tekintettel arra, hogy Patricia előtt férfiasan kellett viselkednie, csak azt az eshetőséget mérlegelhette, hogy leüti Templart. Templar karcsúbb volt nála, de magasabb. És szeméből, ellentétben Bittle hűvös és csaknem riasztó mosolyával – szeretetreméltó elszántság sugárzott. Bittle egyelőre letett a tervéről.

– Mondjuk meg őszintén – kezdte Bittle –, mint társasági emberek, Mr. Templar, hogy ön nagyon alkalmatlan pillanatban érkezett?!

– Nem – válaszolta Simon –, én ezt nem mondanám az ön helyében.

Bittle az asztalhoz ment és italt töltött.

– Whiskyt, Mr. Templar? – kérdezte.

– Köszönöm, majd iszom egyet, amikor hazaértem. Nagyon válogatós vagyok abban, hogy kivel iszom együtt. Volt egy barátom, aki rettentően gondatlan volt ilyen szempontból és végül a Soerabaja-csatornából húzták ki egy szép napon. Ki nem állhatom a gondolatot, hogy kihúzzanak valahonnan.

– Hogy megmutassam, hogy aggályra nincs ok…

– Attól félek, öregem, hogy nem érdekel, amit megmutat.

Bittle visszajött az asztalhoz. Cigarettáját elnyomta egy hamutartóban. Felnézett az Angyalra, aki mereven és valami önként adódó fölénnyel szegezte rá a szemét. Bittle a saját házában zavarba jött. Az a tudat tette talán, hogy az Angyal végighallgatta az iménti beszélgetését a lánnyal. Vagy a Templar szeméből sugárzó vad erő…

– Mondjuk meg, nehéz úgy viselkednie, mintha gentleman volna, Mr. Templar – mondta Bittle.

– Nem – bólintott Simon –, hála az égnek, sosem voltam gentleman. Ezek a gentlemanek olyan nevetségesen elfogultak. Például vegyük a környékbeli gentlemaneket. Mind elzárkóznak ön elől, Mr. Bittle. Én nem adok igazat nekik. És azért látogattam meg most önt, hogy elégtételt adjak önnek. Reméltem, hogy ezen látogatásom örömet szerez önnek.

– Ön nem ad számomra más lehetőséget, Mr. Templar– mondta Bittle és megnyomta a csengőt.

Az Angyal ott maradt, ahol állt és az ajtóra nézett. Egy komornyik jött be, aki inkább nyugalomba vonult birkózónak nézett ki.

– Mutassa meg Mr. Templarnak az ajtót – mondta Bittle.

– Oh, mily vendégszerető gesztus – mondta Templar és mindenki nagy meglepetésére szépen követte a komornyikot és kiment a hallba.

A milliomos az asztalnál állt és nem tudott magához térni a meglepetéstől, hogy ilyen simán megszabadult a kellemetlen látogatótól.

– Ismerem az ilyen fickókat – mondta a lány felé fordulva –, ismerem a trükkjeiket.

Elégtétele azonban nem tartott sokáig. Mert Templar ismét megjelent az ablakban, ahonnan először a szobába ugrott, és most ugyanazt tette. És ugyanakkor a hall felől belépett a komornyik. De amíg az Angyal egy árnyalattal gyorsabban lélegzett, haja azonban gondosan fésülve simult homlokára – addig a komornyik orrán meglátszott, hogy nemrég valami kemény tárgyba üthette. Szája szélén keskeny vércsík szivárgott.

– Megint itthon vagyunk – mondta az Angyal elégedetten. – Érdekes körforgása ez a sorsnak, amint azt Algy mondaná. Nem? Mi. Mi? És hol vannak a mellékhelyiségek? Most már mindent láttam, de rendes házügynök a mellékhelyiségeket is megmutatja. Mutasd meg a mellékhelyiségeidet és megmondom ki vagy.

– Gyerünk – szuszogta a komornyik és fenyegetően előre lódult.

– Az elébb megpróbált lerúgni engem a lépcsőn, és maga penderült le – mondta elgondolkodva. – Most mi a műsor?

Bittle a két ember közé lépett, s mint egy felsőbb társadalmi réteg képviselője, orrhangon mondta:

– Menjen ki, kérem – és kifelé tolta a komornyikot. A volt bajnok dühösen ment ki, és még utána is behallatszott mérges kiáltozása. Bittle ismét körülnézett.

– Feltételezem, hogy megmagyarázza viselkedését, Mr. Templar.

– Csak tételezze fel – felelte az Angyal nyugodtan.

Bittle hunyorgott.

– Nos, Mr. Templar?!

– Köszönöm, jól vagyok. És ön? Vagy miről van szó?

– Kár az idejét vesztegetni azzal, hogy bolondnak tetteti magát – mondta Bittle élesen.

– Kár, kezdem azt hinni, hogy valóban kár. De szegény nagymamám, aki olyan jól ismert engem, mindig azt mondta, hogy egy kiállhatatlan fickó vagyok. Nos, tényleg nem valószínű, hogy a maga szeretetreméltó házigazdai türelmét hosszú ideig igénybe vehetnénk, és ezért most hazakísérem Miss Holmot.

És karon fogta Patriciát, míg Bittle mozdulatlanul és összehúzott szemekkel nézett utánuk. Az ablak előtt hirtelen megfordult Templar.

– Mellékesen, Bittle – mondta az Angyal –, valami okiratokat akart átadni nekem, nem?

Bittle nem felelt. Patricia már kívül állt az ablakon.

– Nos, adja ide a nyugtákat, és én kifizetem, ami jár magának.

– Nem kell! – kiáltott a milliomos.

– Ahogy tetszik. Nem vagyok túlságosan jártas a törvényeinkben, de úgy rémlik nekem, hogy nem utasíthatja vissza a fizetési ajánlatot, mert akkor lemondott a követeléséről. De nem vitatkozom önnel. Ügyvédem el fogja küldeni a csekket, és aztán majd meglátjuk, mi történik.

Ebben a pillanatban indulni akart, de Patricia megkapaszkodott a karjában. Csaknem elesett. Egy pillanat múlva világos lett, hogy miért, vad ugatásukból következtetve, hatalmas kutyákat engedhettek szabadon a kertben.

Templar felemelte Patriciát, és mint egy pólyás babát, beemelte az ablakon.

Ugyanakkor az Angyal kése fehéren és fenyegetően csillant fel Bittle előtt, aki a zsebében kotorászott már, és revolverének agya félig kilátszott.

IV. Társas este

– Nem – mondta az Angyal, szelíden rázva a fejét –, nem tehet ilyesmit. Szó sem lehet róla. Beláthatatlan következményei lennének. Sokkal okosabb, ha idejekorán felkerekedik és eltisztul erről a vidékről, Bittle úr… Nem magának való hely ez.

Így fecsegett az Angyal értelmetlenül szokása szerint, mert közben ideje volt alaposan végiggondolni a helyzetet. Bittle nem húzta elő a revolverét, most már nem is merte.

És ha bármilyen felesleges mozdulatot tett volna a kezével – Templar megjárta Mexikót, és igen kiváló iskolamesterei voltak a késdobálásban.

– Amennyiben elmozdulnék innen, mi történnék köztem és az ön kis kése között? – kérdezte Bittle.

– Attól függ, hogyan mozdul – felelte a másik. – Ha például a jobb kezét találja beljebb csúsztatni a zsebébe a revolverért, akkor ezer az egyhez, hogy ez a csúnya kis kés beleavatkozik.

Bittle kinyitotta a kezét és a revolver leesett. Ugyanakkor félreállt és az Angyal egy finom és sima mozdulattal felkapta a földről a fegyvert és a kést visszacsúsztatta szarvasbőrtokjába.

– No, most már megint jóban lehetünk – mondotta az Angyal. – Mi a legközelebbi hadmozdulata? Kedves, öreg Bittle, mi az ördögnek csinálta ezt a nagy fölfordulást? Elrontotta a pihenőmet. Nem tudom, hogyan bocsáthatnék meg önnek?!

– Maga egy rendkívül különös ember, Mr. Templar.

Az Angyal mosolygott:

– Valóban?… De maga se akármilyen. Nyugalmazott szatócs létére feltűnően oxfordi kiejtéssel beszél.

Bittle nem felelt, és Templar ráért körülnézni. Patricia valamivel hátrább állt. A beszélgetést részben nem értette, másrészt nem volt alkalma részt venni benne. Mégis, mindaz, amit Templar mondott, valahogy bátorságot öntött belé, ugyanakkor Bittle megfélemlítette.

– Remélem, nem botránkoztattuk meg – fordult feléje az Angyal. – Talán hazamehetnénk?

Pat bólintott, és Templar a milliomoshoz fordult.

– A hölgy haza akar menni – mondta.

– Minek – dadogta Bittle –, hiszen már jóban vagyunk…

– Biztos vagyok abban – felelte az Angyal s a lányra nézett –, hogy Miss Holm nem haragszik önre. – A lány nem szólt. Templar folytatta: – Inkább azt hiszem, fáradt.

Bittle megkerülte az asztalt, kiválasztott egy szivart, levágta a végét, rágyújtott. Aztán Templarra nézett.

– Ez véletlenül éppen az, amit e pillanatban nem engedhetek meg. Nagyon sajnálom, van néhány üzleti kérdés, amit meg kell beszélnünk.

– Ráér – mondta az Angyal.

– Nem hinném – felelte Bittle.

Templar elgondolkodva bámult a másik arcába. Aztán vállat vont és elindult az ablak felé. Felemelte az ablakot és vállával tartotta a magasban, amíg Patricia odaért. Akkor elővette Bittle revolverét a saját zsebéből és így szólt:

– Akkor úgy néz ki a dolog, hogy holnap tömeges kutyatemetést rendezhet a kertjében.

– Nem hiszem – mondta Bittle.

– Ön meglep, Mr. Bittle.

– Látja, Mr. Templar, ha ön belenéz a szivardobozba, látni fog ott egy kis titkos csengőt. Ennek a következménye aztán az, hogy most már a négy véreben kívül három fegyveres ember is van a kertben. És az egyetlen kutya, amelyet hajlandó vagyok holnap elásni a kertben, egy egészen fiatal kölyök, aki vette magának a merészséget, hogy beleavatkozzon az ügyeimbe.

– Hm, hm – mondta az Angyal, zsebre rakva a kezeit.

Sir John Bittle beleült a karosszékbe és kényelmesen hátradőlt. Templar bámulta a nyugalmát. Amint ott állt és kíváncsian mérlegelve nézte, egyszerre közelebb lépett hozzá Patricia, megérintette a kezét és szorításával bátorságot öntött belé. A revolver lassan himbálózott a kezében.

– Ha eljátsszuk azt a kis mesét a „Mondjuk”-ról – mondta az Angyal –, mondjuk azt, hogy én itt himbálom ezt a revolvert és közben, amilyen ijedt és izgatott hangulatban vagyok meg találom húzni a ravaszt – akkor a revolver elsül és mondjuk, hogy éppen arra megy a golyó, ahol maga van?

Bittle a fejét rázta.

– Ijesztő – mondta. – Pláne, ha meggondolom, miket beszélnek magáról Baycombe-ban. Tudja, milyen a pletyka? Akit itt a környéken meg fognak ölni, mondjuk, azt mind magára fogják.

– Van benne valami – mondta Templar, miközben zsebre rakta a revolvert. – Hát akkor, tegyük fel, mégis a kis késemet választom, és miközben játszadozom vele, kicsúszik a kezemből és levágja a maga fülét! Vagy az orrát! Csúnya dolog, ha az embernek csonka orra van, vagy csak egy füle. Az emberek megállnak az utcán és bámulják.

– És gondoljon a szolgáimra – mondta barátságosan Bittle. – Mindnek rögtön feltűnne, ha nekem valami bajom esnék.

– Ez is igaz – mondta az Angyal –, és most végre mit akar?!

Bittle kényelmesen hátradőlt a székében és gondolkodni kezdett, hogy mit is válaszoljon, de Templart ilyesmivel nem tudta kihozni a sodrából.

– Nagyon kielégítene, Mr. Templar, ha azt a megoldást választanánk, hogy néhány napot itt tölt velem, és ezalatt majd megegyezünk, hogyan intézzük el a vitás ügyeket és az ön ma esti sértéseit velem szemben. Ami Miss Holmot illeti, ővele meg fogom beszélni az imént félbehagyott dolgot, és aztán majd én hazakísérem.

– Úgy – mondta Templar – kis optimista!

– Én nem lennék ilyen jókedvű, Mr. Templar – mondta Bittle kedélyesen – mindenesetre a szobája készen áll odafönt – máris elfoglalhatja.

Az Angyal rendületlenül mosolygott.

– Majdnem kísértésbe jöttem, hogy elfogadjam – mondta. – De sajnos lehetetlen. Persze, ha Miss Holm nem lenne velünk, akkor nem tudom, nem érezném-e megtisztelve magam. De már megígértem Miss Girtonnak, hogy elfogyasztok nála ma éjjel egy szendvicset, és így nem késhetem tovább.

– Miss Holm ki fogja menteni önt – válaszolt Bittle.

De az Angyal sajnálkozva csóválta a fejét.

– Majd máskor.

Az Angyal már észrevette, hogy mostanig vesztegette az időt. Patricia végre is csak hátrányt jelentett számára. A lány idegeire való tekintettel kellett virágnyelven beszélnie a milliomossal, és ugyanezért húzta és halasztotta a brutálisabb eszközök igénybevételét.

Most azonban itt volt az ideje a cselekvésnek. Az Angyal ellépett a faltól és lassú, himbálózó járássál átment a szoba túlsó sarkába.

Bittle nem vette le a szemét róla.

– A szobát ketten figyelik kívülről – mondta elégedett mosollyal – két különböző nyíláson át.

Az Angyal bólintott. Nem árulta el, hogy milyen csalódást jelentett ez neki. Tovább sétált a fal mellett. Bittle a szoba közepén ült a fotelben és ügyet sem vetett már rá. Templar azonban minden kép és díszítés előtt megállt, s a műértő szemével nézegette azokat. Mikor megfordult, azt látta, hogy Patricia lehajtott fővel áll s remeg a szája széle. Nyilván ereje végére ért. Bittle pedig egyre a lányt figyelte és mosolygott. Templar megpróbált ebből arra következtetni, hogy a két figyelőnyílás a milliomos háta mögött nem lehet, mert akkor legalábbis érdekelné, hogy mit csinál ott Templar ilyen soká, és nem találja-e meg a kémlelőnyílásokat.

Ismét eljutott a szemben levő falig. Most a lány háta mögött állt s bár a falat vizsgálta, Patricia hallotta, hogy a fülébe suttog.

A milliomos azonban megszólalt.

– Ne gondolja, hogy siettetni akarom – így szólt –, de ma nehéz napja lehetett és késő van már.

– Köszönöm – felelte Templar – nehéz engem kifárasztani. Ha már egyszer elhatároztam, hogy mindenképpen magával töltöm az éjszakát, talán addig intézkedhetne, hogy készítsenek gyomorerősítőt az ágyam mellé – a nélkül nem tudok aludni.

– Nem a kényelméről akarok gondoskodni, hanem arról, hogy ne járathassa a száját.

– Talán meleg alsóruhát mégis kaphatnék azért…

Ezalatt az Angyal állandó sétája közben ismét Bittle mögé került. Megállt egy méterre a milliomos mögött és egy bronz szobrot emelt a feje fölé. Ez olyan gyorsan és olyan helyzetben történt, hogy ha mégis figyelte valaki a szobát, semmi esetre sem avatkozhatott bele idejekorán.

Az Angyal az ablak felé intett a szemével és Patricia, aki szemben állt vele, észrevette ezt. Bittle előrehajolt, hogy jobban lássa a lány arcát, és így a csapás nyakszirtjét érte. A szobor a következő pillanatban már a lámpának csapódott és a szoba koromsötét lett.

Templar azonnal az ablak felé rohant és futtában kereste meg Patricia kezét. Feltolta az ablakot, és a lány érezte, hogy két acélos kar emeli fel és teszi át az ablakon. Ugyanakkor már Templar is keresztülugrott és átkarolva a lányt, mint egy gyermeket, futni kezdett vele. Két ember állt őrt az ablak alatt, de ezek, amikor a szobában koromsötét lett, már nem láthattak semmit, és Templar úgy rohant át köztük, hogy észre sem vették. Amikor ezen az első veszélyen túljutottak, köröskörül megbolydult a park. Kiáltozást és ugatást hallottak a ház túlsó oldaláról. Templar felemelte a lihegő lányt, és úgy rohant, hogy a bokrok összevissza karcolták az arcát.

Végre letette a lányt.

– Pat – suttogta – itt vagyunk a falnál. Én átteszem magát a falon. Menjen haza és ne szóljon semmit a nagynénjének a történtekről. Pihenje ki magát, és ha egy óra múlva nem vagyok ott, akkor szóljon Carnnak. Ért engem? Előbb azonban semmi esetre se szóljon.

– De hát miért nem jön velem?

Templar arca egészen ott volt a lány szája előtt, amint lehajolt érte.

– Még nincs vége a komédiának – felelte Templar. – Gyerünk!

Felemelte a lányt, aki bal lábát az Angyal behajlított térdére tette – aztán felállt a vállára és onnan elérte a fal felső szegélyét. Amikor fent volt, az Angyal sürgette.

– Gyorsan – suttogta –, fent a falon hagytam a kabátom. Megvan? Jó. Vegye fel. És készítsen sört, mire megjövök.

– Sajnálom, hogy itt kell hagynom magát.

Már csak egy fehér folt látszott a lányból.

– Mondja ezt máskor is – szólt az Angyal – amikor méltóképpen válaszolhatok rá.

Aztán hallotta, hogy a lány leugrik a másik oldalon.

Az üldözők elég közel voltak már, és Templar, tíz-húsz lépést futva a fal mellett, hangosat kiáltott, hogy magára vonja a figyelmüket. Mindenesetre el kellett terelnie az üldözők figyelmét a lányról, amíg biztonságba nem ér. A saját számára volt egy fantasztikus ötlete, de hát az Angyalnak csak fantasztikus ötletei voltak.

Egyelőre arra kellett figyelnie, hogy sarokba ne szorítsák. Körbe futott, de úgy, hogy a zaj, amit ütött, két embertől eredő zajnak tűnjék. Meg akarta nyugtatni őket, hogy még mindig két ember nyomában vannak.

Közben csaknem belebotlott egy emberbe, aki egy fának támaszkodva, figyelő állásban várt. Templar elkapta a nyakát és felemelte a rugdalózó embert. Néhány lépést vitte és aztán beledobta a bokrok közé. Az ember leesett és hangosan felnyögött. Négy különféle helyről érkezett válasz erre a hangra. Az Angyal felnevetett.

Egy pillanattal később ismét mozdulatlanságba merevedett. Egy hang a ház felől beleharsant az éjszakába:

– Ne lőjetek, bolondok… Kahn, gyere ide!

– Ej, ej – morogta az Angyal. Csendesen állt és hallgatózott. Hallotta a siető lábdobogást és kulcsok nyikorgását. Távoli, halk parancsszavakat, és ketrecajtók csikorgó zaját. Aztán olyan morgást, ami csak nagyon nagy kutyától eredhetett. És köröskörül nyihogás és kaparás a sötétben… De semmi fény és semmi tájékozódási lehetőség.

– Ez az az időpont – gondolta Templar –, amikor az Angyal hazamegy a tejeskávéját meginni.

Nekidőlt a kapu reteszének és teljes erejével hátranyomta.

Azonban a retesz rozsdás volt és nem engedett. Mindössze néhány yarddal a háta mögött szuszogást hallott. Megfordult és két zöldes fényben égő szemet látott nem sokkal a föld felett. Nekiesett a kapunak, amit azonban ugyanakkor kívülről is döngetni kezdtek.

– Jó, hogy jöttök, testvérek – kiáltott az Angyal, bár fogalma se volt, hogy kik lehetnek. – Egy valódi csavargót hajszolunk itt. Sőt valószínűleg betörő is.

– Nagyon helyes – felelt egy hang kintről.

Vakító fény áradt a lámpából, amelyet az először belépő ember tartott maga elé. Templar egy pillanatra el is vakult. Aztán egy revolver csövére bámult, amelynek jellegzetes kakasa volt.

– Nagyon helyes, Mr. Templar – ismételte a hang.

– Az ördögbe! – kiáltotta Templar és a levegőbe emelte karjait.

V. Agatha néni izgatott

Patricia Holm szerencsésen földet ért a fal másik oldalán, azonnal talpra ugrott és hazasietett. Gyors és hosszú léptekkel haladt előre, mint olyan lány, aki életét a taxiktól és autóbuszoktól távol töltötte.

Hallotta az Angyal kiáltását, amikor már kívül volt a falon, és úgy gondolta, hogy érti Templar tervét az ő megszabadítására. Megértette, hogy engedelmeskednie kell, mert az ő menekülése nem gyáva megfutamodás – ebben az esetben semmiképp se lett volna hajlandó otthagyni Templart –, hanem feladat.

Amikor elhalt mögötte a magányos Bittle-ház minden különös lármája, Patricia gyors és erőltetett gyaloglásra tért át. Most kezdte csak átgondolni a történteket és megborzongott az emlékektől. Mindaz, ami történt, annyira ijesztő volt eddigi csöndes élete után, hogy most kezdett csak félni, amire eddig nem is gondolt.

A karórájára nézett, amelynek világító mutatói öt perc múlva tizenegyet mutattak. Templar rendelkezése óta öt perc telt el. Tehát tizenkét óra előtt tíz perccel mehet Carn dr.-hoz, előbb nem. És addig?

Eszébe jutottak a kutyák és megborzongott.

Valami sötét és ijesztő jellege volt ennek a háznak, a nagy sötét fal mögött. Az a tény, hogy Templar, mint egy neveletlen fiatalember olyan beszélgetést hallgatott ki, amelyhez semmi köze sem volt – még nem indíthatott volna egy köztiszteletben álló férfiút olyan erőszakos fellépésre és kissé már törvénytelen fenyegetőzésre, amilyenre Bittle ragadtatta magát. Megpróbálta összeszedni a rendelkezésére álló adatokat és valami ésszerű magyarázatot kihámozni belőlük. Templar valami okból a milliomos kertjében tartózkodott ma este, és arra is külön oka lehetett, hogy a kettőjük beszélgetésébe beleavatkozzék. Nem valószínű ugyanis, hogy Templart Bittle házassági ajánlata hozta volna ki a sodrából annyira – tekintve, hogy alig ismeri Patriciát. Az biztos, hogy Bittle fél Templartól és valamiért gyűlöli őt. De Templar se rajonghat érte, mert hiszen fejbe vágta a bronzszoborral. Ez már azután történt, hogy Bittle revolvert vett elő. És a legkülönösebb az, hogy mennyire körül van falazva és villanycsengőzve a ház. Nem minden milliomos szivardobozában van titkos riasztócsengő.

A lány feladta a hiábavaló töprengést. Egy bizonyos: a Templarba vetett bizalma rendületlen maradt. Bittle társadalmilag sokkal inkább felette állt minden gyanúnak, mint az Angyal: és mégis Templar gyerekes és nyílt mosolya többet jelentett, mint száz bankszámla és rendőrségi jelentés.

Akármi is volt az Angyal, Patricia nem panaszkodhatott a vele való bánásmódjára. Jó barátnak bizonyult és Pat úgy hagyta ott, hogy a dolog neheze csak most várt rá. Bittle kis zenekara már hangolt, amikor Patricia elindult, és a kezdőhangok: a kutyák nyöszörgése s az üldözők fojtott kiáltásai eleget mondtak a lánynak arról, hogy vészesen komoly dologról van szó…

Mindenesetre az se kétséges, hogy Templar se kezdő, ami az efféle helyzeteket illeti.

Remélte, hogy észrevétlenül besurranhat a kapun, de már messziről látta, hogy sötét alak hajol ki az utcai ablakok egyikén és amint közelebb ért, már hallotta Agatha néni hangját.

– Igen, én vagyok – mondta Patricia és bement.

– Valami lármát hallottam – mondta az idős hölgy – és kíváncsi voltam, mi az.

– Valami kiabálás volt – felelte a lány. Nem tudott pillanatnyilag mást mondani. Elfeledkezett a megtépett ruhájáról és zilált külsejéről.

Csak a kivilágított hallban vette észre, hogy Miss Girton ijedten néz végig összekarmolt karján s a ruházatán.

– Úgy látszik, te se hiányoztál a kiabálók közül – mondta az idős hölgy ingerülten.

– Nem tudom most megmagyarázni – mondta fáradtan Patricia –, előbb gondolkodnom kell.

Bement a szalonba és leroskadt egy székre. Miss Girton utána ment és megállt előtte férfi módra, pulóvere zsebébe süllyesztett kézzel és várta a pillanatot, hogy Patricia megszólaljon.

– Amennyiben Bittle volt az oka…

– Nem egészen – mondta a lány. – Teljesen jól vagyok. Kérlek, hagyj egyedül egy percre.

Miss Girton bizonyos mértékig megkönnyebbült, hallván, hogy első ösztönös gyanúja nem alapos. Viszont volt türelme várni – ez is egyike volt a nem nőies tulajdonságainak. Elővett egy sárga csomagot, kivett egy cigarettát és rágyújtott. Ujjait sárgára festette a nikotin.

Patricia erősen gondolkozott, miképpen adhatna valami kielégítő magyarázatot, anélkül, hogy megszegje az Angyal parancsát, hogy ne szóljon senkinek. Viszont ismerte Agatha néni képességeit, amelyekkel vizsgálóbíró módjára a dolgok végére tudott járni.

– A következőképp történt – mondta a lány. – Ma délután levelet kaptam Bittle úrtól, hogy keressem fel az este folyamán, anélkül, hogy bárkinek is szólnék róla. Nagyon fontos. Tehát elmentem. Egy csomó köntörfalazás után elmondta, hogy van egy váltója, amely évek óta a házunkra van betáblázva. És hogy te rengeteggel tartozol neki és még többet kértél, és hogy neki ebből elege van. Igaz ez?

– Lehet – felelte Agatha néni mereven.

– De hát miért kellett… Nem lehet szükség arra, hogy pénzt kelljen kölcsön kérni… Hiszen Apa annyit hagyott rám, amennyi életem végéig elég.

Miss Girton vállat vont.

– Édes gyermekem, elfogyott.

Patricia hitetlenül nézett rá. Miss Girton, mereven és lélektelenül azt mondta még:

– Hat évvel ezelőtt megzsaroltak…

– Kicsoda?!

– Nem mindegy az neked? Meséld tovább!

Patricia felugrott:

– Ilyen körülmények között – mondta, – talán inkább én kérdezhetek. Sokkal közelebb kerülünk a célhoz, ha elmondod mi történt a kezelésedre bízott pénzzel. Hat év, azt mondod, Agatha néni? Az három évvel azután volt, hogy ide kerültem… Te mindig hosszú utakat tettél külföldre, és olyan soká hagytál bent az iskolában, ameddig csak lehetett. Nem Afrikában voltál hat évvel ezelőtt? Nagyon soká voltál távol, úgy emlékszem…

– Valószínűleg – mondta Miss Girton rekedten.

– Igen? – kérdezte a lány.

Ha Miss Girton könnyezett volna, akkor Patricia kétségtelenül inkább azzal törődött volna, hogyan vigasztalhatja meg. De ez a kemény hölgy nem ismert gyöngeséget, és nem tudott megbánást mutatni. Miáltal csak haragot ébreszthetett a világ legszelídebb teremtésében is.

Vihar tört volna ki, ha nem szólal meg a külső ajtó csengője. Miss Girton kiment és Pat csakhamar hallotta, hogy Algy dadog izgatottan odakint. Egy perc múlva a kifogástalan Mr. Lomas-Coper bejött a szalonba.

– Mi, hát itt van! – lihegte, mint aki nem hisz a szemének. Talán fészket szedett a fáról ebben a ruhában?

És Algy érdeklődve nézte a lányt monokliján keresztül.

– Úgy néz ki, nem? – felelt a lány mosolyogva, bár belül hallatlanul idegesítette, hogy újabb személy érkezett, akinek magyarázattal kell szolgálnia. – Agatha néni egyszerűen elájult, amikor meglátott.

– Gondolom! – mondta Algy. – És mi történt a fészekkel? Kiestek a tojások? Mesélje el gyorsan.

– De hát hogy kerül maga ide, ilyenkor és ilyen izgatottan? – kérdezte a lány.

Mr. Lomas-Coper a levegőben hadonászott:

– De hát nem hallotta? Persze, hogy nem – elfelejtettem mondani. Tudja, hol lakik az öreg Bittle? Nos, elkárhozott lelkek járnak ott, emberek ordítanak, és emberevő kutyák vinnyognak, mintha meg akarnának szabadulni a fejüktől. Ezért az öreg Algy kivonult híreket gyűjteni és megkérdezni magát, nem akar-e átjönni és körülnézni a Bittle-história színhelyén?! És maga itt áll és úgy néz ki, mintha épp onnan jönne. Csuda képtelen dolog. Mi? Nem?!

Felemelkedett, komikus volt és egyben élvezte is humorát. Miss Girton rendíthetetlenül ült a székében és egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Patricia hirtelen örülni kezdett Algy érkezésének. Ha bolond volt is, de jó barát – és Pat úgy érezte, hogy ma éjjel mind a kettőre nagy szüksége van.

– Üljön le, Algy – mondta a lány türelmesen. – És, az Isten szerelmére, ne bámuljon így rám. Semmi bajom sincs, mondom.

Algernon abbahagyta a bámulást, parancs szerint, beszédességét azonban semmiképp se lehetett megállítani.

– Szamár vagyok, tudom – vallotta be –, de azt se tudom, hol áll a fejem. Borzasztó fontos lenne tudni, hogy mi a teendő ilyenkor.

Patricia az órájára nézett. Tizenkét perccel múlt tizenegy. Tehát fél óra még, amíg elindulhat Carnhoz. Vajon miért épp Carnhoz? – gondolta értelmetlenül. De Algy tovább fecsegett:

– Úgy érzem magam, mint a Szerencsétlen Királyfi, amikor megtörtént vele az, aminek nem kellett volna. Higgye el.

– Nem fejezné ki érthetőbben magát? – kérte Patricia.

– Volt odaát a kereskedő gentlemannél?

Pat a fejét rázta.

– Még a közelében sem. Sétáltam a sötétben és elcsúsztam a sziklákon. Szerencsére nem estem magasról.

Algy elámult:

– És nem került összeütközésbe rossz emberekkel? És nem találkozott holdkórosokkal, akik azt mondják, pénzt, vagy életet, vagy akármit?!

– Nem, nem.

– Ah! – sóhajtott Mr. Lomas-Coper, abban a meggyőző tudatban, hogy mélységesen csalódnia kellett a lányban. – Szóval elvetettem a sulykot. Tehát a csalódott fiatalember fogja a kalapját és elmegy, mert nem tehet mást.

A lány elkapta a karját és visszatartotta.

– Ne legyen ilyen érzékeny – mondta. – A nagybátyja megijedt?

– Semmi se rendíti meg az öreg fiút. Ellenszenves fickó.

A lány nem igen ügyelt arra, amit Algy összefecsegett. Arra gondolt időközben, hogy ha a szomszédok hallották a Bittle házában kitört lármát, mennyiben érinti ez az Angyal terveit és biztonságát; mindenesetre meg kellett gondolnia azt is, hogy csak Algy nagybátyjának, Bloemnak a háza állt még külön a teleptől és közel a Bittle házához – kérdés azonban, hogy Bloem Michael Lapping és a két közhivatalnok, akik bungalójukban éltek, szintén hallottak-e valamit a lármából? Mindenesetre ha Bloem és Algy hallották, ez talán megmentheti az Angyal életét.

Miss Girton, aki eddig távol tartotta magát a beszélgetéstől, most hirtelen megszólalt.

– Mit hallottak tulajdonképpen?

– Oh, valami hangot…

Algy zavarban volt. Megtörölte a monokliját és azt mondta még: – Sir John Bittle valami durva mulatozást rendezett!

– Azt hiszem, elég szamárságban volt részünk egy estére – mondta Miss Girton. – Mindenki ideges a mai világban. Minek kiabálni?

Ő maga vesztette el most a nyugalmát. A mogorvaság álarca alatt erősen megrendült benne minden. Patricia látta, hogy remeg a nagy, eres kéz, amely a cigarettavéget tartotta.

– Igaz – mondta Algy – bocsánat, Agatha néni.

Miss Agatha szokatlanul élesen válaszolt:

– Nem vagyok hajlandó öcsémmé fogadni önt, Mr. Lomas-Coper.

– Bocsánat, Agat… Miss Girton. Már megyek is.

Pat mosolygott, és Algy is mosolyogni próbált, de boldog volt, hogy elmehetett.

– Jöjjön el holnap – mondta Patricia és Algy bólintott.

– Örömmel – mondta. – Sose voltam jós, azért kérdezem most, de igazán, nem tehetnék valamit magáért? Nem? Mit? Mi?

Kezet nyújtott Miss Girtonnak, de az elfordult.

Algy elkacsázott.

Hallották, amint bevágja a külső ajtót. Ez a szokása most különösen idegesítő volt.

– Nagyon keményen bántál Mr. Lomas-Coperral – mondta Patricia szemrehányóan.

– Nem bírom ezt a bolondot – felelte Miss Girton kelletlenül. – Szerencse, hogy bevette ezt a szamárságot, amit a szikláról való leesésről meséltél neki. Ha átlátna a szitán, holnap az egész falu rólunk beszélne. Nos, mi az igazság, végeredményben?

Patricia megint az órájára nézett. Az idő vánszorgott. Fél tizenkettő volt.

Felnézett és azt felelte:

– Ez a kifogás épp olyan jó, mint a többi.

– De nem nekem – mondta Agatha néni. Felkelt és Patricia elé állt. Olyan magas és ijesztő volt, hogy Patricia szinte félt tőle.

– Mi történt Bittle-nél?!

– Oh, semmi. Azt mondta, hogy csak egy módon menthetlek meg téged, ha hozzámegyek feleségül.

– Ezt mondta?! – kiáltott Miss Girton rekedten. – A nyomorult!

– Agatha néni!

– Miért? Nyomorult – mért nevezem annak?! Nem tudok magamhoz térni! Mért nem nevezted te is annak?! És mit mondtál neki?!

– Én… – Patricia nem is tudta, mit mondott. Amikor mondania kellett volna valamit, akkor tört be az Angyal a szobába és így nem került sor, hogy érdemben válaszoljon Bittle-nek.

– Nem tudtam, mit mondjak – válaszolta.

Az idős hölgy villámló szemekkel nézett a lányra.

– És erőszakos volt?

– Nem, nem egészen. Ugyanis…

– Hát akkor ki bántott?

Patricia eltakarta a szemét.

– Oh, hagyj békén! Mondd meg inkább, hogy kerültél ebbe az adósságba?

– Nem kell sokat mondanom – felelte Agatha Girton –, mikor Bittle először jött ide, senki se akarta befogadni. Nekem volt a legnagyobb befolyásom a társaságban, tehát hozzám fordult. Én el voltam éppen adósodva. Azt mondta, hogy segítsünk kölcsönösen egymáson. Ő adott nekem pénzt, és én megkíséreltem behozni a társaságba, de be kell vallanom, nem nagyon sikerült. Ez minden.

– Értem – mondta Patricia. – És sohase jutott eszedbe, hogy ha már tönkreteszel, legalább szólj, vagy beavass, amíg segíteni lehetett volna? Nem? Nos, hát akkor legalább most mondd meg, hogy mit szándékozol tenni?

– Ezt bízd rám – mondta az öreg hölgy olyan hangon, hogy Patricia megborzongott. Felkelt és végigsétált a szobán, hogy ne lássa Agatha Girton sötét és elszánt tekintetét.

Megint az órájára nézett. Negyed óra múlva mennie kellett.

– Mi van veled, gyermekem? – kérdezte Agatha néni élesen. – Miért nézel folyton az órára?

– Hogy lássam, mennyi az idő – felelt Pat.

Nevetnie kellett idegességében.

– Mit érdekel ilyenkor az idő? – kérdezte Miss Girton.

– Nem tudom, ne faggass.

Türelmetlensége nőttön-nőtt. Miss Girton felállt.

– Holnap találkozunk – mondta. És búcsúszó nélkül kiment a szobából.

Patricia az ablakhoz ment. De nem tudott tovább várni. Nem nagyon ismerte Carn dr.-t. Azt tudta, hogy nem tart szolgát és ezért, miután kisurrant a kapun, keresztülszaladt az úton és gondolkodás nélkül becsöngetett Carn kapuján – nem volt meglepve, hogy maga az orvos nyit neki ajtót. Pat valósággal megkönnyebbülten nézett az orvos vidám, vörös képébe, amely e pillanatban ugyan inkább végtelenül meglepett volt.

– Drága Miss Holm…

– Zavarom? – mosolygott a lány. – Nagyon megijedtem valamitől és szeretnék egy kis megnyugtató beszélgetést magával, – ha lehet.

Az orvos félreállt az útból, majd így szólt:

– Boldogan… csakhogy teljesen egyedül vagyok.

– Orvosok nem számítanak ilyen esetben férfinak – nevetett a lány –, és én megígérem, hogy jól fogom viselni magam.

Carn bevezette a lányt a dolgozószobájába. Az íróasztalon papírok hevertek.

– Geológia – magyarázta Carn – kissé unalmasnak találná… Ez a bogaram. De nagyon érdekelnek az embertársaim is.

– Mi a véleménye Templarról? – kérdezte a lány.

– Nagyon érdekes és szokatlan fiatalember. Mindenesetre kellemes jelenség. Teával szolgálhatok?

– Nem kérek, köszönöm… de mondja, kérem… Templar… valami veszélyben forog? Hiszen Templar mindig arról beszél… azért kérdem.

– Beszél, igen… de hát miért kérdezi ezt? Régi barátok talán?

– Nagyon rövid ideje ismerem – felelte a lány –, de meg kell mondanom, hogy igazán megkedveltem és…

– Szemtelenség volna megkérdezni, hogy szereti-e? – kérdezte Carn, de látva a lány zavart megbotránkozását, így folytatta: – Látom, hogy igen. De hát, mint barátja is jól tenné, ha visszatartaná őt bizonyos vakmerő játékoktól. Ha veszélyben van, csak magára vethet. Olyan fába vágta a fejszéjét, hogy csak bajba keveredhet. Most mást nem mondhatok.

Patricia az órájára bámult. Még hat perc hiányzott.

VI. A tigris

– Hát megint itt vagyok – mosolygott az Angyal. – Kissé sokszor látjuk egymást ma este, drága Bittle, nem? Vagy már elfelejtett volna? Maga nem az az ember…

– Semmi értelme sincs annak, amit mond – felelte Bittle – de nagyon hatásos. Nekem azonban kevésbé eredeti nézeteim vannak a lakásomba való betörésről, és majd meg fogja látni…

Templar legyintett és megfordult, hogy lássa azt a gentlemant, aki mögötte lépett a szobába.

– Oh, kedves, öreg Bloem szomszéd – mondta – kedves, mint a búrok általában. Hát kicsit furcsa körülmények között találkozunk itt, az igaz. Mit szól hozzá maga, mint a helység egyik notabilitása? Talán szintén veszekedni szeretne velem? És mit tart célravezetőbbnek ebből a szempontból? – a dzsiu-dzsicut, vagy a bokszolást? Bármelyikkel szolgálhatok…

– Elég lesz, Mr. Templar – szakította félbe durván – éppen eleget beszélt egy estére.

– Még el se kezdtem – tiltakozott Templar. – Most akartam elkezdeni kedvenc történeteim egyikét, miután az elébb Bloem pajtásnak már elmondtam. Egy bizonyos Fernandóról szólt ez, aki különböző disznóságokat csinált, amíg módjában állott. Később azonban nem állt már módjában. Lehet tapsolni.

Az Angyal szelíden nézett végig az arcokon. Bloem revolvert szegezett rá, és merev, cserzett arcáról semmiféle kifejezést nem lehetett leolvasni. Bittle sápadt volt, mint a viasz. Bloem mögött állt a komornyik és még néhány ember, akik a kertből jöttek be.

– Mondom, túl sokat tud – mondta most Bloem. – Jobb, ha nem adunk neki több alkalmat…

– Borzasztóan felizgat ez a beszédmodor – mondta az Angyal gúnyosan. – Szegény Fernando is olyan izgatott volt, amikor kimondták rá a halálos ítéletet. És amikor már benne volt a kés, ott feküdt és hörgött és vér csorgott a szája szélén – olyan mindez, mint egy ponyvaregény, tudom, de látni mégis rettenetes volt – akkor annyit súgott a fülembe: Baycombe, Anglia… Devonshire… Az öreg ház… – és akkor meghalt. Az volt a bűne, hogy nem szerette a Tigriseket… nem igaz?

Bloem felemelte a revolverét. Erei kidagadtak.

– Könnyen elintézhető – suttogta Bloem. Az Angyal látta a halált a szemében.

– Ne! – kiáltott Bittle.

A milliomos felugrott és félreütötte a pisztoly csövét. Egész testében remegett. Megtörölte a halántékát és csak aztán mondta:

– Megőrült, Bloem! Itt volt a lány! Templar szöktette ki innen. Ha most valami történik vele, nyilvánvaló, hogy hol történt. Akkor aztán készítheti a nyakát a kötél alá, velem együtt.

– Bittle, drágám – mondta az Angyal –, maga mindig fején találja a szöget.

Felült az asztalra és lelógatta a lábát.

– Úgy kell megcsinálni, hogy véletlennek tűnjék. Ez az átkozott lány fellármázza a rendőrséget, hacsak nem rendezzük úgy, hogy minden gyanú ki legyen zárva.

Bloem vállat vont.

– A lányt is el lehet hallgattatni – mondta közönyösen.

– Csak hagyja békén a lányt – vicsorgott Bittle. – Hol van a Főnök?

Az Angyal látta, hogy Bloem arca figyelmeztetően elhúzódik.

– Később visszajön – mondta Bloem.

– Na, hát ez legalább egy jó újság végre – harsant fel az Angyal hangja. – Nem is hiszik, mennyire örülök, hogy szemtől szembe láthatom végre a tiszteletreméltó Tigrist. Kár, hogy olyan tartózkodó és mindig inkognitóban jár.

– Ne gondolja, Templar – mondta Bittle –, hogy a Tigrist megláthatja, hacsak akkor nem, amikor már száz százalékig biztos, hogy nem tehet többé ellene semmit. De azt hiszem – mondta gúnyosan mosolyogva –, hogy ma éjjel már megláthatja.

Az Angyal látta, hogy Bittle idegeit egy hidegvérrel elkövetett gyilkosság korántsem rázná meg annyira, mint amennyire megrendítette az a lehetőség, hogy rendőri nyomozás középpontjába kerülhet. Tehát, amint annak a módját megtalálta, hogy miként biztosíthatja magát a leleplezés ellen, akkor Templar el lehet készülve arra, hogy gondolkodás nélkül megölik. És mégis, Templar nyugodtan és rendíthetetlenül állt és nézett Bittle irgalmat nem ismerő szemébe.

– Ne reménykedjék – felelte Templar –, nyolc éve élek eléggé veszélyes életet, és még senkinek sem sikerült a hajam szálát se meggörbíteni. A Tigris se fogja megszakítani a szériát.

– Remélem – mondta Bittle –, hogy a Tigris elég ügyes lesz ahhoz, hogy elbánjon magával.

– Csak reméljen, öregem.

Amikor behozták a kertből, kikutatták Templart és mindent elvettek tőle, kivéve a cigarettatárcáját. Ez pedig nem volt éppen közönséges tárca. Nagyobb volt a szokottnál, és két sor cigaretta volt benne. Az egyik sorban olyan cigarettákat tartott Templar, amelyeknek mindenféle rendkívüli tulajdonsága volt. Ezzel a tárcával sok elveszettnek látszó küzdelmet fordított már meg viharos élete folyamán. Egyik jó tulajdonsága volt például, hogy az egyik oldala olyan éles volt, mint a borotva…

Bittle és Bloem a szoba túlsó végében álltak és halkan beszélgettek. A komornyik Templar háta mögött állt, látszott rajta, hogy nem feledkezett meg a vereségéről, és nem zárta le még a maga részéről a vitát. A másik két ember is magas és erős volt, amint azt Templar szakértő szemmel megállapította – és arra vigyáztak, hogy az ablak felé ne kísérelhesse meg Templar a menekülést. Az Angyal elsőrangú bokszoló volt, és úgy bánt az öklével, ahogy akart. Sok csodálatos dolgot hajtott már végre. De ebben az esetben azt mondta magában, hogy három nehézsúlyú bokszoló és két revolver ellen még ő sem tehet semmit. Ezért az asztalon ült tehát és rágyújtott egy cigarettára, mert munka előtt mindig megtette ezt.

Órájára nézett és megállapította, hogy legalább fél óra kell még addig, míg kívülről esetleg segítséget várhat. Most már örült, hogy Patriciát figyelmeztette Carnra, bár ez volt az a segítség, amit legkevésbé szívesen vett igénybe. Simon egyáltalán nem rajongott a gondolatért, hogy lekötelezettje legyen a detektívnek, és hogy ennek fejében ő kénytelen legyen segíteni neki. Mégis, kellemes gondolat volt, hogy Carn úgynevezett tisztességes ember – nem is említve az aranyos Orace-t, aki talán szintén harcba száll majd, ha ugyan máris meg nem tette.

A ház belsejéből most csengő hallatszott. Helyesebben nem is hallatszott kifejezetten, csak Templar abnormálisan finom hallása vette észre a ritmikusan elhaló és ismétlődő csengetést. Nem sokkal ezután kopogtak az ajtón, bejött egy ember és valamit súgott Bittle fülébe. Bittle kiment a szobából és az egyedül hagyott Bloem átsétált Templar elé. Az Angyal széles mosollyal üdvözölte.

– Talán a mi egyetlen Tigrisünk éppen és pláne a saját személyében?…

– Maga több bajt okozott eddig nekünk, mint sejti – mondta. – Fantasztikus szerencséje volt, de hát a legnagyobb szerencsének is vége szakad…

– Ezt mondták nekem Monte Carlóban is – vallotta be az Angyal. – Végeredményében csak a bank nyer.

Látta, hogy Bloem szemei felvillannak.

– Fernando – mondta Bloem, félig önmagához.

– Igen – suttogta az Angyal. – Máris mindent tudok, kivéve a két legfontosabbat, hol van a Tigris és hova rejtette az egymilliós zsákmányt? És az az érzésem, hogy ez se marad soká titokban előttem.

– Maga nagyon szemtelen – mondta Bloem.

A búr tökéletesen ura volt az idegeinek, de Templar is kitűnően játszott pókert, ahol az ember megtanulta, hogyan kell a partnereit kihozni a sodrukból.

– Még mindig azt állítom, hogy ebben a játszmában én állok jobban.

Bloem nem felelt. Templar tovább fecsegett:

– Erről eszembe jut T. T. Deeps barátunk és a maga veszekedett aranybányája. Egy szép napon elkezdtem a fejemet törni azon, hogy mi a fenének tart magának egy épelméjű ember – amint látja, magát annak tartom – olyan aranybányát, amiből két éve egy gramm aranyat fel nem hoztak? Erre akartam választ kapni, Bloem úr – és ezért utasítottam az emberemet, hogy érdeklődjék Transvaalban a maga bányája után. És megjött a válasz. Nem értjük! Minden szakember tudja száz kilométer körzetben, hogy a bánya nem ér semmit és T. T. Deeps soha egy gramm aranyat sem bányászott ki onnan. És akkor a mi remek Bloemunk minden követ megmozgat, hogy megszerezze a bányát Deeps úrtól, és valósággal sugárzik róla a megelégedés, amikor az sikerül! Mindez különösnek tűnik egy olyan gyanakvó természetű ember előtt, amilyen én vagyok.

– Örömmel látom, hogy a ma esti ijedelem nem ártott meg magának, Mr. Templar és nem is tette meggondoltabbá – mondta Bloem.

– Nem, nem – biztosította az Angyal. – Látja, éppen amikor nemrégiben vissza akartam vonulni, és a szerető rokonok már ki is kerestek nekem egy kellemes és eldugott kis otthont – akkor jött egy remek gondolatom. Tegyük fel, Bloem – csak éppen tegyük fel, hogy egy csomó egészen rossz ember, amilyen, sajnos, nagyon sok van a világon – végrehajtotta a század legnagyobb bankjának rablását. Tegyük fel, hogy ezek a rossz emberek el is menekültek egymillió dollár értékű aranyrúddal. Tegyük fel, hogy idejekorán meglógtak és át tudtak jutni az arannyal az óceánon, és mindenekelőtt lerakodtak egy olyan kis, elhagyott faluban, amelyet még a vasút is elkerül, és ahol senki se olvas amerikai újságokat. Tegyük fel továbbá, és gondoljuk meg, hogy mindez csak elmélet – tegyük fel, hogy a rossz emberek most ott ültek boldogan, de elkezdtek gondolkodni, hogy hogyan válthatnák aprópénzre a nagy zsákmányt. Mert elsősorban meg kell gondolnunk, hogy nem olyan sok amerikai állampecsétes aranyrúd van nálunk forgalomban, hogy a bankokban meg ne néznék azt, aki akár csak egy kis zsákocskával hoz a hóna alatt belőle. Nos. Itt van hát az a nehézség, hogy nem lehet csak úgy egymillió dollár értékű aranyrúddal előállni, mert az emberek kíváncsian kérdeznék: vajon a kertben méltóztatott találni ezt, vagy a tyúk alatt?… És akkor mit felelnek rá?

– Na, mit? – kérdezte Bloem unottan.

– Miért ne felelnék azt, hogy a kiürültnek hitt Deeps-féle bányácska ott lent Transvaalban megint termelni kezdett? Ki kételkedhetne benne?

– Valóban – hagyta rá Bloem.

Simon a fejét rázta.

– Nem lesz elég, drága barátom – mondta. – Igazán nem lesz elég. Ne legyen Simon a nevem, ha elég lesz ez az érv.

Bloem elfordult, olyan arccal, mintha mindaz, amit az Angyal mondott, hallatlanul untatta volna, és azt nézné csak, hogy hova fekhetne le? Mindazonáltal hallotta, hogy az Angyal elégedetten nevet és rosszkedvűen fordított hátat neki.

Templar csaknem az egész históriát kibogozta már és meglehetősen tisztán látott.

De ki volt a Tigris?! Ez volt a legfontosabb kérdés, aminek tisztázása előtt nem lehet eredményt elérni a banda ellen. Melyik baycombe-i előkelőség álarca mögött rejtőzik a Tigris, ez a csaknem világhírű bandita? Bloem, Bittle és Carn nem jöhetett számításba. Maradt a nagyon tiszteletreméltó Sir Michael Lapping, a kellemes, de buta Mr. Lomas-Coper, a férfias Miss Girton és a két nyugdíjas tisztviselő, Shaw és Smith urak. Öt jelölt, akik közül átkozottan nehéz lesz kiválasztani az igazit. Templar csaknem beleizzadt a fejtörésbe. Ha abból indul ki, hogy mi a valószínű és mi nem, akkor egyiket se tarthatja gonosztevőnek az öt közül. Ha nagyon merész akar lenni, akkor felteheti, hogy Sir Lapping sokkal tekintélyesebb, mint amennyi természetes volna és így okvetlenül gyanús. – Algy sokkal butább, semmint hogy tényleg ilyen butának tarthassa az ember. – Miss Girtonról is fel lehet tételezni, hogy voltaképpen nőnek öltözött férfi – a két prózai nevű nyugdíjas pedig épp azért gyanús, mert túlságosan jelentéktelenül húzódnak meg a háttérben. Viszont mindegyiket bűnösnek tartani, ez megint olyan dolog, hogy lehetetlennek kell minősíteni. És miután Bloem, Algy, Agatha Girton és Bittle már jóval azelőtt Baycombe-ban éltek, hogy a Tigris felrobbantotta a Chicago Confederate Bank páncélszobájának egyik falát – ebből természetszerűleg következik, hogy ha ezek között csak egy cinkosa is van a Tigrisnek, akkor már öt évvel ezelőtt el kellett kezdenie ennek a nagyszabású bűnténynek az előkészítését. És ez a következtetés csak tiszteletet ébresztett az Angyalban a Tigris előrelátása és szervezőereje iránt, s annyival is kíváncsibbá tette a Tigris kilétét illetően.

Nem jutott tovább a töprengéseiben, mert Bittle visszajött és félrevonta Bloemot. Simon nem hallhatta, amit suttogtak, bár ki tudott hámozni egyet-mást belőle és hallotta többször a „Tigris” szót, és hogy a Tigrisnek nem tetszik, hogy ennyi lármát csináltak és effélét… és végül hallotta, hogy Bittle azt mondja:

– A Tigris szerint el kell engednünk…

Bloem közelebb hajolt hozzá, és most izgatottan sugdosnak. A Tigris ötlete… – hallotta Templar. De nem hitt a füleinek. Mennyire elmondták egymásnak, amit egymásról tudnak, és mégis elengednék… Nem valószínű. És mégis, most mind a ketten odajöttek hozzá és Bittle így szólt:

– Késő van, Mr. Templar – mondta – és az ünnepi látogatás már így is elég soká tartott. Kérem, ne engedje magát tovább feltartani…

– Hogy érti ezt?! – kérdezte Templar könnyedén.

– Elmehet, amilyen hamar csak akar. Tessék.

Bittle mosolyogva beszélt, de szeméből gyűlölet sugárzott. Nem esett jól neki, hogy ilyen parancsot kell végrehajtania. Egy szavára utat engedtek az őrök, és Bloem lábujjhegyen himbálózva, a revolverével játszadozott.

– Kedves magától – mondta az Angyal. Odament, ahova a tőle elvett tárgyakat rakták, és mindent visszarakosgatott a zsebébe. Aztán ismét a két férfihez fordult.

– Igazán – mondta a világfi hangján –, az önök kedvessége meghat. Vajon mi bírta rá önöket arra, hogy kedvesek legyenek?

– Azt tanácsolom, Templar úr – mondta Bittle lassan –, hogy ne kérdezzen túl sokat. Elég, ha annyit tud, hogy fenomenális szerencséje még most is tart és talán néhány óráig még tartani is fog. De jobban teszi, ha hamarosan elmegy innen, mielőtt megváltoztatnánk a szándékunkat.

– Maguknak – felelte az Angyal – nincs szándékuk. A Tigris azt mondja, hogy hopp, és maguk ugranak. De, mondom, mégis kíváncsi volnék, miért ijedtek meg egyszerre, és mitől? Talán Orace jutott az eszükbe, mi? Orace rettenetes tud lenni, ha megvadul. Akkor mindenkit fej bevág a revolverével, pedig az nem csekélység. No, és nem gondoltak arra az eshetőségre, hogy én innen a rendőrségre megyek és kinyitom a számat?

Bittle rágyújtott egy szivarra és most felnézett ajak biggyesztve.

– Maga nem az az ember, Mr. Templar – mondotta –, aki jajgat és a Scotland Yardra szalad. És túl nagy a tét is ahhoz, hogy elkönnyelműsködje a dolgot.

– Nemes ellenfelek – csúfolódott az Angyal. – Ilyenekkel igazi sport a küzdelem.

– Remélhetőleg élvezetes sport lesz önnek, Mr. Templar – felelte Bittle.

Simon a fejét rázta.

– Nem tud megijeszteni, drága barátom. Érzem, hogy minden jól fog menni. Adja át a Tigrisnek forró üdvözletemet. Sajnálom, hogy nem találkozhattam vele. – Az Angyal elhallgatott, mint akit egy hirtelen ötlet fogott meg. – Ami Fernandót illeti… Valakinek majd lógni kell miatta… Figyelmeztesse a Tigrist, hogy állítson helyettest maga helyett, ha nincs kedve hozzá.

– Majd óvatosak leszünk – biztosította Bittle.

– Akkor minden rendben. Aludjanak jól és álmodjanak szépet.

Az ablakhoz lépett és a párkányra állt.

– Maguknak mindegy, hogy merre megyek ki – mondta –, és én ki nem állhatom a sötét folyosókat. Az ember sose tudhatja.

– Mr. Templar – mondta a milliomos –, mielőtt elmegy…

Az Angyal a párkányra könyökölt és benézett a szobába. Tekintete mosolygó és baráti volt, de a nyakkendőjén és haján meglátszottak az esti kaland nyomai. A Ritzbe már nem mehetett volna el így.

– Nos?

– Nehogy halálra fárassza magát és megfázzon – mondta Bittle –, elárulom, hogy a Tigris már elment. Nem érdemes a környéken töltenie az éjszakát.

– Köszönöm. És hogy én is megtakarítsak magának egy fölösleges utat, közlöm, hogy Orace és én mindig felváltva alszunk, és így meglepetés ki van zárva. Pá, pá!

Eltűnt a sötétben, mint az árnyék, és percek múlva már kívül volt a falon.

Eltávolodott a háztól mintegy negyedmérföldnyire, és lefeküdt a bokrok közé. Hallatlanul meglepte, hogy senki se került az útjába és senki se próbált belekötni idáig. Bittle ablakai elsötétedtek, viszont egy emelettel feljebb kigyúlt a villany.

– Különös – gondolta az Angyal és felkelt. Csendes, kellemes éjszaka volt. Sehol mozgás vagy hang.

Megfordult és elindult a keskeny út felé, amely a kastély és Carn háza között húzódott.

– Hogy a fenébe engedtek el ezek engem? – töprengett magában.

Egyetlen fény sem égett a faluban. Elővette az óráját és a világító számlapra nézett.

Már néhány perccel túl volt a megbeszélt időn. Felment a Carn dr. házához vezető ösvényen és becsöngetett.

VII. Mi volt a Tigris ötlete?

Carn nyitott ajtót és az Angyal a nyakába tudott volna borulni, amikor látta, hogy Carn egyáltalában nincs túlságosan meglepve, mert ebből arra következtetett, hogy Patricia már beszélt vele.

– Mivel még ébren van – mondta az Angyal mosolyogva – megihatok magával egy pohár limonádét?

Bement a parányi hallba és Carn már nem tehetett mást, mint hogy becsukta az ajtót mögötte.

– Nem vártam önt ilyen időpontban, Mr. Templar – mondta Carn –, és hogy őszinte legyek, vendégem van…

Az utóbbi mondatot olyan gáláns hangsúllyal mondta, hogy minden jóérzésű ember megérthette belőle, hogy hölgy vendégre céloz. De Templar nem volt jóérzésű ember.

Biztatás nélkül is benyitott a dolgozószobába és Carn még meg se fordult, már hallotta a kiáltását:

– Nézd csak, Miss Holm! Micsoda remek véletlen!

Carnhoz fordult, aki csöndesen állt a küszöbön.

– Remélem nem zavartam meg a konzultációt? Sose adtam az etikettre, de ha zavarok, dobjon ki az ablakon.

– Hogy az igazat megmondjam – felelte Carn –, Miss Holm csak éppen átjött…

– Komolyan? – gúnyolódott az Angyal.

– Igen – felelte Carn.

– Hm, hm – mondta az Angyal és remekül mulatott magában a helyzeten. – És hogy van Miss Holm?!

Kíváncsi volt, mennyit mondott el a lány Carnnak mindabból, ami este történt.

A lány látta a kérdést a szemében és meg is felelt rá:

– Nemrég jöttem…

– Bocsássa meg, hogy elkéstem.

Carnra pillantott és látta, hogy a detektív elpirul. Akkor Patriciára mosolygott, s ez a mosoly titkos üzenet volt. Megmutatta, hogy teljes mértékben elégedett a történtekkel. Volt egy kis eltérés a kettejük órája között, egyébként azonban minden úgy történt, ahogy várták. És ez a mosoly azt mondta: – Jól játszottál, kölyök! Látom, hogy megbízhatom benned. És minden rendben van…

A lány visszamosolygott, mutatván, hogy megértette – de még sokkal többet is mondott ez a mosoly. Azt mondta, hogy a lány nagyon örült neki, hogy újra látja az Angyalt, és szeretne örömének olyan kifejezést adni, ami itt a harmadik személy előtt szóba se jöhet.

– Úgy látszik a háborúban volt Mr. Templar – jegyezte meg Carn és az Angyal türelmesen bólintott.

– Miss Holm nem mondta?

– Nem mertem megkérdezni.

Az Angyal szemöldökét felemelte, mert mégsem volt tisztában vele, hogy mit csinált végeredményben a lány itt, ha semmit sem mondott el. Carn magyarázta:

– Amikor kinyitottam az ajtót és láttam Miss Holmot, azt hittem, hogy valami történt, és segítségért jött, vagy valami. De azt mondta, hogy csak egy kis beszélgetésre jött át, és így rajtam úrrá lett az én… öö… hivatásbeli ösztönöm, és nem szóltam semmit. Inkább azt hittem, hogy ez be fogja vezetni az ön látogatását, Mr. Templar, nem igaz, Miss Holm? – Úgy látszik ez volt a helyes feltevés. De mint ööö… – Carn észrevette az Angyal figyelmeztető pillantását és a torkát köszörülte – mint orvos – mondta Carn belenyugodva – megszoktam, hogy szabadjára engedjem a… pácienseimet és úgy figyeljem őket. Ez a régi iskola, de mindig bevált. És akkor ön megérkezett…

A detektív legyintett és két vendégére nézett, akik viszont egymást nézték. Simon vigyorgott.

– Úgy látom, most megszakad a kíváncsiságtól.

Carn bólintott.

– Ez attól függ.

A detektív jó színész lett volna, de zavarba hozta az Angyal szemében bujkáló gúnyos kifejezés. Nem óhajtotta, hogy ez a fickó kinevesse őt. Azonban kíváncsi volt, ez tény.

Patricia zavarban volt. Mindeddig azt hitte, hogy az Angyal és Carn régi és jó barátok – ahelyett kiderült, hogy minden szavuk mögött valami csöndes párbaj érezhető. Úgy látszott, hogy Carn nagyon mérges, és szeretne az Angyal homloka mögé látni.

– Mondjak el mindent magának, doktor? – kérdezte az Angyal, mert az volt a szokása, hogy kínpadra húzta az áldozatait.

– Mondja – sürgette Carn.

– El fogom mondani – mondta Simon. – A következő történt…

Carn közelebb jött és Templar arcába bámult.

– Érdekes – mondta Simon, kissé visszahúzódva –, különös dolog. Nem tudok visszaemlékezni semmire sem. Nem furcsa?

A detektív mérgesen nézett rá. De kénytelen volt olyan halkan káromkodni, hogy csak az Angyal kitűnő füle hallotta meg.

– Tény – szólt közbe Patricia –, hogy Mr. Templar velem volt egész este. Együtt sétáltunk a sziklák között és…

Simon fölemelte a kezét.

– Csönd – mondta –, ne a doktor előtt. Még valami rosszat gondol rólunk.

– Grrr – hörgött Carn és nem talált szavakat.

– Látja – mondta az Angyal –, máris megzavarta őt.

Simon könnyed, kedves és mulatságos volt és nem vette tudomásul azt, hogy Carn ábrázata egyre vörösebb lett a méregtől, és Patriciáé attól, hogy egyre nagyobb kedve lett volna nevetni.

Carn egyszerre rájött, hogy így nem tud meg semmit, ellenben nevetségessé válik. Simon lehajtotta a fejét.

– Talán egy kicsit túlfeszítettem a kíváncsiságát – vallotta be. – Valóban, kissé gyanús vagyok. Miután több ízben megpróbáltak megölni, a falun kívül sétálok újabban. Higgye el, nem raboltam ki a postahivatalt. Miss Holmmal sétáltam a sziklák között és…

– Én elestem – magyarázta Patricia azonnal közbeszólva, amint az Angyal kissé elakadt. – Nem sérültem meg nagyon, de Mr. Templarnak komoly munkát adtam azzal, hogy hazaszállítson.

Carn az ujjaival dobolt az asztalon. Egy szót se hitt el az egész lehetetlen Históriából.

– Nem baj, öreg doktor – nézett rá Templar tele rossz lelkiismerettel.

Carn rájuk nézett, egyikről a másikra.

– El akarják előlem titkolni az egészet – mondta.

– Már el kezdtem magának mondani – mondta Patricia –, csakhogy Mr. Templar félbeszakított.

Simon elragadtatással nézett rá. Úristen! Micsoda lány! A világ legjobb színésznője lehetne belőle. Nincs Európának olyan Titkos Szolgálata, ahol ügyesebb nőt találna az ember. Minden gyakorlat nélkül pontosan tudja, hogy mikor mit kell mondania. Valóban kihúzta a pácból az Angyalt, aki nem tudta volna, hogyan magyarázza meg a helyzetet most, miután mégsem lesz szükség Carn közbelépésére…

Carn arcából eltűnt az abnormális vörösség, és mérges mosoly húzódott a szája köré.

– Valóban megpróbálta, hogy őszinte legyen, Miss Holm – ismerte el. – Látja, az Angyal, helyesebben Mr. Templar, mindig bajba kerül és zavart csinál. Butaság volt tőlem, hogy egy pillanatig magára is gyanakodtam, hiszen mindent tudok magáról Miss Holm.

– Ebből elég – mondta az Angyal –, most már igyunk valamit.

Carn bólintott.

– Angyal – mondta – nem szép, amit csinál. Állandóan megakadályozza, hogy Miss Holm igazat mondjon.

– Mondom, igyunk – sürgette Templar.

Carn elővett egy szögletes üveget és poharakat rakott köré. Templar a házigazda jogaival élve, mindenkinek töltött.

Amikor Carn hátat fordított, Simon gyors pillantást váltott a lánnyal. Pat mosolygott és vállat vont. Az Angyal is elmosolyodott. És szemtelenül megengedte magának, hogy kezével csókot intsen.

Carn szendvicset rakott az ital mellé és az Angyal felemelte a poharát. – Egészségünkre – mondta.

A detektív felnézett.

– Jó vadászatot, Templar – mondta rosszkedvűen és ekkor ittak.

– Mindent összevetve, derék orvosom, azt hiszem…

Az Angyal elhallgatott, mert hangos dörömbölés hallatszott a külső ajtó felől. A csengő hosszan berregett és a kopogás megismétlődött. Simon gondosan lerakta poharát.

– Nagyon népszerű ma, doktor bácsi – mormogta. – Valaki nagyon siet. Születés vagy halál, vajon melyik a kettő közül?

– Akasszanak fel, ha tudom – mondta Carn és kiment.

Simon átment a szobán, és kinyitotta az egyik ablakot. Fogalma se volt, ki jöhet, és mi vár még rájuk ezen a mozgalmas éjszakán. A lány felnézett, és tekintetében rengeteg kérdés várt válaszra. Kívülről most egy hang, melyet az Angyal nem ismert, azt kérdezte, hogy Mr. Templar itt van-e? És Carn válaszolt. Azután nehéz léptek zaja hallatszott és valaki az ajtó felé közeledett. Simon a kerevet támlájára dőlt és ártatlanul nézett körül.

– Hó – mondta egy hang –; itt van!

Az Angyal felnézett. Egy ember állt az ajtóban, aki uniformist viselt, és minden jel arra mutatott, hogy nem más, mint a falu rendőre. Simon nem is tudta, hogy ilyen élőlény is létezik Baycombe-ban. De miután itt volt, tehát létezett. A rendőr közelebb jött, és olyan kétségtelen módon tisztában volt saját fontosságával, hogy majdnem kidagadt uniformisából.

Mindezeket a részleteket az Angyal egy gyors pillantással összegezte. Akkor a rendőr előlépett és emelt fővel Simon vállára ütött:

– George Hopkins, rendőr vagyok – mondta –, és amennyiben a doktor nem veszi rossz néven, önt betörés miatt letartóztatom.

– Remek – gondolta az Angyal.

Ez aztán fordulat! Simon magában elismerte, hogy ez a húzás gyorsan következett, és még nem is lehet áttekinteni, hogy mit rejt magában. Mindenesetre jellemző volt a Tigrisre, aki, bár igen vékony jégen táncolt, de a mozdulatai láthatóan határozottak voltak.

– Jó ember – mondta álmosan –, maga bolond. Egyáltalán ki emelte ezt a vádat?

– Én.

Bloem volt. Bloem, a merev és mozdulatlan arcával mint egy szellem tűnt fel a rendőr háta mögül. Carn mellé lépett, tekintélyesen és a törvény védelme alatt rámutatott Simonra:

– Ezer pardon, doktor úr – Bloem Carnhoz fordult és meghajolt a lány felé is. – Borzasztóan sajnálom, Miss Holm, hogy a maga jelenlétében kell ezzel az üggyel foglalkoznom. Talán egy percre visszavonulna…

Patricia a fejét rázta:

– Köszönöm, maradok – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy tévedés van a dologban és talán segíthetek: Mr. Templarral töltöttem az estét.

Bloem a lányra meredt. Csöndesen bólintott és vállat vont.

– Meg fogom magyarázni – mondta. – Olvastam a dolgozószobámban, körülbelül tizenegy óra lehetett, amikor ez az ember bejött. Revolvert fogott rám és bizonyos megjegyzést tett, amit nem értettem meg. Nem vagyok fiatal ember, de kemény életem volt, és nem ijedtem meg tőle. Templar nagyon erős, és sakkban tartott a revolver csövével. Kutatni kezdett a szekrényemben. Átkutatta a szobát is, de úgy látszott, hogy nem találta meg, amit keresett. Amikor elment, követtem és láttam, hogy idejön. Akkor elmentem és felkeltettem Hopkinst. Ez történt.

– És ön – mutatott a rendőr Angyalra – jobban teszi, ha velem jön. Az ellenszegülésért külön büntetés jár.

– Remek – mondta az Angyal szelíden. – Szeretném, ha megmotozna és meggyőződnék róla, hogy Bloem úr állítása a revolvert illetőleg tarthatatlan.

Bloem mosolygott:

– Otthagyta – így szólt. – Elhoztam, itt van.

Carn elvette a fegyvert Bloemtől és megvizsgálta.

– Belga gyártmány – mondta –, öné ez Mr. Templar?

– Nem – felelte Simon rögtön. – Nem szeretem a lőfegyvereket, sose használok ilyet. Túl hangosak.

– Gyerünk – csapott a rendőr Simon vállára.

Simon sohase volt könnyen fölfortyanó természet, csak egy dolog volt, ami azonnal kihozta a sodrából – ha valaki hozzányúlt. Egy pillanatra elfelejtette angyali mosolyát. Megfogta a rendőr csuklóját és úgy megrántotta, hogy az csaknem előre esett. Egy pillanat műve volt az egész, és George Hopkins a szoba másik végében kötött ki, fejét enyhén a falhoz ütötte.

Az Angyal körülnézett s látta a revolvert Bloem kezében, de nem törődött vele.

– Mindenki, aki hosszú és nyugodt életet akar, tartsa távol a piszkos kezét tőlem – mormogta Templar. – Ne tedd többé, fiam.

Hopkins nagy nehezen feltápászkodott.

– Ezért lakolni fog – mondta.

– Oh, ne legyen gyerekes – mondta az Angyal hűvösen. – Majd megbeszéljük még ezt. Egyelőre, Bloem, nekünk van egy kis ügyünk. Elsősorban: egyedül volt otthon?

– Igen.

– Hol volt Algy?

– Miss Holmot kereste, odaát volt.

– Másodszor: követett valaki engem?

– Visszautasítom ezeket a keresztkérdéseket. Megmondtam, hogy egyedül voltam.

– Rendben van – mondta az Angyal szárazon. – Legyen jó fiú és csak akkor feleljen, ha kérdezték. A lényeg az, maga azt mondja, hogy egyedül volt és ebben az esetben mit ér a maga szava az enyém ellen? És ha én azt mondom, hogy egyszerűen látogatást tettem magánál, és maga revolvert fogott rám, és el akarta venni az órámat, éppolyan valószínű, mint amit maga mondott rólam.

– Csak mondja el ezt a bírónak – morgott a rendőr.

– Úgy gondolom – mondta Bloem jéghidegen –; hogy az én vallomásom ki fogja bírni a maga vad gyanúsításait.

Az Angyal vállat vont.

– Majd meglátjuk – mondta. – Majd meglátjuk, mit bír ki az én vallomásom. Mindenesetre előbb ki kell másznia az én vádjaim alól.

Bloem mosolygott, kissé unottan és kigombolta a kabátját. Megvolt az az előnye, hogy utasításra járt el – a Tigris utasítására –, míg az Angyalnak azon kellett a fejét törnie, hogy mindez mire jó.

– Azt hiszem, reménytelen az ügye! – mondta Bloem.

A hallgatósághoz fordult.

Carn közbeszólt.

– Mi volt az a megjegyzés, amit nem értett meg? – kérdezte. – Amikor, amint ön mondja, Templar revolvert fogott önre…?

– Nagyon rejtélyes volt a megjegyzés – mondta Bloem –, ezt mondta: „a Tigris fogait keresem, és azt hiszem, hogy jó helyen járok”. Még most sem tudom, hogy mit akart ezzel mondani.

Simon elővette cigarettatárcáját és kikeresett egy megfelelő cigarettát. Amint körülnézett a társaságon, megállapította, hogy Bloem teljes bizalommal van Carn iránt. Nem, ez a banda semmit sem tudhatott Carn igazi foglalkozásáról.

Sajnos, a dolog tényleg veszélyesnek látszott, Patricia nem segíthetett neki, és Carn sem, még ha akart volna is. Tényleg Bloem szava állt az Angyal szava ellen, és nem volt kétséges, hogy ebben a helységben kiét tartják megbízhatóbbnak. Bittle lesz majd a tanú, és úgy fog hazudni, mint a vízfolyás.

Az Angyal végre rájött, hogy mi volt a Tigris taktikája. Ezzel megelőzték Templart mindenféle vádaskodásban.

Most még az Angyal ura volt a helyzetnek, Bloem összehúzott szemekkel nézett rá és csendesen himbálta a revolvert kezében. Azt várta, hogy az Angyal megadja magát. A rendőr szintén. Patricia aggódva és tehetetlenül nézett az Angyalra. Az egyetlen biztos dolog az volt, hogy legalább Patricia nem hitte el Bloem históriáját és Carn nem szólt semmit. Akár igaz volt Bloem históriája, akár nem – amit Carn az Angyalról tudott, az hajlamossá tette rá, hogy higgyen Bloemnek, és végeredményben az Angyal Carn ellen dolgozott, ha mind a ketten a Tigris bandája ellen dolgoztak is.

– Várunk – mondta Bloem végül.

– Látom – felelte Simon – és ha még egy kicsit várhat, akkor volna itt még egy-két pont, amit tisztázni kellene. Az első, hogy tulajdonképpen mit kerestem én magánál, ha egyáltalán kerestem valamit.

Örömmel látta, hogy Bloem nem tud rögtön válaszolni. Carn közelebb lépett, megismételte a kérdést.

– Nem tudom – dadogta a búr –, mindenesetre fejbevágott. Talán csak ezt akarta.

– Remek – mondta az Angyal – ezt eddig nem is mondta.

Carn vállat vont.

– Valaki tényleg megverte – szólt a detektív. – Templar, ezúttal rajta fog veszteni.

– Hát akkor talán ne nyújtsuk tovább ezt a kellemetlen ügyet – mondta Bloem. – Rendőr, itt vannak a bilincsek? Én fedezem a revolverrel, és ha megtámadja magát, lövök.

De akkor a gyülekezetet megzavarta valaki, aki a sötétből bukkant fel és egyszerre ott állt a nyitott ablakban.

– Mi a fene?! – szólalt meg Orace.

VIII. Az Angyal tökfilkónak bizonyul

A hang Bloem háta mögül jött. A búr leengedte a revolverét, mert Orace kezében ott volt a hatalmas mordály, amelyre olyan büszke volt, s amelynek óriási csöve gyors egymásutánban minden jelenlevő irányában megpihent egy-egy pillanatra. Orace az ablakpárkányra könyökölt és élvezte a szenzációt, amit megjelenése okozott.

– Fel a mancsokkal – mondta határozottan. – Na, gyerünk csak, Bloem. Maga nagyon veszélyes fickónak látszik. Rendőr – mondta Orace főúri hanghordozással –, látom, kezében vannak a bilincsek. Tegye a kötelességét.

– Öregem…

Orace Bloem irányába fordította a kézi ágyút:

– Ne öregezzen engem! – mordult rá Orace ijesztően. – Jobb lesz, ha hallgat. Rendőr, mire vár? Gyerünk, mert elsül a kezemben ez a csodafegyver.

Bloem elejtette a revolvert, és az Angyal felemelte azt.

– Meg fogom magyarázni – kezdte Bloem.

– Persze, hogy meg fogja magyarázni – morogta Orace – sosem láttam olyan csirkefogót, aki ne tudott volna mindent megmagyarázni.

– Hátha meg tudja magyarázni – mondta az Angyal. – Ha érdekel, gyere be az ablakon.

Orace vállat vont, de engedelmeskedett és bemászott.

– Uram?

– Súlyos tévedés áldozata Bloem úr – mondta az Angyal a társasághoz fordulva. – Nyilván összetéveszt valakivel. Nos, ez itt Orace, őfelsége Királyi Haditengerészetének volt tagja, aki bizonyítani fogja, hogy már tizenegy óra előtt otthon voltam, és csak nemrég jöttem el onnan.

Az Angyal nem nézett Orace-ra, amint beszélt, de ismerte az emberét. Carn azonban ránézett és látta Orace rejtett meglepetését.

– Úgy van – mondta Orace. – Talán azt mondták, hogy nem úgy van?

– Látod – magyarázta Simon –, Mr. Bloem itt azt állítja, hogy valaki revolveres támadást intézett ellene ma éjszaka, és azt hiszi, hogy én voltam és ezért le akart tartóztatni.

Orace bólintott és Bloemre nézett.

– Jellemző ötlet – mondta.

Az Angyal Bloemhoz fordult.

– Talán bocsánatot akar kérni? – kérdezte. – Gyerünk Mr. Bloem, vallja be, hogy a félhomályban nem látta jól az illetőnek az arcát és csak futó ötlet volt, hogy esetleg én lehettem. Az illető talán álarcot viselt…

A két férfi tekintete találkozott. Az ajánlatot nem lehetett félreérteni. Templar tisztességes visszavonulásra nyújtott alkalmat ezzel Bloemnak. Bloem tudta, hogy vádja meggyengült, mert Orace tényleg olyan tényező, akire a Tigris nem számított.

Bloem arcán nem mozdult egy izom sem. Csak a szemét szegezte rejtett gyűlölettel Templarra. Az Angyal, kissé mosolyogva, kék szemével szelíden viszonozta ezt a tekintetet.

– Mélyen sajnálom – mondta Bloem halkan. – Tény az, hogy az az ember álarcot viselt. Amikor elment és egy perc múlva utánamentem, találkoztam Mr. Templarral és arra következtettem, hogy ő volt. Az igazi támadó nyilván más irányba ment. Bocsánatot kérek.

– Megbocsátok önnek, Mr. Bloem – mondta az Angyal. – Máskor jobban vigyázzon.

– Nagyon sajnálom, doktor – mondta Bloem. – Próbáljon megbocsátani nekem, Miss Holm. Jobb lesz, ha elmegyek.

Az Angyal átnyújtotta neki a revolverét.

– Szüksége lehet rá, ha megint megtámadja valaki – mondta.

Bloem mérgesen nézett rá.

– Ne aggódjon, Mr. Templar – felelte.

Mr. Hopkins meglehetősen letörve vette tudomásul, hogy nem adatott meg neki a dicsőség, letartóztatni valakit.

– Hé, maga – mondta a rendőr, akinek beszédmodora majdnem ugyanaz volt, mint az Orace-é –, mindez nem fontos. A lényeg az, hogy erőszakot követett el a rendőrséggel szemben.

– Ha egy ártatlan embert úgy kezelnek, mint egy betörőt – mondta Simon erényesen – akkor megbocsátható, ha elveszti a fejét. Biztos vagyok benne – tette hozzá az Angyal és karon fogta Mr. Hopkinst –, hogy ha ön megemlíti ezt Mr. Bloemnek, vendégül fogja önt látni egy pohár tejre és betesz egy pennyt a perselyébe. Ugye Mr. Bloem?

– Természetesen – mondta Bloem – nekem kell vállalni a felelősséget a történtekért

– Úgy beszél, mint egy gentleman! – mondta az Angyal. – Na, most menjetek el és andalogjatok a csillagok alatt, mint jó gyerekekhez illik.

És kituszkolta Bloemet és a rendőrt az ajtón. Bevágta az ajtót mögöttük és visszajött vidáman.

– A becsület meg van mentve, gyermekem – mondta mosolyogva. – Mi lenne, ha még egy pohárral innánk, Carn?

A detektív felnézett és csendesen bólintott.

– Lehet – mondta. – Ilyen szerencsét meg kell ünnepelni. Indiszkrét lennék, ha megkérdezném, hogyan került ide Orace ilyen szerencsés pillanatban?

– Miért lenne indiszkrét? – kiáltott az Angyal. – őszinte emberek vagyunk. Orace, mondd meg az úrnak, hogyan kerültél ide.

Orace a torkát köszörülte.

– Hogy őszinte legyek – mondta –, erre sétáltam egészségügyi okokból, amikor láttam, hogy nyitva van az ablak és világosság gyön ki rajta. Ide jöttem és benéztem.

– Hiszek magának – mondta Carn. – Abszolút meggyőző, amit mond. A konyhában talál whiskyt, Orace.

Orace szalutált és kiment. Az Angyal elragadtatott mosollyal mondta:

– Orace utolérhetetlen.

– Azt elhiszem – mondta Carn jelentőségteljesen.

Nemsokára Simon és Patricia eltávoztak. A rövid utat a kastélyig némán tették meg. Simon gondolataiba merült, amíg a lány kinyitotta a kastély kapuját és akkor így szólt:

– Láthatom holnap reggel?

– Hogyne.

– Reggeli után átjövök-

Hirtelen Patricia eszébe jutott Agatha Girton.

– Nem lenne jobb – kérdezte a lány –, ha én jönnék át magához?

– Boldoggá tenne vele. És könnyekre fakasztana, ha ebédre is nálam maradna. Átküldöm Orace-t magáért.

A lány meglepődött.

– Szükség van arra?

– Nagyon is – felelte az Angyal komolyan. – A tigrisek nagyon jó szaglású állatok, és mától kezdve egy bizonyos Tigris tudni fogja, hogy maga milyen fontos személyiség, Pat. Így okvetlenül el kell küldenem magáért Orace-t.

– Jó, féltizenegy körül, ha lehet.

– Rendben van. Orace boldogan jön. Még valami: akar egy nagy szívességet tenni nekem?

A lány felcsavarta a villanyt a hallban, hogy jobban lássa Templar arcát, amely azonban most komoly volt.

– Zárja be éjjel az ajtaját, és dugja el a kulcsot. Ne nyissa ki senkinek, még a nagynénjének se. Nem hiszem, hogy ilyen hamar történne valami, de elővigyázatosnak kell lennünk.

Pat bólintott.

– Maga nagyon megijeszt – mondta.

– Tele vagyok ötletekkel ma éjszaka – mondta Simon. – Éreztem a Tigris erejét és azt akarom, hogy most már ő érezze az enyémet. Semmiféle üzenetnek ne higgyen, kivéve, ha Orace hozná. Senkinek se higgyen, csak nekem, Orace-nak, vagy esetleg Carnnak. Tudom, hogy nehéz lesz – de hát egy-két súlyos nap van előttünk, esetleg éjszaka – és vigyáznunk kell addig. Rendben lesz minden?

– Igyekszem – mondta a lány.

Simon kezet nyújtott.

– Isten áldja meg, Pat.

– Angyal…

Már menni készült, amikor ez a szó elhangzott. Olyan különös volt ezt a nevét a lány ajkáról hallani. Ezt a nevét, amit a legrosszabb társaságban ismertek és amit Mexico Cityben és a liverpooli csapszékekben összebújó gengszterek suttognak maguk elé.

– Angyal – mondta a lány –, volt maga tényleg Bloem házában?

– Nem voltam – felelte. – Hazugság volt. De Minheer Bloem egyike a Tigris embereinek, vigyázzon rá. Majd holnap elmondom magának az egész históriát. Jó éjt.

Az Angyal ott találta Orace-t az úton a sövénynek támaszkodva, rettentő büdös pipával a szájában.

– Majd rendet csinálunk a ház körül – mondta Simon. – Remélem, a Tigrisnek elege volt ma éjszakára belőlünk, de sose lehet tudni. Senki se tudja Bloemet leleplezni, csak én, és ez óvatosságra int bennünket. Ha egy szép reggelen a kettőnk holttestét megtalálnák valamelyik gödörben – akkor attól kezdve nyugodtan dolgozhatnak a Tigrisek.

Azonban hazafelé az úton nem zavarta őket senki.

Amikor Pill Box körvonalai feltűntek a sötétben, Templar megállt.

– Maradj itt – morogta. – Én előre megyek, Orace és körül szimatalom a házat.

Orace mozdulatlanul állt és az égre meredt, a sötétkék égre, a házból csak egy alig látható fekete vonal látszott. Észre sem vette, amikor az Angyal visszatért.

– Minden tiszta – mondta Simon. – Ez azt jelenti, hogy Tigrisek az éjszakát arra használják fel, hogy újabb ötleteket gyártsanak.

Az Angyalnak igaza volt. Orace-szal felváltva virrasztottak, de nem történt semmi az éjszaka. A Tigris terve csütörtököt mondott, és ma már nem próbálta meg még egyszer a támadást. A jövőre vonatkozóan nyilván átszervezte azt a tökéletes gépezetet, amelynek működésében először éppen Templar miatt keletkezett zavar.

Mindez nem zavarta az Angyal álmát, amikor végre elalhatott. Amikor felébredt, már sütött a nap, és Orace egy csésze teát tett az ágya mellé.

– Szép reggel – jegyezte meg Orace, mint minden reggel, amióta Simon ismerte.

Simon ma reggel is tornázott, bokszolt és kötelezett. De mindezt a házban – mert amióta az a bizonyos lövés csapódott mellé a sziklába, amelyről sose derült ki, hogy honnan jött, hogy kitől eredt, azóta valamivel mégis óvatosabb volt.

– Reggeli fél perc múlva – mondta Orace.

Az Angyal öltözködés közben elmosolyodott, Orace túl jó volt ahhoz, hogy igaz legyen.

Később Orace elment Patriciáért. Fél óra múlva megérkezett a lány, és a Pill Box előtt találta az Angyalt. Templaron nyoma sem volt a tegnap éjszakai rendetlenségnek, inge és pulóvere fehérebb volt, mint a frissen hullott hó.

Felugrott és mindkét kezét Patricia felé nyújtotta.

– Évek óta nem láttam magát – mondta. – Hogy van?

– Remekül – felelt a lány. – És nem történt semmi.

Pat csinos és karcsú volt fehér ruhájában és Templar ennivalóan édesnek találta.

– De történhetett volna – mondta. – Mikor cserkész voltam, arra tanítottak, hogy: „Légy résen!”

Hellyel kínálta a lányt:

– Tudom, hogy majdnem megpukkad a kíváncsiságtól, hát figyeljen ide.

És minden további nélkül nekifogott a hosszú históriának. Mesélt Fernandóról, aki a dzsungelben halt meg a Tigris bandájának késével a bordái között, és elmondta a történetet, amelyet a haldokló Fernandótól hallott. Beszélt a Tigrisről, aki évekkel ezelőtt Chicago legnagyobb bandájának a vezetője volt. Elmondta a Tigris néhány híres esetét és végül a Confederate Bank kirablásának históriáját – és mindezzel kellőképp meggyőzte a lányt, hogy nem túloz, amikor veszélyekről beszél.

– A Tigris csaknem zseni – mondta. – Az a mód, ahogy evvel a töméntelen pénzzel el tudott szabadulni Amerikából és lerakodni itt, ez is az emberi agy teljesítőképességének egyik csodája.

És azután elmondta neki mindazt, amit már itt Baycombe-ban tudott meg. Hogyan gyanakodtak rá megérkezésétől kezdve és mit tett, hogy ettől a gyanútól megszabaduljon. A történet nem volt sima és folyékony – akadozva és az Angyal humoros önimádatával vegyítve alakult ki a lány előtt.

Pat szédülve hallgatta és új színben látta a világot maga körül.

– Látja – folytatta – köröskörül süt a nap, és a világ mégis tele van szörnyűségekkel, és mindenhez képest a derék öreg Münchausen báró szerény kezdő volt. De hát maga is látta egy részét a valóságnak, és látta, hogy mindez igaz. A Tigris a fejemet akarja, és én az övét. Úgy látszik, hogy egy kis vadnyugatot hozunk ebbe a nyugodt, öreg világba, Pat – és az egyetlen, ami aggaszt, hogy maga is belelépett már a dologba. Mindenesetre a Tigris kezében új ütőkártya van, amióta látja, hogy nekem fontos maga.

Előrehajolt, hogy a lány arcába nézzen, és Pat tudta, hogy most rettenetesen komoly. És érezte, hogy abban, amit mondott, semmi túlzás nincsen, ellenben igen sok aggodalom őérette.

– Nos, az a helyzet – mondta az Angyal –, hogy van egy fickó, akit Terry Manneringnak hívnak. Devonshire túlsó oldalán lakik, és akire minden körülmények között számíthat. Felesége is van, akit maga nagyon fog szeretni, kitűnő jachtja, és majdnem olyan gazdag, mint amilyen én szeretnék lenni. Át fog menni hozzá, és egynéhány hónapra kéjutazásra mennek egy gyönyörű fehér jachton, amíg vége nem lesz a revolveres napoknak, és a tigrisek és fióktigrisek eltűnnek a balfenéken. És mihelyt én a Tigrissel elintézem a kis ügyünket, azonnal értesítem magát, hogy visszajöhet. Mit szól hozzá?

Patricia a cipőjét bámulta és olyasmit felelt, amit az Angyal szokott felelni ilyen esetben:

– Miről van szó?

– Mit szól ahhoz, amit elmondtam?

– Azt hiszem, nem szólok semmit. Nagyon jól érzem magamat Baycombe-ban.

Simon felnézett.

– Nos, örülök, hogy jól érzi magát – mondta. – Nagyon szép az ilyen bátorság, de ebben az esetben céltalan. Sohasem kevertem nőket a magam kis botrányaiba, és most sem teszem. Maga talán azt hiszi, hogy ez egy kedélyes vígjáték lesz. Azt hiszem, eléggé megmagyaráztam magának, hogy miről van szó. Ha valami izgalom hiányzik a fiatal életéből, akkor moziba kell járnia. Sokkal okosabb, ha rám hallgat és elmegy.

Patricia összehúzta a szemöldökét.

– Hacsak el nem rabol – mondta –, nem megyek sehova. Nem ijedek meg semmitől.

– Maga bolond – mondta az Angyal.

A lány nevetett, felállt és Templar vállára tette a kezét.

– Kedves uram – mondta –, nem fog kihozni a sodromból, akármit is mond. Maga azt hiszi, hogy én elmegyek és itt hagyom magát ebben a harcban. Hát megígérem magának, hogy erről szó sem lehet. Tudom, hogy ez nem vígjáték lesz, de nagyon sajnálom, ha azt hiszi rólam, hogy másra nem vagyok jó, csak vígjátékra. Mindig képesnek tartottam magamat komoly feladatokra, és talán ez az egyetlen alkalom az életemben, hogy próbára tegyem magamat, és erről az alkalomról nem mondok le.

Templar erősen kísértésbe jött, hogy lefektesse a lányt a térdére, és megverje, de ugyanakkor szerette volna addig csókolni, amíg kegyelemért rimánkodik. Ez valami új volt az Angyal életében, ez a mosolygó kedves lány, aki életveszélyes kalandokba akar keveredni az Angyal oldalán, és amit neki semmi esetre sem szabad megengednie. De amikor borzasztóan örülök neki! – Vallotta be rút önzését az Angyal.

Levette a lány kezét a válláról és megszorította. Ragyogó szemébe nézett és így szólt:

– Nagyon sok bolond nőt láttam – mondta az Angyal –, de még nem találkoztam olyannal, akinek a bolondsága jobban tetszett volna nekem, mint a magáé.

– Szóval megegyeztünk? – kérdezte a lány.

Simon bólintott.

– Bajtársak vagyunk. És az ég azt akarja, hogy győzzünk. Nem az én hibám, hogy belekeveredett ebbe a harcba, de az életemet teszem fel arra, hogy sértetlenül másszon ki belőle. Kezet rá!

És Patricia rajongva nézett föl az Angyalra.

IX. Patricia

– Rendben van – jegyezte meg Simon Templar –, most hova megyünk?

Patricia elengedte a férfi kezét és újra leült, s most olyan közel ültek egymáshoz, hogy a térdük egymáshoz ért. – A lánynak tetszett, hogy Simon ilyen könnyed fordulattal tért vissza az „üzletre”, amit azonban a férfi éppen azért tett, hogy a további érzékenykedésnek elejét vegye.

– Nekem is van egy kis mesélnivalóm – mondta a lány – éspedig a tegnap éjszakára vonatkozóan. – És elmondta azt, amit Agatha Girton vallott az elmúlt éjjelen.

Fecsegő természetű férfi létére egész türelmes hallgató volt, ez olyan tulajdonsága volt, amit a lány eddig nem tapasztalt. Egyszer sem szakította félbe, hátradőlt és arca a lehunyt szemekkel olyan volt, mintha aludnék. De amikor Patricia befejezte az előadását a férfi egyszerre előrehajolt és a szeme csillogott.

– Egyre érdekesebb lesz – mondta az Angyal. – Hát Agatha néni is egyike az ellenfeleknek? – De hát mi a csudával zsarolhatta valaki az öreg hölgyet? Őszintén szólva nem tudom elképzelni, hogy akár fiatalkorában is valami rossz fát tett volna a tűzre.

– Lehetetlennek látszik – mondta a lány – és mégis…

Templar a fejét vakarta.

– Mit tud róla?

– Tulajdonképpen nagyon keveset – felelte Patricia. – Kevesebbet, mint az ember gondolná. Anyám meghalt, amikor 12 éves voltam, és három évvel ezelőtt az apám járt szerencsétlenül egy vadászaton. És akkor Miss Girton lett a gyámom, de évekig nem láttam őt, csak mostanában. Legnagyobbrészt külföldön volt, a Riviérán. Villája volt Hyéresben. Én intézetben laktam nagyon sokáig, és amikor az ünnepeken hazajöttem ide, ő soha sem volt itthon és én az iskolai barátnőimet hoztam el, hogy ne legyek egyedül. Agatha néni nem tett sokat értem, de a számláimat rendesen fizette, és minden hónapban egyszer írt.

– Hát akkor mióta telepedett le Baycombe-ban?

– Amikor Dél-Afrikából hazatért. – Hat évvel ezelőtt kaptam egy levelet tőle Port Saidból, amiben azt írta, hogy Fokvárosba utazik. Egy évig volt ott, és alig írt. Egy szép napon elhatározta, hogy abbahagyja az utazgatást és hazajön.

– És azóta?

– Azóta itt lakik a kastélyban, néha elutazik, de csak rövid időre.

– Mikor volt az utolsó ilyen eset?

– Két év előtt, de nem emlékszem pontosan a dátumra.

– Gondolja meg – mondta az Angyal, hogy tizenkét éves korától addig, amikor visszatért Dél-Afrikából, egyáltalán nem látta őt. Akkor pedig már maga tizenhét éves volt. És a közbeeső idő alatt sok minden történhetett.

– Lehetséges. Bár túl valószínűtlennek látszik – vont vállat Patricia.

– Az is – bólintott Simon. – Mindez nevetségesen hangzik. Nevetséges, hogy a Tigris kifosztotta a chicagói Confederate Bankot, és az elrabolt arannyal áthajózott ide. – Nevetséges elgondolni, hogy jó néhány kiló 22 karátos arany fekszik itt valahol körülöttünk. Meg kell tanulnunk ebben a históriában, hogy, sajnos, a legvadabb meglepetés sem nevetséges. Amiről eszembe jut, hogy mit tud maga a Baycombe-ban levő öreg Házról? Valami oka lehetett Fernandónak, hogy az Öreg Házat említse.

Patricia azonnal felelt.

– Kettő is van, amelyik számba jöhet – mondta. – Van egy a falun kívül, a szárazföldön, valamikor fogadó volt, és Öreg Háznak hívták. De már széthullott, valamikor árverés volt rá, de nem vette meg senki, az ablakon bárki is bejárhat éjjel, ha kedve van hozzá.

Az Angyal csillogó szemekkel nézett fel.

– Hűha – kiáltott. – Patricia maga valóságos szerencse. Aranyat ér! Most kezdünk csak dolgozni!… És mi van a másik házzal?

– A szigeten van, szemben a hegycsúccsal. – Pat kelet felé mutatott. – A halászok öreg Háznak hívják, de maga nem láthatta még, mert csak a tenger felől látszik, oldalai keskenyek, és az első emelete szélesebb, mint a földszint.

Simon felállt és a szikla szélére ment ki, úgy hogy láthatta a szigetet. Egy mérföldre volt a parttól – és egy halom sziklának látszott csupán, amit telenőttek a bokrok és fák.

Sugárzó arccal jött vissza.

– Ez inkább lehet az, amit keresek – mondta –, de nincs kizárva, hogy a Tigris óvatosságból kettőt is berendezett. Mindenesetre mind a kettőre gondot viselünk. Azt hiszem, a Tigris olyan helyen tartja az aranyat, ahonnan az adott pillanatban könnyen elhajózhat vele, például Afrikába.

Eltűnt a Pill Boxban és visszajött egy látcsővel. Beigazította a szeme elé a látcsövet, és lassú mozdulattal körülhordozta a láthatáron. Egy bizonyos ponton megállt.

– Itt van – morogta.

Átadta a látcsövet a lánynak és északkeleti irányba mutatott.

– Nézze csak meg maga is.

– Mi az? – kérdezte a lány.

– Motorhajó, úgy látszik – felelte Simon. – A bristoli járat vonala ez, ámbár nem hiszem, hogy ilyen mélyen bejönne az öbölbe, de mindjárt meggyőződünk róla.

Bementek a Pill Boxba, és ott Templar megerősítette a látcsövet az ablak előtt.

– Várjunk öt percig.

A lány azonnal megértette.

– Gondolja, hogy a sötétség beálltára várnak?

– Még nem. Bloem barátunk még nem fejezte be az aranybányáról szóló örömhírek publikálását, de most már nem szívesen hagynák hosszú ideig heverni a rablott aranyat errefelé – mert hátha az én szerencsém továbbra is tartósnak bizonyul.

Az órájára nézett. Az idő lassan tellett.

– Dr. Carn ugyebár detektív? – kérdezte a lány.

– Az, persze – mondta az Angyal. – De tegyen úgy, mintha nem tudná, hagyjuk az öreg fiút játszani.

– És maga? – kérdezte a lány tágra nyílt szemmel. – Maga nem detektív. Azt hiszem barátságos vetélkedés folyik maguk között. Ez lenne az egyetlen magyarázat, amit az elmúlt éjjel ki tudtam sütni.

Az Angyal mérgesen mosolygott.

– Barátságos vetélkedés?! – mondta. – Nem, nem vagyok detektív, és sohasem voltam. Én a magam kezére játszom, és nagyon sokat nyerek, ha nyerek – és mindent elvesztek, ha vesztek. Gentleman-kalandor vagyok: ez azt jelenti, hogy valaki rengeteg pénzt keres, és rengeteg kellemetlenségbe mászik bele, holott ha jobban ismerné a törvényt és annak kibúvóit, akkor ugyanannyi pénzt kereshetne, minden kellemetlenség nélkül. Ilyesmi vagyok én. Fernandóval való találkozásom tisztára véletlen volt, de azután már céltudatosan dolgoztam. Átmentem Chicagóba és beszéltem a Confederate Bank igazgatójával. – Már majdnem egy éve, hogy kifosztották a páncélszobáját – mondtam, és a rendőrök nem hoztak még magának egy centet sem vissza. Hát tegyük fel, hogy maga megbíz engem. Feltételeim: 20 százalék, amennyiben visszahozom magának az aranyat. Egy vas se, ha nem hozom vissza. Minden felelősség és költség engem terhel. Nos, ezt az ajánlatot elfogadták. És most itt vagyunk.

Egyenesen a lányra nézett amíg beszélt, és Patricia állta a tekintetét. Az Angyal teljesen beavatta most a lányt a dolgokba és Patricia nem tehet később szemrehányást, hogy a céljait elhallgatta. Kertelés nélkül így folytatta az Angyal:

– Így élek én évek óta. Eddig elég jól ment a sorom, és ha ez a kísérletem is sikerül, akkor bármelyik pillanatban visszavonulhatok. Ezekben az években találkoztam mindenféle bűnnel és mindenféle csirkefogóval. – A számomra sport ez – ember ember ellen, és sem én, sem az ellenfeleim nem gondoltunk soha arra, hogy a rendőrség közreműködését is igénybe vegyük. Bloem az első kivétel – csakhogy a Tigris nem sportember, hanem gyilkos. Mégis csodálkoznék, ha a maga barátai túlságosan nagyra becsülnék a foglalkozásomat. – Még mindig be akar lépni a cégbe?

A lány bólintott.

– Angyal, maga szamár – mondta – és ha a szerénysége tovább is ilyen mértékben fog megnyilvánulni, akkor elteszem láb alól, és én leszek a vezérigazgató.

– Bravó! – kiáltott az Angyal és az ablakhoz lépett.

Szeméhez emelte a látcsövet és hosszú ideig figyelte a hajót.

– Szerencsénk van – mondta. – A hajó nem mozdult egy millimétert sem. Megjegyeztem, hogy hol álltak az előbb. Napnyugta után be fognak jönni az öbölbe. És én is ott leszek. Egy kis fürdés a holdvilágban. Nagyszerű lesz – hagyni, hogy a Tigris-banda vezessen engem az aranyhoz! Csak az a baj… hogy várni fognak rám.

A lány csodálkozott.

– Honnan tudják, hogy ott lesz?

– Honnan tudnák? Mert elárultam nekik, hogy Fernandótól hallottam az Öreg Házról. Butaság volt! Elmondtam az öreg Bloemnak a Fernando-esetet, csak azért, hogy lássam, hogy hat rá a dolog – és megemlítettem az Öreg Házat is. – Most azt fogják hinni, hogy pontosan tudom, hol van az a ház. Üssön pofon, Pat, amilyen erősen tud.

A lány épp olyan rosszkedvű lett, mint Simon. Az ajkába harapott.

– Igen, várni fognak rám, felkészülve és felfegyverezve. Kár. Most ki kell találnom valamit, hogy elölről kezdjük a mókát, mert ezt a módszert előre elrontottuk. – Helyezze magát kényelembe, amíg gondolkodom.

Leült egy székre és cigarettára gyújtott. Halántéka lassan lüktetett. Ha egy szót szól Carnnak, akkor a Tigris befejezte az üzletet. Csakhogy az Angyal is.

Komoly szándéka volt kiúszni az öreg Házhoz ma éjszaka, karjához kötött késsel és megpróbálni a lehetetlent a bandával szemben még akkor is, ha teljes fegyverzetben várnak rá. Ez halálos játék volt, de Simon nem félt az ilyesmitől. Csakhogy célravezetőbb módok is vannak még, mint besétálni egy farkasverembe. A Tigris kezében hatalmas ütőkártyák vannak, amennyiben nemcsak Templart érheti el, hanem Orace-t és a lányt is. A lányt nem viheti magával, de nem is hagyhatja itt őrizet nélkül.

Azonkívül a Tigrisnek megvolt az az előnye, hogy nem ő támadott. Simon cigarettája észrevétlenül hamvadt el az ujjai között, behunyta a szemét és gondolkozott. – A Tigris fent ült valami láthatatlan fellegvárban és az Angyal minden lépését figyeli. Ő pedig itt áll és igyekszik kitalálni a Tigris gondolatait. Ez nem egyenrangú ellenfelek harca, meg kell fordítani a dolgot, gondolta Simon, mégpedig a nagy csata előtt. A Tigris emberei el lesznek foglalva az arannyal és akkor…

De hol kellene megtámadni őket? A másik öreg Háznál? Ha el lehetne hitetni velük, hogy Templar odamegy!…

Templar egyszerre felegyenesedett és arcán széles mosoly húzódott végig.

– Azt hiszem, megvan – mondta.

– Halljuk!

A lány kipirult és előrehajolt, szeme kitágult, ajka szétvált, mint egy fiatal harcos Dianáé.

Az Angyal csodálattal nézte ezt a gyönyörű teremtést. És mégis arra kellett gondolnia, hogyan hárítsa el a lány várható kísérleteit, amelyekkel el akarja majd érni, hogy részt vegyen a küzdelemben.

– Csak egy kis haditerv – hazudott folyékonyan. – Tudja az arany borzasztó nehéz anyag, úgy hogy csak kis részletekben vihetik majd a hajóra. Ez azt jelenti, hogy egyszerre legalább három csónak jár majd a hajó és a sziget között, hacsak nem akarnak az arannyal együtt belefordulni a vízbe. – És a legénység nem lehet nagyszámú. Egy motorhajóval nincs sok baj, és nyilván olyan kevés embert vettek fel, amennyi éppen kell – mert az olyan tengerész, aki nem fecseg, nagyon ritka. Ha szerencsénk lesz, a kapitány úgy is partra száll, hogy átvegye a parancsokat a Tigristől – és ez megkönnyíti a dolgunkat. – Vagy pedig a Tigris lesz a hajón és ez még nagyszerűbb lenne.

Az Angyal hajlandó volt bámulattal adózni saját magának ezért az elfogadható históriáért, amit beszéd közben agyalt ki, hogy távol tartsa a lányt a valódi úttól, amelyen el akart indulni. Csodálkozva látta, hogy Patricia a kezét tördeli és rajongva néz rá.

– Ó, Templar – mondta – ez valóban remek. Ez a legizgalmasabb dolog, ami valaha történt – csak sikerüljön!

Templar rosszkedvűen nézett le a lányra. Most itt volt, amitől tartott. Fejét csóválta.

– Gyermek – mondta –, a tengeri kalózkodást nem tanulta az intézetben, ugye, nem?

– Akárhány mérföldet tudok úszni fáradság nélkül – erősködött a lány.

– És utána fel tud mászni egy tizennyolc láb magas hajóláncon? – kérdezte az Angyal. – És le tud ütni egy embert, mielőtt az elkiáltaná magát? És tud verekedni matrózokkal?

A lány felugrott.

– Angyal, maga megint ki akar túrni engem ebből! – mondta lázasan. – Lehet, hogy maga még sohasem látott hozzám hasonló nőt eddig – de én azt hiszem, valamivel különb vagyok a többinél. Én nem vagyok hajlandó ágyban feküdni, amíg maga harcol. Akármibe kezd is, én magával megyek.

Templar vállat vont.

– És végül – mondta csendesen –, hogy képzeli magát, mint foglyot, egy ilyen hajón, kiszolgáltatva a Tigrisnek és ocsmány bandájának – ha elvesztjük a játszmát – mert nagyon könnyen elveszthetjük. – Gondolja meg!

– Nem kell aggódnia – mondta a lány. – Lesz nálam egy fegyver és megőrzök egy golyót erre az esetre is.

Az Angyal öklei megmerevedtek. Szája szélére kemény vonás húzódott, szemei elhomályosodtak. Az angyali mosoly eltűnt róla, és Patricia először és utoljára olyannak látta őt, amilyen alig néhányszor volt életében: dühösnek.

– És maga… azt hiszi… maga, kislány… – a szavak élesen és keményen hangzottak –, azt hiszi, hogy én megengedem, hogy magát ilyen esély fenyegesse?!

– Van valami elfogadható oka, uram, amiért nem engedheti meg?

– Igen van! – kiáltott a férfi. – És ha ilyen lehetetlenül viselkedik, akkor meg is fogja hallani ezt az okot és nem tudom, el tudja-e viselni majd?!

A lány bólintott.

– Nos, mi az az ok?

– Az – mondta Simon csendesen –, az, hogy szeretem magát.

– Csakhogy, maga szerencsétlen – mondta Patricia – nem gondolt arra, hogy az egyetlen ok, amiért én ebben az ügyben nem tágítok maga mellől, az, hogy én is szeretem magát?

Templar egy percig a lányra bámult.

– Az ördög vigye el – mondta meghatottan –, mért nem mondta ezt előbb?

Ezek után csak egyet lehetett tenni. – És meg is tették…

X. Az öreg ház

Orace, ez az öreg rendcsináló, szakította félbe kíméletlenül a szeánszot. Ez fél órával később történt, bár Simon és Pat megesküdtek volna, hogy fél perc sem telt el azóta, amióta mind a ketten megismerték egymás érzéseit. Az Angyal felegyenesedett és lebámult a végtelenül kék tengerre és arcán valami egészen új kifejezés jelent meg. A lány zavartan rendezgette a hajfürtjeit. Orace egy gyors pillantáson kívül, egyáltalán nem vett tudomást róluk, hanem végezte szárazon és kötelességtudóan a dolgát.

– Ebéd fél perc múlva – figyelmeztette őket és visszatért a konyhába.

Az Angyal vegyes érzelmekkel nézett végig a láthatáron. Törvénytelen karrierjének során mindenféle kalandon keresztülment, és egyik sem hozta ki a sodrából. Miért van az, hogy szerelem és néhány csók megfordíthatta egész felfogását, és most zavartan áll itt, és nem tudja, mit tegyen? Az Angyal szeretett volna énekelni és fütyülni, és karjaiba kapni Patriciát. Túl szépnek tűnt az egész, és mégsem volt szabad átengedniük magukat ennek a szépségnek – mert borzasztóan nehéz feladatok álltak előttük.

Közben Orace behozta az ebédet, és ismét kiment. Akkor szólalt meg először ismét Patricia.

– Amint látja – jegyezte meg –, mégsem hagyhat ki engem ebből a kalandból.

– Ha törődik valamit az érzéseimmel – felelte az Angyal elutasítóan –, akkor hallgasson rám és álljon félre.

A lány a fejét rázta.

– Bármit megteszek – felelte –, csak ezt nem.

Hát így álltak. Simon minden érvét felhasználta, és végeredményben a lány győzött.

Még egy lehetőség volt, Carnt belevonni a dologba és rábízni a lányt. Ettől az tartotta vissza az Angyalt, hogy ismerte a lány jellemét és tudta, hogy ebből minden származhat, csak jó nem. Ezt a lányt nem lehet visszatartani valamitől, amit ennyire akar.

– Ismeri azt a közmondást – mondta az Angyal reménytelen arckifejezéssel –, hogyha a szikla nem mozdul, akkor Mohamed otthagyja. Én sem tehetek csodát, és ha nem tudom magát rávenni, hogy itt maradjon – akkor ne maradjon itt. De ha már részt vesz a dologban, akkor legalább olyasmit tegyen, amivel segítségemre lehet. Az egyik dolog, amiben segíthet, az, hogy tartsa szemmel Agatha nénit.

– Nem hiszem, hogy a bizalmába avatna a történtek után.

– Lehet, mert mind a ketten szálkák vagyunk a szemében. Mindenesetre délután menjen vissza, és vegye körül Agatha nénit minden szeretetével. Esetleg próbálja meg az ellenkező módszert is. Nem túl okos dolog felelősségre vonni a pénzéért, amit elköltött. De azért éreztesse vele, hogy megkárosította magát. És hogyha rá fog jönni, hogy nem beszélhet magával többé felülről, akkor majd könnyekre fakad és talán fecsegni fog. Én nem foglalkozhatom vele, mert nem érek rá és ezért ez a feladat magára vár.

Pat bólintott.

– Ha maga így akarja, Angyal, akkor így lesz.

– Nagyon helyes – felelt Simon. – A másik kérdés az öreg Lapping. Ő csöndben lapult a bokorban, hogy képletesen mondjam, amióta a dolgok megkezdődtek, de ebben a játszmában olyan kevés nyerő szám van, hogy minden számot meg kell játszani. A lényeg az, hogy Lapping éppúgy benne lehet a bandában, mint bárki más Baycombe-ban. És emlékszem egy fickóra, akinek Harry, a Herceg volt a neve.

– Harry, a Herceg? – ismételte csodálkozva a lány. – Ki az?

– Egy sötét fráter, akit Lapping hét évre elítélt, amikor bíró volt. Nem akarom a részletekkel untatni, de Harry hat évvel később kiszabadult, és sohasem volt természete, hogy elfelejtse azt, amit valaha ellene elkövettek. Amit Harryról a Scotland Yardon mondanak, abból az következik, hogy valószínűleg máris Lapping nyomában van. Azt mondják, hogy Harry az első bírót, aki valaha elítélte, a fél világon keresztül üldözte, miután kiszabadult – és végül el is csípte. Lehet, hogy Lappingnak is régen a nyomában van, és amilyen kitartó ember, végül nyilván rátalál. És a Tigris, azt mondják, angol ember. És mi van, ha Harry, a Herceg maga a Tigris?

– Nem ismerték volna fel akkor?

– Harry arca olyan, mint a gumi és többet tud, mint a legjobb londoni színész.

És Harry egyike a kevés embereknek, akikről feltételezek annyi észt, amennyi a Tigrisnek van. Persze, mindez lehet, hogy téves. Látja, ha a Tigris véletlenül Harry, a Herceg volna – hiszen a Tigris nem sokkal azután kezdett dolgozni, hogy Harry kiszabadult – ez mindenesetre erősen veszélyeztetné Lapping egészségét. A Tigris ebben az esetben megvárná, amíg az aranyszállítmány rendben van, akkor elintézné Lappingot s végül csendesen elhajózna.

A lány tágra nyílt szemmel nézett rá.

– De hát mit gondol, mit tegyek? – kérdezte.

– Ha van ideje és energiája, hogy miután Agatha nénit otthagyta, átmenjen Sir Michael Lappinghoz – felelte Simon –, akkor menjen át hozzá. Elég jól ismeri őt, és állítson kelepcét neki. Kérje meg, hogy adjon tanácsot magának velem kapcsolatban. Kérdezze meg, hogy barátkozhat-e velem. Ez nagyszerű lesz. Ha véletlenül a Tigris pártján van, akkor el fogja magát riasztani tőlem. Ha nem, akkor nem árthat nekünk. Ezt majd meglátja abból, hogy mit fog mondani. Beszéljen neki Bittle ügyeiről is, és figyelje meg, hogyan reagál rá. Mondja azt, hogy maga fél valamitől, és szeretné, ha ő a maga pártján lenne.

– Meg fogom tenni – mondta a lány, áthajolt az asztalon és kezét nyújtotta Simonnak.

– Maga aranyat ér, öreg Pat!

Ebéd után Orace kávét szolgált fel és ott ültek cigarettázva, és megbeszélték a végső tennivalókat.

– Vacsora után átküldöm Orace-t magához – mondta a férfi. – Azt hiszem, jobb lesz, ha én magam nem jelenek meg. Vegyen fel kabátja alá egy fürdőruhát, és ha az idő eljön, akkor majd adok magának egy abszolút vízhatlan táskát, amelybe beleteheti a revolverét. De a revolvert már most odaadom.

Kivett egy kis automata pisztolyt a zsebéből és átadta a lánynak.

– És nem dísznek adom ezt – mondta. – Ha a helyzet úgy alakul, akkor engedje repülni a kis golyót és ne ijedjen meg a dörrenéstől. Volt valaha ilyesmi a kezében?

– Gyakran. Sokszor lőttem, célba.

– Akkor jó. Tegye a zsebébe, de ne húzza elő szükségtelenül, mert Bloem tulajdona volt. Akkor vettem ki a zsebéből, amikor a múlt éjjel meglátogattam, és arra gondoltam, hogy kiegészítem fegyvertárunkat.

A lány felkelt. – Most már jobb, ha elmegyek – mondta –, elég dolgom lesz délután. És vacsora után találkozunk?

– Úgy van – mondta a férfi. – Mindenesetre vigyázzon és legyen nagyon óvatos. Nem szeretem magát elengedni még ilyen rövid időre sem. Tudja, hogy mire képes a Tigris. Az egyetlen segítség, amit adhatok magának, és egyben útravaló – hogy senkinek se higgyen, senkiben se bízzék és ne másszon bele az első csapdába, amit állítanak magának, mint a rossz regények hősnői.

A lány karja Templar nyaka köré fonódott és így álltak egy darabig egymással szemben. A lány mosolygott, de a szeme komoly maradt.

– Bolondság – mondta –, de hát a szerelem bolonddá teszi az embert, öreg fiú. Azt hiszi, nekem könnyű elengedni magát, őrizet nélkül?

– Én biztosabban érzem magam, mint az Angol Bank – biztosította a lány. – Egy cigányasszony azt mondta nekem, hogy az ágyamban fogok meghalni kilencven éves koromban. És azt hiszi, hogy én egy ilyen tigris miatt kimegyek az árnyékvilágból, amikor tudom, hogy maga itt van és vár rám?!

Még hosszú percek teltek el így és ezekről a percekről okosabb, ha nem számolunk be, mert nem tartoznak a történethez, és nem tartoznak másra, mint a két résztvevőre. De mielőtt a lány elment, Templar még egyszer megcsókolta:

– Katonafeleség vagy, Pat! – mondta a férfi. – Jó szerencsét!

– Isten áldja meg, Angyal! – felelte a lány.

Az Angyal sokáig nézett a lány után, amíg el nem tűnt a fasorban, és nem tudta, hogy látni fogja-e még valaha.

Visszament a Pill Boxba, felvette a kabátját, s a kését jobb karjára erősítette. De mert a Tigris már tudott a késről, Templar egy másikat is helyezett el a másik karján. Minden eshetőségre számítva. Cigarettatárcáját szintén magával vitte – azt a tárcát, amely annyi hasznos trükköt tud… például a szegélye élesebben vág, mint a kés…

Végül leült és egy darab papirosra a következőket írta: „Amennyiben hét óra harmincig nem jövök vissza, nézz utánam az öreg Ház körül – a falu mögött van ez az épület és valamikor vendéglő volt. Ha ott nem vagyok, próbálkozz meg Bloemnál vagy Bittle-nél. Ne menj Carnhoz, amíg ezt a három helyet meg nem nézted. És légy óvatos. Ha engem elcsípnek, akkor te kerülsz sorra.”

Ezt összehajtotta és Orace-nak címezte és feltűnő helyen elhelyezte a konyhában, ahol az embere bizonyosan megtalálja, ha visszatér.

Aztán az Angyal elindult a falu felé.

Nehéz munka volt, amibe belefogott. Napvilágnál nem is tehetett semmit. Ellenséges állások között ment végig, és minden lépését meg kellett gondolnia.

Az Angyal nem emlékezett rá pontosan, hogy hol van az Öreg Ház, és ezért sokáig kereste az utat. És ebben is szerencséje volt. Talált egy hosszú és csaknem rommá lett kőkerítést, amely végighúzódott a falu végén kezdődő ligettől egészen az öreg Ház sarkáig. Ezt a magasból látni lehetett, és az Angyal meggyorsította lépteit a falu felé, hogy minél előbb odaérjen. Elérte a keresett helyet és megállapította, hogy a fal mögött elmehet anélkül, hogy a faluból bárki észrevegye. Ez nem volt túl nehéz feladat, és az Angyal elindult az Öreg Ház felé. Amikor az egyik sarkához ért, óvatosabban haladt előre a bokrok között, mert nem volt kizárva, hogy valaki a régi, üres ablakokból figyeli a környéket. Amikor elérte az öreg házat, hasra feküdt, és egy percig mozdulatlan maradt.

Látta az öreg Ház egyik falát, letöredezett vakolatával, hatalmas, salétromos foltokkal az oldalán. Az ablakok kitöredeztek és az ajtó feketén ásított.

Az Angyal előrekúszott olyan szögben, hogy valami bokor mindig eltakarja a ház elől, és hogy semmiféle zajt ne üssön, annyira a földhöz tapadt, hogy a tüskék összevérezték a kezét. Amikor azonban közvetlenül a fal mellett volt, akkor könnyen felfedezhették volna, és az Angyal még mindig nem tudhatta, hogy figyelik-e, vagy sem. Ezért olyan gyorsan dolgozott, amilyen gyorsan csak lehetett ilyen körülmények között. Feje elérte az ajtót és semmi sem történt. Az Angyal kissé felegyenesedett, mély lélegzetet vett s megnézte magának az ajtót.

Látta, hogy fél méter mélyen a falban öreg, vastag faajtó volt, amelynek zárja és vasverete teljesen elrozsdásodott. Az Angyal megvakarta a fejét. Ez az öreg Ház vagy nem volt az igazi, vagy a Tigris bandája szándékosan hagyta ilyen állapotban, hogy ne keltsen gyanút. Templar közelebbről megnézte az ajtót és látta, hogy a kilincset letörték. Megtalálta a földön a letört végét, amely – egyáltalán nem volt rozsdás! Ez új nyom volt. Negyvennyolc óra alatt is berozsdásodhat ilyen helyen a kilincs, de ez fényes és szemmel láthatólag használt volt. Tehát valakinek itt kellett járni. És bár a falubeli gyerekekre éppúgy gyanakodhatott, mint a Tigrisre, mégis csak fokozott elővigyázatra volt szükség.

Simon az ajtóra nyomta a kezét és megpróbálta benyomni. Az ajtó megingott.

Az Angyal elkapta a kezét, mintha a fa megégette volna. Az ajtó csöndesen kinyílott! Nem volt lezárva, nem volt lelakatolva és egyáltalán nem csikorgott! És az olyan házak ajtaja, amelyben nem lakott senki, egyrészt mindig is le voltak zárva és másrészt mindig nyikorogtak. Ez pedig úgy mozgott, mintha frissen olajozták volna. Ez azt jelentette, hogy valaki kétségtelenül használta az öreg Házat. Csöndes kis mosoly jelent meg az Angyal arcán.

– Annyi hely van a világon, minek másszak pont a hálóba? – így szólt a légy a pókhoz! – motyogta magában az Angyal.

Lelapult, hogy átgondolja nyugodtan a dolgot és figyelmes pillantást vethessen az ablakok felé. De itt ugyanaz a nehézség várt rá. Bemászni egy ilyen ablakon csak a maradék üveg eltávolítása után lehetett volna, az viszont zajjal jár. Ha bemászik az ablakon, lehet, hogy várják odabent. Nem volt idő arra, hogy minden eshetőséget végiggondoljon és végeredményben az ajtót választotta, ha már meg kellett próbálnia a bejutást. Angyal valamivel később benyomta az ajtót egészen. Nem történt semmi. Gyors pillantást vetett be – de nem látott semmit, bent teljesen sötét volt. Angyal még egy kicsit beljebb nyomta az ajtót úgy, hogy most már kétlábnyi szélesen nyitva állt.

Plop!

Csak olyan hang volt ez, mintha egy nagy kő egy még nagyobb kőre esik – és valami meglökte az ajtót és a félig megrohadt fából forgácsok repültek szét. Angyal felnézett és látta, hogy egy arasznyira a feje fölött vágódott valami a fába.

Ez elég volt – ultimátum, hadüzenet és támadás, mind együtt. Azt jelentette, hogy akármi vár is rá bent, még mindig biztosabb betörni és szerencsét próbálni odabent, mint itt mászkálni kívül, ahol egy tucat Tigris-kölyök nyugodtan célba veheti az ablakból. Előhúzta kését kabátujja alól. Mély lélegzetet vett és beugrott.

Amint beért az ajtó mögé, ismét pattant valami a háta mögött.

Templar megbújt a sötétben.

Azt hitte, hogy talál valakit az ajtó mögött, de a sötétben kutató ujjai csak levegőt értek. Első tévedés.

Az Angyal mozdulatlanul állt és hallgatózott és kimeredt szemekkel próbálta megállapítani, hogy hol lehet az a gentleman, aki a lövéseket leadta, s aki valószínűleg nagyon meglepődött, amikor rájött, hogy az Angyal mégis beljebb került. Pillanatnyilag megnyugtató érzés volt, hogy a háta mögött fal van, és hogy a másik úr nyilván épp olyan sötétben van, mint ő maga –de sajnos, villanyvilágítás is van a világon, és Templar el volt készülve rá, hogy egyszerre vakító fény fogja elönteni. Ujjai között tartotta a kést, dobásra készen.

Percek teltek el anélkül, hogy a másik oldalról bármilyen mozdulat következett volna, és Simon önkéntelenül megkaparta a fejét. Még az ő természetellenesen éles hallása sem tudott semmit felfedezni – és ez a dermedt csönd még azt a súrlódást is elárulhatta, ami azzal jár, hogy valaki felemeli a kezét és a fejét vakarja. Hallotta saját szívének dobogását, és egész halk óraketyegést – de semmi mást. Lassan hozzászokott szeme a sötétséghez, és akkor elkezdett végtelenül lassan előrekúszni a folyosón, ami nyilvánvalóan üres volt előtte. A részletek egyenként láthatóvá váltak. Elsősorban két ajtó egymással szemben kétyardnyi távolságra, mind a kettő zárva. Már lábnyomokat is ki tudott venni a földön, amelyek befelé és kifelé haladtak. Egyesek a jobb oldali ajtóhoz vezettek, mások előre, a bal oldalihoz azonban egy sem – tehát úgy látszik, hogy oda más bejárat is volt. A kis folyosó távoli végén szűk ablak volt, és ezen az ablakon, bár sötétszürkére piszkolódott már, valami fény mégis szűrődött befelé.

Lassan még jobban hozzászokott szeme a homályhoz. Megállapította, hogy bal oldalt lejjebb még egy ajtó van, és ezt nemrég használhatták, mert a nyomok egészen frisseknek látszottak. És a folyosó végén egy asztal állott, pontosan az ablak alatt.

Ezen az asztalon egy négyszögletes doboz feküdt.

Az Angyal sokáig és keményen nézte ezt a dobozt, azután valami ötlete támadt. Lehajolt a földre az ajtó előtt. A fal és a padló szögletében vezetéket talált és hamarosan rájött, hogy ez a vezeték a folyosón keresztül az asztalhoz, a négyszögletes dobozhoz vezet. További keresés után megtalálta a kapcsolót, amely a villamos áramot lezárta. Simon végigkúszott a folyosón, a legnagyobb elővigyázattal. Elért az asztalig és nagy érdeklődéssel figyelte a dobozt. A vezetékek a dobozszerű készülékbe vezettek s annak az oldalából acélhenger állott ki.

– Nagyon szellemes, Tigris barátom – gondolta az Angyal. – Ha kinyitok egy ajtót, felrobbanok. Mélyen sajnálom, hogy nem másztam bele a hálóba.

Körülvágta a drótokat a doboz körül, és azután visszament a kis folyosón.

Ennek a kis csapdának a leszerelése még nem jelentette azt, hogy nyugodtan mozoghat. Valószínű, hogy a Tigris nem bízta magát egyedül erre. E pillanatban észrevett még valamit.

A szemben levő falból rövid puskacső állt ki és mélyen bement a falba. Amikor az Angyal megvizsgálta a csövet, megállapította, hogy abból nemrég lövéseket adtak le, mert a cső belül kormos volt. Észrevette azt is, hogy egy drót a puskacsőhöz vezet, s amikor ezt a drótot is végigjárta a folyosó oldalán, rájött, hogy a külső ajtóhoz erősítették. Ebből azután rekonstruálta a történteket. Ahányszor az ajtót kinyitotta, ez a cső mindig elsült és egyenesen az ajtóra volt irányítva. Miután ezt a drótot is elvágta, gondolkozni kezdett azon, hogy van-e egyáltalán ember a házban. A lövéseket kétségtelenül ez a szellemes kis automata adta le. Talán nincs itt senki, de biztonságban érzik magukat, azt hívén, hogy beleesett ebbe a csapdába, s már ott hever az ajtó előtt, golyóval a hasában.

A munka mindenesetre éppolyan nehéz volt most, mint amikor még kívül volt a házon. Akármilyen óvatosan nyitja ki a legközelebbi ajtót, lehet, hogy emberek vannak bent, akik azonnal tüzelni kezdenek, amint feltűnik az ajtóban. És az egyetlen, amit megpróbálhatott, megismételni az első ajtónál használt taktikát.

Itt volt az az ajtó, amelyhez a legtöbb lábnyom vezetett – ez volt a legtöbbet ígérő. Az Angyal ezt választotta ki a legközelebbi kísérletének tárgyául. Megfogta a kilincset s egy araszra kinyitotta az ajtót. Ugyanabban a pillanatban cipősarkát az ajtó és a küszöb közé tette és hirtelen lehajolt. Az ajtó kitárult, de nem történt semmi. Az előző trükk nem ismétlődött. Tehát nem lehetett mást tenni, mint szépen besétálni a szobába.

Simon macskaszerű ugrással beugrott és azonnal a falnak támasztotta a hátát, de most sem volt semmi válasz. Simon bevágta az ajtót és egyik lábát belülről nekitámasztotta. Azonban csak csönd volt és sötét, koromsötét. Bosszantotta, hogy nem volt nála villanylámpa. Egyetlen lehetőség a gyufa maradt. Persze, ha valaki volt a szobában rajta kívül, az előbb látja meg az Angyalt, mielőtt az Angyal őt. De Simon reménytelenebb esélyeket is megpróbált már, mint ez és az idegei teljesen rendben voltak.

A kést még mindig a kezében szorongatva, előkotort egy skatulya gyufát a zsebéből, meggyújtotta es a lángot maga mögé tartotta, hogy el ne vakítsa önmagát.

A szoba teljesen üres volt.

A gyufa elégett az ujjai között s kialudt. Másikat gyújtott meg és még bizonyosabb lett benne, hogy senki sincs a szobában rajta kívül. De voltak itt emberek, az kétségtelen, látta a lábnyomukat, papírdarabokat és egy sörösüveget a földön.

– Bosszantó – gondolta az Angyal.

Harmadik gyufát is gyújtott és megvizsgálta a lábnyomokat. Észrevett valamit, aminek folytán hátraugrott – de már késő volt. A padló megnyílt alatta és érezte, hogy végtelen mélységbe, sokáig zuhan lefelé.

XI. Carn

Carn detektívfelügyelő a Scotland Yardról: valamikor orvos volt, s most ismét az, és valódi típusa annak a modern nyomozónak, akit az Új Scotland Yard termel ki napjainkban, és felettesei szerint legalkalmasabb arra, hogy a Tigris nyomába eredjen.

Felettesei szerint igen – Templar szerint nem. Carn tudta a mesterségét, sőt még annál is többet. Szívós, alapos, komoly és lerázhatatlan ellenfél volt, abból az iskolából, amely semmit sem hisz, csak ami kézzelfogható és semmit sem lát be, csak ami szemmel látható. Éppen ezért nagyon nagy eredményeket ért el – de ami azt illeti, nem a Tigris ellen.

Az ő taktikája egészen más volt, mint az Angyalé, aki szerette a bizonytalan nyomokat is, és szeretett sejtések alapján elindulni. Az Angyal tulajdonképpen épp úgy törvényen kívül álló ember volt, mint a Tigris maga, és így talán jobban beláthatott a kártyáiba. De Carn a tekintélyt jelentette, a Rend képviselője volt, és így óvakodnia kellett attól, hogy téves nyomokon induljon el és kompromittálja a testületet, amely mögötte áll. Carn, a hivatásos embervadász, nem állt ki nyílt harcra a Tigrissel, mint az Angyal, hanem a sötétben dolgozott – amíg csak lehetett.

Carn lassú volt és alapos – Simon pedig drámai, hangos és részben ijesztő, részben pedig szórakoztató. Carn nem félt túlságosan a Templar konkurenciájától. A maga csöndes módján régen gyanakodott Sir John Bittle-re és nyugodtan tudomásul vette, hogy Templar megelőzte őt és nyíltan szembefordult Bittle-vel, Bloem is szemet szúrt már Carnnak. Azonban Carn csak kétségtelen bizonyítékok alapján léphetett fel egy tisztes polgár ellen. És Agatha Girtont is figyelte régen, de hát nem tudott biztosan semmit, és így várnia kellett. Itt volt Algy, például, akiről Carn felügyelőnek különös gondolatai voltak. Shaw, Smith és Lapping urak Carn szemében nem voltak gyanúsak. Lappingot különösen tisztelte, mint ahogy minden rendőr tiszteli a törvény magasabb őreit: a bírákat. Tény, hogy az Angyal kivételével Sir Michael Lapping volt az egyetlen ember Baycombe-ban, aki tudott Carn valódi hivatásáról és mesterségéről – mert hiszen Lapping békebírója volt a falunak. Carn idejekorán szerzett letartóztatási engedélyt arra az esetre, ha bármelyik pillanatban megtudja, hogy ki a Tigris. Végeredményben Carn meg volt győződve róla, hogy éppolyan kedvező helyzetben, sőt talán kedvezőbb helyzetben van, mint az Angyal. Egyetlen hátránya volt, amiről nem tudott, hogy Fernandóval sohasem találkozott, és az öreg Házról sem tudott semmit.

Carnnak volt egy bogara, amióta Baycombe-ban volt: hogy bogarakat gyűjtött. De ezzel csak akkor foglalkozott, amikor ráért és egyedül volt. A legközelebbi telefon Ilfracombe faluban volt, és amikor Carn utasításokat küldött vagy kapott, igen jó oka volt rá, hogy odamenjen – egyszerűen fogta a bogarait és pillangóit, és bement az ilfracombe-i postára és ott feladta őket. A Bloem látogatása utáni napon, amikor az ebéd maradványait lehordták az asztalról, Carn éppen erre a bogárgyűjtési „szenvedélyére” gondolt.

Amint egyedül maradt a detektív, elővette papirosait és az íróasztalhoz ült. Kinyitotta az egyik fiókot, amelyet más nem tudott kinyitni, csak ő. Szükség volt erre a titkos fiókra, mert egy falubeli asszony takarított nála.

Miután az ilfracombe-i látogatások folytán mindenki tudott Carn dr. szenvedélyéről, Carn az olyan üzeneteit, amelyeknél még a szokott óvatosságon is túl kellett mennie, saját házi drótnélküli leadóállomásán közvetítette. Mindazok a tokok és készülékek és hálók, amelyek egy komoly bogarász-tudós felszereléséhez tartoznak, tulajdonképpen ennek a házi drótnélküli felszerelésnek a részei voltak. Néhány gyors mozdulattal Carn összerakta a készüléket, lehúzta a függönyöket, fejére tette a fejhallgatót.

Még további előnyei is voltak ennek a berendezésnek. Kétszer fogott már el egy beszélgetés-töredéket, amelyet hasonló drótnélküli berendezésen a Tigris folytatott valamelyik emberével. A megfelelő hullámhosszt két ízben megtalálta már – azonban a Tigris gyakran változtatta a saját hullámhosszát.

A mai nap mindenesetre szerencsés napja volt Carn-nak. A Tigris rendszerint elég hosszú hullámokon dolgozott és Carn fölülről kezdte végigpróbálni a skálát, öt percig sem kísérletezett az éterben, amikor észrevette a Tigris készülékének a hívó jelét. Az ismerős jel sokáig hangzott anélkül, hogy beszédet hallott volna. Végül a zümmögésen keresztül személytelenül dünnyögő hangot vett ki:

– Nem kell bejönni az öbölbe előbb, csak teljes besötétedés után.

Carn bólintott. Körülbelül tudta, hogy mire vonatkozott ez az utasítás. A hang folytatta:

– Nagy óvatosságot kérek. Nézzetek utána, hogy sehol ne legyen fény, amely elárulhatná a mozdulatokat. Továbbá félsebességgel jöjjetek az öbölben. Kapcsoljátok át a motort villanyüzemre, mert az zajtalan. Templar ma éjjel kivonul, és kitűnő hallása van.

Akkor egy másik hang kérdezte:

– Ön fog bevezetni minket?

– El fogok helyezni egy embert az öreg Háznál a szigeten, a tenger felőli oldalon, zöld lámpával a kezében.

– Lehet, hogy valami zavar lesz?

– Nem tudom még megmondani. Remélem, hogy Templartól ma este megszabadulok, bár szerencsés csillagzat alatt született, és mindent el fog követni, hogy kiszabaduljon megint a kezem közül. Legyetek óvatosak. Éppen most hallom, hogy ez a Holm lány és Templar együtt akarnak dolgozni. Legyetek elkészülve mindenre és ne bízzatok senkiben.

– Úgy lesz.

– Jó. Együtt van a teljes legénység?

– Az olajozók még nem tértek vissza. Úgy hallottam, hogy éjfél előtt lementek a városba. Otthagytam őket. Ön azt mondta, hogy pontosan induljak.

– Nagyon helyes – ilyenformán veled együtt tizenegyen vagytok. Nem?

– Úgy van főnök, de azért könnyen meg tudjuk csinálni.

– Kell is. Most figyelj ide. Az első csónakot a part mentén kell küldeni. El kell kerülni a halászokat, akik kimennek majd a dagályra tíz óra körül. Bittle és Bloem velem lesznek, és valószínűleg Templar is. Ez attól függ, hogy mi történik, és hogy mit határozok majd Templar sorsáról. Az ő szolgája kimegy a sziklákra majd abban az időben, amikor ti felvesztek minket. Akkor én elhozom a lányt is. Még nem tudom, hogy hova tette Templar ebben a játékban a lányt. Mindenesetre nem szabad szem elől téveszteni. Majd ha jelentést kaptam róla, akkor jobban meg tudom mondani, hogyan intézzük el a dolognak ezt a részét.

– Ez valami új magában, Főnök – hogy belekever a munkába egy szoknyát is. Eddig mindig azt mondotta, hogy Isten mentsen a nőktől.

A Tigris hangja jegesen válaszolt.

– Ez az én dolgom, Maggs! Majd ha szükségem lesz a véleményére, akkor felszólítom, hogy közölje. Arra legyen gondja, hogy a kabinok rendben legyenek, és hogy a csónakot kiküldje a partra. A többi csónakot pedig az öreg Házhoz. Hármat küldhet oda, és mindenütt egy-egy őrt tartson. A mérnököt fogja a hajón, hogyha valami támadás volna, gondoskodni tudjanak magukról. Az emberei végezzék a dolgukat és fogják be a szájukat. Aki beszél, annak vége. Mondd meg ezt nekik. A szigeten lesznek emberek, akik segítenek nekik berakodni. Rövid idő alatt le kell folyni az egésznek.

– Rám bízhatja, főnök.

– Vigyázz, hogy ne legyen panaszom rád. Mindent a fejedben tartottál?

– Egészen az Ámenig, Főnök.

– Hét órakor hívjál újra, amennyiben bármilyen zavar vagy változás áll be ezekben a tervekben. Viszonthallásra.

A Tigris készüléke kattant és Carn levette fejéről a hallgatókat, hátradőlt a székében és elgondolkodva bámult maga elé.

Nagyon sok mindent megmagyarázott neki ez a kihallgatott beszélgetés, kivéve azt az egyet, hogy ki a Tigris végeredményben – hogy ki az az ember, akit főnöknek neveznek?! A Tigris nem kockáztatott semmit, hogy saját személyében elérhető legyen, és olyan személytelenül dünnyögő hangon beszélt végig, mint az elején, úgyhogy szó sem lehetett felismerésről.

Az egyetlen dolog, ami Carnt izgatta e pillanatban, hogy pontosan hol lehet az öreg Ház, amelyről csak annyit tudott, hogy egy szigeten volt. A falon részletes térkép volt, a környék térképe. Különböző színű tintával, különböző titokzatos jelek voltak rajta. A látogató számára ez nem volt más, mint Carn doktor geológiai térképrendszere – a valóságban azonban haditérkép volt a nyomozás szolgálatában. Rövid kutatás után Carn megállapította, hogy hol lehet az öreg Ház, és hogy maga is járt már ott bogarászásai közben.

Hát ez az öreg Ház – gondolta –, ahonnan ma éjjel valamit hajóra fognak szállítani. Carnnak nem volt kétsége afelől, hogy mi ez a valami.

A detektív elővette dohányzacskóját, megtömte a pipáját és minden hidegvérűsége mellett megállapította, hogy remegnek az ujjai. Most volt legközelebb ahhoz, hogy elérje a Tigrist, és így menthető volt az izgalma, viszont most terveket kellett kovácsolnia, izgalmas terveket – mert hiába tudott sokat, csak a cselekvés vezethette sikerre. Tudta, hogy hol van az arany. És ha az Angyal szintén tudja is, Carn egy pillanatig se hitte, hogy ez a magányos ember egyedül elvehetné az aranyat úgy a Tigristől, mint a rendőrség orra elől, ez még gondolatnak is nevetséges volt. A Tigris pedig tudtán kívül a drótnélküli távírón keresztül pontosan informálta Carn doktort arról, hogy hol lesz található ma éjszaka, és ugyanott lesz a parton Bloem és Bittle és az Angyal, és mindezek között egyikük kétségtelenül a Tigris lesz. Túlságosan nem tévedhet majd az, akinek választania kell közülük.

Lehetséges, hogy Templart elteszik láb alól. Ez a gondolat bosszantotta Carnt. Első kötelessége, hogy figyelmeztesse Templart, és csak azután járhat el ellene hivatalosan. Ez kétségtelen. Az Angyal nem volt szövetségese Carnnak, de ellensége se volt – bűnös se volt szigorú értelemben, és egy emberéletet nem lehet vállrándítással elintézni.

Az idő azonban fenyegetően rövid volt.

Baycombe annyira kiesett a forgalomból, mintha nem is Angliában lett volna. Hogy embereket szerezzen ehhez az éjszakai munkához, Carnnak be kellet menni Ilfracombe-ba és az az özönvíz előtti Ford autó, amelyet a helybeli lakosok időnként kibérelhettek ilyen utakra, nem mindig volt szabad. Bittle-nek volt egy Rolls-Royce-a, de arról, hogy ezt kölcsönkérje, Carnnak természetszerűleg le kellett mondani. Az egész környéken ezenkívül csak még egy kocsi volt, Mr. Lomas-Coper Morris kocsija. Nem volt könnyű dolog tehát összeszedni a kellőszámú rendőrlegénységet a razziához. És azokat is csak sötétedés után lehetett behozni Baycombe-ba. Nyilvánvaló, hogy lélegzetelállítóan izgalmas, pillanatokra kiszámított küzdelem lesz, és nem lehet tudni, hogy hogyan végződik.

Carn vette kalapját és kabátját és elindult.

Lement a faluba olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak tudott, és egyenesen a vendéglőbe sietett.

– Most kaptam egy levelet egy régi páciensemtől – magyarázta – egy ilfracombe-i ember, akinek szívrohama van. Évekig kezeltem és most értem küldött. Kellemetlen, de úgy érzem, hogy kötelességem odamenni. Kaphatnék egy kocsit?

Elfogadható hazugság volt, mert éppen ezen a reggelen érkezett Ilfracombe-ból egy gyerek biciklin és levelet hozott dr. Carnnak.

– Szomorú vagyok uram – mondta a vendéglős és Carn szíve idegesebben dobogott –, Sir John Bittle két embere kibérelte ma kora reggel a kocsimat és bementek vele Ilfracombe-ba.

– A fene egye meg – mondta Carn, de csak magában mondta, hangosan pedig így szólt:

– Meg kell próbálnom valahogy odajutni, mert a páciensem nagyon rossz állapotban van, s várnak rám. Mikor jönnek vissza ezek a fickók?

– Nem mondták, Sir, de nem hiszem, hogy este előtt.

– Kinek van a közelben kocsija? Nem küldhetne ki egy fiút, hogy keressen nekem egyet? – A vendéglős gondolkodott.

– Igyunk egy pohár sört, Sir – mondta.

– De máris küldjön egy fiút, hogy addig visszaérjen, amíg megisszuk a sört.

A vendéglős kiabálni kezdett és előkerített egy fiút, amire Carn megjegyezte:

– Mondja, hogy sürgős és hogy siessen.

A gyerek csakhamar elszaladt.

A vendéglős előhozta a sört, és Carn mintegy félálomban inni kezdett. Meglehetősen ideges volt és maga sem tudta, mivel vezesse le a türelmetlenségét. Egyrészt idegesítette Simon Templar sorsa, másrészt az a lehetőség, hogy a Tigris megelőzi.

Carn lenyelte a sört, és hálát érzett a vendéglős iránt, hogy nem zavarja ebben a gondolatsorban.

– Iszunk még egyet? – mondta.

– Köszönöm, lehet.

Közben elhatározta, hogy megtudja Simon Templar hollétét. Bejelentette a vendéglősnek, hogy nemsokára visszajön, aztán felkelt, átment a falun és nekieredt a dombnak, amelyen a Pill Box állt. Megizzadt, míg felért. Tíz yardra sem volt a Pill Boxtól, amikor Orace megjelent az ajtóban. Carn már messziről integetett.

– Mister Templar otthon van?

– Nincs – felelte Orace lakonikusan.

– Meg tudná mondani, hogy hol van?

Orace barátságtalanul nézte a detektívet.

– Nem tudom. Biztosan sétálni ment. Lehet, hogy az erdőbe – mondta humoros fordulattal –, de az is lehet, hogy a mezőre. Nagyon rejtélyes ember. Mit lehet tudni?!

– Ide figyeljen, barátom – mondta Carn érthető méreggel. – Nem azért jöttem fel erre az átkozott hegyre, hogy a maga szellemességeit hallgassam. A Tigris végezni akar magukkal ma éjjel, és én figyelmeztetni szeretném Mr. Templart.

Orace elgondolkodva nézett a detektívre.

– He? – mondta – hát persze, ebben az esetben… Előkaparta a hatalmas revolvert. Carn hűvösen nézett rá.

– Tegye el azt a vacakot – lihegte – és próbáljon normálisan gondolkozni. Nem látja, hogy meg akarom menteni még a maga értéktelen bőrét is? Ismerem a Tigris terveit. Tudja, ki az a Tigris? Tigris! Mind a kettejüket hullaházba szeretné szállítani holnap reggelig. És hogy ha nem törődöm magukkal, senki sem tehet nekem szemrehányást.

– Nagyon szépen köszönöm a szívességét – mondta Orace – menjen csak vissza a Tigrishez és mondja meg, hogy mi is hasonló jó szándékkal vagyunk iránta. Maga pedig ne aggódjék miattunk.

– Rendben van, maga pedig menjen és keresse meg a főnökét, Orace és vigyázzon magára – mondta Carn röviden és hátat fordított az embernek.

Visszament a vendéglőbe, amely lent volt a faluban és ott már egy szekeret talált, amely elé sovány ló volt befogva. Carn azonnal beült és utasítást adott a kocsisnak, hogy siessen, amennyire tud.

Amíg a kocsi zörgött vele és rázta, hogy a parázs csak úgy hullott a pipájából, Carnnak eszébe jutott, hogy elfelejtette Patricia Holmot figyelmeztetni. Bár valószínű, hogy ahol Patricia lesz, az Angyal sem lesz messze onnan. És talán Templar mégsem olyan tájékozatlan a rá váró nehézségeket illetőleg.

Éppen felértek egy dombra és láthatóvá váltak a falu felől, amikor Carn a két lövést meghallotta. Olyan gyorsan- egymásután következett ez a két lövés, hogy szinte egybeolvadt. Carn elsősorban a mellette ülő fuvarosra nézett, aki teljesen nyugodt maradt.

– Ez biztosan Mr. Lomas-Coper. Ő szokott ilyen céllövést művelni.

– Látom – mondta Carn és nem szólt többet.

Azonban a detektív eleget értett a fegyverekhez és nagyon jól tudta, hogy ez a gyorsan duplázott két lövés minden volt, csak céllövészet nem.

XII. Tea Lappingnál

Agatha Girton nem jelent meg a reggelin ma, és amikor Patricia hazatért, a házvezetőnő közölte vele, hogy Miss Girton elment, és nem lehet tudni, mikor jön vissza. Tekintve, hogy Miss Girton igen gyakran végzett olyan hosszú sétákat, amelyeknek se vége, se hossza nem volt, ez a bejelentés nem is hangzott túl szokatlanul. Patricia azonban látta – ebből és másból is –, hogy Miss Girton idegessége nőttön-nő, és miután ezt nem akarja mutatni, igyekszik minél kevesebbet mutatkozni Patricia előtt. Mindenesetre Miss Girton távolléte megakadályozta Patriciát abban, hogy beváltsa az Angyalnak tett első ígéretét. Nem sokat tudhat meg Miss Girtontól, ha egyszer nincs itthon. Éppen ezért hozzálátott, hogy legalább a második számú ígéretét beváltsa.

Patricia kerti munkákkal elfoglalva találta Lappingot, amint kabát nélkül, feltűrt ingujjal dolgozott a rózsái körül. Ez a látvány annyira falusi és békés volt, hogy Patricia megkönnyebbülten mosolygott.

– Kedves Miss Holm! – kiáltott Lapping. – Olyan rég nem láttuk! Hogy van?

– Nagyszerűen – mondta neki a lány –, de maga napról napra fiatalabb.

A férfi szomorú mosollyal rázta a fejét.

– Könnyelmű bók, kedvesem, öreg ember vagyok, ez a tény. Minek köszönhetem, hogy lemondott a Pill Boxban lakó fiatal hős társaságáról és engem keresett fel?

– Beszélnem kell önnel, Sir Michael – mondta a lány mosolyogva –, bejöhetek?

– Természetesen – mondta Lapping –, maga bűbájos, de én már túl öreg vagyok ahhoz, hogy megijedjek a látogatásától.

Kinyitotta a kertajtót és Patricia bejött. Nagy hálát érzett a férfi iránt, hogy ezzel a derűs tréfálkozással megkönnyítette a bejövetelt.

– Mikor gratulálhatunk? – kérdezte a férfi. – A maga fiatal barátja minden női szívre veszélyes lehet.

Patricia örült magában, hogy ilyen simán a tárgyra térhet.

– Éppen azt akartam megkérdezni, hogyan gondolkodik róla.

– Tehát a konvencionális bókokat kívánja tőlem hallani?

– Nem. Szeretném a véleményemet a maga véleményétől függővé tenni.

– De hát a nagynénje az a személyiség, aki ebben dönteni hivatott.

– Már őt megkérdeztem. Most a maga véleményét szeretném hallani.

– Nagyon nagy felelősség véleményt nyilvánítani valakiről – mondta a férfi. – Hiába vagyok öreg és tapasztalt, a fiatal generációhoz nem értek. De ha kívánja… Mindenesetre az első, amit meg kell jegyeznie, hogy minden nő, akivel Templar találkozni fog, megkísérli majd őt elvenni magától. Ez egy fiatal vad, kék szemű hős, a mai kor ízlése. Nem mintha nem volnék teljesen nyugodt a maga vonzóereje felől, de…

– Persze – mondta a lány kedvesen –, csakhogy akárhány csinos férfi akadhat, aki majd megpróbál engem elvenni tőle.

Sir Lapping elnevette magát.

– Ez is egy szempont – mondta.

– De most legyünk komolyak – folytatta a lány – adjon valami teát, mert összeesem az éhségtől, és azután nézzük a dolog árnyékos oldalát is.

Leültek a kertben egy terebélyes fa alatt elhelyezett asztal mellé.

– Komolyan kérdezi mindezt? – mondta Sir Michael.

A lány bólintott.

– Teljesen. És maga olyan okos és ügyes ember, hogy bizonyosan tud majd segíteni nekem.

– Nem kell hízelegnie nekem – mondta –, és ne bízzon túlságosan az okosságomban. Azonkívül túl kevéssé ismerem a fiatal Templart.

– Az emberek annyi mindent beszélnek róla.

– Ebben a faluban mindenkiről annyi mindent beszélnek.

– De valami van benne – mondta a lány, és akkor elmondta Simon kívánságához képest az elmúlt éjjel történetét. Beszélt Bittle-ről, Agatha Girton vallomásáról és a milliomos követeléséről Agatha Girtonnal szemben. Sir Lapping nagy figyelemmel hallgatta. Arcán csak egy könnyű mosoly tűnt fel Patriciának, amely beragyogta ezt az arcot akkor is, amikor a történet izgalmas, vagy rejtélyes fordulatot vett.

– Kétségtelenül jó történet – mondta a bíró.

– De megtörtént – bizonygatta a lány. – És mindez egy pár óra alatt, az elmúlt éjjel. Lehetetlen, hogy ön ne érezte volna, hogy itt van valami a levegőben. Nem gondolja, hogy Mr. Templar detektív?

Lapping vállat vont.

– Ki vagyok én, hogy tudjam? Detektívek sohasem viselkednek úgy, hogy meg lehessen látni rajtuk.

Patricia tovább erőszakolta a kérdést.

– Magának sokat kell tudni a detektívekről és gondolja meg, ha Mr. Templar nem detektív, akkor csak csirkefogó lehet. De ezt nem tudom elhinni.

– Ez megint természetes, hogy egy csirkefogón nem látszik meg az, hogy ő csirkefogó. Ha meglátszana, akkor sohasem sikerülne neki semmi.

Lapping szemében kis gúnyos fények villantak fel. Patricia úgy érezte, hogy a férfi játszik vele.

– Maga még mindig tréfál – mondta a lány vádló pillantással –, és szeretném, ha már végre komolyan és ünnepélyesen beszélne.

– De hát az a kérdés, hogy szereti-e Templart vagy sem. Más kérdés nincs.

– Szeretem – felelte a lány.

– Ha ez igaz, akkor akármit mondanék, hiába mondanám. Ha azt mondom, hogy hiszek benne, akkor a nyakamba borul és azt fogja felelni, hogy én vagyok a világ legbölcsebb embere. Ha azt mondom, hogy nem hiszek benne és azt tanácsolom, hogy hagyjon fel a barátkozással vele, akkor vén bolondnak fog nevezni és az ő nyakába borul és kijelenti majd, hogy nem hisz abban, amit a világ beszél. Mit tegyek hát?

– Csak őszinte véleményt nyilvánítson. Mit tanácsolna nekem, ha mondjuk a lánya volnék?

– Nagyon sok fajtája van a törvényen kívül és a törvénnyel szemben álló embereknek. Legalábbis meg kell különböztetnünk olyanokat, akiket a vérük hajt erre a változatos pályára és olyanokat, akik a munka iránti ellenszenvük folytán próbálnak könnyebb módon jutni pénzhez. A legrosszabb, amit Templarról mondhatunk az, hogy unja a békés pályákat, keresi a kalandot és harcot, és nem született annak, hogy cégvezető legyen. Meg van elégedve ennyivel?

Patricia mosolyogva nézett fel rá.

– Maga csodálatos módon rá tud világítani a dolgokra, Sir Michael – mondta a lány. – Pontosan azt fejezte ki, amit érzek. És olyan jó tudni, hogy nem vagyok egyedül ebben a holdkóros állapotban.

– Még azt is hozzá akarom tenni, hogy meg kell kérdezni a fiatalembert, hogy mi a véleménye önmagáról. Nem nyilatkozott még erről?

Patricia azonnal óvatos lett.

– Nem. Milyen értelemben?

– Hát, hogy mégis mik a tervei és…

– Azt mondta, hogy legyek türelmes és higgyek benne. Azt is mondta, hogy túl veszélyes lenne rám nézve, ha sokat tudnék róla és az ellenségeiről.

– S kik azok az ellenségei?

– Mr. Templar Tigrisnek nevezi a főellenségét. Nem tudom miért?

– Azt hiszem, ismerem ezt a becézőnevet. Várjon csak. Nem volt a lapokban szó róla? De igen. Emlékszem. Egy chicagói bandának volt a vezére a Tigris, és ez a banda kifosztott ott egy bankot és a rengeteg arannyal meglógott Amerikából.

Patricia elfehéredett arccal mondta.

– Nem emlékszem, nem olvastam.

– Rögtön eszembe jutott. De hát egy chicagói bandavezér Baycombe-ban! Kissé elképzelhetetlen.

Sir Michael keze véletlenül Patricia karjához ért. Megnyugtatóan mosolygott és megsimogatta a lány kezét.

– Hagyjuk ezt – mondta. – Órákig vitatkozhatnánk, és nem jutnánk tovább. Legyen türelmes és tegye azt, amit a szíve diktál.

A lány hálásan nevetett. Akkor Lappingnak eszébe jutott a megígért tea. Bement a házba, hogy utasításokat adjon. Patricia agyában vad gondolatok kergetőztek. Nagyon jó lett volna, ha itt van az Angyal és segít neki kihámozni az igazságot. Lapping csakhamar megjelent és egy kerekes asztalt tolt maga előtt. Mögötte a házvezetőnője teával és szendvicsekkel. Patricia egy pillanatig megrémült arra a gondolatra, hogy Lapping is benne van a bandában. Esetleg ő maga a Tigris?… A teában altatószer lehet, a kekszben méreg. Behunyta a szemeit és Simonra gondolt. Mit tenne most az Angyal az ő helyében. Semmi esetre sem menekülne el. Patricia vállat vont, legyűrte a torkában szorongó félelmet és barátságos mosollyal fordult Lappinghoz.

– Félek, hogy fölösleges munkát adtam önnek.

– Szó sincs róla, Miss Holm. Egy agglegénynek mindig élvezet az ilyesmi.

Persze az Angyal mindebből következtetni tudna. Patricia azonban mint egy hálóba került legyecske, rémülten forgolódott és nem tudta, mit tegyen. Gyorsan és kapkodva evett és ivott, majd csakhamar kijelentette, hogy távoznia kell.

– Megígértem a nagynénémnek, hogy ebéd előtt találkozunk – mondta elhárítva Sir Michael kísérleteit, amelyekkel vissza akarta tartani.

– Fölösleges mondanom, hogy megszakad a szívem – felelte Sir Michael. – De remélem máskor is eljön. Azt hiszem, meg tudom érteni a nehézségeit. Talán, egyszer eljönne Mr. Templarral együtt. Ne mondja meg neki, hogy már beszéltünk róla, de hozza el ide és akkor jobban megfigyelhetem.

– Meg fogom próbálni – mondta a lány.

Elindult a kertkapu felé, de valahogy úgy érezte, nem végzett teljes munkát. Őrült gondolat merült fel benne, de amint felmerült, már nem is tudott ellent állni. Hirtelen megfordult és így szólt.

– Egyébként – kérdezte – mi van Harryval, a Herceggel?

A kérdés olyan közvetlenül és váratlanul hagyta el a száját, hogy maga is megijedt tőle. A férfi meglepetve nézett rá egy pillanatig.

– Hogy jut ez az eszébe? – kérdezte ijedten.

– Mr. Templar említette, hogy egyszer egy ilyen nevű bűnöst elítélt és…

– Igen, emlékszem Harryra. Tudom, hogy kiszabadult és életben van, de ilyesmi még sose rontotta el az álmomat.

Patricia sietve eltávozott. Akárhogy forgatta a dolgot, Lapping kifogástalanul viselkedett az egész idő alatt és semmi olyant nem tett és nem mondott, amiből arra következtethetne, hogy bűnöző. Persze, a lány kiáltó szükségét érezte Templar fölényes tudásának és ítélőképességének. Vadnál vadabb gondolatok kergették agyában egymást és végül eszébe jutott, hogy ha nem Lapping az, akit keresnek, akkor más nem lehet a Tigris, mint – Agatha Girton!

XIII. Izgalom

Ez a gondolat kétségbe ejtette. Semmi komoly alapja nem volt, de már befészkelte magát az agyába. Lehetséges volna, hogy évekig együtt élt a Tigrissel? Nem. De mégis megmagyarázná Agatha Girton hosszú külföldi utazásait és a levelek, amelyek a Riviéráról jöttek, mégsem nevezhetők megdönthetetlen alibinek. És a dél-afrikai utazás inkább gyanús, mint megnyugtató. Patricia most arra is emlékezett, hogy Agatha Girton épp akkor volt távol hosszabb ideig, amikor a Tigris kifosztotta a Confederate Bankot. De miért ne lehetett volna a Tigris – asszony? Különösen olyan férfias jelenség, mint Miss Girton.

Ez a gondolat annyira hatalmába kerítette, hogy alig mert belépni a kapun, és egyre tisztábban látta, hogy vagy Lapping a Tigris, vagy Miss Girton. Nagyon közel volt hozzá, hogy leszaladjon a Pill Boxhoz és megkeresse Templart, mert nem tudta magát elhatározni semmire. Végül megkeményítette a szívét és így szólt saját magához: – Nem, Patricia Holm, ez nem méltó hozzád. Csak nem akarod, hogy a férfi, aki társául fogadott téged, kinevessen? Nem, Patricia Holm, végezzük a dolgot tovább.

A házvezetőnő előkerült a konyhából és elmondta, hogy Miss Girton fél órával ezelőtt hazatért, és Patricia dobogó szívvel indult a szalon felé. Nagy meglepetésére az ajtó be volt zárva, és amikor Patricia rázni kezdte a kilincset, Miss Girton felelt bentről.

– Ki az?

– Én, Patricia.

– Most nem érek rá.

– Fontos – mondta a lány ijedten –, beszélnem kell veled.

– Most el vagyok foglalva, gyere vissza egy kicsit később. Vagy, majd felszólok érted, ha kész leszek.

Patricia ökölbe szorult kézzel várt. De hát mi oka lehet Miss Girtonnak arra, hogy bezárkózzék a szalonba. Teljesen el akar bújni előle, Patricia elől? A lány felment lassan a szobájába, fejét törve és kétségbeesetten. Mi van a dolgok mögött? Vajon miért változott meg Miss Girton ennyire? Patricia elővette a pisztolyt, amit Templartól kapott, és erőt merített annak látásából. Hirtelen belátta azt is, hogy fejtöréssel nem jut előbbre, egyszerűen fel kell készülnie minden meglepetésre és a legsúlyosabb feladatokra is.

A szalon éppen a lábai alatt volt. Lábujjhegyen az ablakhoz ment és lefelé nézett. A szalon ablakai azonban be voltak zárva, és nem hallatszott ki semmi érthető, csak valami beszédhez hasonló morgás, ami mindenesetre azt jelentette, hogy Miss Girton nem volt egyedül. Patricia kihajolt az ablakon, majd visszament a szobába és fülét a padlóra szorította. Férfihangot hallott, de egy szót sem érthetett meg belőle. Ki lehetett a másik?

Látnia kellett Miss Girton látogatóját. De hogyan? Ismét Simonra gondolt és gondolatban megveregette saját vállát. Kinyitotta az ajtót és halkan lement a lépcsőkön. Két lehetőség volt: az ajtó vagy az ablakok. A kulcslyuk könnyebbnek tűnt, csakhogy Patricia nagyon jól tudta, hogy a padló mindenfelé nyikorog. Ezért a kertet választotta. Csakhogy a bezárt ablakokon keresztül megint csak nem érthette meg, hogy mit beszélnek.

Amilyen halkan lejött, ugyanolyan óvatosan ment fel ismét a lépcsőn. Miss Girton szobájának ajtaja nyitva állt és Patricia belépett. Ez a szoba a ház túlsó oldalán volt. Mint kislány, Patricia gyakran mászkált ki és be ennek a szobának az ablakán, a repkény vastag indáiba kapaszkodva. Most még könnyebben megtehette azt, mert sokkal nagyobb és erősebb volt, mint akkor.

Az indák ugyan recsegtek alatta, de mégis simán leereszkedett. Azonban hiába járta körül a házat, a szalon minden ablaka sűrűn le volt függönyözve. A megbeszélés nyilván nagy óvatossági rendszabályok közepette folyt. A kert közepén lugas volt, amelynek sűrű növényszövedékében Patricia nagyszerűen elbújhatott. Innen láthatta a kaput, láthatta a szalon ablakait, anélkül, hogy őt látták volna, és elfoglalva ezt az őrhelyet, nyugodtan várt – a rejtélyes látogatót meg kellett látnia, amikor elmegy.

Ezalatt – anélkül, hogy Patricia hallhatta volna természetesen – a szalonban éppen róla volt szó.

– Egy kis pirula – mondta a férfi, aki Agatha Girtonnal beszélt –, az ember nem is hinné, hogy hat teljes óráig alszik tőle az, aki bevette. Pedig igaz. Ebéd után tegye bele a kávéjába, azonnal elolvad benne, és öt perc múlva elalszik tőle. Fektesse le kényelmesen a szófára, és én tizenegy óra körül éjjel elviszem.

Magas, széles vállú ember volt, és bár egyedül voltak, egészen halkan beszélt, kabátgallérja annyira feltűrve, hogy arcának csak felső fele látszott.

– Csinálja egyedül a gyilkosságait – lihegte Agatha Girton, de az ember nevetett.

– Nem gyilkosság – ígérem. Nagyon erős a lány, és semmi baja nem lesz, csak egy kis fejfájás holnap reggel. Csak nem képzeli, hogy egy ilyen édes gyermeket megölök.

Miss Girton eltakarta az arcát és az asztalra dőlt.

– Disznó – mondta.

A férfi fejét csóválta.

– A maga új keletű tisztességére nincs szükség – mondta. – Valóban nagyon fontos nekem Patricia, de félek, hogy nem követne engem szó nélkül, ahogy most a dolgok állnak. Épp ezért kövesse utasításaimat.

– Nekem is nagyon fontos Patricia – mondta Miss Girton.

– Meg fogom kérni a kezét – mondta a férfi –, és azt hiszem, hogy ennél nagyobb megtiszteltetés nem is érheti.

Miss Girton legyintett.

– Minek hazudik? – mondta. – Itt nincsenek tanúk.

– Egészen komolyan gondoltam.

Az asszony keserűen nézett rá, keserűen és gyűlölettel.

– Azt mondják, a gonosztevők nemcsak gonoszak, hanem őrültek is. Kezdem hinni, hogy ez így van.

A férfi elhúzta a kezét az arca elől és Miss Girtonra meredt.

– Sosem voltam túlságosan kényes az életemre. Sikereim voltak a hivatásomban. A magam módján nagy ember voltam, amellett művelt, társaságbeli, értékes ember vagyok. Gazdag. A fiatalságom teljesen eliramlott, bár most is fiatalnak látszom. Szeretem Patriciát. Meg kell értetnem vele, hogy szeretem, és azután nem fog visszautasítani. Majd meglátja.

– Örült – morogta Miss Girton. – őrült. Ennyi pénzzel, amit összeharácsolt, miért kell engem zsarolnia? Ha olyan gazdag, mit jelent húszezer magának?

– Az embernek sosem lehet elég pénze. És húszezer font nem sok a szabadságért és életért. Ha akarom, gyilkosságért fogják letartóztatni, Agatha néni.

– Ne nevezzen engem Agatha néninek.

– Hát akkor…

– Annak se.

A férfi vállat vont.

– Nos jó, ó Névtelen – mondta –, jegyezze meg azonban, hogy nekem nem a pénz kell magától, hanem valami, amit pénzzel nem lehet megfizetni. Ezt akarom, és ezt meg fogom kapni. Egyébként tudja, hogy mi vár magára.

Miss Girton elsötétült szemekkel nézett rá.

– Nem tudom – mondta lassan. – Éveken keresztül nyomorulttá tett és megkeserítette az életemet. Be akarom fejezni.

A férfi egy darabig hallgatott. Aztán eltakarta az arcát, mintha gondolkodna.

– Jobb, ha nem beszél így, mert kísértésbe hoz. Egy pillanat alatt elintézhetném magát – és Miss Holmon sem segítene vele.

Felkelt és az ajtóhoz ment, egyik keze kabátjának oldalzsebében volt, a másikkal megfordította a kulcsot és halkan, gyorsan kinyitotta az ajtót. Kinézett a hallba és kinyitotta az ajtót, amíg Miss Girtonhoz beszélt.

– Majd magam kimegyek. A lady odafent van, nem?

– Nem hallottam mozogni egy idő óta.

– A maga fülei jobbak, mint az enyémek – mondta a férfi figyelmeztetően. – Tegye pontosan azt, amit mondtam, és ne kísérelje meg, hogy keresztezze a terveimet. Úgysem sikerülne. Jó estét.

Azután gyorsan átment a szobán és íróasztalához lépett. Papirost vett elő. Az egyik fiókból keskeny ismétlőpisztolyt húzott elő. Majd felugrott és az ablakhoz ment, felhúzta a pisztoly biztosítékát és kinézett. A férfi, aki nemrég még itt volt, keresztülsietett az úton, anélkül, hogy körülnézett volna. Agatha Girton kinyitotta az ablakot és kihajolt rajta. Az ablak előtt terasz volt.

Miss Girton felemelte a fegyvert és megcélozta a siető férfi hátát. A két gyors lövés felverte a csendet. Miss Girton látta, hogy a férfi karjai a levegőbe lendülnek és elesik.

Ugyanebben a pillanatban Patricia Miss Girton mellett állt.

– Ki volt az – lihegett a lány fehér arccal –, mi történt?

– Remélem, megöltem – mondta Agatha Girton hidegen.

Lábujjhegyre állt, hogy lássa a lövések eredményét. Csakhogy a bokrok eltakarták előle a férfit, ha ott is feküdt, ahol elesett.

– Maradj itt, amíg lemegyek – mondta. Gyorsan végigment az úton, a revolver a kezében volt. Patricia látta, hogy megjelenik a gyepen.

A férfi a fűben feküdt a hátán. Kalapja leesett és tág szemekkel nézett az égre. Miss Girton letette a fegyverét és föléje hajolt dobogó szívvel…

Patricia hallotta, hogy Miss Girton felsikolt, és akkor látta is, amint feláll, ingadozva és eltakarja az arcát. A lány ujjai revolvere köré fonódtak, amint leszaladt az úton és a gyepre lépett. Miss Girton még mindig ott állt és fehér arca elé tartotta kezeit. A férfinak már nyoma sem volt.

– Komédiázott – suttogta Agatha Girton. – Letettem a fegyvert, és ő felkapta… Kés volt nála.

– És mit csinált?

– Felkapta a fegyvert és elszaladt.

– Utánamegyek – mondta Patricia gondolkodás nélkül, de Agatha hirtelen elkapta a karját.

– Ne légy bolond, gyermek – suttogta rekedten. – Ez a biztos halál… Elfelejtkeztem magamról… Csak annyit mondott: „ne tedd többé”.

Az asszony kezei remegtek és Patricia felvezette a lépcsőn. Miss Girton egyenesen a fürdőszobába ment és Patricia látta, hogy a kezeit mossa. A víz vörös lett. Patricia felkiáltott. Miss Girton tenyerén egy késsel karcolt nagy T betű volt…

XIV. Patricia kapitány

– Megjelölt… A tigris – mondta Agatha Girton hisztérikusan elcsukló hangon. – Istenem:

Kemény és ellenséges vonás tűnt fel az arcán. Amint végigtörölte a szemeit, az arca is véres lett. Volt valami ördögi benne.

– Agatha néni…

Patricia tele volt kérdésekkel, és ez volt a kellő pillanat, amikor kérdezhetett volna, de Miss Girton szinte őrjöngve fordult hozzá és rákiáltott.

– Menj el!

– Ez volt az az ember, aki megzsarolt?

– Menj!

– És ő a Tigris?

Miss Girton előbbre lépett és az ajtóra mutatott.

– Menj el, gyermek – mondta ijesztő hangon. – Menj vissza Templarodhoz, mielőtt elfeledkezem… Ha nem vagy kint egy pillanat múlva, kidoblak.

Patricia olyan leírhatatlan kínt látott az arcában, hogy nem ellenkezett tovább.

– Rendben van – mondta –, elmegyek.

– Siess.

A lány kilépett az ajtón.

Valóban nem tehetett okosabbat, elindult a Pill Box felé. Hét óra körül indult el a suhogó fák között. Már majdnem sötét volt. Amikor feljebb és feljebb haladt a dombon, egyre nagyobb síkban tárult ki előtte a tenger, amely olyan volt, mint az olvasztott ezüst. A sziklák feketén és szaggatottan meredtek ki belőle. Látott egy pontot a holdfényben, amelyről azt hitte, hogy a hajó, de nem volt biztos benne.

A Pill Boxból enyhe fény sugárzott, és Patricia dobogó szívvel és mosolyogva sietett arra. Bár Orace és ő csak a Nagy Kapitány alhadnagyai voltak, most olyan ötlete támadt, amire büszke volt, és ami valószínűleg rangemelést fog eredményezni a kettőjük viszonyában. Sietett a Pill Box felé. Orace a konyhaasztalnál ült és csodálkozva nézett rá.

– Hol van Mr. Templar? – kérdezte és Orace még mindig csodálkozott.

– Még nem jött vissza – mondta.

A lány közelebb lépett.

– Segíthetnék valamiben? – kérdezte aggódva.

– Nem hiszem, Miss – felelte Orace.

– Akkor mondja meg, hova ment Mr. Templar? Találkozni akarok vele.

Orace egy szardíniadoboz-nyitóval dobolt az asztalon szokatlanul erélyesen.

– Nem tudok semmit – mondta –, ha azt mondta, hogy hazajön, Miss, akkor hazajön, ha emberileg lehetséges. Ne aggódjon, mert megárt az arcbőrének.

Mindazonáltal látszott rajta, hogy ideges.

– Gondolja, hogy aggódnom kellene… – kérdezte a lány ijedten. – Valami különös elintéznivalója volt talán ma délután?

– Neem – mondta Orace különös hangsúllyal.

A lány visszament az előszobába és egy székbe rogyott. Elővett egy cigarettát az Angyal dobozából és rágyújtott. Akár volt oka az aggodalomra, akár nem, tény, hogy Orace, bármennyire is leplezte, feltűnően ideges volt. Ha az Angyal olyan pontos, amilyen pontosnak Orace mondja, akkor már feltűnően régen késik.

Órával a kezében ült a lány és minden másodpercben egy ütést érzett a szívén. – Egek, csak nem történt valami baja máris?

– Egy vagy két perc alatt itt lesz – mondta Orace –, fene pontos mindig.

Megvakarta a füle tövét. Előhúzott zsebéből egy óriási nikkel cigarettatárcát és cigarettát próbált sodorni magának, de a papiros folyton kicsúszott az ujjai közül. Háromnegyed nyolckor még mindig nyoma sem volt az Angyalnak.

Patricia fel és alá járt a szobában, lábszárai remegtek, de mosolyogni próbált, és ugyanezt tette Orace, azzal a különbséggel, hogy időnként kiment a szobából és ismét visszajött. Egyik ilyen bejövetelekor kabát és sapka volt rajta és az egyik zsebéből valami veszedelmesen kidagadt.

– Megyek és megnézem, hol marad – mondta. – Maradjon addig itt és vigyázzon.

A lány közelebb lépett.

– Hova megy?

– Csak körülnézek, Miss. Két helyet mondott nekem, ahol kereshetem. Meg fogom találni, ne féljen.

– Magával megyek – mondta a lány.

Orace a fejét rázta.

– Lehetetlen. Ha valami történne magával, Mr. Templar engem ölne meg.

– Hova megyünk először? – kérdezte a lány, figyelmen kívül hagyva Orace válaszát.

– Hova megyek én először? – felelte Orace. – Nem mondhatom meg.

Azután vállat vont, elővette az Angyal hátrahagyott üzenetét a zsebéből és odaadta a lánynak. A lány növekvő izgalommal olvasta. Miért kellett az idejét haszontalan kereséssel tölteni, amikor itt van, hogy hol keresheti az Angyalt. Talán csapdába ejtették…

– Gyerünk – mondta és előresietett.

Orace utánasietett és elkapta a karját.

– Miss…

– Erre megyek – mondta a lány.

– Sajnálom, Miss, nem engedhetem.

A lány lerázta Orace karját és előre szaladt. Orace nagy erőfeszítéssel ügetett mögötte, de csak akkor érte utol, amikor Patricia a nagy rohanásban elesett.

– Sajnálom, Miss, de nem engedhetem, ez a kötelességem.

A lány felegyenesedett, lélegzet vesztve, és ugyanakkor revolvert szegezett Orace-ra.

– Ebből talán látja, hogy komolyan beszélek – mondta. – Nem nagyon szeretném, ha bajt okoznék magának. Orace, de ha meg akar akadályozni abban, amit teszek, akkor lelövöm.

Orace egy darabig hallgatott. Akkor így szólt:

– Rendben van. Menjünk.

És már nem leplezte tovább, látszott, hogy komolyan aggódik.

Keresztülsiettek a falun és a sötét fal mellett eljutottak az Öreg Ház közelébe.

– Vezessen, Miss, ezt az utat nem ismerem eléggé. Semmilyen óvatossági rendszabályt nem alkalmaztak, mert a hold elbújt egy felhő mögé és a sötétben nyugodtan haladhattak előre, már amennyire nyugodtságról beszélni lehetett. Orace alig tudta visszatartani Patriciát, hogy habozás nélkül be ne lépjen az ajtón.

– Hagyjon előre menni.

Elállta a lány elől az utat és Patricia kénytelen volt engedelmeskedni. Beléptek az ajtón és Orace zseblámpáját felgyújtva elsősorban a falakat és azután a lábnyomokat vizsgálta a földön. Megtalálta az automata fegyvert a falban s az elvágott drótokat.

– Ez nem ártott Mr. Templarnak – suttogta. Végiglopózott a folyosón és megnézte az ajtókat. Ismerte Templar cipőit, amelyeket naponta kitisztított és megtalálta hamar a nyomait. Egy pillanatig megállt a nyitott ajtó előtt.

– Ide benézünk – mondta. A lány előreugrott s a következő pillanatban felkiáltott.

Orace elkapta a karját, bár a lány mint egy fúria, igyekezett kiszabadulni a szorításából.

– Egy pillanatra – mondta Orace. Letérdelt a küszöbön és Orace körülhordozta a zseblámpát a szobában. Azonnal megtalálták a nyílást a szoba padlójának közepén, Orace lélegzetvisszafojtva hajolt fölé és megpróbált bevilágítani a lámpájával, de a fény egy csöppnek bizonyult a sötétség tengerében.

Ledobott egy követ és messze-messze lent hallotta a csobbanását:

– Legalább száz láb mély – mondta Orace és nem sokkal tévedett. Az üreg hatvan láb mély volt.

A lány előrehajolt és tenyerét a szája elé tartva kiáltott:

– Simon, Simon!

Csak a visszhang válaszolt.

– Mr. Templar, Sir! Orace van itt! – kiáltott Orace, de nem fejelt semmi más, csak a visszhang.

Patricia eltakarta az arcát

– Angyal, Simon… Oh, Istenem… drágám! – a szavak törve, szaggatottan hangzottak. – Oh Istenem, ha meg tudod menteni, mentsd meg…

Hirtelen Orace-ra nézett.

– Biztos, hogy beleesett? Gondolja?

Orace lámpájával a nyomokra mutatott.

– Nem várták itt személyesen – mondta –, hanem elkészítették neki ezt a csapdát.

– Hogyan szerezhetnénk kötelet – kérdezte a lány, uralkodva a hangján.

– Hozok embereket a faluból – volt Orace válasza –, de ha itt lent van, nem igen tehetünk már semmit sem érte, mert akkor órák óta van már lent.

Patricia végigsimította a homlokát.

Az Angyal meghalt volna? Hirtelen ürességet érzett, szinte kihagyott a szívdobogása. A vér eltűnt arcából. Meg lehet egy ilyen férfit így ölni? Mint valami patkányt? Talán összetörte a fejét, mielőtt leért, és akkor nem szenvedett soká…

És akkor lassan valami megváltozott Patriciában.

A halálos bénaság és tehetetlenség érzése eltűnt. Rettenetes akaraterő ébredt fel benne. A Tigris tette ezt, a Tigris ölte meg Simon Templart. És Patricia nem érzett ebben a pillanatban mást, mint őrjöngő gyűlöletet a Tigris iránt…

– Menjünk, Miss Patricia – mondta Orace. – Szedje össze magát. Nem biztos, hogy leesett ide. Menjünk haza, és én majd összeszedek egynéhány embert…

– Nem!

– Itt nem tehetünk semmit.

– De! – Patricia kezei görcsösen kapaszkodtak Orace vállába. – Azonnal elkezdjük a munkát. Ha ezt akarták, ha meg akartak szabadulni az Angyaltól, sokkal rosszabb ellenfelet kaptak bennem. Jaj nekik! Ha az Angyal elvesztette az életét, akkor a Tigrisnek tíz élete lehet, azt is el fogja veszíteni ma. Velem jön Orace?

Orace nehezen lélegzett.

– Lehet, hogy igaza van, Miss Patricia. Magával jövök. –Gondolkodott. – Ne szóljunk dr. Carnnak, Miss? Ő mégis csak detektív, amint Mr. Templar mondta nekem és a Tigris nyomában van.

– Lehet. Siessünk.

Keresztülmentek a falun. Patricia elöl lélegzet vesztve, s mögötte Orace.

Carn villája sötétben volt és a lány hiába rángatta a csengőt vadul.

– Nincs itthon – mondta kétségbeesve.

Orace látta fehér arcát és összeszorította ajkait.

– Persze – mondta –, Ilfracombe-ba ment délután, egy fuvaros vitte oda.

– Talán tud valamit – mondta a lány – bizonyára előkészületeket tesz. Talán tudja, hogy a hajó ma bejön az öbölbe. De ez nem biztos. Ezt ki kell hagynunk a számításból. Ha megérkezik idejére, annál jobb. De nem tudom, nem találom-e meg előbb a Tigrist, még mielőtt Carn előkerül.

Orace bólintott. Már belenyugodott, hogy Patricia parancsnoksága alá kell helyeznie magát.

– Vissza kell mennünk a Pill Boxba – mondta a lány természetfeletti nyugalommal –, és erőt kell gyűjtenünk arra az időre, amikor a hajó bejön az öbölbe az aranyért.

Olyan volt ez a lány most, mint egy gép, amelyet a gyűlölet és keserűség olaja hajt. Hideg és fehér volt az arca, s határozottan beszélt. Ezen az új hangon mondta:

– Segítségre azért szükségünk van, megkeresem Mr. Lomas-Copert. Ő az egyetlen ember itt, akiben még megbízhatom.

– Az a hülye? – kérdezte Orace.

– Tudom, hogy nem olyan lángelme, amilyennek lennie kellene – mondta Patricia –, de valamit mégis csak jelent a segítsége.

Közeledtek Bloem házához, és egy sötét alak merült fel a homályból, s amikor közelebb jött, Orace felismerte benne Algyt.

– Maga az, Patricia? – kérdezte Algy. – Megismertem a hangját.

Meghökkenve hallotta Patricia szokatlan rekedt és hajthatatlan beszédmódját.

– Éppen magát keresem – mondta a lány. – Jöjjön át a Pill Boxba. Majd eszünk valamit és haditanácsot tartunk.

– Micsodát? – dadogta Algy.

– Ne töltse az időt, majd közben elmondom.

Elindultak.

– Drágám – ellenkezett gyöngéden Algy –, itt nincs háború, a háborúnak már vége van, nem? Mi ez? Tréfa? De nem baj, benne vagyok. Ne mondják, hogy Algy nem sportember.

Amíg Pill Boxban ültek, Orace a konyhában foglalatoskodott. Algy már túl volt az étkezésen, amint mondotta. Mialatt a lány evett, rövid, szaggatott mondatokban elmondta, hogy mi történt.

Elégtétellel látta, hogy Mr. Lomas-Coper nagy figyelemmel hallgatja, szemei csillognak, és kissé összeszedte magát a hallottak hatása alatt.

– Remekül ijesztő, mi? – kérdezte Algy csöndesen, de valamivel komolyabban a rendesnél. A lány kifejtette a terveit.

– Magának aztán vannak idegei – mondta Algy. – De nem az öreg Carn dolga ez?

– Az Angyal ötlete volt – mondta a lány –, és a terv jó, még az Angyal nélkül is. Ami Carnt illeti, nem építhetünk rá, bement Ilfracombe-ba, és nem tudjuk, mennyit tud az éjszakai eseményekről. És amellett megértheti, hogy külön személyes ügyem van a Tigrissel.

Algy érdeklődéssel nézte a lány szemeit, amelyek elsötétültek s a fenyegető halál látszott bennük. A következő pillanatban így szólt Patricia:

– Elég jól úszom – mondta – és maga?

Algy bólintott.

– Nos?

Egy fél másodperc múlva Algy előrenyújtotta jobb kezét.

XV. Algy

Tíz óra volt.

– A hajó most fog bejönni – mondta Patricia és Algyval együtt kimentek, hogy egy pillantást vessenek a tengerre. Csöndes, meleg éjjel volt, a csillagok vidáman hunyorogtak a fekete égen, és a tenger csillogva, ezüstösen terült el előttük. A kis sziget, amelyen az öreg Ház volt, fekete pontnak látszott az ezüstfehér tengeren.

– Látom az öreg skatulyát – lihegte Algy.

– Az Angyalnak igaza volt – suttogta a lány. Apró fekete árnyék látszott a tengeren, amely igen lassan mozgott. Patricia olyan sokáig nézte, hogy a szemei már fájtak.

Algy olyan boldog volt, mint egy iskolás gyerek.

– Kalózok! – mondta. – Csempészek! Yo-hó!

Patricia megfogta a karját és behúzta a házba. Megnézte az óráját és számadást tartott magával.

– Tizenegykor érnek be, ha ilyen lassan jönnek, előbb nem – mondta. – Menjen haza és vegyen fel egy fürdőruhát. Van valami fegyvere?

– Azt hiszem, Hans bácsinak lesz valami.

Patricia mosolygott, hideg, ijesztő mosollyal. Elővette a revolvert a zsebéből.

– Nincs neki – mondta. – Templar tegnap elvette tőle.

– Talán van neki másik. Mindent el fogok követni. Tizenegyre visszajövök.

– Ne késsen – mondta a lány. – Hosszú időbe telik, amíg a parttól eljutunk a szigetig. És azután meg kell másznunk a sziklákat. Hozzon valami kötelet.

– Hozok – mondta Algy boldogan.

A lány bólintott.

– Hát akkor siessen Algy. Tizenegyig visszavárom.

Mr. Lomas-Coper ujjongva és tengerészkiáltásokat hangoztatva távozott. Patricia örült, hogy legalább ebben a választásában szerencséje volt. Ebben a bűnnel fertőzött boycombe-i légkörben üdítő volt Algy gyermeki butasága.

Orace is felkészült a fürdőre. Nevetséges, régimódi fürdőruhájára esőköpenyt húzott. Az esőköpeny vízhatlan zsebében feszült a hatalmas revolver.

– Készen vagyok – mondta, amikor a Miss indulást parancsolt.

– Menjen ki és nézzen körül – mondta a lány – és várja, hogy jön-e Mr. Templar.

Orace elment, bár magában azt gondolta, hogy ez hiábavaló időpocsékolás. Patricia pedig a sziklák szélére ment és figyelte a tengert. A hold előbukkant és feljebb emelkedett. A hajó alig-alig mozgott. Sokáig gondolkozott azon, miért ilyen lassú a hajó mozgása és miért nem a sziget felé tart, hanem ellenkezőleg a part felé. Hirtelen világosan látta a tervet. A Tigris Baycombe-ban van és a hajó azért jön befelé, hogy felvegye. S a szigetre csak a csónakok mennek. Ha ez így van, akkor Algy, aki most már mindent tud, visszajövet találkozni fog, vagy legalábbis látni fogja a csónakot, amely az öbölben a Tigrisre vár. Esetleg meglátja a Tigrist és talán hasznos útmutatásokat hoz.

– Talán elcsípték Algyt – gondolta később Patricia, amikor az idő már nagyon előre járt. – Le kell mennünk és utánanéznünk, mi történt.

Orace összetett kézzel könyörgött.

– Az Istenért, ne, Miss.

De a lány előreszaladt az úton a part felé. Orace utána.

A part hatalmas, durva kövekből épített, körülbelül tíz láb magas falból állt. Néhány cölöp adta meg a kikötőjelleget – ezekhez a cölöpökhöz kötötték ki időnként a halászok a bárkájukat. Amikor leértek, Pat és Orace körülnéztek, de nem láttak semmit. Egyszerre egész közelről nyöszörgő hangot hallottak: – Pat! – Orace fel akarta gyújtani a villanylámpáját, de a lány nem engedte. A hajóról megláthatták volna őket.

– Maga az, Algy?

– Igen – vallotta be a hang. – Bolond voltam, elcsíptek, puff!

A lány felemelte a férfi fejét és Orace megvizsgálta köröskörül a talajt.

– Mi történt? – kérdezte a lány – Rosszul van?

– Azt hiszem, összeszedem magam egy-két perc alatt – mondta a férfi.

Orace félretolta a lányt, felemelte Algyt. Algy arca véres volt, nyilván a füle mellett üthették meg, mert ott vastag csomóban állt a vér. Orace bádogpoharat húzott elő zsebéből, vizet hozott a tengerből és a sós vízzel lemosta a sebet. Közben Patricia elővett egy zsebkendőt és körülkötötte Algy fejét.

Algy elégedetten bólintott.

– Úgy nézek ki, mint egy kis hős – mondta –, idejöttem, és amint a könyvben áll, rájuk kiáltottam: „fel a kezekkel” és akkor így bántak velem.

– Megismert valakit?

– Nagyon sötét volt, de az egyik közülük rövid és vastag volt, mint egy szultán, és ha nem tartanám nevetségesnek, azt mondanám, hogy egészen olyan volt, mint Hans Bloem, a nagybácsim.

– Hányan voltak itt?

– Három vagy négy. Egy csoportban álltak úgy, hogy nem vagyok biztos benne.

A sziklafalnak támaszkodott és megviseltebbnek látszott, mint amennyire bevallotta. Orace kibontotta a kötelet, de előbb Algyhoz fordult.

– Nem lenne jobb, ha hazamenne? – mondta bizonyos undorral.

– Nem, nem megyek – mondta Algy határozottan. – Tovább fogok harcolni maguk mellett. A hideg víz majd jót tesz nekem.

Orace tovább erősködött, és Patricia sem bánta volna most már, ha Algy hazamegy. Ezért azt a megbízást akarta neki adni, hogy nézzen utána, megérkezett-e Carn.

– Már utánanéztem – felelte Algy –, mikor lefelé jöttem. Még nem tért vissza.

Ezzel végképp eloszlott az a remény, hogy a törvény segítségével induljanak harcba. Úgy látszott, hogy Carn sokkal kevesebbet tud és sokkal kevésbé felkészült, mint Patricia hitte. Túlbecsülte Carnt, és azt a segítséget, amelyet tőle várhat.

Ekkor tehát Orace megerősítette a kötelet egy kiálló sziklán, és azután lassan elengedték a szakadékok közt, olyan helyen, amely árnyékban volt – mert a hold most már erősen világított.

– Elég hosszú lesz? – mondta Algy. – Ki megy le először?

Lerakta az esőköpenyét, és most már mind a hárman fürdőruhában álltak ott.

– Figyeljen ide – mondta Patricia –, ne csapkodjon a vízben, hanem csöndesen és simán ússzon, és főleg ne szóljon senkihez. Nos, jó szerencsét mindenkinek! Kövessétek a vezetőt.

Mielőtt a másik kettő megmozdult volna, Patricia leereszkedett a kötélen. Nehézség nélkül leért, mert a kötél hosszabb volt a kelleténél. Beleereszkedett a vízbe, amely a térdéig ért. Csakhamar mind a hárman lent voltak s vízben és elindultak. Kétmérföldnyi tenger volt előttük, de mind a hárman jó úszók voltak, és a tenger csöndes volt. Patricia úgy suhant a vízen, mint egy hal, valamivel a másik kettő előtt és pontosan kettőjük között, Hosszú, energikus, csöndes húzásokkal haladt előre a vízen.

Ugyanebben az időben Carn detektívfelügyelő úr és a kísérete gyalog közeledett Baycombe felé, miután a kocsijuk összetört, tíz mérfölddel Baycombe előtt. Az a remény, hogy egyáltalán szembekerülhetnek még a Tigrissel, nullára csökkent.

XVI. Az Angyal

Hatvan lábnyit zuhanni egy másodperc alatt nem gyerekjáték. És ez a másodperc sokkal, de sokkal hosszabbnak tűnt. Szinte fütyült a levegő a füle mellett, amikor Templar lefelé zuhant a koromsötétben, és valósággal – ha lehet így mondani – megkönnyebbült, amikor végre belezuhant a vízbe, amely hatalmas csobbanással nyelte el.

Mint egy zsák, úgy zuhant bele a vízbe s a szénfekete folyadékban csaknem fele olyan mélyre süllyedt, mint amilyen magasról a víz színéig érkezett. Szíve irtózatosan dobogott, tüdeje majd megpattant. Egy másodperccel később már a felszínre rúgta magát, és óriási tömeg levegőt szívott a tüdejébe. Az ütéstől és zuhanástól azonban egy pillanatra annyira elvesztette minden erejét, hogy azonnal ismét visszasüllyedt. Most csak három-négy méterre bukott a víz alá, s amikor ismét felrúgta magát, elkapott egy kiálló sziklát, amely azonban testének súlya alatt letörött. Megpróbált úszni, de ez nagyon rosszul sikerült. Sehogyan sem tudott magához térni. Szerencsére nem volt teljesen sötét ez a verem – ha verem volt –, hanem a pincék foszforos fénye terjengett benne, s Templar szemei lassan megszokták ezt a különös homályt.

Föld alatti üregbe esett, amely nyilván összeköttetésben van a tengerrel, de ez az összeköttetés esetleg csak valami föld alatti vízér, vagy olyan folyosó, amit lehetetlen megtalálni. Mindenesetre hatalmas boltíves üreg volt, valamikor pince lehetett, még pedig többemeletes pince, amelyet azután valahogyan elöntött a tengerár. A legnagyobb és legijesztőbb tulajdonsága ennek a víznek a szédületes sebessége volt. Valahonnan valamerre vadul rohant és tajtékozott a sötét, hideg folyadék, és Templar pillanatok alatt messze került attól a helytől, ahol lezuhant. Az Angyal minden izmát megfeszítve igyekezett az árral szemben úszni, mert meg volt győződve róla, hogy a hatalmas áramlat valami olyasmi felé sodorja, ami még a halálnál is biztosabb halál. Azonban egyre gyöngébb lett, mert az esés minden erejét elvette. A sziklák, amelyek a folyót szegélyezték, meredekek és élesek voltak. Időnként elért egy-egy ilyen sziklát, megfogta, de az ár lesodorta róla. Megint hosszú és nehéz küzdelem következett, hogy az árral szemben a part mellé érjen és elkapjon valamilyen kiálló kődarabot. Ez a reménytelen küzdelem azonban nem hozott más eredményt, mint azt, hogy mind a két tenyeréből csorgott a vér és egyre gyöngébb lett. Csak az tartotta benne az erőt, hogy mindenki más már a zuhanástól elpusztult volna, de úgy látszik, az Angyal csillagaiban nem az volt megírva, hogy fiatalon pusztuljon el. Most végre megkapaszkodott egy sziklában és keményen tartotta magát. De ezek a sziklák valamilyen fémtartalmú folyadéktól, amely végigcsurgott rajtuk, törékenyekké váltak, és rövid idő múlva letörtek a kezei között. Pedig amennyire ki tudta venni, valami a sötétben is sötétlő nyílás látszott valamivel lejjebb a sziklák között, s odáig szeretett volna eljutni. A víz harsogása teljesen megsüketítette, és egy pillanatig arra gondolt, hogy lejjebb valami föld alatti vízesés vár rá. A ködös fényben és a fülledt, mérges föld alatti levegőben még a lélegzetvétel is nehezére esett. Szerette volna, ha tíz karja van, még akkor is alig tudta volna tartani magát, mivel a sziklákra felmászni nem tudott, és a vízben lógó testét hallatlan erővel sodorta tovább az ár. És mégis, valami tartotta benne a lelket, akkor is, amikor fizikailag már nem bírta tovább, éspedig az, hogy időnként friss, hidegebb levegő csapta meg az arcát, amiből újra és újra következtetett, hogy valahol a csatorna érintkezésben van a külvilággal. De ez a következtetés semmi gyakorlati haszonnal nem kecsegtette, mert ebben az óriási sötét veremben a ködösen porzó, csapkodó, habzó áradat fölött vajon micsoda emberfeletti érzékkel lehetne megtalálni azt a kijáratot, amelyről azt sem tudta biztosan, hogy járható-e a számára?

Most lerántotta a szikláról az áradat, és percek alatt negyven-ötven méterrel sodorta el. A piszkos fekete víz a szájába ömlött és belefojtotta a lélegzetet. Egész testével csapkodva a vizet, kétségbeesve látta, hogy nem tud visszakerülni a sziklához. Néhol a víz is alacsony lehetett, mert olyan ütéseket érzett a testén, amelyek csak az áramlat alól kiálló szikláktól eredhettek. A víz egyre gyorsabb lett, s a hangja egyre bömbölőbb. A foszforeszkáló fények is eltűntek, és koromsötétben rohant vele az áramlat. Már csaknem félájultan nyúlt el a vízen és ellenállás nélkül tűrte a szédítő sebességet, csak annyi ereje maradt még, hogy időnként kiemelje fejét a fekete habok közül és lélegzetet vegyen.

És akkor egyszerre, amint így kiemelkedett a vízből és minden erejével lélegzet után kapkodott, megpillantotta feje felett a csillagos eget. Megfordult a vízben és felfelé bámult. De nem ért rá azon gondolkodni, hogy megmenekült-e vagy sem, mert a víz rohanása a végsőkig meggyorsult, és amint maga elé nézett, látta, hogy bömbölve szóródik szét kiálló sziklák tömegén és azután valahol lehull a mélybe.

Az áramlat szikláról sziklára sodorta, egyikhez hozzávágta, a másikon végigrántotta és már a levegő is, amit beszívott vizesebb, vízporosabb volt, mint maga a víz és akkor hatalmas ütést érzett, s a víz iránya függőlegessé vált. Óriási erővel sodorta lefelé a vízesés és végül valami hatalmas erő felkapta, kiröpítette a víz pályájából, hatalmas ütést érzett a gerincén és elvesztette az eszméletét.

Három órával később nyitotta ki a szemeit – bár ő nem tudott róla, hogy csak három óra telt el, vagy több – nedves füvön feküdt a föld alatti csatorna kijáratánál, amely körülbelül ötven lábbal fekszik mélyebben, mint a folyó föld alatti járata. Amint végigtapogatta magát, minden porcikája fájt és mégis csöndesen, fájdalmasan elmosolyodott magában arra a gondolatra, hogy fantasztikus szerencséje most is kitartott mellette – megmenekült. És ez azt jelentette, hogy a Tigris – nem menekül meg! Mindenesetre jelenleg nagyon rosszul érezte magát.

Várt. Várt hosszú ideig, és lassú, s szabályos lélegzetvétellel igyekezett erőt önteni magába és megállapítani, hogy nincs-e komolyabb baja. Mindenesetre csupa véraláfutás, ütés és daganat volt, de ez még nem zavarta volna abban, hogy felegyenesedjen. Azonban a vérkeringése és szívdobogása teljesen rendellenessé vált, és ezen, tapasztalata szerint, csak a nyugalom és szabályos lélegzés segíthetett.

Néhány lábnyira előtte halkan és egyenletesen csapkodta a tenger a parti sziklákat. Nem messze előtte az öbölben ott feketéllett az öreg Ház szigete, magas, lombos fáival, amelyeket elöntött a holdfény. Festői látvány! Amint így feküdt és nézelődött, keskeny csónak vált el a hajó árnyékából és elindult a sziget felé. Ugyanabban a pillanatban a sziget felől ugyanolyan csónak közeledett a hajóhoz. Az éjszaka olyan csöndes volt, hogy éles hallásával még az evezőlapátok csendes loccsanását is hallotta.

– Köszönöm! – mondta az Angyal az égre nézve. Itt volt tehát, ahova készült, egyforma távolságban a hajótól és a szigettől. Élve és többé-kevésbé használható izmokkal. És – ami a legfontosabb, a Tigris abban a hitben van, hogy Mr. Templar halott. Mr. Templar feltett szándéka volt meg is hagyni ebben a hitben, ameddig csak lehet. Hírhedt optimizmusa lassanként visszatért.

– Olyan harc lesz ez Mr. Templar és a Tigris között – gondolta, a csillagokra bámulva –, hogy az összes kis angyalkák mosolyogva néznek le rá.

Felegyenesedett és néhány nyújtózó mozdulatot tett a parton. Ennek eredménye nyilván kielégítette, mert belegázolt a vízbe. Fegyverei a vízhatlan tokban helyükön voltak. Belevetette magát a tengerbe és zajtalan húzásokkal indult el a hajó felé. Ritmikus mozdulatokkal haladt előre a dagállyal. Szemeit nem vette le a hajóról és a szigetről, és örömmel figyelte a kettő között lebonyolódó csónakforgalmat. Amikor megközelítette a hajót, mintegy negyven yardot úszott a víz alatt, ami nem ütközött különösebb nehézségbe, mert nagy gyakorlata volt a búvárkodásban. Ilyenformán meg tudta kerülni a hajót, azért, hogy a nyílt tenger felől közelítse meg. Közvetlenül a hajó oldalán bukkant fel és megfogta a hatalmas horgonyláncot. Ez azonban annyira nyikorgott, hogy nem merte megkockáztatni a felmászást. Még egyszer és újra szerencséje volt. A hajó oldalán valamivel arrébb kötéllétra lógott a fedélzetről. Valószínűleg a Tigris és a többi vezető számára volt előkészítve, és az Angyalnak éppen jól jött.

Az Angyal felmászott a kötéllétrán, és amikor egy vonalba ért a fedélzettel, percekig hallgatózott, azután átbújt a korlát alatt és a fedélzeten volt. Látott egy őrt a hajó orrában, akinek fekete alakja kirajzolódott az égen és néhány alakot a motorház alatt.

– Idáig már megvolnánk – gondolta –, most már hozhatják nekem az aranyat.

Egy alak szaladt el a kémények között és az Angyal habozott. Ez nem a legbiztosabb hely volt számára. A kabinok szintén nem éppen csábítóak. De szüksége volt néhány perc nyugalomra, hogy kigondolja a legközelebbi tennivalót.

Egy ajtó volt jobb oldalt előtte, amely biztatóan nézett ki és Templar lábujjhegyen elment odáig. A kilincset nagy óvatosan nyomta le. De az ajtó be volt zárva. Megpróbálta a maga módján kinyitni, amikor lépéseket hallott. Behúzódott a sarokba, amely nem volt éppen biztató fedezék, de az Angyal kíváncsi volt rá, hogy ki jön arra. Félszemmel a kémények felé pislogott és azután hirtelen elfordult.

Bloem volt, kezében egy tállal, amelyen szendvicsek és szódavíz volt. Az Angyal a vállán keresztül nézett vissza. Egy pillanatig arra gondolt, hogy elmenekül, de csak egy pillanatig. A fedélzeten nem volt ajánlatos egy lépést sem tennie, és Bloem különösen érdekelte, mert valószínű, hogy a Tigrisnek visz egy kis harapni- és innivalót. Bloem továbbhaladt és az Angyal kihajolt, hogy lássa, észrevett-e valamit. De a búr nyugodtan haladt tovább az ajtóig, és valamit csinált a kilinccsel. Elővett egy kulcsot s megforgatta a zárban, majd a kilincset fordította el. Félig kinyitotta az ajtót és az Angyal látta a kabin egyik sarkát, mert a kabin világos volt. Bloem lehajolt, hogy letegye a tálcát és ebben a pillanatban az Angyal elugrott a helyéről. Bloem hörgő hangot hallatott, Simon teljes erejével és súlyával ráugrott és leteperte. A búr bevágta fejét a padlóba és elterült.

Ez rendben lett volna, de a kiáltás és zuhanás hangja másokat is odacsalhatott. Az Angyal éppen ezért azonnal talpra ugrott, mint egy párduc, felemelte Bloemet gallérjánál fogva, és egy sarokba lökte, ugyanakkor becsukta az ajtót és nekitámaszkodott a hátával, majd körülnézett a kabinba.

Még észre sem vehette, hogy ki ül a sarokban, amikor valaki kinyújtotta a kezét.

– Oh, mi újság, Agatha néni? – mondta az Angyal finoman és udvariasan, és Agatha Girton arcán mosolyszerű valami vonaglott végig.

– Remek ember maga, Mr. Templar – mondta ironikusan.

XVII. Kalózok

Az ellenkező oldalról érkezve, Patricia és két kísérője nem kerülték meg a hajót, amint azt Templar tette. Teljes csöndben közeledtek a hajóhoz és semmiféle más elővigyázatot nem tartottak szükségesnek. Amikor közel értek a hajóhoz, Patricia előre mutatott a horgonyláncok felé. Miután belekapaszkodott a horgonyláncba, ugyanazt a felfedezést tette, amit az Angyal az előbb és intett a többieknek, hogy mégis csak kerüljék meg a hajót. Így eljutottak ugyanahhoz a kötéllétrához, amit az előbb Angyal használt és mivel Patricia volt a legfrissebb köztük a hosszú úszás után, ő ért először oda. Azután következett Algy és legvégül Orace, aki csak a kutyaúszás segítségével tudta fenntartani magát. – Még egy kicsit – suttogta Patricia – és ott vagyunk.

Patricia felmászott a létrán és mielőtt átbújt volna a korlát alatt, visszanézett. Algy már elindult felfelé és Orace is a kötélbe kapaszkodott. Patricia látta az őrt a hajó végén, más embert azonban nem látott és ezért intett lefelé, hogy siessenek.

– Hogy vagyunk? – kérdezte Pat.

– Szóra sem érdemes – mondta Orace, akiről csurgott a víz, mint egy fókáról.

– Algy?

– Borzasztó jól – mondta fogvacogva Algy. – Remélem, találunk a Tigrisnél whiskyt.

A lány Orace-hoz fordult.

– Vegye át a vezetést – mondta –, mert én nem értek a hajókhoz.

– Hm – mondta Orace és megvakarta az állát. – Majd körülnézek.

A lány Algyba karolt és úgy várt az árnyékban. Minden pillanatban jöhetett valaki. Rövid idő múlva Orace visszalopózott az árnyékba.

– Erre – mutatta Orace.

A hajó fara felé vezette őket, kötélcsomók és ládák között.

– Itt el lehet bújni – mondta Orace mentegetőzve –, jobb helyet nem találtam egyelőre.

Agy lebukott és Patricia követte. Kis lejáratot találtak, ahol kátrányszag és sötétség fogadta őket. Orace felgyújtotta a lámpáját.

– Hogy vagy Algy?

Ahol Mr. Lomas-Coper nem volt kék, ott szürke volt, de a sós víz nyilván elállította vérzését, mert a zsebkendő teljesen tiszta volt a homlokán. Lázasan vigyorgott.

– Inkább gyönge vagyok – mondta –, más bajom nincs. Félek, hogy nem vagyok megfelelő a kalózéletre, Pat.

A lány arrébb húzódott, hogy helyet adjon neki a kinyújtózáshoz.

– Orace és én körülnézünk a hajón, amíg maga magához tér egy kicsit. Mielőtt hozzákezdünk valamihez, meg kell tudnunk, hogy mit csinálnak a Tigris és emberei. Tudnunk kell, hol vannak, hányan vannak és mik a terveik. Addig nem kezdhetünk támadást.

– Azt hiszem – mondta Orace –, hogy nagymértékben le fogom kicsinyíteni a számukat. Amelyik a kezembe kerül, azt a kedves papája sem ismeri meg többé.

– Nekem is van egy számadásom – mondta a lány –, és éppen ezért előre megyek.

Orace már feladta azt, hogy a lánnyal vitába keveredjen, és ezért lemondóan legyintett:

– Együtt megyünk – nyugodott bele. – Nem fogjuk egymást zavarni. Mr. Lomas-Coper addig egyedül szenved itt. Jó?

– Ne törődjön velem, öregem – sürgette Algy. – Majd rendbe jövök.

Kimásztak a kátrányszagból, és a kötélzet között körülhordozták tekintetüket. Orace így szólt:

– Azt hiszem, ahhoz tarthatjuk magunkat, amit Mr. Templar mondott. Ezen a hajón most nincsenek sokan, egy részük az aranyszállítással van elfoglalva, más részük még a parton van. Lehet, hogy van itt egy mérnök valahol és nyilván egy szakács is.

– Menjen körül és nézze meg a konyhát, valamint a gépházat. Én előre megyek, s végül a szalon előtt találkozunk. Ha elintézhetjük a hajót, akkor következnek azok, akik az aranyat hordják.

Elváltak. Mihelyt a lány eltűnt előle, előrekúszott a kötelek között és lebukott. Fiatalabb éveiben Orace kitűnően tornázott és még ma is rendben voltak az izmai. Csendesen mászott előre a kötelek között és elért az emberek közé, akik a parancsnoki híd alatt álltak.

– Mi a baj? – kérdezte az egyik.

– Még három forduló és befejeztem.

– Mondd meg, hogy siessenek. Az öreg úr türelmetlen.

Egy ember lekúszott a köteleken és beleugrott a csónakba. Orace közelebb kúszott. A banda gyorsabban dolgozott, mint gondolta. Ha már csak három forduló van hátra, akkor sietni kell. Orace nem hallott több beszédet s ezért óvatosan visszafordult a mérnöki kabin felé. Sikerült észrevétlenül el is érni. Orace mezítláb volt és így a dobozok és deszkák között is zajtalanul tudott előrejutni. A mérnöki fülkében egy ember állt háttal az ajtónak és amikor Orace támadott, ez az ember estében nagyot kiáltott, de nem volt valószínű, hogy odakint meghallották. A mérnök a zsebéhez kapott és kirántotta revolverét, ami azonban esés közben kiesett a kezéből és így Orace megtakarította, hogy tüzelnie kelljen, ami kellemetlen lett volna. Mind a ketten a földre kerültek, de a mérnök esett alulra és fejét belevágta a dinamóba.

Orace végignézett a gépeken, amelyeket még tengerész korából ismert és az az ötlete támadt, hogy rázárja a mérnökre az ajtót. Ilyenformán a hajó szívét kaparintja meg és adott körülmények között könnyen átveheti a vezetést. Zsebre tette a kulcsot és visszafelé igyekezett a fedélzetre. Félúton lehetett, amikor nehéz léptek zaját hallotta a háta mögött. Orace hirtelen felkapta a fejét és néhány lábnyira fölötte ezt kérdezte valaki:

– Minden rendben van lent, József?

– Yeah – felelte Orace náthás hangon, anélkül, hogy felnézett volna.

– Nem egészen egy órán belül indulunk. Nem baj, ha kifogy az áram, csak indítsa el a villanymotorokat, hogy minél előbb kint legyünk innen.

– Yeah, Sir.

– Le fogok csöngetni, amikor indulunk és akkor teljes sebességet tartson addig, amíg újabb utasítás nem jön.

A léptek elhaltak a hátsó fedélzeten és Orace fellélegzett. Egy acélajtó volt előtte, mellette pedig egy keskeny folyosó és Orace nem tudta, melyiket válassza. Ugyanebben a pillanatban kinyílt az ajtó és megjelent egy férfi a nyílásban.

Ez a férfi nem beszélt, de Orace hallotta nyikorgó lépteit a fémlapokon és a háta borsódzott. Volt valami ellenséges abban, ahogy ez az ember csendesen közeledett feléje. Orace elbújt a folyosónyílásban, de a léptek egyre közeledtek. Orace hátrahajolt s a nyikorgás közvetlen előtte hangzott most. Ösztönösen elkapta a fejét és valami kemény tárgy közvetlenül mellette ütődött az acélajtónak. Orace előreugrott, de megcsúszott a vaslapon és ugyanakkor halálos szorítást érzett a torkán…

Patricia homályosan körvonalazott keskeny folyosóban indult el kalózútjára. Itt volt a Tigris hajóján e pillanatban egyedül, egy csomó ember ellen. Nem gondolta meg, hogy vannak-e esélyei, mert olyan ösztönös gyűlölet fűtötte, amely nem ismer meggondolásokat. Patricia egy pillanatig sem gondolt az Angyalra, de ez nem azt jelentette, hogy elfeledkezett róla, vagy, hogy a fájdalom nem égett frissen és kínosan a szívében, egyszerűen önkívületben volt, a bosszú önkívületében, és így botorkált előre a folyosón. Semmiféle ijedtség, meggondolás, vagy elővigyázatosság nem gátolták a lépteit.

Egy ember állt most előtte, és ez az ember még soha olyan hangot nem hallott, amilyen jeges, halálos hangon Patricia rákiáltott.

– Fel a kezekkel! – sziszegte a lány. – Ki ne nyissa a száját, hat golyó van a revolverben és magának egy is elég.

A férfi szótlanul megfordult.

Magas, karcsú lányt látott maga előtt, sötét Jantzen fürdőtrikóban – már ez is elég lett volna ahhoz, hogy elveszítse a fejét és azt higgye, hogy álmodik. A szakács, mert ő volt az, fegyveres férfiakat várt, amikor megfordult, és egy csuromvizes fürdőruhás kislányt látott maga előtt, revolverrel a kezében. Azonban ez a revolver éppen eleget tudott ahhoz, hogy mindegy legyen, kinek a kezében van.

– Unok várni – mondta a lány –, fel a kezekkel és előre!

A férfi felemelte a kezeit és valami kihullott belőle. Olyan volt, mint a főzőkanál. Ugyanakkor a férfi előrehajolt, mintha meg akarná ütni a lányt és Patricia kétszer is megrántotta a ravaszt. A revolver nem sült el. Páni félelem rázta meg a lányt, eszébe jutott a vízhatlan táska, ami Templar szerint megbízható. A férfi észrevette a habozását és kinyújtott karokkal rohant rá.

Patricia anélkül, hogy meggondolta volna, mit tesz, teljes erejével a férfi arcába vágta a revolvert. Az acélszerszám homloka közepén találta a szakácsot, mire halk sóhajjal előredőlt és Patricia mellett a földre esett.

A lány csöndesen és mozdulatlanul állt, szíve borzasztóan dobogott. Figyelt, nem hallotta-e meg valaki a történteket.

Amint összeszedte magát, elindult a parancsnoki híd felé. Valakinek kellett ott lennie, talán Bittle, vagy Bloem, vagy maga a Tigris vállalta az őrséget addig, amíg az emberek az arannyal foglalatoskodnak. Amikor elindult a parancsnoki híd felé, nyitott ajtó mellett haladt el, és amikor benézett, csaknem felkiáltott örömében, itt volt a Tigris fegyvertára. Bement és válogatott a revolverek között. Kiválasztott egyet, és kinyitva egy doboz töltényt, megtöltötte. Ismét kiment a folyosóra, becsukta az ajtót maga mögött, bezárta s a kulcsot ledobta a földre, hogy a Tigris se jusson egykönnyen fegyverekhez, ha sor kerül rá. A felső fedélzet teljesen üres volt. A lány hallotta a hullámverést. A parancsnoki híd egy sor kabin fölé épült, nyilván köztük van a Tigris kabinja is. Erre azonban csak akkor kerülhet sor, ha a híddal végeztek. A lány felnézett a hídra és elindult a lépcsőn felfelé. Egy férfi a kapcsolótábla fölé hajolt. A holdvilágban csillogó uniformisa kitűnő célpont lett volna. Kifelé bámult a tengerre és pipáját szívta. Arra gondolt éppen, milyen jó lesz, ha mindennek vége van, és azokra a kikötőkre, kocsmákra és nőkre, akik a világ különböző helyein várnak rá. Mr. Maggs romantikus lélek volt, aki szerette a változatosságot, Kelet csodáit és a nőket. Mr. Maggs már az orgiákról álmodozott, amelyeket a Tigris pénzéből rendez majd, és különösen sokszor gondolt egy bristoli bárra, ahol a nők fürdőruhában táncolnak. Ebben a pillanatban barátságtalan hang kiáltott rá:

– Kezeket fel!

Mr. Maggs gondolkodás nélkül engedelmeskedett. Egy kéz nyúlt a zsebébe, és Mr. Maggs érezte, hogy a revolvert kiemelik onnan.

– Most megfordulhat.

Mr. Maggs megfordult és leesett az álla, amikor meglátta a lányt.

– Maga nőstényördög – sziszegte Maggs felbátorodva;– na, várjon, szívem…

Megpróbálta leengedni a kezeit, de két revolver szegeződött rá. Mr. Maggs a Halál meséit olvasta a lány hideg, szürke szemeiből.

– Figyelmeztetem, ne próbáljon kiáltani, kénytelen volnék lőni, és akkor nem érek rá figyelni arra, hogy ne életveszélyesen sebesítsem meg.

Mr. Maggs túlságosan ismerte a saját revolverét ahhoz, hogy komolyan vegye a lány fenyegetését. Hátradőlt tehát és felemelt kézzel állt ott.

– Nos, hol van a Tigris?

– Téved maga, hallja, a Tigris nem jön ide, megnyugtatom magát.

– Melyik részére célozzak, Maggs? – kérdezte a lány.

– Ez nem változtat a dolgon – mondta Maggs –, mondom, a Tigris nincs a hajón. Nem mondhatom meg magának, hol van. Kérdezze meg Bittle-től.

– Hol van Bittle?

– A bal kéz felőli kabinban.

– Vezessen oda – mondta Patricia, mert tudta, hogy Maggs hazudik.

Maggs elindult és a lány követte. Követte az ajtóig, ahol Maggs benyitott.

– Menjen be és vigyázzon, mit tesz. Minden gyanús mozdulat a halálát jelenti. – Maggs előre ment, a lány mögötte. Jobb lábával berúgta az ajtót…

Nem volt szándékában a kabinban maradni. A revolvereket nem tudta lerakni és nem zárhatta be az ajtót Maggs mögött. Egyet tehetett csak, és azt meg is tette, amikor Maggs háttal állt előtte: teljes erővel fejbe vágta az egyik revolverrel.

Ugyanakkor észrevette, hogy egész testében remeg. Ez a munka már nem volt neki való. Embereket leütni – nem. Félt, hogy megölte Maggsot, lehajolt hozzá és látta, hogy lélegzik.

– Szedd össze magad, Patricia Holm – mondta magának. – Ez nem ötórai tea, ne felejtsd el. Még sokkal rosszabbul is bánhatnak veled.

Bezárta Mr. Maggsot a kabinba és a kulcsot itt is ledobta a földre. A sötétben csak ő tudja megtalálni, ha szükség lesz rá. Azután átment a másik ajtóhoz és benyitott.

A kabin sötét volt. Kereste a villanykapcsolót, és amikor megtalálta és megfordította, egyszerre olyan ragyogó fény öntötte el a kabint, hogy csaknem megvakult. Az asztalon félig elszítt szivar hevert.

Patricia egész testében remegni kezdett. Idegessége nőttön-nőtt. Nem tudta elképzelni, hogyan került a félig elszívott szivar az asztal közepére. Talán minden percben visszajöhet Bittle. Patricia ismét eloltotta a villanyt.

Ugyanabban a pillanatban érezte, hogy két erős kar ragadja meg a csuklóit és kicsavarja a revolvert belőle. Az ijedtség teljesen megbénította.

XVIII. Az Angyal visszatér

Bittle durván a sarokba lökte a lányt, és becsapta az ajtót maga mögött.

– Lássuk csak – mondta.

Kibontott gallérral, fésületlenül állt ott, és durvább és közönségesebb volt így, mint valaha. John Bittle egyike volt azoknak az embereknek, akiket csak tökéletesen felöltözve bír el a társadalom. Kerek, vörös arca is durva és kegyetlen volt.

Végignézett a lányon és szakértő pillantása alatt Patricia elpirult.

Zsebre vágta a revolvert úgy, hogy az agya kiállt a zsebéből.

– Hát ez az a híres Miss Holm! Kissé meglep, hogy ilyen körülmények között találkozom a baycombe-i arisztokrácia egyik legnevesebb tagjával.

– Mint ahogy meglepi az embert, hogy Sir John Bittle-t ilyen társaságban és ilyen körülmények között találja – felelte a lány.

A férfi fejét rázta.

– Én nem vagyok semmiféle Sir John Bittle. Ezt a rangot Baycombe-ban adományoztam magamnak és most, minthogy mind a ketten búcsút mondunk Baycombe-nak, nyugodtan szólíthat John Bittle-nek.

– Örömmel hallom, hogy bevallja a csalásait – mondta Patricia.

– Remélem, hogy mindennek örülni fog, amit hall – mondta Bittle –, mert ellenkező esetben boldogtalan lesz a házasélete. Érti? Egy óra múlva a nyílt tengeren leszünk, és ezt a hajót én vezetem. Nagyon hálás vagyok, hogy idejekorán érkezett meg.

A lány jeges pillantást vetett rá. De Bittle gúnyosan mosolygott.

– Mint üzletember, nincs időm arra, hogy sokat fecsegjek. Hozzám fog jönni feleségül, és el van intézve. Maggs, a kapitány törvényesen elvégezheti a szertartást. Különben örülhet a közbelépésemnek. Ha nem volnék itt, nem tudom, Maggs hogyan állt volna bosszút azért a gorombaságért, amelyet maga elkövetett vele szemben. Maggs nagyon temperamentumos ember. De én majd le fogom szerelni, amikor közlöm vele, hogy maga a feleségem lesz.

– Jó ember – mondta Patricia –, előbb meghalok.

– Nem lesz módjában.

Bittle különösen utálatos volt, amikor szeretetreméltó akart lenni.

– Egyébként épp akkor hagytam el a kabint, amikor maga Maggsot beterelte a másik fülkébe. Gondoltam, hogy legközelebbi látogatása nekem fog szólni, és azért előre engedtem magát.

– Maga csirkefogó – mondta Patricia –, jobb lesz, ha békén hagy. Rosszul vagyok, ha látom.

– Még mindig nagyon hangos – felelte Bittle –, de majd én letöröm a derekát a házasságban.

– Hazug fráter – mondta a lány. – Maga csak azt teheti, amit a Tigris parancsol magának. Szeretnék találkozni a Tigrissel, lesz szíves odavezetni engem.

Bittle nevetett.

– Én vagyok a Tigris.

– Maga egy patkány, de nem Tigris.

– Majd meglátja – felelte Bittle és az órájára nézett. – Félek, hogy most magára kell hagynom. A szállítmány után nézek. Remélem, nem bánt el túl keményen Maggsszal.

– Attól félek, hogy életben maradt.

– A második tiszt is elvezeti a hajót, amíg Maggs magához tér. Viszontlátásra, Patricia.

A lány hallotta, amint Bittle rázárja az ajtót.

Fogalma sem volt róla, hogy hány óra van, mert óráját a Pill Boxban hagyta. Körülnézett a szobában, hogy valami fegyvert találjon, de természetesen nem talált semmit. Azután az ablakot vizsgálta meg, amely azonban kicsi és kerek volt, és semmire sem ment vele. Teljesen be volt zárva. Leült és megpróbált higgadtan gondolkodni. Minden attól függött, hogy Orace biztonságban van-e. Lehet, hogy Orace is fogoly. De az is lehet, hogy óvatosabb volt, mint Patricia, és leszerelte a legénység egy részét. De ha meg is találná és kiszabadítaná innen, mit tehetnek ketten annyi ember ellen? Jeges bizonyosság szállt fel Patricia szívében: látta, hogy az egész vállalkozás meggondolatlan, őrült, reménytelen volt. Telt az idő, Patricia kezeit tördelte és tehetetlenül járkált fel és alá. Az Angyal meghalt, a Tigris nyugodtan elhajózik kincseivel, és Patricia a foglyuk. Hát ez lett a nagy tervekből.

Később lépéseket hallott és Bittle kiáltását:

– Minden rendben?

– Yeah, Sir – mondta egy hang valahonnan.

– Indulhatunk – kiáltott Bittle és Patricia hallotta valahonnan a drótnélküli távíró kattogását. A hajó megrendült, lassú imbolygás kezdődött, zúgás, zakatolás és a hullámok csapkodása. Azután megint telegráfkattogás és a hajó nekilendült a tengernek…

Tehát a Tigrisnek minden sikerült… Templarnak semmi…

A lány visszahanyatlott a székébe és eltakarta a szemeit. Ebben a pillanatban a vereség minden fájdalmát érezte, anélkül, hogy a maga helyzetére gondolt volna.

Bittle lejött a hídról.

– Maggs – kiáltotta. Valami választ is kapott, de azt Patricia nem értette meg. Akkor keresztüljött a fedélzeten és megforgatta a kulcsot a zárban.

A lány összeszedte magát, amennyire tudta és Bittle bizonyos csodálattal nézett rá.

– Még mindig megvan az önbizalma? – kérdezte.

A lány bólintott.

– Teljesen, köszönöm.

– Nagyon szép, de azt hiszem, reménytelen a helyzete. Tudja, hogy Templar meghalt?

– Mr. Templar – javította ki a lány. – De a játék folytatódik. Még ha én meghalok, akkor is folytatódik. Vannak itt mások is, és maga sohasem mondhatja el, hogy biztonságban érzi magát. Rövid időre talán győzött, de örökre nem győzhet. Mr. Templar végeredményben csak egyik katonája volt az igazságnak és én sem vagyok más. Még ha mind a ketten áldozatul esünk is, magát akkor sem menti meg senki és semmi az akasztófától. Gondoljon erre, Bittle. Évek telnek el és elutazhat ezer és ezer mérföldre innen, talán a nevét is megváltoztatja és letelepedik a föld másik végén, mint tiszteletreméltó gazdag ember, és megkísérelheti elhitetni magával, hogy a múltat eltemette. De a szívében mindig ottmarad a félelem az akasztófától és a saját ocsmányságától. Ha ezt győzelemnek nevezi, Bittle, akkor győzött – de én nem cserélnék magával.

– Engem akar megijeszteni – kérdezte Bittle. – Ha akar, jöjjön fel a fedélzetre és nézze meg, hogy marad el mögöttünk Anglia. Soha többé nem látja Angliát. Egyetlen egy veszélyes ember maradt itt, és ezentúl ő sem számít, Templar szolgája. Mit képzel, ki segít majd magán?

– Miért ne számítana Orace? – kérdezte a lány.

– Mert lelőtték.

Patricia őszintén csodálkozott.

– A Pill Boxot időközben megrohanták az embereink és Orace-t megölték – felelte Bittle.

– Akkor adhat egy cigarettát – felelte a lány.

Bittle gyufát is gyújtót és Patricia élvezettel szívta le a füstöt.

– Carnt is megölték talán?

– Carnt, ezt a vén bolondot? Miért?

– Az a vén bolond Carn detektívfelügyelő a Scotland Yardról. Azért ment tegnap Ilfracombe-ba, hogy összeszedje a rendőreit. Ismeri a Tigrist és a terveit. És módjában áll Anglia egész rendőrségét mozgósítani, sőt a flottáit is, amely feltartóztathatja magukat.

Patricia csöndes és meggyőző hangon beszélt, és Bittle szemmel láthatóan megzavarodott.

– Azt akarja mondani, hogy Carn detektív?

– Igen. És maga azt akarja mondani, hogy a Tigris, ez a vén bolond, életben hagyta Carnt? Úgy látszik, nagyon buták maguk.

Bittle arca elsötétedett.

– Köszönöm, hogy figyelmeztetett, erre is felkészülök. De magának nem sok oka lesz a nevetésre. Amíg a vendégem, sőt feleségem, addig velem sem tehetnek semmit. Maga mindnyájunkat meg fog menteni, szívecském.

– Jó ember – mondta Patricia hidegen –, inkább én is meghalok, minthogy megmentsem magukat.

– Majd meg fogja gondolni magát – felelte Bittle. Kinyitotta az ajtót és kiszólt.

– Bloem! – kiáltotta. – Hé, eredj és keresd meg Bloemet és mondd, hogy jöjjön ide.

Bevágta az ajtót.

– Kislány – mondta fenyegetően –, hamarosan meg fogja bánni, hogy nem fogadta el azt az ajánlatomat, amit az egyik éjjel tettem.

– Öregem – felelte Patricia –, egyáltalán nem érdekel, mit mond.

Hosszú várakozás után végül megjelent egy ember, bekopogott és azt mondta:

– Sajnálom, uram, nem tudom megtalálni Mr. Bloemet.

– Nem?! Te lusta disznó. Nem néztél utána. Elég kicsi a hajó! Mi a fenét akarsz azzal mondani, hogy nem találod?

– Hárman kerestük, uram, és nem találjuk.

E pillanatban meglepő dolog zavarta meg őket. Valami, amitől Bittle elfehéredett, a lány pedig majdnem összeesett. Magasan, kintről a fedélzet felől zengő hang hallátszott, egy ember hangja, aki tegnap délután meghalt…

– Ahoy, Bittle!

Bittle hátradőlt falfehéren. Patricia előreugrott, de Bittle elkapta és őrületes erővel lökte vissza.

– Pat – kiáltotta az előző hang –, minden rendben van?

– Igen, Simon – óh, Angyal, maga az?!

– Hát, persze.

Bittle elővette a revolvert a zsebéből.

– Gyerünk utána – kiáltott. – Gyerünk a fegyverekhez, előre. Száz fontot kap, aki lelövi.

Az Angyal hangosan nevetett a magasban.

– Többet ajánljon nekik, szép ember.

És akkor Patricia meglátta őt. Egy kötélen lógott és két ember volt mellette. Először azt hitte az egyikről, hogy Algy, de azután látta, hogy rongyos és megviselt ember. Háta mögül négyen rohantak elő és mindenütt keresték a fegyvertár második kulcsát.

Ekkor az Angyal előrelépett és a kötélhágcsón lecsúszott.

– Mondja nekik, hogy óvatosan lőjenek, Bittle – figyelmeztette Simon. – Ez a homokzsák, amit a hátamon cipelek, nem más, mint a régen elveszett derék Bloem.

– Állj!

Bittle összeszedte magát.

Elkapta a lány karját és maga elé rántotta. Most a lány teste ott volt az Angyal és ő közötte.

– Vigyázzon, Templar – kiáltott Bittle. – Vigyázzon mindenre, amit mond és tesz, mert ha három percen belül nem hagyják el, maga és barátai a hajót, saját kezeimmel ölöm meg Miss Holmot. Vagy pedig adják meg magukat.

XIX. A Tigris

Pontosan három perccel később Simon Templart és Orace-t fegyveres őrök kísérték a szalonba.

– Jó estét, drága Bittle – morogta az Angyal.

– Örülök, hogy találkozunk. Foglaljon helyet és meséljen valamit.

– Úgy látszik – mondta Bittle –, elfeledkezett Miss Holmról.

– Mindnyájan követünk el hibákat – mondta Simon –, de nagyon kevés olyan hiba van, amit ne lehetne kijavítani.

Bittle csendesen bólintott.

– Úgy van. Én csak egy hibát követtem el, azt hittem, hogy maga meghalt. De ez sem nagy hiba. Csak néhány óra különbség.

Az Angyal legyintett.

– Nem félek magától, Bittle. Valahogy képtelen vagyok rá.

– Pedig maga máris halott ember, Templar.

Templar körülnézett.

– Halott ember volnék? – kérdezte. – Nem hiszem, hogy a mennyország így nézne ki. Ezek a maga emberei egyáltalán nem látszanak angyaloknak. Vagy talán eltévesztettem az autóbuszt és a pokolba kerültem?

– Megmotozták őket?

– Átadtam a revolveremet – felelte Templar.

– És megtartotta a kését – mondta Bittle –, emlékszem a trükkjére.

Bittle saját kezűleg távolította el a kést és alaposan megvizsgálta az Angyalt.

– Nem követek el több hibát, Mr. Templar – mondta.

– Nem kaphatnám vissza a cigarettatárcámat – kérte Simon.

Bittle megvizsgálta a tárcát és azután visszaadta.

– Szép magától, hogy vissza meri adni, én teljesen fegyvertelen vagyok, és ezek itt köröskörül úgy néznek ki, mint egy-egy két lábon járó arzenál.

– Fogja be a száját – mondta Bittle –, mert megkötöztetem.

– Abból is ki tudok bújni – felelte az Angyal.

Erre köteleket hoztak és egy ember, aki kétségtelenül értett hozzá, keményen összekötözte Simont tetőtől-talpig. Előzőleg azonban Templar engedélyt kért arra, hogy leülhessen. Így azután a székhez kötözték.

– Gratulálok – mondta az Angyal –, maga az első ember, aki ezt megtette velem, és azt hiszem, holnap reggel maga lesz a tizenharmadik, akit megölök.

Azután Orace került sorra. Orace kézzel-lábbal tiltakozott, de nem ment vele semmire. Patricia felemelt fejjel állt közöttük és csillogó szemekkel nézett az Angyalra, hogy bátorítsa. Az Angyal karjain vékony vércsíkok folytak a kötél nyomán.

– Simon – suttogta Patricia.

– Rendben van, Darling – mondta az Angyal sürgetően –, ne engedje ezt a disznót élvezni a maga szomorúságán. Nézzen keresztül rajta, mintha szemét volna. Egy öreg, kövér szemét. Az öreg Bittle.

– Mielőtt ezen a hangon folytatnók a diskurzust – mondta Bittle a győztes önuralmával – van itt két személy, akik szintén jelen akarnak lenni. Lambert, hívja Mr. Bloemet és Mr. Maggsot.

– Mialatt várunk, talán elmondja nekem, maga nagyképű fráter, hogy képzeli azt, hogy megszökik.

Az Angyal nevetett.

– Semmi sem könnyebb ennél. Amikor gyerek voltam, különféle rendszereket dolgoztam ki, hogy milyen helyzetből, hogyan lehet megszökni. Ezeket a rendszereket kívülről tudom és erre a helyzetre is van egy megoldásom. Mit szól hozzá, öreg zsákhordó?

– Kíméljen meg a humorától – mondta Bittle ásítva –, nem tud vele szórakoztatni.

Bloem és Maggs bejöttek. Templar üdvözölte Bloemet a maga gúnyos és tréfás módján. Azután Maggsra bámult.

– És ki ez a másik napsugár? – kérdezte.

– Kapitányunk, Mr. Maggs – felelte Bittle. – Miss Holm leütötte néhány órával ezelőtt, de már jobban van.

– Fogadd részvétemet, Maggie – bólintott az Angyal.

– Mr. Maggs a nevem.

– De én Maggie-nak foglak hívni. Sokkal kedélyesebb és jobban áll neked. Csinos arcod van – olyan, mint egy tehéné.

Maggs megfogta a lány állát és durván megdörzsölte. Templar mozdulatlan arccal nézte ezt.

– Üljön le, Maggs! – kiáltott Bittle. Maggs nem tágított, de Bittle keményebben szólt rá és Mr. Maggs vonakodva bár, de leült egy székre. Bittle zsebre tett kézzel nézett végig a foglyokon. Arcán féktelen diadal és gyűlölet tükröződött. Az Angyal a torkát köszörülte.

– Az ülést ezennel megnyitom – mondta –, folytassa Bittle.

– Ne jártassa a száját – így felelt Bittle –, most én beszélek. Ez az ember, akit itt látnak, olyan dolgokba avatkozott, amik nem tartoznak rá. Csodák sorozata folytán mind ez ideig élve maradt, de most a nyílt tengeren nem hiszem, hogy bármilyen csoda ismét megmenthetné. Amíg él, addig veszélyes, azt hiszem, hogy mindnyájunk nevében beszélek, ha kijelentem, hogy meg kell halnia.

Végignézett a sötét arcokon és azután ismét Templarhoz fordult.

Templar mosolygott.

– Azután itt van ez az ember – folytatta Bittle –, Orace. Templar bizalmasa és ugyanúgy megpróbált kellemetlenkedni nekünk, mint Templar. Végül itt van a lány. Elhatároztam, hogy feleségül fogom venni és Maggs fogja végrehajtani a szertartást. És pedig azonnal, amint az ítéletet Templaron és Orace-on végrehajtottuk. Ha valakinek ellenvetése van, szóljon.

Senki sem mozdult. Templar mereven nézte Bittle-t.

– Ez minden, amit ellenvethet, Mr. Templar? – kérdezte Bittle vigyorogva. – Csalódtam. Azt hittem, még van valami érdekes mondanivalója.

Simon ásított.

– Mielőtt meghalok – mondta –, elmondhatom magának Carn nevű barátom tréfáit? Volt ugyanis egy tudós Baycombe-ban, akin a gyerekek mulattak, maguk azonban nem fognak mulatni rajta. Csak ezt akartam mondani.

– Miss Holm már elmondta ezt nekem – felelte Bittle – és közöltem vele, hogy a hajót nem tudják megállítani, amíg maguk rajta vannak.

– Megállapodásunk van – felelte Templar –, hogy ha rajta vagyunk, ha nem, amennyiben nem tudják megállítani másképp a hajót, a levegőbe fogják röpíteni.

Bittle vállat vont és Orace-ra mutatott. – Kezdjük a szolgával.

Orace kiköpött.

– Pfuj, gyáva fráter. Csak szabad volna a két kezem, majd megtanítanám, hogy ki a szolga kettőnk közül. – Bittle felemelte a revolverét.

– All right, Sir – fordult Orace Templarhoz. – Egy pillanatig se aggódjon értem. Na, gyere te disznó. Félsz, hogy megharaplak?

– Várj! – mondta az Angyal lágy hangon.

Bittle hozzáfordult.

– Talán könyörögni akar a szolgájáért? Boruljon térdre. Nem mintha elérne vele valamit, de ezt a látványt szívesen megnézzük mindannyian.

– Nem, nem – mondta az Angyal.

Eközben már előpiszkálta zsebéből a cigarettatárcát, amelynek élesre köszörült élei voltak. Már mintegy öt perce, amíg a hiábavaló beszélgetés folyt, azon dolgozott, hogy egy-egy észrevétlen kis mozdulattal keresztülnyisszantsa egyes fontos helyeken a kötelékeit.

– Amint látja – mondta az Angyal – tényleg mindannyian követünk el hibákat. Maga például három nagy hibát követett el. Azt hitte, hogy én azért beszélgetek magával, mert ez élvezetet okoz nekem. Nem. Időre volt szükségem. És most olyan meglepetéseket tartogatok a maguk számára, hogy egy pillanatig sem kell unalomról panaszkodniuk. Üljön le és figyeljen… Nos, itt ülünk, mi együtt, mint egy boldog család, éppen úgy, ahogy elképzeltem. Bevallom, bizonyos kockázatot vállaltam, de megérte. Hát, ha készen van, akkor robbanjon az első bomba. Hol van Harry, a Herceg?

Ha tényleg bomba robbant volna, az sem keltett volna nagyobb megütközést. Az emberek egymásra bámultak eltorzult arccal, míg az Angyal hátradőlt a székében és mosolygott. Ekkor kitört a vihar. Bittle előrehajolt és megragadta Bloem vállát.

– Mi történt Harryval – hörögte.

Bloem előredőlt s elrántotta Bittle kezét.

– Hagyjon békén – kiáltott –, nem az én hibám, maga sose kérdezte, és nem is ért rá törődni vele. Ez a disznó – Templarra mutatott – leütött engem, éppen akkor, amikor Harrynak ennivalót vittem. Az ajtó nyitva volt és hátulról rám rohant. Ekkor megtalálta Harryt.

Bittle, mint egy vadállat ugrott a búrra, arca vad dühben eltorzulva. Bloem hátrahőkölt.

– Kutassátok át a hajót – ordította Bittle. – Mind. Mind, ahányan vagytok. Kifelé és kutassátok át a hajót.

– Minek aggódni – kérdezte az Angyal szelíden. – Ha meg akarjátok találni Harryt, vissza kell mennetek Baycombe-ba.

Bittle az arcába bámult.

– Amikor leütöttem Bloemet – folytatta Templar – ott találtam Harryt, vagyis Agatha Girtont. Hosszú beszélgetésünk volt. Elmondta nekem, hogyan halt meg Miss Girton évekkel ezelőtt Hyéeresben és hogyan foglalta el ő a helyét. A Tigris azonban felismerte és éveken át zsarolta. A Tigrisnek nem volt elég egymillió dollár, mint ahogy semmi pénz sem elég neki, és eleinte arra szorítkozott, hogy Miss Girton-Harryból kiszedje Patricia Holm pénzét. Harry megpróbálta többször megölni a Tigrist, de nem sikerült neki. Harry most nagyon érdekes dolgokat mondott nekem el a Tigrisről és az ő embereiről. Akkor aztán én mondtam el neki egy pár dolgot, amit ő nem tudott, és azután kezet fogtunk, amint az sportemberekhez illik, mert ő megpróbálta megakadályozni a maguk piszkos terveit Miss Holm körül, és én ezért bátorkodom sportembernek tartani. És mivel Harry visszament Baycombe-ba, biztosítom magát, hogy a rendőrség hajón és repülőgépen órákon belül utol fogja érni magukat. Kellemetlen ez? Nem?

– Maga azonban nem fog tovább nevetni – mondta Bittle és Templar arcához tartotta a revolverét.

– Még egy perc – mondta Templar szigorúan, mintha az ő kezében lenne a revolver – mialatt én itt fecsegtem, előrehaladt a világ. Most hallja meg a többit, ami talán még segít magán, bár nem hiszem. Íme, a második tévedés. Ez ugyan inkább Orace históriája volna, de azt hiszem, őneki nincs kedve elmondani. Orace sem vesztegette az idejét. Orace kikészítette a mérnököt és azután felvette a ruháit. Maga beszélt hozzá és ő válaszolt, de maga nem tudott róla. És akkor érkeztem én meg és majdnem megöltem Orace-t a sötétben, de végül mégis kimagyarázkodtunk, mielőtt baj lett volna. Orace és én eleget értünk a motorokhoz és a távíróhoz és ezért a mérnöki szobában nagyon hasznos dolgokat cselekedtünk. A valódi mérnök még most is be van zárva és össze van kötözve. De ez még mind semmi.

Bittle leeresztette a fegyverét, mert úgy látszott, hogy az Angyal még mindig újabb meglepetéseket tartogat. Simon a kabin ablakára nézett és azon át az éjszakába.

– Orace és én – mondta az Angyal – az agyunkkal gondolkodunk, és Orace a haditengerészetnél szolgált. Ketten együtt kiszámítottuk, hogy mit kell csinálnunk. Én ugyan nem nagyon értek a szaknyelveken, de Maggie majd megmagyarázza, hogy miről van szó. Mindenesetre néhány kamrát megtöltöttünk tengervízzel, annyit mondhatok, és ez azt jelenti, hogy a hajó az elérhető sebesség egy negyed részére sem képes. Továbbá bizonyos idő múlva a hajó majd süllyedni kezd – ha nem tévedek. De nem hiszem, hogy tévednék.

Maggs felugrott és a többiek vadul néztek rá. Az Angyal igazat beszélt. Mindenki az ajtó felé rohant, hogy meggyőződjön róla, mi történt és megpróbáljon segíteni.

Bittle mint egy őrült, rohant előre és fokozta a pánikot. Kinyitotta az ajtót és megpróbálta hátralökni az embereket. A hajó valóban mélyebben járt, mint az elején, és a sebessége észrevehetően csökkent. Bloem kirohant és vadul ordítozott.

– Az arany – kiabált –, Bittle, intézkedjen, hogy csónakba rakják az aranyat.

– Bolond – kiáltott Bittle és félrelökte. Mint egy vadállat fordult szembe Templarral, revolverét lóbálva.

– Legyőzött a végén, Templar – kiáltott. – De gondoskodom róla, hogy ne örüljön neki soká – és akkor, mint egy őrült, rekedten kiáltotta: – Most nevess, Templar. Ez az utolsó alkalom, hogy nevess.

Az Angyal nevetett. Látott valakit Bittle háta mögött, akit Bittle nem láthatott.

– Fel a kezekkel, Bittle – kiáltott valaki. Bittle megfordult, revolverét leengedte, arcából eltűnt a vér. Hátrahőkölt és a sarokba húzódott, növekvő rémülettel a szemében.

Algy előbbre lépett, nehéz pisztollyal mind a két kezében s az emberek ijedten hátráltak előtte. Kemény, könyörtelen tekintettel nézett végig rajtuk.

– Azt hiszem, mindnyájan ismernek engem – mondta Mr. Lomas-Coper acélos hangon.

A lányra nézett és megdöbbenést olvasott ki szeméből.

– Én vagyok a Tigris – mondta Algy.

XX. Az utolsó nevetés

– Rosszul mentek a dolgok – mondta a Tigris. – Amint Bittle mondta, Mr. Templar – ön legyőzött minket. Nem haragszom érte. Talán így volt rendelve a csillagokban. Nem kell félnie, hogy megölöm magát, amint ez az ember tette volna – most már céltalan. Győzhettem volna, de azok az emberek, akikben bíztam, megcsaltak. A hajó süllyed és mindenem elveszett. A sors kezdettől fogva ellenem volt, és meglehetősen fáradt vagyok már.

Végigsimította a homlokát. A nevetségesség szerepe, amely Mr. Lomas-Coper felületes barátai előtt olyan megszokott volt, most eltűnt. Mr. Lomas-Coper félelmetes ember volt most, de megtört ember. Az Angyal bizonyos mértékig tragikusnak érezte Algy életét.

– De ti…

A Tigris égő pillantása Bittle-ről Bloemre és Maggsra fordult. Még egyszer vad és könyörtelen volt a Tigris hangja, mint ezelőtt.

– Ti, ti alattomos kutyák, hazug, piszkos patkányok, veletek még van egy kis elszámolnivalóm. Lejöttem a partra, emlékeztek? Ti pedig rám lőttetek. Csak súrolta az arcomat, de megzavart, és hogy biztosak legyetek, még egyszer belém lőttetek, amint ott feküdtem. Páncélinget viselek, és annak szövedékében megtaláltam a golyót. Elúsztam ide ezzel a lánnyal, hogy visszakapjam, ami az enyém. Meg is tettem volna, de nem vagyok olyan jó úszó, mint gondoltam, és időbe tellett, amíg összeszedtem magam. Azonban végighallgattam a beszédet, amit kivágtál, Bittle és hallottam, hogyan győzött le Templar.

A Tigris a tengerre mutatott.

– Lassan süllyedünk – mondta. – Elég idő van ahhoz, hogy mindnyájan a csónakba kerüljetek. Ti – az őrségre mutatott –, ti nem vagytok árulók, csak engedelmeskedtetek ennek a három embernek, nem haragszom rátok. Mehettek.

Az emberek egymásra bámultak és a Tigrisre, mintha nem hinnének a füleiknek. A Tigris félreállt az ajtóból és az emberek, egyik a másik után, kimentek rajta.

Amikor mind elment, az Angyal felállt és kinyújtózkodott és a kötelek simán leestek róla.

– Jó befejezés – mondta.

A Tigrisre nézett és bocsánatkérően mosolygott.

– Gratulálok, Algy, az egész idő alatt félrevezetett. Jó munka volt. Kiszabadíthatom Orace-t?

– Hogyne.

Simon Bittle-hez ment, visszavette kését és revolverét Bittle zsebéből. Néhány gyors mozdulat és Orace szabad volt, majd megdörzsölte zsibbadt tagjait.

Ekkor az Angyal Patriciához ment. Karjaiba vette és megcsókolta, és a lány az izgalmak reakciójaként elvesztette minden erejét, és úgy csüngött az Angyal nyakán, mint egy fáradt gyerek, és az Angyal érthetetlen dolgokat sugdosott a fülébe.

– Most, Mr. Templar – mondta a Tigris – vigye a barátait és menjen el az egyik csónakon. Én itt maradok, hogy végezzek az én barátaimmal.

Simon Orace mellé állította a lányt.

– Mindjárt jövök.

Patricia kiment Orace támogatásával, de a Tigris megállította őket az ajtóban és megfogta a lány kezét.

– Sohasem fog nekem megbocsátani – mondotta a Tigris –, és én csak hálás vagyok, hogy a veszély elmúlt a maga feje felől. Rossz ember vagyok és vér tapad a kezemhez, de maga az egyetlen nő, aki kísértésbe hozott, és megutáltatta velem saját magamat.

Kezet csókolt neki, és akkor Orace kivezette a lányt.

A Tigris Simonra nézett.

– Furcsa dolog – mondta – de kedvem volna kezet fogni magával.

– Megnehezíti a dolgot számomra – felelte az Angyal. – Sajnálom, hogy ilyen sportszerűen viselkedik, de éppen ezért nagy örömmel rázom meg a kezét.

Az Angyal kinyújtotta a kezét és akkor lövés dördült.

A golyó Simon karját súrolta és ugyanakkor látta, hogy Algy szemei hirtelen fellobbannak. Az Angyal még tartotta a Tigris kezeit, és a dördülés után mély csend volt, és Algy egyre lejjebb csúszott, már csak Templar kezei tartották. Köpenye alatt a fürdőtrikón, amit viselt, egyre nagyobbodó vörös folt látszott. Az Angyal fölé hajolt, Algy meghalt. Simon a válla fölött nézett hátra. Maggs és Bloem megkerülték a szobát, de Bittle felállt, a füstölgő revolverrel a kezében. Az Angyal még fel sem emelkedett, amikor már kése kirepült a kezéből, keresztülhasítva a szoba füstjét és keresztülvágva Bittle csuklóját. Bittle elejtette a revolvert, a falnak dőlt és összeszorította a karját, amelyből valamivel lejjebb kiállt a fényes kés.

Templar fölvette a Tigris revolverét és Bittle-hez fordult.

– Mondtam magának Bittle – mondta az Angyal –, hogy hamarosan fel fogják akasztani. Ezt az örömöt nem veszem el a hóhértól.

Az Angyal válla fölött láthatták a két gyorsan közeledő fénypontot a tengeren.

– Ez Carn lesz – mondta Simon, anélkül, hogy levette volna tekintetét a három fogolyról. Ugyanebben a percben Orace és Patricia visszatértek, mert hallották a lövést.

– Ez a kaland vége – mondta az Angyal Patricia vállát átkarolva.

Az Angyal kiment a szobából, és a lány utána nézett vágyakozva. Néhány perc múlva visszajött, és Orace, a hozott kötelekkel, összekötözte a három foglyot. Akkor, mint a zsákokat, kivitték őket a fedélzetre, és hozzákötözték az árbochoz. A hajó közben lassan süllyedt, és az Angyal átment a másik oldalára, majd megállt a fényszórók fényében. Ugyanebben a percben Carn hangja hallatszott.

– Mi történt? – kérdezte Carn odaátról. – Rendben vannak?

– Tökéletesen – kiáltotta Templar. – Három foglyunk van a maga számára. És egy halott.

– Két perc múlva a hajón vagyok – felelte Carn.

– Ráérünk később beszélni – mondta Carn, mikor a hajóra ért – süllyed a hajó. Siessünk elintézni mindent, mielőtt késő lesz.

Az Angyal meglepő dolgot mondott.

– Dehogy süllyedünk! – mondta. – Ezzel csak megtévesztette Bittle-éket. Orace és én leállítottuk a pumpákat, és a hajó megtelt vízzel. Azonban fél órája járnak ismét, és most a hajó emelkedik.

Carn a fejét rázta.

– Tőlünk úgy nézett ki, hogy süllyednek.

– A Tigris mentett meg minket – mondta Templar.

Mindnyájan a szalonban ültek és elmondták, amit el kellett mondaniuk. Carn talált egy csomó rendőrt és volt katonát és néhány motorcsónakot Ilfracombe-ban.

– Mégis elkéstem volna – jegyezte meg. – Megemelem a kalapom maga előtt, Templar.

– Mi volt Lapping szerepe? – kérdezte Patricia. És elmondta beszélgetését Lappinggal.

– Lapping mindent tudott rólam – mondta a detektív. – És én is elmondtam neki, hogy mit keres Templar az ügyben.

Az Angyal nem tartotta szükségesnek, hogy bármit is szóljon Harryról. Mielőtt visszaengedte Harryt, hogy továbbra is Agatha Girton legyen, figyelmeztette, hogy le kell tennie a Lapping elleni bosszú terveiről, és Harry megígérte, hogy letesz róluk.

– Megmondhatja Lappingnak, hogy Harry elfelejti őt.

Carn többet akart erről tudni, de Templar már fáradt volt.

– Mindnyájan elégedettek vagyunk – morogta Simon. – A faluban ismét béke lesz és nekem megvan az aranyam.

– Erről meg is feledkeztem – mondta Carn –, annyira aggódtam magáért és a Tigrisért.

– Én nem felejtettem el – mondta Templar. – Gondolni sem akarok arra, hogy hiába dolgoztam ennyit. – Templar a detektívre meredt. – Maga tudja, Carn, hogy becsületes vagyok és vissza akarom vinni ezt az aranyat New Yorkba és onnan Chicagóba. A Confederate Banknak és fel akarom venni a jutalmamat. Az elég lesz ahhoz, hogy nyugodtan éljek életem végéig.

Carn kezét nyújtotta és mind a ketten mosolyogtak.

– Miss Holm magával megy, gondolom?

– Meg fogom kérdezni – ígérte az Angyal.

Egy motorcsónak időközben már visszament, hogy összeszedje a bandát, amelyet a Tigris szélnek eresztett, és Algyt és a három foglyot levitték egy másik csónakba, a fegyveres emberek pedig visszahúzódtak a hajóról, Carn ment utoljára.

– Good bye, Templar, jó utazást – mondta.

– Sok börtönt töltsön meg és kellemes karriert kívánok – felelte az Angyal kenetteljesen.

A hajón minden reggel Orace hozta be a teát Templar ágya mellé és mindig kijelentette, hogy szép reggel van.

Egy bizonyos reggelen Orace mindkét kezében teát tartott. Benyitott Patricia kabinjába, de azt látta, hogy Templar is bent van, és a földön térdel Patricia előtt.

Ekkor Orace csendben visszahúzódott és maga itta meg mind a két teát.

VÉGE

Table of Contents

Előszó

Találkozás a Tigrissel

I. Pill Box

II. Algernon

III. Egy kis melodráma

IV. Társas este

V. Agatha néni izgatott

VI. A tigris

VII. Mi volt a Tigris ötlete?

VIII. Az Angyal tökfilkónak bizonyul

IX. Patricia

X. Az öreg ház

XI. Carn

XII. Tea Lappingnál

XIII. Izgalom

XIV. Patricia kapitány

XV. Algy

XVI. Az Angyal

XVII. Kalózok

XVIII. Az Angyal visszatér

XIX. A Tigris

XX. Az utolsó nevetés